Znamení půlměsíce

Clive Cussler Dirk Cussler

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

V roce 327 př. n. l. unikne pirátskému útoku římská galéra s neobyčejným nákladem. V roce 1916 uprostřed Severního moře záhadně vybuchne britská válečná loď. V současnosti zničí exploze několik důležitých mešit v Turecku a Egyptě. Co tyto tři události spojuje? To zjistí ředitel NUMA Dirk Pitt a jeho tým, když římské artefakty objevené v Turecku a Izraeli nebezpečně napomohou k vzestupu fundamentalistického hnutí vedeného zlosynem Ozdenem Aktanem Celikem a jeho sestrou Marií, jež má za cíl znovu nastolit slavnou vládu Otomanského impéria. Artefakty, po nichž Dirk Pitt i sourozenci Celikovi pátrají, souvisejí se životem Ježíše Krista a jejich objevení by mohlo být velice nepříjemné pro anglikánskou církev. Dirk Pitt cestuje z Washingtonu do Londýna a dál na zrádné břehy Blízkého východu, čelí mocným nepřátelům a hlavně tomu, co představuje největší nebezpečí: údajné existenci záhadného, dávno ztraceného „Manifestu“, který, bude-li znovu objeven, může změnit dějiny světa.

A DIRK CUSSLER

ZNAMENÍ PŮLMĚSÍCE

Přeložil Ondřej Duha

Teri a Dayně, které z toho dělají zábavu.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2010 by Sandecker, RLLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu Crescent Dawn

(First published by G. P. Putnam’s Sons, New York, 2010)

přeložil © 2011 Ondřej Duha

Redakce textu: Robert Kubánek

Jazyková korektura: Mirka Pelnářová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-011-0

PROLOG

Nepřátelské obzory

327 PŘ. N. L.

Středozemní moře

Dunění bubnu se odráželo od dřevěných přepážek v rytmickém staccatu s bezchybnou přesností. Celeusta bušil metodicky do svého bubnu potaženého kozí kůží ladnými mechanickými pohyby. Dokázal bubnovat celé hodiny, aniž by vypadl z rytmu – jeho hudební trénink byl založený spíš na vytrvalosti než na harmonii. Přestože byl jeho umělecký výkon kvalitní, posluchači u vesel jenom doufali, že to monotónní představení brzy skončí.

Lucius Arcelian si otřel zpocenou dlaň o nohavici kamaší a znovu pevně stiskl těžké dubové veslo. Hladkým pohybem zařízl lopatku vesla do vody a rychle srovnal tempo s muži ve svém okolí. Tento mladý rodák z Kréty nastoupil k římskému námořnictvu před šesti lety nalákán vysokým platem a příležitostí získat v důchodu římské občanství. Po několikaleté dřině si teď brousil zuby na méně namáhavou práci na palubě císařské galéry, než mu paže zcela odmítnou poslušnost.

V rozporu s hollywoodskými mýty se na starověkých římských galérách nikdy nepoužívali otroci. Lodě poháněli placení veslaři, obvykle najímaní v přímořských zemích pod nadvládou impéria. Stejně jako jejich kolegové legionáři v římské armádě prošli i veslaři týdny mučivého tréninku, než vypluli na moře. Byli štíhlí a silní, v případě potřeby schopní veslovat až dvanáct hodin denně. Ale na palubě galéry liburnského typu zvané biréma, malé a lehké válečné lodi s pouhými dvěma řadami vesel na obou stranách, sloužili veslaři jen jako doplňkový pohon k velké plachtě roztažené nad palubou.

Arcelian pohlédl na celeustu, drobného plešatého mužíka, který bubnoval s ochočeným opičákem uvázaným za sebou. Nemohl si nevšimnout výrazné podobnosti muže a opice. Oba měli velké uši a oválné veselé obličeje. Bubeník měl ve tváři neustálý úsměv a šklebil se na posádku lesklýma lstivýma očima a oštípanými žlutými zuby. Jeho vzhled nějak usnadňoval veslování a Arcelian si uvědomil, že kapitán galéry volil dobře, když si toho muže vybral.

„Celeusto,“ zavolal jeden z veslařů, snědý muž ze Sýrie. „Vítr fouká silně a zvedají se vlny. Proč jsme dostali rozkaz veslovat?“

Bubeníkovi se zablesklo v očích. „Nejsem tady od toho, abych zpochybňoval moudrost důstojníků, ani abych tahal za vesla,“ odpověděl a srdečně se zasmál.

„Vsadil bych se, že by ta opice veslovala rychleji,“ opáčil Syřan.

Celeusta pohlédl na opičáka stočeného za svými zády. „Je to docela silný chlapík,“ řekl, aby nezkazil legraci. „Ale co se týká tvé otázky, na tu odpověď neznám. Možná chce kapitán procvičit svoji žvanivou posádku. Nebo možná prostě touží plout rychleji než vítr.“

Kapitán galéry stojící na horní palubě necelý metr nad jejich hlavami se opakovaně ohlížel přes záď lodi k obzoru. Na rozbouřených vlnách tančily dvě vzdálené šedomodré tečky postupně rostoucí s každou uplynulou minutou. Otočil se, pohlédl na vítr naplňující plachty a zatoužil, aby mohl plout mnohem mnohem rychleji než vítr.

Ze soustředění ho náhle vytrhl hluboký baryton.

„Podlamují se ti snad kolena z hněvu moře, Vitelle?“

Kapitán se obrátil a uviděl urostlého muže v tunice, přes niž měl navlečený pancíř, jak si ho měří pohrdavým pohledem. Byl to římský centurio jménem Plautius, který velel posádce třiceti legionářů sloužících na palubě lodi.

„Z jihu se blíží dvě lodi,“ odpověděl Vitellus. „A jsem si skoro jistý, že obě pirátské.“

„Pouhý hmyz,“ opáčil lhostejně.

Vitellus to viděl jinak. Piráti představovali hrozbu římské mořeplavby po celá staletí. Přestože organizované pirátství ve Středozemním moři zlikvidoval před stovkami let Pompeius Veliký, malé skupinky nezávislých lupičů stále slídily po kořisti v otevřených vodách. Jejich obvyklým terčem bývaly osamělé obchodní lodě, ale piráti věděli, že birémy také často převážejí cenné zboží. Vzhledem k tomu, jaký náklad jeho plavidlo vezlo, Vitellus by se nedivil, kdyby ti barbaři dostali tip poté, co loď vyplula z přístavu.

„Plautie, nemusím ti snad připomínat, jak je náš náklad důležitý,“ prohlásil.

„Ano, samozřejmě,“ opáčil centurio. „Proč myslíš, že jsem na téhle mizerné kocábce? To já byl pověřen zajištěním bezpečnosti, dokud zásilku nedopravíme byzantskému císaři.“

„Pokud by se nám to nepodařilo, mělo by to osudné následky pro nás i naše rodiny,“ řekl Vitellus a pomyslel na svou ženu a syna v Neapoli. Rozhlédl se po moři před přídí galéry, ale viděl jen břidlicově šedé vody.

„Náš doprovod se ještě neukázal.“

Před třemi dny vyplula galéra z Judeje doprovázena velkou válečnou trirémou. Ale předchozí noci se od sebe lodě vzdálily a od té doby Vitellus jejich doprovod nespatřil.

„Neboj se těch barbarů,“ procedil mezi zuby Plautius. „Zbarvíme moře jejich krví doruda.“

Centurionova chvástavost byla jedním z důvodů, proč k němu Vitellus pojal okamžitou nechuť. Neměl však pochybnosti o jeho schopnosti bojovat, a proto byl kapitán vděčný, že ho má na palubě.

Plautius a jeho jednotka legionářů byli příslušníci Scholae Palatinae, elitní vojenské síly obvykle využívané k ochraně císaře. Většinou šlo o ostřílené veterány, kteří bojovali za Konstantina Velikého v pohraničí a při jeho tažení proti Maxentiovi, Caesarovu soku, jehož porážka vedla ke sjednocení rozděleného impéria. Plautius sám se pyšnil zlověstnou jizvou na levém bicepsu, památkou na divoké střetnutí s vizigótským šermířem, při kterém skoro přišel o paži.

Zatímco se dvě pirátské lodě blížily, rozmisťoval Plautius po otevřené palubě své muže doplněné o několik volných členů posádky galéry. Každý měl římskou válečnou výstroj – krátký meč zvaný gladius, kulatý plátovaný meč a vrhací kopí neboli pilum. Centurio rychle rozdělil své vojáky do malých bojových skupinek, aby bránili oba boky lodi.

Vitellus nespouštěl zrak z pronásledovatelů, kteří už byli zřetelně na dohled. Šlo o menší plavidla poháněná plachtami a vesly, dlouhá asi dvacet metrů, takže o polovinu kratší než římská galéra. Jedno mělo světlemodré čtvercové plachty a druhé šedé a oba trupy byly natřené bezvýraznou šedí ladící s mořskou hladinou, což byla stará metoda maskování oblíbená u pirátů z Kilíkie. Každá loď měla zdvojené plachtoví, což vysvětlovalo jejich vyšší rychlost při silném větru, který tak dával Římanům jen malé šance na únik.

Paprsek naděje zazářil, když hlídka na přídi ohlásila zemi na dohled. Vitellus pohlédl k přídi a na severu rozeznal slabou linii kamenitého pobřeží. Kapitán mohl pouze odhadovat, co je to za zemi. Galéru kormidloval hlavně podle hrubého odhadu, neboť nedávná bouře odchýlila plavidlo z původního kurzu. Vitellus mlčky doufal, že se blíží k pobřeží Anatolie, kde by se mohli setkat s ostatními loděmi římské flotily.

Kapitán se obrátil k muži s buldočími rysy, který svíral těžké kormidelní veslo galéry.

„Gubernatore, nasměruj nás k pevnině a do závětrných vod, které by mohly skýtat výhodu. Pokud se nám podaří sebrat těm ďáblům vítr z plachet, mohli bychom jim uniknout za pomoci vesel.“

Celeusta na spodní palubě dostal rozkaz bubnovat rychlejším tempem. Teď se mezi Arcelianem a ostatními veslaři neozvalo jediné slovo, jen namáhavé supění. Ale menší a lépe oplachtěné pirátské lodě je nelítostně doháněly. Dolů se už dostala zpráva o pronásledování piráty a všichni muži se soustředili na to, aby tahali za vesla co nejrychleji a nejúčinněji – věděli, že v sázce jsou i jejich životy.

Skoro půl hodiny si galéra udržovala neměnnou vzdálenost od pronásledujících lodí. Poháněna plachtami i vesly prořezávala vlny rychlostí takřka sedmi uzlů. Ale menší a lépe oplachtěné pirátské lodě ji nakonec opět začaly dohánět. Veslařům galéry, kteří byli už na pokraji vyčerpání, bylo konečně dovoleno zmírnit tempo, aby šetřili síly. Když se před nimi zvedla hnědá, prašná pevnina, jako by je vábila k sobě, piráti je dohnali a zaútočili.

Zatímco se jedno plavidlo drželo za zádí galéry, loď s modrými plachtami se objevila vedle jejího boku a pak překvapivě před ní. Když pirátská loď proplouvala kolem, nesourodá banda ozbrojených barbarů stojících na palubě se Římanům hlasitě posmívala. Vitellus křik ignoroval a upíral pohled k pobřeží před nimi. Tři plavidla byla jen několik kilometrů od pobřeží a on viděl, jak vítr v čtvercových plachtách galéry slábne. Obával se, že je to příliš málo a pro jeho vyčerpané veslaře příliš pozdě.

Vitellus se rozhlížel po blízké zemi v naději, že by se mohli vylodit a nechat legionáře bojovat na pevnině, kde jsou nejsilnější. Ale břeh tvořila vysoká stěna skalnatých útesů, která neskýtala pro galéru bezpečný přístav.

Vedoucí pirátská loď, jež doplula asi půl kilometru před ně, se náhle obrátila. Obratně se stočila proti větru a zamířila přímo proti galéře. Na první pohled to vypadalo na sebevražedný tah. Římská námořní strategie se už dlouho spoléhala na proražení trupu nepřátelského plavidla, a dokonce i tato malá biréma byla vybavena těžkým bronzovým bodcem na přídi. Možná mají ti barbaři víc odvahy než rozumu, pomyslel si Vitellus. Nic by mu neudělalo větší radost, než kdyby do první lodi narazil a potopil ji. Věděl, že ta druhá by se nejspíš stáhla.

„Jestli se znova obrátí, za každou cenu ji pronásledujte a napíchněte na náš bodec,“ nařídil pomocníkovi kormidelníka. Mladý důstojník stál v prohlubni s žebříkem a čekal na přímé rozkazy pro veslaře. Legionáři na palubě svírali v jedné ruce štít a ve druhé vrhací kopí, připraveni na první krev. Na lodi se rozhostilo vyčkávavé ticho.

Barbaři pluli dál přímo proti galéře, dokud se k ní nedostali tak na třicet metrů, a jak Vitellus předpokládal, stočil nepřítel loď ostře na levobok.

„Narazte do ní!“ křikl Říman a kormidelník obrátil kormidelní veslo až nadoraz. Veslaři na pravoboku několikrát zabrali na druhou stranu a obrátili galéru doprava. Pak se rychle vrátili k pohonu dopředu a připojili se k maximálnímu úsilí svých druhů na levoboku.

Menší pirátská loď se pokusila proklouznout před galérou, ale římská loď se obrátila s ní. Barbaři ztratili setrvačnost, když se jejich plachty při obratu svěsily, zatímco galéra se řítila kupředu. Lovec se v okamžení stal kořistí. Když vítr znovu naplnil menší lodi plachty, poskočila kupředu, ale ne dost rychle. Bronzový bodec zasáhl bok pirátské lodi na zádi a protrhl ji až k příčnému trámu. Plavidlo se při nárazu skoro převrátilo, a když se narovnalo, naklánělo se směrem k zádi.

Římští legionáři propukli v jásot a Vitellus si dovolil úsměv v domnění, že se vítězství náhle přiklonilo na jejich stranu. Potom se však obrátil ke druhé lodi a okamžitě si uvědomil, že se nechali napálit.

Během konfliktu se druhé plavidlo potichu přiblížilo. Když bodec galéry zasáhl cíl, proplula loď se šedými plachtami okamžitě podél jejího levého boku. Vzduch naplnil praskot vesel a na palubu se snesl déšť šípů a uvazovacích háků. Za několik vteřin byly obě lodě přitaženy a připoutány k sobě a přes bok se valili barbaři ozbrojení meči.

Sotva se první vlna útočníků dotkla paluby, nabodla se na kopí ostrá jako břitva. Římští vrhači byli smrtelně přesní a tucet nájezdníků padl. Ale invaze se skoro ani nezpomalila, protože na jejich místo nastoupil nový tucet barbarů. Plautius držel své muže zpátky, dokud horda nezaplavila palubu. Pak dal rozkaz k útoku. V následných jatkách přehlušilo řinčení mečů řev umírajících. Lépe vycvičení a disciplinovanější římští legionáři první útoky snadno odráželi. Barbaři byli zvyklí napadat lehce ozbrojené obchodníky, ne vojáky, a houževnatý odpor jimi otřásl. Plautius shromáždil polovinu svých mužů a osobně vedl římský útok, který měl zatlačit barbary zpátky na jejich loď.

Nepřátelské řady se rychle rozpadly, ale piráti se znovu seskupili, když jim došlo, že mají nad legionáři velkou početní převahu. Utočili ve skupinkách po třech a čtyřech, za cíl si pokaždé vybrali jednoho Římana a napadli jeho pozici. Plautius ztratil šest mužů, než zorganizoval své vojáky do bojového čtverce.

Vitellus sledoval ze zadní paluby galéry, jak římský centurio přesekl jednoho muže v půli a dál kosí barbary jako obilí. Kapitán během bitvy rychle obrátil galéru směrem k pobřeží, loď útočníků zůstávala připoutaná k jejímu boku. Ale piráti spustili kamennou kotvu, která nakonec našla dno a obě plavidla zastavila.

Loď s modrými plachtami se mezitím otočila a pokusila se připojit k boji. Neohrabaně, jak ji zpomalovala voda plnící její trup, zamířila k odkrytému pravoboku galéry. Zopakovala manévr své sesterské lodi, proklouzla k boku římského plavidla a její posádka rychle vrhla háky.

„Veslaři do zbraně! Všichni na palubu!“ křikl Vitellus.

Vyčerpaní veslaři na spodní palubě uposlechli rozkazu. Stejně jako ostatní námořníci na palubě měli vojenský výcvik a předpokládalo se, že budou bránit loď. Arcelian následoval své druhy, kteří si lokli studené vody z hliněného hrnce a spěchali na palubu s mečem v ruce.

„Drž hlavu dole,“ poradil celeustovi, jenž jim podával zbraně a teď je následoval jako poslední v řadě.

„Raději se dívám barbarovi do očí, když ho zabíjím,“ opáčil bubeník se svým typickým úsměvem.

Veslaři se bez váhání přidali k bitvě, právě když se přes zábradlí na pravoboku začala valit druhá vlna pirátů. Posádka galéry rychle napadla útočníky v mase oceli a těl.

Když Arcelian vystoupil na hlavní palubu, zděsil se při pohledu na ten masakr. Mezi zvětšujícími se kalužemi krve se povalovaly mrtvoly a uťaté údy. Protože se ještě neocitl v bitvě, mimovolně na okamžik strnul, dokud kolem neproběhl důstojník a nekřikl: „Přetnout poutací lana!“

Zahlédl napjatý provaz táhnoucí se z přídě galéry, doběhl k němu a přesekl ho mečem. Viděl, jak se volný konec vymrštil zpátky k lodi s modrými plachtami, jejíž paluba se nacházela asi metr pod jeho. Pak se podíval podél zábradlí galéry a všiml si, že je k němu připevněný půltucet dalších lan poutajících pirátskou loď.

„Přetněte lana!“ zařval. „Uvolněte piráty!“

Jeho slova nepadla na úrodnou půdu a jemu došlo, že každý člen posádky na palubě je zaměstnaný bojem na život a smrt. Povzbudil ho jen pohled na záď, kde se k jeho úsilí připojil celeusta a zaútočil na jedno vázací lano malou sekerou. Ale času bylo málo. Barbaři na palubě pomalu se potápějící pirátské lodi si uvědomili, že se jejich plavidlo už dlouho na hladině neudrží, a vzepnuli se k odhodlanému úsilí probít se na římskou galéru.

Arcelian překročil umírajícího námořníka, aby se dostal k dalšímu lanu, a rychle zvedl meč. Než ostří dopadlo, uslyšel zasvištění a do paluby těsně vedle jeho nohy se zabodl ostrý šíp. Ignoroval ho, přeťal lano a sklonil se pod zábradlí, když vtom mu nad hlavou prolétl další šíp. Vyhlédl nad okraj a spatřil útočníka, kilíkijského lukostřelce usazeného na vrcholku stěžně pirátské lodi. Lučištník už odvrátil svou pozornost od veslaře a namířil další šíp k zádi. Arcelian si s hrůzou uvědomil, že lučištník míří na celeustu, který se chystal přetnout třetí lano.

„Celeusto!“ křikl veslař.

Varování přišlo příliš pozdě. Šíp se malému muži zabodl do hrudi skoro až po opeření na konci. Bubeník zalapal po dechu a padl na kolena, proud krve mu zbarvil hruď doruda. V posledním vypětí sil přesekl sekyrou lano a svalil se mrtvý.

Loď barbarů začala klesat hlouběji pod vodu, což podnítilo poslední mocný útok na galéru. Plavidla k sobě poutala poslední dvě lana, čehož si kromě lučištníka žádný z barbarů nevšiml. Ze své pozice na stěžni namířil na Arceliana a vypustil šíp, který mu prosvištěl kolem hlavy.

Arcelian uviděl, že zbývající dvě lana jsou zaháknutá uprostřed lodi, přestože se plavidla dotýkala záděmi, kam se přesunul boj. Veslař klesl na všechny čtyři a plazil se pod zábradlím k prvnímu provazu. Poblíž ležel umírající barbar s prostředkem těla rozsekaným na kaši. Silný veslař k němu dorazil, hbitě si muže přehodil přes rameno, obrátil se a přistoupil k poutacímu lanu. Okamžitě se ozvala tlumená rána a hluboko do pirátových zad se zabodl šíp. Arcelian máchl volnou rukou s mečem a přeťal provaz právě v okamžiku, kdy se do jeho lidského štítu zaryl druhý šíp. Veslař se svalil na palubu, shodil už mrtvého barbara z ramene a snažil se popadnout dech.

Arcelian, vyčerpaný po tom martyriu, zvedl zrak k poslednímu lanu, jehož hák visel na ráhnu tři a půl metru nad jeho hlavou. Vyhlédl přes zábradlí a spatřil nepřátelského lučištníka, který konečně opustil pozici na stěžni a slézal na palubu. Arcelian využil příležitosti, vyskočil, přeběhl palubu a vylezl na zábradlí v místě, kde lano vedlo dolů k pirátské lodi. Získal rovnováhu a rozmáchl se mečem, ale setrvačnost ho předběhla.

Síla vyvíjená dvěma oddalujícími se plavidly na jediné lano byla příliš velká a železný hák na stěžni se uvolnil. Napjaté lano ho vymrštilo jako projektil směrem k vodní hladině. Ostré bodce hvízdly okolo Arceliana, který jen o vlásek unikl krvavé smrti. Provaz se však obtočil kolem jeho stehna a strhl ho do vody přímo před příď pirátské lodi.

Neplavec Arcelian kolem sebe divoce tloukl pažemi a snažil se udržet hlavu nad hladinou. Při tom nahmatal ve vodě něco tvrdého a oběma rukama se toho chytil. Při předchozí srážce se z pirátské lodi ulomil kus dřevěného zábradlí dost velký na to, aby ho udržel na hladině. Náhle se nad ním zvedl trup pirátské lodi s modrými plachtami, takže musel zuřivě kopat nohama, aby jí uhnul z cesty. Zároveň ho zachytil proud příliš silný na jeho ochablé svaly, a ten ho odnášel dál od galéry. Zatímco malátně kopal nohama ve snaze udržet se na místě, sledoval s vytřeštěnýma očima, jak pirátská loď zachytila poryv větru a rozjela se ke břehu s palubou vyčnívající jen nízko nad hladinu.

Když Arcelian přetínal lana na pravoboku, snažil se Vitellus a mladší důstojník o totéž na levoboku galéry, až nakonec zbylo jen poslední lano u zádě. Kapitán, jemuž z ramene trčel šíp, se opřel o kormidlo a křikl na centuriona na sousedním plavidle.

„Plautie, vrať se na loď,“ zavolal slabým hlasem. „Uvolnili jsme se.“

Centurio a jeho legionáři stále zuřivě bojovali na nepřátelské lodi, i když se jejich řady zmenšovaly. Plautius vytáhl zakrvácený meč z hrdla jednoho barbara a rychle pohlédl směrem ke galéře.

„Pluj s nákladem dál. Já barbary zdržím,“ křikl a pohroužil meč do těla dalšího piráta. Spolu s ním tam stáli jen tři legionáři a Vitellus poznal, že jim zbývá už jen pár nadechnutí.

„Tvoje statečnost neupadne v zapomnění,“ zavolal kapitán a přesekl poslední lano. „Sbohem, centurione.“

Galéra osvobozená od lodi útočníků poskočila kupředu, když její plachtu naplnil vítr. Protože její gubernator padl, chopil se Vitellus sám kormidelního vesla a cítil, jak je rukojeť kluzká jeho vlastní krví. Na palubě se rozhostilo zvláštní ticho, které ho přimělo dobelhat se k zábradlí před kormidlem a pohlédnout dolů. To, co uviděl, mu vyrazilo dech.

Paluba byla posetá mrtvými a rozsekanými těly Římanů i barbarů ležícími v obrovské kaluži krve. V boji se utkalo skoro stejné množství útočníků i obránců, takže skončil krvavou remízou. Byl to masakr nepodobný ničemu, s čím se dosud v životě setkal.

Otřesený tím pohledem a oslabený ztrátou krve pozvedl zrak k nebesům.

„Chraň našeho císaře,“ vydechl.

Vrátil se na záď, obtočil unavené paže okolo kormidelního vesla a upravil jeho úhel. Z okolní hladiny k němu doléhalo zoufalé volání námořníků, kteří spadli přes palubu, ale kapitán byl k němu hluchý. S očima nepřítomně upřenýma k pevnině před přídí svíral z posledních sil kormidlo a dál bojoval i v posledních okamžicích svého života.

* * *

Arcelian pohupujíce se na vlnách překvapeně sledoval, jak se římská loď osvobozuje a míří náhle přímo k němu. Volal o pomoc a s hrůzou se díval, jak galéra proplouvá kolem něho a v naprostém tichu ho ignoruje. Okamžik nato zahlédl loď z boku, když se obrátila, a on se zděsil, když shledal, že na palubě není živé duše. Bylo vidět jen opuštěnou postavu kapitána Vitella, jak se hrbí nad kormidlem na vyvýšené zádi. Potom lodní plachta zapráskala ve větru, dřevěná galéra zamířila ke břehu a brzy mu zmizela z dohledu.

Červen 1916

Portsmouth, anglie

Na námořním molu panoval čilý ruch navzdory účinkům chladného mrholení. Dokaři královského námořnictva chvatně pracovali pod parními jeřáby nakládajícími na palubu šedého leviatana připoutaného k molu hromady jídla, zásob a munice. Na palubě se bedny úhledně rovnaly v předním nákladovém prostoru lodi, zatímco dav námořníků v těžkých vlněných dvouřadových kabátech připravoval loď k vyplutí.

HMS Hampshire se stále blýskala jako nová navzdory více než deseti letům stráveným na moři a poslednímu nasazení v bitvě o Jutsko. Tento obrněný křižník třídy Devonshire o výtlaku deset tisíc tun byl jednou z největších lodí britského námořnictva a s tuctem velkých děl na palubě i jednou z nejnebezpečnějších.

V prázdném skladišti o půl kilometru dál na přístavní hrázi stál u železniční vlečky blonďatý muž a sledoval mosazným dalekohledem nakládání lodi. Držel dalekohled u očí skoro dvacet minut, dokud se neobjevil zelený rolls-royce, který přejel molo a zastavil před hlavní lodní lávkou. Muž se pozorně díval, jak se rychle objevila skupina vojenských důstojníků v khaki uniformách, obklopila auto a pak doprovodila jeho posádku nahoru po můstku. Z jejich oblečení usoudil, že ti dva nově příchozí jsou politik a vysoký vojenský důstojník. Na okamžik spatřil důstojníkovu tvář a usmál se sám pro sebe, když si všiml, že ten muž má hustý knír.

„Je čas doručit naši zásilku, Dolly,“ pronesl nahlas.

Popošel do stínu, kde stál otlučený vůz tažený koněm. Zastrčil dalekohled pod sedadlo a práskl otěžemi. Dolly, postarší grošovaná šedá klisna, zvedla pohoršeně hlavu, a pak se pohnula kupředu a vytáhla vůz ven do deště.

Dokaři věnovali muži jen skrovnou pozornost, když po pár minutách dojel s vozem k lodi. Ve vybledlém vlněném kabátě, špinavých kalhotách a čepici stažené nízko nad obočí připomínal desítky místních nuzáků přežívajících jen díky občasným námezdním pracím. V jeho případě to byl jen převlek podpořený faktem, že se neměl možnost oholit, a štědrým potřísněním šatů lacinou skotskou. Když nastal čas jeho výstupu, dal o sobě vědět tím, že dovedl Dolly ke vstupu na můstek a v podstatě ho zablokoval.

„Táhni s tou hajtrou z cesty!“ zaklel brunátný poručík dohlížející na nakládání.

„Mám ňákou zásilku pro Hempšír,“ zavrčel muž s cockneyským přízvukem.

„Ukaž mi svoje papíry,“ nařídil poručík.

Doručovatel sáhl do vnitřní kapsy kabátu a podal důstojníkovi zmačkaný list papíru se skvrnami od vody. Poručík se zamračil, když si ho četl, a pak pomalu zavrtěl hlavou.

„To není správný náložní list,“ řekl a změřil si doručovatele pohledem.

„Todlencto mi dal generál. Todle a bůra,“ opáčil muž se zamrkáním.

Poručík obešel vůz a prohlédl bednu velkou zhruba jako rakev. Navrchu byl přes šablonu nastříkaný černý nápis:

MAJETEK KRÁLOVSKÉHO NÁMOŘNICTVA

K RUKÁM SIRA LEIGHA HUNTA

ZVLÁŠTNÍHO VYSLANCE V RUSKÉM CÍSAŘSTVÍ

SÍDLEM KONZULÁT VELKÉ BRITÁNIE

PETROHRAD, RUSKO

„Hm!“ zahuhlal důstojník a znovu se podíval na papír. „No, generál to podepsal. Tak dobře,“ přikývl a vrátil listinu. „Ty tam!“ vyštěkl a obrátil se k nejbližšímu dokaři. „Pomoz to naložit. A pak ať odsud ten vůz zmizí.“

Kolem bedny omotali provaz, jeřáb ji zvedl k obloze, zhoupl ji přes zábradlí a uložil v předním nákladovém prostoru. Doručovatel poručíkovi posměšně zasalutoval a pomalu kočíroval koně z mola a ven z loděnice. Odbočil na nedalekou prašnou cestu a projel okolo malé skladištní oblasti, za kterou se rozkládala zemědělská půda. O půldruhého kilometru dál odbočil na nerovnou příjezdovou cestu a zastavil vůz vedle zchátralé chalupy. Z nedaleké stodoly se vybelhal starý muž s chromou nohou.

„Doručil jste zásilku?“ zeptal se kočího.

„Doručil. Díky, že jsem mohl použít váš vůz a koně,“ odpověděl muž, vytáhl z kapsy desetilibrovou bankovku a podal ji rolníkovi.

„Omlouvám se, pane, ale to je víc, než kolik by stál můj kůň,“ vykoktal rolník a držel bankovku v ruce, jako by to bylo novorozeně.

„A je to dobrý kůň,“ opáčil muž a poplácal Dolly na rozloučenou po krku. „Pěkný den,“ řekl rolníkovi, bez dalšího slova si stáhl klobouk do očí a odešel po příjezdové cestě.

Odbočil na hlavní cestu a kráčel několik minut, dokud neuslyšel motor automobilu jedoucího jeho směrem. Modrý sedan Vauxhall projel zatáčkou, pak zpomalil a zastavil vedle něho. Zadní dveře auta se otevřely, doručovatel k nim došel a nastoupil. Seriózně oblečený muž v oděvu anglikánského kněze se posunul na zadním sedadle, aby mu udělal místo. Podíval se na doručovatele s rouškou obav zakrývající jeho matně šedé oči a pak sáhl po karafě s brandy postavené na pultíku sklopeném ze zadní strany předního opěradla. Nalil do křišťálové sklenice štědrou míru, podal ji doručovateli a přikázal řidiči, aby jel dál.

„Bedna je na palubě?“ zeptal se stroze.

„Ano, otče,“ odpověděl druhý muž sarkastickým tónem předstírané úcty. „Skočili mi na ten falešný náložní list a spustili ji do předního nákladového prostoru.“ V jeho hlase už nebylo po cockneyském přízvuku ani stopy. „Za dvaasedmdesát hodin můžete říct tomu svému slavnému generálovi sbohem.“

Vypadalo to, jako by ta slova vikáře znepokojila, přestože je očekával. Mlčky sáhl do svého převlečníku a vytáhl tlustou obálku plnou bankovek.

„Jak bylo dohodnuto. Polovinu teď, polovinu po té… události,“ řekl a předal obálku.

Doručovatel pohlédl na balíček peněz a usmál se. „Rád bych věděl, jestli by tolik zaplatili Němci za potopení lodi a zavraždění generála,“ prohodil. „Nepracujete náhodou pro Kaisera, že ne?“

Kněz pevně zavrtěl hlavou. „Ne, tohle je teologická záležitost. Kdybyste dokázal objevit ten dokument, nebylo by tohle nutné.“

„Prohledal jsem to sídlo třikrát. Kdyby tam byl, našel bych ho.“

„To už jste povídal.“

„Jste si jistý, že je teď na palubě?“

„Z generálova pracovního plánu jsme se dozvěděli o jeho schůzce s patriarchou ruské pravoslavné církve v Petrohradě. O jejím účelu není pochyb. Ten dokument musí být na palubě. Bude zničen spolu s lodí a to tajemství tak zemře.“

Pneumatiky vauxhallu se dotkly mokrého asfaltu, když vjeli do předměstí Porthsmouthu. Řidič je vezl směrem do centra města kolem nekonečných bloků vysokých domů z červených cihel. Na hlavní křižovatce odbočil na zadní příjezdovou cestu ke kamennému kostelu z devatenáctého století nesoucímu jméno Panny Marie. Mezitím se hustě rozpršelo.

„Byl bych rád, kdybyste mě dovezli na nádraží,“ poznamenal doručovatel, když se díval, jak velké auto projíždí kostelním hřbitovem a zastavuje za farou.

„Požádali mě, abych se zastavil na mši,“ opáčil kněz. „Zabere to jenom chvilku. Nedoprovodíte mě?“

Druhý muž potlačil zívnutí a pohlédl opršelým okénkem ven. „Ne, myslím, že zůstanu tady v suchu.“

„Tak dobře. Brzy se vrátíme.“

Kněz a řidič odešli a nechali doručovatele, aby si v klidu přepočítal své krvavé peníze. Když se snažil spočítat bankovky, dalo mu dost práce přečíst číslice, a uvědomil si, že začíná vidět rozmazaně. Cítil, jak se ho zmocňuje slabost, rychle peníze schoval do kapsy a lehl si na sedadlo, aby si odpočinul. I když se to zdálo jako několik hodin, jen pár minut nato ho do tváře zasáhla chladná dešťová sprška a on ztěžka otevřel víčka. Mezi šňůrami deště na něho hleděla knězova strnulá tvář. Mozek mu říkal, že se jeho tělo pohybuje, ale necítil nohy. Podařilo se mu zaostřit natolik, aby uviděl, že ho řidič nese za nohy, zatímco kněz ho drží v podpaží. V hlavě se mu tlumeně rozezněl poplašný zvonek a on si vzpomněl na pistoli Webley Bulldog. Paže ho však odmítly poslechnout. To brandy, pomyslel si v jasném okamžiku. Za to může to brandy.

Před očima se mu objevila zelená klenba, když ho nesli hájkem vysokých dubů. Nad ním se stále vznášel knězův obličej, vážná maska lhostejnosti ozařovaná dvěma chladnýma očima. Pak tvář zmizela a on spíš slyšel, než cítil, jak jeho tělo dopadlo do nějakého příkopu a cáklo v bahnité kaluži. Vleže na zádech vzhlédl ke knězi, který stál vysoko nad ním se slabou aurou viny.

„Odpusť nám naše hříchy ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého,“ slyšel kněze vážně odříkávat. „Ty vezmeme s sebou do hrobu.“

Objevila se zadní strana lopaty následovaná hroudou mokré hlíny, která mu dopadla na hrudník a odrazila se od něho. Dolů se vysypala další lopata hlíny a po ní další.

Tělo měl ochrnuté a hlas mu nefungoval, ale mozek stále pracoval. S drtivou hrůzou konečně pochopil, že ho pohřbívají zaživa. Znovu bojoval, aby pohnul údy, ale ty nereagovaly. Jak se hlína vršila v jeho hrobě, výkřiky hrůzy zněly jen v jeho mysli, dokud nebyl bolestivě zadušen jeho poslední dech.

* * *

Periskop zvedal na neklidné černé hladině nevysokou půlkruhovou vlnu a jeho přítomnost byla pod noční oblohou prakticky neviditelná. Deset metrů pod hladinou německý oberleutnant Voss, námořník s tváří dítěte, pomalu otáčel hledím přístroje o tři sta šedesát stupňů. Zarazil se u několika drobných světel mihotajících se v dálce vysoko nad mořem. Byly to lampy domků rozptýlených farem, které stály na mysu Marwick, chladné, větry bičované výspě Orknejských ostrovů. Voss už skoro dokončil svou kruhovou obhlídku, když jeho pohled upoutala slabá záře na východním obzoru. Zaostřil čočky periskopu a trpělivě sledoval pravidelný pohled světla.

„Možný terč na nula-čtyři-osm,“ oznámil s potlačovaným vzrušením v hlase.

Několik dalších námořníků ve stísněné řídicí místnosti ponorky se při jeho slovech pozorně napřímilo.

Voss pozoroval objekt ještě několik minut, během nichž v hradbě těžkých bouřkových mraků nakrátko zasvítil srpek měsíce. Na pomíjivý okamžik vrhl měsíc na objekt svou záři a odhalil jeho rozměry proti kopcům ostrova za ním. Voss cítil, jak se mu rozbušilo srdce, a všiml si, že se mu zpotily dlaně na držadlech periskopu. Silně zamrkal, ujistil se, že viděl dobře, a odstoupil od přístroje. Beze slova vyběhl z řídicí místnosti a utíkal na záď úzkou chodbou, která se táhla po celé délce ponorky. Dorazil ke kapitánově kajutě, hlasitě zaklepal a odhrnul tenký závěs.

Kapitán Kurt Beitzen spal na svém kavalci, ale okamžitě se probudil a rozsvítil lampu na stropě.

„Kapitän, zahlédl jsem velké plavidlo plující z jihovýchodu a vzdálené asi deset kilometrů. Na okamžik jsem je uviděl z profilu. Je to britská válečná loď, nejspíš bitevní,“ hlásil Voss vzrušeně.

Beitzen shodil přikrývku, zpříma se posadil a přikývl. Spal oblečený, takže si jen rychle obul těžké boty a následoval svého druhého důstojníka do řídicí místnosti. Beitzen, zkušený námořník z ponorky, se dlouze zahleděl do útočného periskopu a pak vyštěkl dostřel a souřadnice.

„Je to válečná loď,“ potvrdil nenuceně. „Je tenhle kvadrant prostý min?“

„Ano,“ odpověděl Voss. „Nejbližší jsme vypustili třicet kilometrů severně odsud.“

„Připravit se na útok,“ přikázal Beitzen.

Beitzen s Vossem přistoupili k dřevěnému stolu na mapy, kde naplánovali přesný přibližovací kurz. Pak vydali rozkazy kormidelníkovi. Přestože byla ponorka ponořená, rozbouřené moře nad ní jí zmítalo a pohazovalo, což ještě ztěžovalo jejich obtížný úkol.

Plavidlo U-75 postavené v hamburských loděnicích bylo ponorkou třídy UE-1, navrženou hlavně pro kladení min. Kromě velké zásoby těchto výbušnin byla vyzbrojena čtyřmi torpédy a silným palubním dělem ráže 105 mm. Úkol naklást miny byl skoro splněn a nikdo z posádky neočekával setkání s nepřátelskou válečnou lodí.

Pod Beitzenovým velením byla U-75 teprve na své druhé výpravě od chvíle, kdy byla před šesti měsíci spuštěna na vodu. Tato plavba byla již korunována menším úspěchem, protože miny z ponorky potopily malou nákladní loď a dva rybářské traulery. Ale tohle byla její první šance na pořádný úlovek. Zpráva, že mají na mušce britskou válečnou loď, se rychle rozšířila mezi posádkou a vyvolala napjaté očekávání. Beitzen sám věděl, že takovou trefou by si vysloužil železný kříž.

Německý velitel zlehka naváděl ponorku na polohu kolmo k mysu Marwick. Pokud bude válečná loď udržovat stejný kurz, mine číhající ponorku ve vzdálenosti necelého půl kilometru. Její torpéda byla přesná ani ne na kilometr, takže vyžadovala přiblížit se před výstřelem na nepříjemně malou vzdálenost. V první světové válce vlastně většinu obchodních lodí potopila palubní děla německých ponorek. Takovou možnost však U-75 proti těžce vyzbrojenému křižníku neměla, zvlášť na rozbouřeném moři.

Když dopluli na pozici vhodnou k vypálení torpéd, přitiskl kapitán oči k periskopu a čekal na kořist. Další záblesk měsíčního světla odhalil, že oberleutnant nebyl daleko od pravdy. Zdálo se, že to plavidlo je obrněný křižník, o něco menší než obávaný dreadnought.

„Torpédomety jedna a dvě, připravit ke střelbě,“ zavelel Beitzen.

Křižník byl teď asi půldruhého kilometru daleko a jeho obrovská masa skoro zakryla obzor. Beitzen rychle dvakrát zkontroloval zaměření torpéd a pak se ještě jednou podíval na terč. Plavidlo se rychle přibližovalo na dostřel.

„Otevřít uzávěry na přídi,“ přikázal.

Pár vteřin nato zazněla řídicí místností odpověď: „Uzávěry na přídi otevřeny!“

„Torpédomety jedna a dvě připravit.“

„Připraveny!“ dorazila odpověď.

Beitzen sledoval křižník periskopem a trpělivě vyčkával, zatímco posádka okolo něho zadržovala dech. Díval se, dokud se velká loď neobjevila přímo před nimi. Beitzen otevřel ústa, aby vydal rozkaz k palbě, když hledí periskopu náhle zaplnil jasný záblesk. Vteřinu nato otřásla ocelovými přepážkami ponorky tlumená exploze.

Beitzen šokovaně pozoroval periskopem, jak z křižníku šlehají plameny a kouř a zbarvují noční oblohu doruda. Velká válečná loď se otřásla a pak se její příď ponořila pod vlny. Záď se rychle zvedla, několik okamžiků zůstala viset ve vzduchu a pak následovala příď dolů ke dnu. Ani ne za deset minut zmizel obří křižník zcela z dohledu.

„Vossi… jste si jistý, že v tom kvadrantu nejsou žádné miny?“ zeptal se chraptivě.

„Ano, pane,“ odpověděl důstojník, když znovu zkontroloval mapu minových polí.

„Potopila se,“ zamumlal nakonec kapitán k posádce napjatě čekající na rozkazy. „Zavřít uzávěry na přídi a ukončit akci.“

Zatímco zklamaná posádka plnila rozkaz, držel se kapitán periskopu a strnule zíral do jeho hledí. Hrstka přeživších se zachránila na člunech, ale v rozbouřených vodách se pro ně nedalo nic udělat. Díval se na prázdné černé moře před sebou a snažil se najít odpověď. Nedávalo to žádný smysl. Válečná loď jen tak sama od sebe do vzduchu nevyletí.

Trvalo dlouho, než se Beitzen odtrhl od periskopu a mlčky se odpotácel do své kajuty. Protože se nedožil konce války, nikdy se nedozvěděl pravdu o tom, proč křižník Hampshire vybuchl. Ale po zbytek svých dnů měl mladý kapitän stále před očima poslední minuty křižníku, kdy se masivní válečná loď potopila zdánlivě bez příčiny.

PRVNÍ ČÁST

OSMANSKÝ

SEN

1

Červenec 2012

Káhira, Egypt

Polední slunce pálilo skrz silnou vrstvu prachu a zplodin, která visela nad starodávným městem jako špinavá deka. Při teplotě přesahující stoleté maximum se na horkých kamenech, kterými bylo vydlážděné centrální nádvoří mešity al-Azhar, zdržovalo jen málo lidí.

Mešita al-Azhar stojící ve východní Káhiře asi tři kilometry od Nilu je jednou z nejstarobylejších staveb města. Byla postavena v roce 970 za vlády Fatimovců, ale v průběhu staletí ji postupně přestavovali a rozšiřovali, až nakonec získala statut páté nejdůležitější mešity na světě. Má propracované ozdoby vytesané z kamene, tyčící se minarety a věže s cibulovitými kupolemi přitahující zrak, které odrážejí tisíce let řemeslného umu. Za zdmi připomínajícími opevnění se rozkládá široké pravoúhlé nádvoří obklopené ze všech stran zvyšujícími se arkádami.

Ve stínu podloubí si drobný muž v pytlovitých kalhotách a volné košili pečlivě vyčistil brýle s tmavými čočkami a pak se rozhlédl po nádvoří. V žáru dne se tam pohybovalo jen několik mladíků prohlížejících si architekturu nebo kráčejících v tiché meditaci. Byli to studenti přilehlé al-Azharské univerzity, nejvýznamnějšího centra islámských studií na Středním východě. Muž se dotkl hustého plnovousu, který zakrýval jeho mladistvou tvář, a hodil si na rameno otrhaný ruksak. S bílou kefíjou omotanou kolem hlavy mohl být snadno považován za dalšího studenta teologie.

Vyšel na slunce a překřížil nádvoří k jihovýchodním arkádám. Fasádu nad oblouky ve tvaru lodního kýlu zdobila řada kruhových a obdélníkových výklenků, které se, jak si všiml, staly oblíbeným hnízdištěm místních holubů. Došel k vyčnívajícímu centrálnímu oblouku završenému podlouhlým pravoúhlým výklenkem. Ten označoval vchod do modlitebního sálu.

Svolávání na polední salad, modlitbu, zaznělo už skoro o hodinu dříve, takže byl rozlehlý modlitební sál skoro prázdný. Před sálem seděla na zemi na zkřížených nohou malá skupinka studentů poslouchajících výklad univerzitního učitele o koránu. Muž skupinku obešel a dorazil ke vchodu do sálu. Tam potkal vousatého muže v bílém hábitu, a ten si ho přísně změřil pohledem. Návštěvník zul boty, rychle pronesl dík Mohamedovi a po souhlasném pokývnutí dveřníka vstoupil dovnitř.

Modlitební síň tvořila rozlehlá plocha červeného koberce přerušovaná desítkami alabastrových sloupů, které se zvedaly ke stropu z trámů. Jako v mnoha mešitách tam nebyly lavice ani zdobné oltáře, které by pomáhaly při orientaci. Obrysy ve tvaru kupolí na koberci, naznačující polohy věřících při modlitbě, ukazovaly k čelu sálu. Návštěvník se ujistil, že si ho už dveřník nevšímá, a rychle se vydal podél sloupů.

Když se přiblížil k několika mužům klečícím při modlitbě, zahlédl na druhé straně sálu mihráb. Tento obvykle skromný výklenek vytesaný do zdi mešity ukazuje směr, jímž leží Mekka. Mihráb v mešitě al-Azhra byl uvnitř z hladkého kamene a klenbu měl vykládanou černým kamenem a slonovinou. Působil takřka moderním dojmem.

Neznámý došel ke sloupu nejblíž u mihrábu, sundal si batoh a lehl si tváří k zemi k modlitbě. Po několika minutách lehce posunul batoh stranou, až ho přimáčkl k základně sloupu. Když zahlédl dvojici studentů kráčející směrem k východu, vstal a následoval je do předsálí, kde si obul boty. Minul vousatého dveřníka, zamumlal „Allah Akbar“ a rychle vyšel na nádvoří.

Chvilku předstíral, že obdivuje jednu rozetu na fasádě, a pak chvatně zamířil k Holičově bráně, jež vedla z komplexu mešity. O několik bloků dál nasedl do malého auta z půjčovny zaparkovaného na ulici a rozjel se směrem k Nilu. Projel zchátralou průmyslovou čtvrtí, zabočil na parkoviště u polorozpadlé staré cihelny a zajel za její opuštěnou nakládací rampu. Tam si svlékl volné kalhoty a košili a odhalil džíny a hedvábnou blůzu. Brýle šly dolů následovány parukou a falešným plnovousem. Muslimský student byl pryč, vystřídala ho atraktivní žena s olivovou pletí, tmavýma očima a módním účesem krátkých černých vlasů. Hodila svůj převlek do zrezivělé popelnice, skočila zpátky do auta a znovu se zařadila do pomalého káhirského provozu plazícího se směrem od Nilu ke Káhirskému mezinárodnímu letišti na severovýchodní straně města.

Batoh vybuchl, když stála ve frontě na odbavení. Nad mešitou al-Azhar se zvedl malý bílý oblak, střecha modlitební místnosti vyletěla do vzduchu a mihráb se rozpadl v hromadu suti. Přestože byla exploze načasována na chvíli mezi denními modlitbami, bylo zabito několik studentů a členů personálu mešity a desítky lidí byly zraněny.

Po počátečním šoku se zmocnilo káhirské muslimské komunity pobouření. Jako první byl obviněn Izrael, a když se k útoku nikdo nepřihlásil, byly za viníky označeny západní státy. Modlitební síň za pár týdnů opravili a rychle byl nainstalován nový mihráb. Ale hněv muslimů v Egyptě a na celém světě vydržel mnohem déle. Jen málo z nich však vytušilo, že tento útok byl první salvou ve strategickém plánu s cílem zvrátit poměr sil v celém regionu.

2

„Vezmi si nůž a odřízni je.“

Řecký rybář se vzteklým výrazem ve tváři podával synovi zubatý zrezivělý nůž. Chlapec se svlékl do šortek a seskočil z boku člunu s nožem pevně sevřeným v ruce.

Uběhly skoro dvě hodiny od chvíle, kdy se rybářské sítě trauleru poprvé zachytily na dně k velkému překvapení starého Řeka, jenž v těchto vodách lovil s vlečnými sítěmi již mnohokrát. Kormidloval svou loď všemi směry v naději, že sítě uvolní, a hlasitě klel, jak v něm sílil pocit marnosti. Bude to značná ztráta, odříznout část sítí, ale rybář se rozhodl tuto daň ze svého povolání neochotně zaplatit a poslal svého syna do vody.

Přestože byla hladina zvlněná větrem, vody ve východní části Egejského moře byly teplé a průzračné a chlapec jasně viděl dno v hloubce deseti metrů. Přesto ta hloubka značně přesahovala jeho potápěčské schopnosti, tak zastavil svůj sestup a zaútočil nožem na visící sítě. Vyžadovalo to několik ponorů, než bylo přeříznuto poslední lano a chlapec se objevil na hladině s poškozenými sítěmi, vyčerpaný a udýchaný. Rybář, který stále proklínal ztrátu, obrátil loď na západ a plul k Chiosu, řeckému ostrovu nedaleko od turecké pevniny, která se zvedala z moře kousek od něho.

O půl kilometru dál na moři zvědavě sledoval rybářovo trápení nějaký muž. Byl vysoký a štíhlý, i když urostlý, a silně opálený po letech strávených na slunci. Sejmul z obočí staromódní teleskopický dalekohled a odhalil tyrkysové zelené oči zářící inteligencí. Byly to hloubavé oči, vytvrzené nepřízní osudu a mnoha setkáními se smrtí, které se však dovedly měkce usmívat. Prohrábl si rukou husté ebenové vlasy prokvetlé stříbrem a vyšel na můstek výzkumné lodi Aegean Explorer.

„Rudi, prohlédli jsme pořádný kus dna mezi tímhle místem a Chiosem, že?“ zeptal se.

Drobný muž v brýlích s kostěnými obroučkami vzhlédl od počítačového terminálu a přikývl.

„Ano, naše poslední síť souřadnic se rozkládá asi půldruhého kilometru od východního pobřeží. Vzhledem k tomu řeckému ostrovu, který leží necelých osm kilometrů od Turecka, ani nevím, v čích vodách jsme. Dokončili jsme skoro celou síť, když podmořskému robotu povolilo těsnění zadního senzoru a ten zaplavila slaná voda. Zdržíme se nejmíň o dvě hodiny, než naši technici závadu opraví.“

Podmořský robot známý pod zkratkou AUV byl stroj ve tvaru torpéda plný snímacích přístrojů, který se spouštěl z boku výzkumné lodi. Měl vlastní pohon, a když se mu naprogramovala požadovaná trasa, plul nad mořským dnem a sbíral data, jež pravidelně odesílal na svou loď.

Rudi Gunn se vrátil k ťukání na klávesnici počítače. Měl na sobě potrhané tričko a plátěné šortky, takže by v něm nikdo nehledal zástupce ředitele Národní podvodní a mořské agentury, významné vládní organizace zodpovědné za průzkum světových moří a oceánů. Gunn byl obvykle k nalezení spíš ve washingtonském ústředí NUMA než na palubě jedné z tyrkysových výzkumných lodí, které agentura používala k shromažďování informací o podmořském životě, oceánských proudech a znečištění životního prostředí. Tento zkušený administrativní pracovník však rád občas unikl aroganci hlavního města a zašpinil si ruce v terénu, zvlášť když se jeho šéf s oblibou ztrácel jako on.

„Jaké kontury dna jsme viděli v okolních mělčinách?“

„Typické pro místní ostrovy. Od pobřeží se táhne mírný svah, který se pak náhle vrhá do hloubky tří set metrů. Tady máme pod sebou necelých čtyřicet metrů vody. Jak si vybavuji, v téhle oblasti je dno převážně písčité s několika překážkami.“

„Přesně to jsem si myslel,“ odpověděl muž a v očích se mu zablesklo.

Gunn ten pohled postřehl a řekl: „Vidím, že mému šéfovi klíčí v hlavě ďábelský plán.“

Dirk Pitt se zasmál. Jako ředitel NUMA vedl desítky podmořských výzkumů s pozoruhodnými výsledky. Od vyzvednutí Titaniku po objevení lodí ztracené Franklinovy expedice v Arktidě prokázal Pitt talent pro luštění záhad hlubin. Tento nenápadně sebejistý muž s neukojitelnou zvědavostí miloval moře od dětství. Tato láska nikdy nevyprchala a pravidelně ho lákala ven z washingtonských kanceláří NUMA.

„Je známý fakt,“ prohodil zvesela, „že většinu vraků u pobřeží najdou rybáři lovící sítěmi.“

„Vraků?“ opáčil Gunn. „Pokud si vybavuji, turecká vláda nás sem pozvala proto, abychom lokalizovali a prostudovali výskyt řas rostoucích v jejich pobřežních vodách. O pátrání po vracích nepadlo ani slovo.“

„Ale když na nějaký narazíme, přece ho nenecháme bez povšimnutí, ne?“ usmál se Pitt.

„No, momentálně stejně nemáme co na práci. Chceš spustit ROV?“

„Ne, sítě našeho souseda rybáře se zachytily dost blízko, abychom se tam mohli potopit.“

Gunn se podíval na hodinky. „Myslel jsem, že za dvě hodiny odjíždíš, abys strávil víkend v Istanbulu s manželkou.“

„Mám spoustu času na trochu potápění před cestou na letiště,“ utrousil Pitt s úsměvem.

„Takže to asi znamená, že budu muset probudit Ala,“ poznamenal Gunn a potřásl rezignovaně hlavou.

* * *

Dvacet minut nato hodil Pitt tašku s věcmi na víkend do zodiaku, který se pohupoval vedle Aegean Exploreru, a pak sestoupil po přenosném žebříku do člunu. Když si sedal, malý muž s mohutným hrudníkem přidal plyn závěsnému motoru na zádi a gumový člun skokem odrazil od lodi.

„Kudy na dno?“ křikl Al Giordino, jemuž z temně hnědých očí pomalu mizela malátnost po odpolední siestě.

Pitt se vizuálně zorientoval za pomoci několika bodů na blízkém ostrově. Navigoval Giordina k pevnině určeným směrem, ale urazili jen krátkou vzdálenost, než Pitt nařídil zastavit motor. Pak začal spouštět z přídě malou kotvu a přestal, hned jak se lano prověsilo.

„Asi pětatřicet metrů,“ poznamenal při pohledu na červený proužek na laně, který byl vidět pod vodou.

„A co přesně čekáš, že dole najdeš?“

„Cokoliv od hromady kamení po Britannic,“ odpověděl Pitt. Měl na mysli sesterskou loď Titaniku, kterou potopila mina ve Středozemním moři za první světové války.

„Sázím na ty šutry,“ opáčil Giordino a nasoukal se do modrého potápěčského obleku, jehož švy důkladně otestovala jeho mohutná ramena a bicepsy.

Giordino věděl, že tam dole bude něco zajímavějšího než skalisko na dně. Prožil toho s Pittem dost, aby nebral na lehkou váhu přítelův šestý smysl, když přišlo na podvodní záhady. Ti dva byli přátelé od dětství prožitého v jižní Kalifornii, kde se společně učili potápět kousek od Laguna Beach. Když sloužili u letectva, byli oba dočasně převeleni k novému federálnímu úřadu pověřenému studiem oceánů. Teď, o mnoho projektů a dobrodružství později, vedl Pitt mohutně rozrostlou agenturu zvanou NUMA a Giordino v ní byl zaměstnán jako ředitel odboru podmořských technologií.

„Zkusíme rozšířené kruhové pátrání okolo kotevního lana,“ navrhl Pitt, když si připínali dýchací přístroje. „Podle svých záměrných bodů soudím, že se ty sítě zachytily o kus dál směrem k pobřeží.“

Giordino přikývl, strčil si do úst regulátor a sklouzl po zádech ze zodiaku do vody. Pitt cákl o vteřinu později a oba muži sledovali kotevní lano ke dnu.

Modré vody Egejského moře byly pozoruhodně průzračné a Pitt bez problémů viděl na více než patnáct metrů. Když se přiblížili k temnějšímu dnu, shledal ke své spokojenosti, že ho tvoří štěrkové a písečné plochy. Gunnův úsudek byl správný. Oblast se zdála být od přírody prostá všech překážek.

Oba muži se od sebe vzdálili asi na čtyři metry a pomalu plavali v kruhu kolem kotevního lana směrem na volné moře. Kolem proplulo malé hejno mořských okounů, kteří si potápěče podezíravě prohlédli a pak vystřelili jako šipky do hlubších vod. Když se stočili směrem k Chiosu, všiml si Pitt, že na něho Giordino mává. Silně vykopl nohy v nůžkovém tempu, doplaval blíž a zjistil, že jeho kolega ukazuje na nějaký velký obrys před nimi.

Byl to vysoký hnědý stín, který jako by se ve slabém světle pohyboval. Připomínal Pittovi strom, jímž kýve vítr a jehož listnaté větve se vzpínají k obloze. Připlaval blíž a uviděl, že to nejsou větve, ale zbytky rybářských sítí líně povlávající v proudu.

V obavě, že se do nich zapletou, se oba potápěči pohybovali opatrně a blížili se k objektu po proudu. Sítě se zachytily na jediném místě, na předmětu trčícím z mořského dna. Pitt uviděl mělkou rýhu táhnoucí se po štěrkopískovém dnu, jež končila u vzpřímeného trámce omotaného sítěmi. Doplaval k překážce blíž a poznal, že je to zrezivělá železná kotva ve tvaru písmene T dlouhá asi půldruhého metru. Kotva byla nakloněná ke straně s jedním ramenem ukazujícím k hladině, okolo něhož byly beznadějně omotané rybářovy sítě, zatímco druhé rameno bylo zaražené do dna. Pitt odhrabal písek okolo kotvy a zjistil, že druhé rameno je zaklíněné mezi silný dřevěný trám a tenčí konstrukci ve tvaru kříže. Pitt už prozkoumal dost vraků na to, aby v tom silném trámu poznal lodní kýl.

Obrátil se zády k sítím a pohlédl na rýhu vyrytou do dna teprve nedávno. Giordino se už nad ní skláněl a zkoumal její původ. Stejně jako Pitt uhodl, co se stalo. Rybářské sítě zachytily kotvu na jednom konci vraku a vlekly ji podél kýlu, dokud se nezaklínila za rám ve tvaru kříže a nezůstala stát. Při tom odkryla velkou část vraku.

Pitt doplaval k Giordinovi, který odhrnoval písek z nějakého rovného výstupku.

Odstranil usazeniny a hned bylo vidět několik křížových konstrukcí pod kýlem. Giordino pohlédl jasnýma očima do Pittovy potápěčské masky a zavrtěl hlavou. Pittovy podmořské smysly vyčenichaly vrak, a pořádně starý.

Když odkryli v okolí několik jeho částí, poznali, že loď byla asi patnáct metrů dlouhá a její horní paluba už dávno zetlela. Většina plavidla vlastně úplně zmizela a jen pár částí trupu zůstalo nedotčených. Na zádi se však dalo rozeznat několik oddílů pod palubou, v nichž bylo vidět hliněné nádoby, dlaždice a střepy neglazovaných keramických předmětů. Skutečný náklad lodi však zřejmý nebyl.

Protože se jejich čas pro pobyt na dně krátil, vrátili se potápěči na záď a odkrývali části písku a štěrku ve snaze najít něco, co by jim pomohlo loď identifikovat. Když se Giordino rýpal na místě s volnými trámy, narazily jeho prsty na plochý předmět pod pískem. Vyhrabal malou kovovou krabičku, zvedl ji k masce a rozeznal na přední straně zámek, i když petlici už skoro sežrala rez. Opatrně uložil krabičku do potápěčského vaku a podíval se na hodinky. Pak doplaval k Pittovi, aby mu dal signál, že se vynořuje.

Pitt odkryl malou řadu hliněných hrnců, které nechal být, když se Giordino přiblížil. Obrátil se, aby ho následoval na hladinu. Tu jeho pozornost upoutal záblesk v písku. Objevil se na druhé straně hrnců, kde jeho ploutve odhrnuly trochu usazenin. Pitt k místu doplaval, odhrnul další písek a odkryl plochou část nějaké keramiky. Přestože ji pokrýval ztvrdlý písek, rozeznal na ní propracovaný květinový motiv. Strčil prsty do písku, zachytil okraje jakési obdélníkové krabice a vytáhl ji.

Keramická schránka byla asi dvakrát větší než krabice na doutníky a její stěny zdobily modrobílé vzory podobné tomu na víčku. Krabička byla na svou velikost těžká a Pitt si ji opatrně dal pod rameno, než udělal první tempo k hladině.

Ze severozápadu foukal vytrvalý vítr vytvářející na hladině bílé hřebeny. Giordino už byl na palubě zodiaku a vytahoval kotvu, když se Pitt vynořil. Doplaval ke člunu a podal Giordinovi krabičku. Pak se vytáhl na palubu a sundal si potápěčskou výstroj.

„Řekl bych, že tomu rybáři dlužíš flašku uza,“ poznamenal Giordino a nastartoval motor.

„Rozhodně nás dovedl k zajímavému vraku,“ odpověděl Pitt, který si utíral obličej osuškou.

„Není to sice vrak z doby bronzové naložený amforami, ale i tak vypadá docela staře.“

„Možná ze středověku,“ odhadl Pitt. „Pouhé děťátko ve srovnání s jinými vraky ve Středozemním moři. Doplujeme na břeh a podíváme se, co to máme.“

Giordino přidal plyn, až zvedl příď zodiaku z vody, a pak ho obrátil k blízkému ostrovu. Samotný Chios byl jen tři kilometry daleko, ale museli urazit ještě pět kilometrů, než dopluli do malé zátoky, v níž stála ospalá rybářská vesnice zvaná Vokaria. Uvázali člun u zchátralého mola, které vypadalo, jako by ho postavili v dobách, kdy mořím ještě vládly plachetnice. Giordino rozprostřel na molu ručník a Pitt na něj položil artefakty z vraku.

Oba předměty pokrývala písečná krusta vytvořená v průběhu staletí. Pitt nedaleko našel hadici s čistou vodou a opatrně odstranil část usazenin z keramické schránky. Její odkrytá krása na jasném slunci jim oslnila zrak. Na jasně bílém pozadí vystoupil tmavomodrý, fialový a tyrkysový květinový vzor.

„Vypadá trochu jako marocká,“ poznamenal Giordino. „Mohl bys zvednout víčko?“

Pitt jemně zasunul prsty pod přesahující víčko. Setkal se jen s malým odporem a jemně ho zvedl. Uvnitř bylo plno kalné vody, pod níž se matně leskly nějaké oválné předměty. Pitt opatrně naklonil krabičku ke straně a vodu vylil.

Sáhl dovnitř a vytáhl polokruhový předmět pokrytý silnou krustou. Ke svému překvapení uviděl, že je to královská koruna. Pitt cítil v ruce váhu ryzího zlata, které se třpytilo na místech prostých usazenin.

„Mě snad klame zrak!“ vydechl užasle Giordino. „To vypadá jako něco z báje o králi Artušovi.“

„Nebo z pohádky o Alibabovi,“ opáčil Pitt a pohlédl na keramickou schránku.

„Ten vrak není obyčejná obchodní loď. Myslíš, že by to mohlo být nějaké královské plavidlo?“

„Všechno je možné,“ odpověděl Pitt. „Vypadá to, že na palubě cestoval někdo významný.“

Giordino si korunu vzal a položil si ji na hlavu ve frajerském úhlu.

„Král Al, k vašim službám,“ řekl a máchl paží. „Vsadím se, že s tímhle bych udělal dojem na nějakou pohlednou místní dámu.“

„A taky na pár chlápků v bílých sakách,“ ušklíbl se Pitt. „Tak se podíváme do té tvé schránky.“

Giordino uložil korunu zpátky do keramické krabice a zvedl malou železnou krabičku; zrezivělý zámeček odpadl na osušku.

„Zabezpečení už není, co bývalo,“ zamumlal a zase ji položil. Napodobil Pitta, zasunul prsty pod okraj víčka a s lupnutím ho zvedl. Uvnitř šplouchalo jen málo vody, protože schránka byla skoro po okraj plná mincí.

„Tak tomu říkám jackpot!“ zasmál se. „Vypadá to, že bychom mohli jít do předčasného důchodu.“

„Díky, ale ne. Nerad bych prožil důchod v tureckém vězení,“ opáčil Pitt.

Mince byly stříbrné a hodně zkorodované, několik se jich slepilo dohromady. Pitt sáhl na dno hromádky a vytáhl jednu třpytivou, osamělou zlatou minci, která neutrpěla následky koroze. Podržel si ji před očima a zaznamenal nepravidelnou ražbu, typickou pro razidlo, do kterého se udeřilo kladivem. Na obou stranách bylo zvlášť dobře viditelné kudrnaté arabské písmo uvnitř zubatého kroužku. Oba muži zvědavě prozkoumali ostatní mince, na nichž toho vzhledem k jejich stavu moc vidět nebylo.

„Podle našich omezených důkazů soudím, že máme co do činění s nějakým osmanským vrakem,“ prohlásil Pitt. „Ty mince nevypadají byzantsky, to znamená patnácté století nebo později.“

„Někdo by měl být schopný určit jejich stáří přesně.“

„Ty mince jsou moc šťastný nález,“ souhlasil Pitt.

„Navrhuju financovat ten projekt ještě měsíc a nevracet se do Washingtonu.“

Po molu přijel otlučený pick-up Toyota a s kvílením brzd zastavil kousek od nich. Z kabiny vystoupil usmívající se mladík s velkýma ušima.

„Chtěl tu někdo odvoz na letiště?“ zeptal se zajíkavě.

„Jo, to jsem já,“ odpověděl Pitt a vzal si ze zodiaku tašku.

„A co tenhle malý poklad?“ zeptal se Giordino a opatrně zabalil nález do osušky, než si ho řidič stačil prohlédnout.

„Je mi líto, ale poletí se mnou do Istanbulu. Znám se s ředitelem oceánografického oddělení Istanbulského archeologického muzea. Najde pro ty artefakty dobrý domov a snad nám i poví, co jsme vlastně objevili.“

„Tak to asi znamená, že si král Al neužije na Chiosu divokou noc,“ konstatoval Giordino a podal osušku Pittovi.

Pitt pohlédl na ospalou vesnici obkružující zátoku a pak nastoupil do pick-upu s motorem běžícím na volnoběh.

„Upřímně řečeno,“ řekl, když se řidič začal rozjíždět, „si nejsem jistý, jestli je Chios na krále Ala připravený.“

3

Letadlo místní linky přistálo na Atatürkově mezinárodním letišti v Istanbulu těsně před setměním. Malý stroj se propletl mezi masou jumbo jetů jako komár včelím úlem, zajel na prázdné místo u terminálu a zastavil.

Pitt byl jedním z posledních cestujících, kteří opustili letadlo, a sotva vstoupil do vykachlíčkované příletové haly, vrhla se na něho vysoká, atraktivní žena s vlasy barvy skořice.

„Měl jsi tady být první!“ zvolala Loren Smithová, když se odtáhla po pevném objetí. „Bála jsem se, že vůbec nedorazíš.“ Její fialkově modré oči zářily při pohledu na svého manžela úlevou.

Pitt jí položil ruku kolem pasu a dlouze ji políbil. „Zdržela nás prasklá pneumatika na letadle. Čekáš tu dlouho?“

„Necelou hodinu.“ Nakrčila nos a olízla si rty. „Chutnáš slaně.“

„Al a já jsme cestou na letiště našli lodní vrak.“

„To jsem si mohla myslet,“ zamračila se na něho. „Neříkal jsi mi, že létání a potápění nejde dohromady?“

„Nejde. Ale to malé letadlo, ve kterém jsem přiletěl, se dostalo sotva tři sta metrů vysoko, takže jsem v pohodě.“

„Jestli dostaneš nemoc z dekomprese, až budeme v Istanbulu, zabiju tě,“ zavrčela a přitiskla ho znovu k sobě. „Je ten vrak něčím zajímavý?“

„Zdá se, že ano.“

Zvedl tašku s věcmi na víkend, která obsahovala zabalené artefakty. „Vylovili jsme pár předmětů, které by o té lodi měly něco prozradit. Pozval jsem doktora Reye Ruppého z Istanbulského archeologického muzea, aby s námi dnes večer povečeřel, v naději, že na tu věc dokáže vrhnout trochu světla.“

Loren se postavila na špičky, pohlédla do Pittových zelených očí a nakrčila čelo.

„Ještě že jsem věděla, když jsem si tě brala, že moře zůstane navždycky tvou milenkou,“ prohlásila.

„Naštěstí mám srdce dost velké pro vás oba,“ opáčil s úsměvem, zatímco ji objímal.

Vzal ji za ruku, prodrali se davem na letišti a vyzvedli zavazadla. Potom chytili taxík do hotelu v historické čtvrti Sultanahmet v centru Istanbulu. Poté, co se rychle osprchovali a převlékli, si vzali další taxík na krátkou jízdu do tiché obytné čtvrti asi deset bloků daleko.

„Balikçi Sabahattin,“ oznámil řidič taxíku.

Pitt pomohl Loren vystoupit ve starobylé uličce dlážděné kočičími hlavami. Na druhé straně ulice se v malebném hrázděném domě postaveném ve dvacátých letech dvacátého století nacházela restaurace. Pár se propletl mezi několika stoly venku, aby se dostal k hlavnímu vchodu, a vstoupil do elegantní haly. V ústrety jim vyšel podsaditý muž s řídnoucími vlasy a žoviálním úsměvem a potřásl jim na uvítanou rukama.

„Dirku, jsem rád, že jste sem trefili,“ řekl a stiskl Pittovi dlaň jako ve svěráku. „Vítejte v Istanbulu.“

„Díky, Reyi, rád tě zase vidím. Seznam se prosím s mou ženou Loren.“

„S potěšením,“ odpověděl Ruppé galantně a potřásl Loren rukou o něco milosrdněji. „Doufám, že odpustíte starému páprdovi vyrušování u dnešní večeře. Zítra ráno odlétám do Říma na archeologickou konferenci, takže tohle byla jediná příležitost promluvit si o podmořském objevu vašeho muže.“

„To není vůbec žádné vyrušování. Vždycky mě fascinovalo to, co Dirk vytahuje z mořského dna,“ odvětila se smíchem. „Kromě toho jste nás zavedl do lákavého podniku.“

„Je to jedna z mých oblíbených istanbulských restaurací nabízejících plody moře,“ odpověděl Ruppé.

Objevila se hosteska a odvedla je chodbou do jednoho z několika jídelních sálů vybudovaných v bývalém obytném domě. Posadili se ke stolu se lněným ubrusem vedle širokého okna s výhledem na zadní zahradu.

„Možná byste nám mohl doporučit nějaké místní speciality, doktore Ruppé,“ navrhla Loren. „Jsem v Turecku poprvé.“

„Prosím, říkejte mi Rey. V Turecku nemůžete udělat chybu, když si dáte rybu. Dělají tady skvělé kambaly a mořské okouny. Mně se samozřejmě nikdy nepřejí kebab,“ usmál se a pohladil si břicho.

Když si objednali, zeptala se Loren Ruppého, jak dlouho žije v Turecku.

„Bože, už je to pětadvacet let. Přišel jsem sem jednoho léta z Arizonské státní učit mořskou archeologii a už jsem tu zůstal. U pobřeží Kosu jsme objevili starou byzantskou obchodní loď, kterou jsme vyzvedli, a od té doby mám spoustu práce.“

„Doktor Ruppé je přední autorita na byzantské a osmanské starožitnosti ve východním Středozemním moři,“ vysvětlil Pitt. „Jeho znalosti nám už pomohly při mnoha projektech v téhle oblasti.“

„Lodní vraky jsou moje láska, stejně jako v případě vašeho manžela,“ doplnil Ruppé. „Od chvíle, co jsem přijal místo ředitele oceánografického oddělení v Archeologickém muzeu, trávím však bohužel v terénu méně času, než bych si přál.“

„To je prokletí vedoucí pozice,“ přitakal Pitt.

Číšník položil na stůl velký talíř se slávkami a rýží jako předkrm a všichni okamžitě ochutnali.

„Každopádně pracujete ve fascinujícím městě,“ poznamenala Loren.

„Ano, Istanbul si rozhodně zaslouží svou přezdívku ‚Král měst‘. Narodil se Řekům, vychovali ho Římané a dospěl pod vládou Osmanů. Jeho dědictví starodávných katedrál, mešit a paláců dokáže uchvátit i ty nejotupělejší historiky. Ale jako domov dvanácti milionů lidí má své problémy.“

„Slyšela jsem, že jedním z nich je politické klima.“

„Je snad účelem vaší návštěvy toto klima změnit, paní kongresmanko?“ zeptal se Ruppé s úsměvem.

Loren Smithová se té narážce usmála. Přestože byla mnohaletou zástupkyní Colorada v Kongresu, politika nebyla právě její parketa.

„Vlastně jsem přijela do Istanbulu navštívit svého toulavého manžela. Cestovala jsem s kongresovou delegací po jižním Kavkazu a jenom jsem se tady zastavila před návratem do Washingtonu. Zástupce ministerstva zahraničí se v letadle zmínil o tom, že Spojeným státům dělá starosti sílící fundamentalistické hnutí v Turecku.“

„Měl pravdu. Jak víte, Turecko je sekulární stát obývaný z devadesáti osmi procent muslimy, převážně sunitské víry. Sílí tu však hnutí pod vedením muftího Battala, jež má centrum tady v Istanbulu a volá po fundamentalistických reformách. Nejsem na tyhle věci expert, takže vám nepovím, jaký je skutečný dopad Battalových výzev. Ale Turecko trpí ekonomickou krizí stejně jako jiné státy a ta má za následek bídu a nespokojenost se současným stavem. Zdá se, že Battalovi tyto těžké časy hrají do ruky. V poslední době je ho vidět všude a silně útočí na současného prezidenta.“

„Nemohu se ubránit dojmu, že kromě znepokojení západních spojenců by tento turecký posun k fundamentalismu mohl udělat ze Středního východu ještě nebezpečnější místo,“ poznamenala Loren.

„Vzhledem k tomu, jak zvedá hlavu šíity ovládaný Irán, jsou vaše obavy celkem oprávněné.“

Přinesli jim jídlo, Loren pečeného mořského okouna a Pittovi grilovaného kanice, zatímco Ruppé povečeřel černomořskou kambalu.

„Promiňte, že kazím večeři politikou, ale to je trochu riziko povolání,“ omluvila se Loren. „S radostí hlásím, že ten okoun je vynikající.“

„Mně to nevadí a Dirk je na to určitě zvyklý,“ usmál se Ruppé a zamrkal na ni. Obrátil se ke starému příteli. „No, Dirku, pověz mi o tom vašem projektu v Egejském moři.“

„Zkoumáme množství mrtvých oblastí s nízkým obsahem kyslíku ve východním Středozemním moři,“ odpověděl Pitt mezi sousty. „Turecké ministerstvo životního prostředí nás nasměrovalo na několik míst v Egejském moři, kde se znovu objevily řasy, jež zadusily mořský život. Je to velký problém, se kterým se dnes setkáváme na celém světě.“

„Vím, že se s tím potýkáme v zátoce Chesapeake, tedy přímo za humny,“ poznamenala Loren.

„Mrtvé zóny v Chesapeake se v posledních letních měsících hodně zvětšily,“ přitakal Pitt.

„To všechno kvůli znečištění?“ zeptal se Ruppé.

Pitt přikývl. „Ve většině případů se mrtvé zóny nacházejí v deltách velkých řek. Nízká hladina kyslíku je obvykle přímý následek znečištění živinami, hlavně ve formě dusíku z úniků zemědělských nebo průmyslových látek. Živiny ve vodě zpočátku vyvolají velký nárůst fytoplanktonu nebo řas. Když řasy nakonec odumřou, proces rozkladu připraví vodu o kyslík. Pokud tento proces dosáhne kritického stupně, voda se stane bezkyslíkatou, zabije všechen mořský život a vytvoří mrtvou zónu.“

„Co jste zatím objevili v tureckých vodách?“

„Potvrdili jsme přítomnost mrtvé zóny střední velikosti mezi řeckým ostrovem Chios a tureckou pevninou. Pokračujeme v průzkumu oblasti, abychom zmapovali hranice a intenzitu zóny.“

„Vypátrali jste její zdroj?“ zeptala se Loren.

Pitt zavrtěl hlavou. „Turecké ministerstvo životního prostředí nám pomáhá identifikovat potenciální průmyslové a zemědělské nečistoty v oblasti, ale určení zdroje nebo zdrojů jsme se ještě nepřiblížili.“

Objevil se číšník, aby odnesl talíře, a pak přinesl tác čerstvých meruněk a tři kávy. Loren překvapilo zjištění, že už má kávu oslazenou.

„Dirku, ten vrak se nachází v mrtvé zóně?“ zeptal se Ruppé.

„Ne, ale nedaleko od ní. Vlastně jsme zrovna měli pauzu a opravovali přístroje, když jsme to místo našli. Pomohla nám rybářská loď, které teď chybí pár metrů sítí.“

„Když jsi mi volal, zmínil ses o vyzvednutí nějakých artefaktů.“

„Ano, a přivezl jsem je s sebou,“ odpověděl Pitt a kývl směrem k černé tašce, kterou měl položenou u nohou.

Ruppému se rozzářily oči. Podíval se na hodinky. „Je po jedenácté a já vás nejspíš už takhle zdržel až až. Ale muzeum je jenom pár minut odsud. Hrozně rád bych se na ty předměty podíval a pak je můžete nechat v bezpečí mé kanceláře, pokud budete chtít.“

„Nebuďte k smíchu,“ ozvala se Loren, aby předešla možnému zklamání svého manžela. „Oba se nemůžeme dočkat, až si poslechneme váš názor.“

„Skvělé,“ usmál se Ruppé. „Vypijte si v klidu kávu a pak můžeme zajít do mé kanceláře, abychom se pořádně podívali na to, co jste našli.“

Když byly kávové šálky prázdné a účet zaplacený, vyšla trojice z restaurace na ulici. Ruppé se zastavil před zeleným kabrioletem Volkswagen Karmann Ghia zaparkovaným u chodníku.

„Omlouvám se za nedostatek místa pro nohy, vím, že na zadním sedadle je poněkud těsno,“ poznamenal.

„Miluju tyhle staré volkswageny,“ řekla Loren. „Tenhle jsem neviděla celou věčnost.“

„Už má svá léta, ale jezdí pořád jako nový,“ přitakal Ruppé. „Zjistil jsem, že je to skvělé auto na kličkování přeplněnými uličkami Istanbulu, i když postrádám klimatizaci.“

„Kdo ji potřebuje, když je střecha stažená?“ opáčil Pitt a posadil se vedle řidiče poté, co se Loren vklínila na zadní sedadlo.

Ruppé zajel zpět do centra města a pak zabočil do velké klenuté brány.

„Vjíždíme na pozemky Topkapi, starého osmanského paláce,“ vysvětlil. „Naše muzeum se nachází nedaleko vchodu na vnitřní nádvoří. Měli byste absolvovat prohlídku paláce, jestli budete mít příležitost. Ale přivstaňte si, je to oblíbené turistické místo.“

Ruppé projel jakýmsi parkem, ve kterém stály historické budovy. Vyjel do mírného kopce a zastavil na parkovišti pro zaměstnance za Istanbulským archeologickým muzeem. O půl bloku dál se tyčila vysoká zeď obklopující vnitřní palác Topkapi.

Loren s Pittem se vysoukali ze stísněného prostoru auta a následovali Ruppého k velké neoklasicistní budově.

„Muzeum vlastně zabírá tři domy,“ vysvětlil Ruppé. „Kdybyste obešli tenhle k přednímu vchodu, uviděli byste Muzeum starodávného orientu a hned vedle Kachlíkový pavilon, kde sídlí Muzeum islámského umění. Já sedím tady v hlavní budově, kde se nachází archeologické muzeum.“

Ruppé je vedl po zadním schodišti budovy postavené v devatenáctém století. Když odemkl zadní dveře, pozdravil je noční hlídač, jehož místo bylo přímo za nimi.

„Dobrý večer, doktore Ruppé,“ řekl. „Zase budete pracovat do noci?“

„Zdravím, Avni. Jenom se tady na chvilku zastavím s přáteli a zase půjdeme.“

„Nemusíte spěchat. Jsem tady jenom já a cvrčci.“

Ruppé vedl své hosty hlavní chodbou, která byla plná starodávných soch a plastik. Výstavní sály po obou stranách obsahovaly propracované hrobky z celého Středního východu. Archeolog se zastavil a ukázal na masivní kamenný sarkofág pokrytý basreliéfy.

„Alexandrův sarkofág, náš nejslavnější artefakt. Scény na bocích zobrazují Alexandra Velikého v bitvě. Nikdo neví, kdo je ve skutečnosti uvnitř, i když mnozí věří, že se jedná o perského vládce jménem Mazaeus.“

„Nádherné umělecké dílo,“ pronesla Loren polohlasem. „Jak je staré?“

„Pochází ze čtrnáctého století před naším letopočtem.“

Ruppé je vedl do boční chodby a dál do prostorné kanceláře přetékající knihami. Podél jedné stěny stál velký laboratorní stůl, jehož nerezovou desku pokrývaly artefakty v různém stadiu konzervace. Ruppé rozsvítil zářivky na stropě, které jasně ozářily místnost.

„Tak se podíváme na ten váš mokrý poklad,“ řekl a přitáhl ke stolu dvě židle.

Pitt rozepnul tašku, vyndal z ní Giordinovu železnou krabičku a opatrně ji vybalil z osušky.

„Myslím, že to byla něčí pokladnička,“ poznamenal. „Ten zámek upadl sám,“ vysvětlil s provinilým úsměvem.

Ruppé si nasadil brýle na čtení a prohlížel si krabičku.

„Ano, vypadá to jako nějaká pokladna, podle vzhledu dost stará.“

„Obsah by mohl její datování usnadnit,“ poznamenal Pitt.

Ruppé zvedl víčko a vyvalil oči. Rozprostřel na stole kus látky a opatrně na něj rozložil stříbrné a zlaté mince, celkem sedm.

„Měl jsem vás nechat zaplatit večeři,“ prohodil s úsměvem.

„No páni, to je opravdu zlato?“ zeptala se Loren, když zvedla zlatou minci a všimla si její váhy.

„Ano, vypadá to na osmanskou mincovnu,“ odpověděl Ruppé a prohlížel si vyražený nápis. „V říši jich fungovalo několik.“

„Dokážete něco z toho přečíst?“ zeptala se s obdivným pohledem věnovaným kudrnatému arabskému písmu.

„Zdá se, že tam stojí ‚Allahu Akbar‘, tedy ‚Bůh je veliký‘.“

Ruppé přešel místnost, chvilku se rozhlížel po policích s knihami a konečně z jedné sundal silný svazek. Zalistoval v něm a zastavil se u fotografie několika starožitných mincí. Porovnal obrázek s jednou z mincí a spokojeně pokýval hlavou.

„Shodují se?“ zeptal se Pitt.

„Do puntíku. Jsou stejné jako mince, o nichž se ví, že byly vyražené v šestnáctém století v Sýrii. Gratuluji, Dirku, nejspíš jste objevili osmanský vrak z doby vlády Sulejmana Nádherného.“

„Kdo byl ten Sulejman?“ zeptala se Loren.

„Jeden z nejúspěšnějších a nejobdivovanějších osmanských sultánů, kterého významem předčil snad jen vládnoucí zakladatel říše Osman I. Během své vlády v polovině šestnáctého století rozšířil Osmanskou říši do jihovýchodní Evropy, na Střední východ a do severní Afriky.“

„A tohle mohl být dar pro sultána,“ řekl Pitt, vyndal z tašky keramickou schránku a pomalu ji vybalil. Loren se rozzářily oči při pohledu na propracovaný modro-fialovo-bílý vzor zdobící víko.

„To je nádherný kousek!“ poznamenala.

„Staří muslimští řemeslníci dokázali s kachlíky a keramikou divy,“ řekl Ruppé. „Ale něco takového jsem ještě neviděl.“

Pozvedl schránku ke světlu a pozorně si ji prohlédl. Na jedné straně měla klikatou prasklinu, po které přejel prstem.

„Ten vzor je podobný jako na předmětech, které jsem viděl na výrobcích z Damašku,“ konstatoval. „Pochází ze známých starověkých hrnčířských pecí v tureckém Izniku.“

Opatrně zvedl víčko a vyjmul zevnitř korunu pokrytou usazeninami.

„No tedy!“ vydechla Loren a naklonila se blíž.

Na Ruppého udělal nález podobný dojem. „Něco takového člověk nevidí každý den,“ řekl, když si korunu prohlížel pod přenosnou lampou. Zvedl malý zubařský háček a zlehka seškrábl kousek usazeniny.

„Pokud se na to půjde opatrně, mělo by to jít dobře dolů,“ poznamenal. Podíval se na očištěné místo zblízka a naježil obočí. „To je divné,“ zabručel.

„O co jde?“ poznamenala Loren.

„Zdá se, že na vnitřním okraji je nějaký nápis. Dokážu rozeznat jenom pár písmen, ale vypadá to na latinu.“

„To nedává smysl,“ řekla Loren.

„Máte pravdu,“ souhlasil Ruppé. „Ale myslím, že po částečné konzervaci tomu přijdeme na kloub. Ten nápis by nám měl pomoci identifikovat původ té koruny.“

„Věděl jsem, že jsme přišli na správné místo,“ podotkl Pitt.

„Vypadá to, jako by ten váš vrak obsahoval víc než jednu záhadu,“ řekl Ruppé.

Loren pohlédla na korunu ospalýma očima a potlačila zívnutí.

„Obávám se, že vás už příliš dlouho připravuji o spánek,“ poznamenal Ruppé. Uložil korunu do trezoru ve zdi a pak dal pokladnici, mince a keramickou schránku do plastové přepravky naplněné čistou vodou. „Už se těším, až se vrátím z Říma a podrobně ty předměty se svými kolegy prozkoumám.“

„Rád bych věděl, co dělala na osmanské lodi zlatá koruna s latinským nápisem,“ ozval se Pitt.

„To se možná nikdy nedozvíme, ale jsem zvědavý, co v tom vraku ještě je,“ odpověděl Ruppé. „Je to divné, ale osmanských vraků se ve Středozemním moři našlo vlastně jen málo.“

„Jestli můžeš o našem nálezu informovat turecké úřady, uděláme, co bude v našich silách, abychom vám pomohli,“ slíbil Pitt. Podal Ruppému námořní mapu s červeně vyznačenou polohou vraku. „Je to dost blízko ostrova Chios, takže se k tomu Řekové možná budou chtít vyjádřit.“

„Hned ráno to zařídím,“ řekl Ruppé. „Je nějaká šance, že byste vy a vaše loď mohli zahájit průzkum místa?“

Pitt se usmál. „Nic bych si nepřál víc než přesně zjistit, co jsme našli. Podaří se mi tam naši loď den nebo dva zdržet. Máme už na palubě archeologa, který může pomoci řídit práce.“

„Výborně. Jsem zadobře s tureckým ministerstvem kultury. Budou rádi, až se dozvědí, že je ten vrak v dobrých rukou.“

Pohlédl na Loren, která bojovala, aby udržela otevřené oči.

„Má drahá, odpusťte mi ty vědecké řeči. Je hrozně pozdě a musím vás dopravit zpátky do hotelu.“

„To byste měl, nebo usnu venku na tom sarkofágu.“

Ruppé zamkl kancelář a doprovodil je kolem hlídače ven z budovy. Když sestupovali po venkovním schodišti, zaznělo v dálce několik explozí a nedaleko náhle spustila série sirén, jejichž kvílení se rozléhalo mezi vysokými zdmi paláce Topkapi. Trojice se překvapeně zastavila a naslouchala slabým mužským výkřikům, které vystřídal rachot palby pod noční oblohou. Padly další výstřely, tentokrát o něco blíž. Pár vteřin nato se dveře muzea otevřely a vyběhl z nich hlídač s vyděšeným výrazem ve tváři.

„Na palác někdo zaútočil!“ vykřikl. „Vyplenili Síň posvátných relikvií v Topkapi a hlídači u Bâb-üs Selâm neodpovídají. Musím se postarat, aby se brána zabarikádovala!“

Bâb-üs Selâm neboli Brána pozdravů představovala hlavní vchod do uzavřeného centra paláce Topkapi. Byla to vysoká palisáda připomínající hrad v Disneylandu, kde stáli ráno turisti frontu, aby si mohli prohlédnout palác velkých osmanských sultánů a jeho nejbližší okolí. Hned před bránou se nacházela strážnice, ve které mělo noční hlídku několik vojáků turecké armády. Z místa, kde stáli, bylo jasně vidět, že je brána doširoka otevřená a poblíž nejsou žádné stráže.

Hlídač muzea Avni minul Ruppého a přeběhl parkoviště. Asi sto metrů od brány proběhl kolem bílé skříňové dodávky zaparkované vedle cesty. Startér dodávky okamžitě zavrčel a motor se se zakašláním probral k životu.

Její reflektory zůstaly zhasnuté, což v Pittovi okamžitě vyvolalo podezření. Vycítil, že něco nehraje, a instinktivně Avniho následoval.

„Hned se vrátím,“ utrousil a vyrazil tryskem kupředu.

„Dirku!“ vykřikla Loren, překvapená manželovou náhlou reakcí. On se však neobtěžoval s odpovědí, protože si všiml, že se bílá dodávka rozjíždí.

Pitt věděl, co se stane, ale nedokázal tomu zabránit. Když motor zakvílel ve vysokých otáčkách a vozidlo poskočilo kupředu, mohl se jen dívat, jako by to byla scéna ve zpomaleném filmu. Dodávka se rozjela za hlídačem muzea a zrychlovala. Pitt běžící ze všech sil vykřikl varování.

„Avni! Za vámi!“ zavolal.

Byl to však marný pokus. Se stále zhasnutými reflektory se dodávka rozjela a narazila zezadu do hlídače. Jeho tělo vylétlo na kapotu vozu a pak se z ní se zaduněním svalilo na zem. Auto ujíždělo dál, dokud s kvílením brzd nezastavilo před otevřenou bránou.

Pitt pokračoval v běhu a rychle se blížil k ležícímu hlídači. Podle nepřirozeného tvaru mužovy hlavy poznal, že má rozdrcenou lebku a okamžitě zemřel. Protože pro něho už nemohl nic udělat, běžel Pitt za dodávkou.

Řidič auta seděl za volantem a úzkostlivě se díval skrz otevřený průchod Bâb-üs Selâm. Přes zvuk motoru nemohl slyšet Pittovy kroky, dokud se Pitt neocitl vedle vozu. Řidič se otočil, aby pohlédl ven otevřeným bočním okénkem, a setkal se s párem rukou, které sáhly dovnitř a popadly ho za límec. Než se stačil začít bránit, měl už hlavu a půlku těla venku z auta.

Pitt uslyšel další kroky, ale protože zápasil s řidičem, zachytil jen koutkem oka nějaký stín. Držel muže ohnutou paží pod bradou a div že mu neutrhl hlavu. Řidič se vzpamatoval a bojoval, aby uvolnil Pittovo sevření. Kolena zaklínil pod volantem a máchal rukama. Pitt však dokázal vyvinout na řidičovo hrdlo takový tlak, že začal lapat po dechu a jeho tělo v Pittově náručí ochabovalo.

„Pusť ho!“ vyštěkl náhle ženský hlas.

Pitt se obrátil směrem k ležícímu tělu mrtvého hlídače muzea, aniž by uvolnil sevření dusícího se řidiče dodávky. Loren a Ruppé ho následovali, aby Avnimu pomohli, a stáli teď vedle mrtvého. Ruppé klečel na jednom koleni a tiskl si dlaň ke krvavému šrámu na čele, a Loren stojící kousek od něho hleděla na Pitta se strachem v očích.

Vedle nich stála drobná žena v černé lyžařské kukle, svetru a kalhotách. V ruce držela pistoli namířenou Loren na hlavu.

„Pusť ho,“ přikázala ještě jednou Pittovi, „nebo ta žena zemře.“

4

Palác topkapi byl majestátním sídlem osmanských sultánů skoro čtyři sta let. Toto rozlehlé bludiště budov obložených kachlíky a komnat postavených na svahu s výhledem na Zlatý roh obsahovalo poklady bohatých tureckých dějin. Oblíbené prohlídky s průvodcem, na které bylo nutné vystát frontu, umožňovaly letmo nahlédnout do životů vládnoucích sultánů prostřednictvím rozsáhlých sbírek uměleckých předmětů, zbraní a šperků. Avšak kromě vladařského blahobytu byla v paláci i seriózní sbírka posvátných islámských relikvií uctívaných na celém světě. A tyto předměty se staly terčem lupičů.

Několik dní před útokem se v zásobovací dodávce snadno podařilo propašovat do paláce malý arzenál zbraní. Lupiči pak prostě vstoupili do komplexu koncem dne jako turisté, pak se nenápadně vytratili a ukryli v kolně se zahradnickým nářadím. Pod rouškou noci, dlouho poté, co odešli poslední návštěvníci a vchody byly uzavřeny, si lupiči vyzvedli zbraně a přesunuli se k Síni posvátných relikvií, kde bylo uloženo množství cenných náboženských předmětů.

Skutečný útok trval necelou minutu, když si náloží prorazili průchod v boční zdi a zastřelili hlídače, který byl právě nablízku. Rychle posbírali vytipované relikvie a unikli pobořenou zdí.

Když postupovali pěšky na jih, odpálili útočníci na různých místech komplexu sérii malých náloží, aby odvedli pozornost. Jakmile se dostali k hlavní bráně, měli nasednout do čekající dodávky a za pár minut zmizet v klikatých uličkách Sultanahmetu.

V dálce kvílely policejní sirény. Dva muži v černém proběhli Bâb-üs Selâm, každý s plátěným pytlem přehozeným přes rameno. Žena mířící pistolí na Loren na ně okamžitě vyštěkla úsečné rozkazy, jakmile se přiblížili k dodávce. Dva lupiči hodili pytle dozadu a pak tam odtáhli řidiče, který byl napůl v bezvědomí. Jeden z mužů skočil za volant, zatímco druhý vytáhl pistoli a namířil ji na Loren. Žena znovu křikla na Pitta.

„Ty. Pryč od dodávky,“ přikázala a obrátila k němu svou zbraň. „Tahle žena pojede s námi. Jestli ji chceš znovu vidět živou, povíš policii, že jsme uprchli branou do parku Gülhane.“ Ukázala hlavní pistole k severovýchodnímu konci komplexu.

Pitt sevřel ruce v pěst a z očí mu skoro vyšlehly plameny vzteku, ale nemohl nic dělat. Žena vycítila jeho zlobu a namířila mu zbraní na hlavu.

„Ani na to nemysli,“ řekla.

Střelec popadl Loren za paži, hrubě ji strčil do nákladního prostoru dodávky, nastoupil a zabouchl za nimi dveře. Žena došla pozpátku k předním dveřím spolujezdce, Pitta stále na mušce, a naskočila do auta. Nový řidič okamžitě dupl na plyn, pneumatiky zakvílely a vůz vyrazil v oblaku kouře ze spálené gumy kupředu.

Pitt rychle doběhl k Ruppému, který se vyhrabal na nohy, ale stále se motal po ráně do hlavy, již mu ta žena uštědřila.

„Tvoje auto,“ vyhrkl Pitt.

Ruppé chvatně vylovil klíčky.

„Běž sám. Jenom bych tě zdržoval.“

„Jsi v pořádku?“

„Jen škrábnutí,“ odpověděl se slabým úsměvem, když se podíval na zakrvácenou ruku, již si předtím tiskl k čelu. „Budu v pořádku. Už jeď, já budu informovat policii, až dorazí.“

Pitt přikývl, popadl klíčky a utíkal ke kabrioletu. Starý volkswagen naskočil na první otočení klíčku. Pitt okamžitě zařadil rychlost, protočil kola a vyrazil za dodávkou.

Vnitřní pozemky Topkapi měly zhruba tvar šikmého písmene A a v patě každé nohy se nacházela vstupní brána. Protože lupiči předpokládali, že policie přijede spíš branou do parku Gülhane, zamířili k Říšské bráně na jihu. Navzdory každodennímu přílivu autobusů s turisty směřujícími do paláce byly cesty po pozemcích úzké a klikaté, takže se po nich dalo jet jen omezenou rychlostí.

Pitt jel po hlavní silnici, kterou zvolil i řidič dodávky, ale vůz lupičů byl tou dobou už mimo dohled. Jak Pitt míjel několik menších odboček, srdce se mu rozbušilo rychleji ze strachu, že se mu dodávku možná nepodaří najít. Snažil se přesvědčit sám sebe, že profesionální lupiči obvykle nevraždí. Nejspíš Loren při první vhodné příležitosti pustí. Ale pak mu před očima naskočil obrázek hlídače muzea, kterého úmyslně přejeli. V paláci také slyšel mnoho výstřelů. Bodlo ho u srdce, když mu došlo, že se ti lupiči vůbec nebojí zabíjet.

Sešlápl silněji plynový pedál, až vzduchem chlazený motor volkswagenu bolestně zakvílel. Karmann Ghia zdaleka nebylo závodní auto, ale jeho velikost a váha mu umožňovaly rychle projíždět zatáčky. Pitt využil každé koňské síly malého auta a na klikaté cestě neustále přeřazoval mezi druhým a třetím rychlostním stupněm. Pouze jednou mírně nezvládl řízení a poklicí kola trefil kmen jilmu, protože zadní kolo narazilo do obrubníku.

Silnice se na chvilku napřímila a pak skončila rozcestím. Pitt dupl na brzdy, smykem vjel do prázdné křižovatky a přemýšlel, kterým směrem se dát. Rychlý pohled na obě strany neodhalil žádný provoz a ani stopy po dodávce. Pitt si vzpomněl na to, co ta žena řekla o bráně Gülhane. Neměl tušení, kde ta brána je, ale vybavil si, jak jejím směrem mávla pistolí. Navzdory všem zatáčkám, kterými projel, si byl jistý, že ukázala tam, kde on teď měl pravou ruku. Zařadil jedničku, dupl na plyn, pustil spojku a rozjel se po dlážděné silnici doleva.

Jak jel, nad hlavou se mu míhala široká klenba korun dubů. Pod nízkým kopcem dorazil k další křižovatce. Tentokrát spatřil šipku s anglickým nápisem „Exit“, která ukazovala doprava. Jen mírně zpomalil a s kvílením pálících se pneumatik prolétl zatáčkou, jež vynesla volkswagen až do protisměru. Naštěstí nic nejelo.

Cesta se srovnala při průjezdu Říšskou bránou. Pitt spatřil, že je před ním světleji, jak stromy a keře na území paláce ustoupily husté zástavbě starobylého centra Istanbulu. Když pohlédl dál po silnici, zahlédl koncová světla zahýbající hned za bránou.

Byla to dodávka.

S novou nadějí sešlápl Pitt plyn a řítil se k bráně. Lupiči musejí být napravo, pomyslel si. Pokud už istanbulská policie zareagovala na poplach, ještě se k Říšské bráně nedostala. Když se přiblížil k otevřeným vratům, zahlédl něco, co vypadalo jako těla dvou tureckých vojáků ležící vedle cesty.

Raději se moc nedíval, prolétl bránou, zpomalil, aby se vyhnul zahvízdání pneumatik, a strhl volant doprava. Pohled dopředu mu prozradil, že dodávka odbočila do kolmé ulice vedoucí na jih. Pitt ji rychle následoval, před ostrou zatáčkou zhasl světla a přiblížil se k ní.

Historické centrum města Sultanahmet, ve dne zcela ucpané vozidly a chodci, bylo pozdě v noci podivně tiché. Pitt objel otlučený taxík a zpomalil, když uviděl, že dodávka zastavila na semaforech.

Projížděli okolo Hagie Sofie, jednoho z nejúžasnějších monumentů zachovaných z byzantské éry. Tuto největší budovu na světě, završenou kupolí a starou skoro tisíc let, nechal postavit římský císař Justinián jako baziliku, která byla později přestavěna na mešitu. Její starodávné fresky a mozaiky spolu s impozantní architekturou z ní dělaly jednu z nejdůležitějších kulturních pamětihodností Istanbulu.

Dodávka zahnula znovu doprava, přejela Sultanahmetské náměstí a nádvoří Hagie Sofie, kde postávalo několik turistů fotografujících její osvětlený exteriér. Pitt se pokusil přiblížit k dodávce, ale odřízly ho dva taxíky odjíždějící od chodníku.

Dodávka zpomalila, aby neupoutala pozornost policejního vozu, který se mihl kolem po vedlejší ulici s blikajícím majákem a ječící sirénou a pokračoval do kopce směrem k Topkapi. Z náměstí vyjela menší kolona vozidel, a ta zastavila o blok dál na červené. Po boční ulici se připlazilo popelářské auto, zastavilo poblíž rohu, aby naložilo odpadky. Na okamžik se postavilo do cesty dodávce, kterou zezadu blokoval jeden taxík.

Pitt se nacházel o dvě auta vzadu, a když viděl, jak popelář bez velkého spěchu zaútočil na hromadu odpadků, usoudil, že mu situace poskytla příležitost jednat. Bez váhání vyskočil z volkswagenu a přikrčený u boků taxíků, aby ho nebylo vidět, se rozběhl k dodávce. Její zadní dveře měly okénka s kouřovými skly, ale Pitt rozeznal postavu sedící napravo, která měla buďto velmi krátké vlasy, nebo nasazenou lyžařskou kuklu.

Naskočila zelená a dodávka popojela dopředu, ale opět se zastavila. Musela počkat, až apatický popelář zlikviduje hromadu bachratých plastových pytlů s odpadky. Pitt se přiblížil v podřepu k dodávce, položil nohu na nárazník a pravou rukou sevřel kličku dveří. Trhnutím je otevřel a skočil dovnitř s levou pěstí připravenou k úderu.

Byl to riskantní krok, který mohl stát Loren i jeho život. Měl však na své straně moment překvapení a správně odhadl, že lupič v nákladovém prostoru polevil na ostražitosti a vychutnává si úspěch. A hluboko v Pittově nitru se skrýval ještě jeden důvod, proč hodit opatrnost za hlavu. Věděl, že by nedokázal žít dál s vědomím, že nezasáhl a Loren se něco stalo.

Jakmile se dveře otevřely, nahlédl Pitt do zadního prostoru, aniž se zastavil. Jeho úsudek byl správný a opravdu našel nezraněného střelce na lavičce po pravé straně. Proti němu seděl původní řidič dodávky, jemuž se do tváře pomalu vracela barva. Loren byla vmáčknutá mezi ním a přepážkou oddělující nákladový prostor od kabiny řidiče. Jejich pohledy se na zlomek vteřiny setkaly a Pitt spatřil v očích své ženy strach.

Překvapení pracovalo zcela v jeho prospěch, protože lupič dokonce ani nemířil pistolí na Loren, ale měl zbraň volně svěšenou u boku. Vytřeštil na Pitta oči otvory v masce a v témže okamžiku mu na bradu dopadla Pittova pěst. Poháněný adrenalinem a ve stavu ovládané zuřivosti by Pitt nejspíš dokázal prorazit pěstí i stěnu dodávky, kdyby mířil kousek vedle. Úder muže okamžitě omráčil a on se svalil na podlahu, ani nestihl zvednout zbraň.

Druhý muž reagoval rychle, možná chtěl využít příležitosti a pomstít se za útok na svou osobu. Vrhl se Pittovi na záda a přitiskl jeho natažené tělo k zemi. Pistoli měl v kapse a snažil se ji vytáhnout, zatímco druhou paží svíral Pitta. Ten se okamžitě vzepřel na rukou, ale nemohl pevně se držícího útočníka setřást. Zaklínil nohu za zadní nárazník a pokusil se přenést váhu dozadu. S útočníkem přilepeným na zádech zabral rukama i nohama a vylétl pozpátku ven z dodávky.

Asi půl metru za dodávkou stál taxík. Dvě propletená těla prolétla vzduchem a dopadla na jeho přední kapotu, k níž Pitt řidiče dodávky přirazil. Muž hekl, jak mu vylétl vzduch z plic, a Pitt cítil, že sevření těla povolilo. Postavil se na nohy, obrátil se a několikrát udeřil řidiče loktem do hlavy. Vyřídil ho tím natolik, že se svalil na asfalt, a ani nestačil vzít do ruky zbraň.

Udýchaný Pitt vzhlédl a uviděl Loren vyskakovat z dodávky. V ruce držela jeden z černých pytlů.

„Poběž, rychle,“ vybídl ji, popadl za paži a táhl ulicí. Dopotáceli se několik kroků k chodníku, ale Loren vzdorovala všem pokusům nechat se přimět k větší rychlosti.

„V těchhle botách nemůžu utíkat,“ namítla.

Pitt zaslechl od dodávky křik, ale neztrácel čas ohlížením. Místo toho hrubě popadl svou ženu a hodil ji do výklenku malé hranaté budovy o pár kroků dál. Skočil za ní právě v okamžiku, kdy rychle po sobě třeskly dva výstřely z pistole. Do vzduchu vylétly úlomky betonu, jak kulky narazily na zem u jejich nohou.

Vchod do domu jim poskytl úkryt, ale jen dočasný. Bylo jasné, že žena s pistolí během několika vteřin popoběhne ulicí tak daleko, aby na ně mohla vystřelit znovu.

„Kam teď?“ vydechla Loren. Srdce jí strachy bušilo až v krku.

Pitt si rychle prohlédl staré omšelé dveře na vrcholku schodiště.

„Řekl bych, že máme jen jednu možnost,“ odpověděl a kývl ke dveřím. „Jdeme dovnitř.“

5

Stačily dva silné kopance, aby se opotřebovaná petlice vytrhla ze dřeva a dveře se rozlétly. Loren s Pittem rychle vklouzli do jednoduché prázdné místnosti s pultem a pokladnou na jedné straně. Vzadu se nacházelo široké, slabě osvětlené schodiště vedoucí do nižšího patra.

Zvenčí slyšeli dupot blížících se nohou. Pitt se obrátil a přibouchl dveře právě v okamžiku, kdy zahlédl ženu v černém obíhat kufr taxíku. Propásl sice záblesk z hlavně, když znovu vystřelila, ale viděl, jak se kulka zaryla do dveří pár centimetrů od jeho obličeje.

„Myslím, že půjdeme dolů,“ zabručel, popadl Loren za ruku a utíkali ke schodišti. Seběhli po několika kamenných schodech, když ho Loren zatahala za paži.

„Na těch podpatcích se daleko nedostanu,“ řekla, když si všimla, že se schodiště pod nimi táhne do značné dálky. Rychle skopla lodičky a pokračovala v běhu.

„Proč se při navrhování ženských bot nikdy nekouká na praktičnost?“ zeptal se Pitt, když ji doběhl.

„Takhle se může ptát jenom mužský,“ postěžovala si udýchaně.

Běželi dál po schodišti čítajícím padesát stupňů. Potom ve slabém světle uviděli, co je obklopuje, a jejich debatu o botách vystřídalo užaslé mlčení.

Sestoupili do obrovské umělé podzemní jeskyně. Najít tak bizarní stavbu uprostřed rušného Istanbulu bylo naprosto nečekané. Schodiště končilo na dřevěné rampě, odkud byl výhled do hlubin jeskyně. Pitt obdivoval les desetimetrových mramorových sloupů, které se tyčily ve tmě a jejich hlavice podpíraly strop skládající se z mnoha klenutých částí. Shora ozařovaly prostor červené reflektory, které mu dodávaly záhadný, skoro pekelný vzhled.

„Co je to tady?“ zeptala se Loren a její hlas se rozlehl mezi kamennými zdmi. „Každopádně je to úchvatné.“

„Je to podzemní nádrž, a od pohledu obrovská. Římané jich pod istanbulskými ulicemi vyhloubili stovky, aby v nich jímali vodu, která se dopravovala z venkova akvadukty.“

To, v čem stáli, byla vlastně největší nádrž v Istanbulu, Yerebatan Sarnici. Nechal ji vybudovat císař Konstantin a Justinián ji rozšířil až na současnou délku sto padesáti metrů. Když byla nádrž ještě používána, dokázala její zděná podlaha a stěny pojmout takřka osm set tisíc hektolitrů vody. Během osmanské vlády se na ni zapomnělo a plnila se bahnem, dokud ji ve dvacátém století turecká vláda nezrekonstruovala. Na památku římského stavařského umu se na jejím dně pro efekt stále udržoval asi metr vody.

V rozlehlé síni bylo ticho narušované jen občasným šplíchnutím vody kapající ze stropu. Náhle se tu rozlehl dusot kroků přicházejících shora, když ozbrojená žena v černém proběhla kanceláří a pokračovala dolů po kamenném schodišti. Pitt a Loren se okamžitě rozběhli po vyvýšené dřevěné rampě na protější konec jeskyně.

Rampa se nakonec rozdělila do kruhové cesty umožňující turistům prohlédnout si les vytesávaných sloupů podpírajících strop nádrže. Mělká voda pod ním skýtala poklidný domov stovkám kaprů, kteří nikdy nespatřili denní světlo. Pitt s Loren však za běhu neměli moc času na obdivování ryb.

Prkna ramp byla mokrá od kapající vody a Loren v punčochách často uklouzla. Když probíhali ostrou zatáčkou, upadla a zůstala chvilku ležet, aby popadla dech, dokud jí Pitt nepomohl na nohy. Síní se rozléhal dupot bot sbíhajících po schodišti za nimi.

„Proč se s námi zdržuje?“ zeptal se Pitt nahlas a odtáhl Loren za ohyb chodby.

„Mohlo by to nějak souviset s tímhle,“ odpověděla a pozvedla černý pytel, který stále svírala v ruce. „Vzala jsem to v dodávce. Napadlo mě, že je to třeba důležité.“

Pitt se usmál instinktu své ženy. „Ano, to nejspíš je,“ přikývl. „Ale ne tak důležité, abychom se kvůli tomu nechali zabít.“

Kroky, které je pronásledovaly, dosáhly konce schodiště a jejich tón se na dřevěné rampě změnil v tlumené dunění. Pitt a Loren urazili dalších pár metrů a odbočili na úsek rampy, který se náhle ukázal jako slepý.

„Dejte mi ten pytel a nechám vás jít.“

Ženin vzteklý hlas se rozlehl jeskyní v několikanásobné ozvěně. Po chvilce ticha se její kroky znovu ozvaly v rychlejším tempu. Přestože ji ve slabém světle stále nebylo vidět, slyšeli, že se blíží.

„Do vody,“ zašeptal Pitt a vzal od Loren černý pytel, zatímco ji vedl k zábradlí. V dlouhých šatech ho neobratně přelezla a Pitt ji potom tiše spustil do vody sahající po pás. Rázem se celá roztřásla chladem a strachem z blížící se hrozby.

„Přesuň se k tomu zadnímu sloupu a schovej se za něj, dokud na tebe nezavolám.“

„Kde budeš ty?“

„Vrátím jí ten pytel.“

Naklonil se přes zábradlí, rychle ji políbil a pak se díval, jak se brodí vodou kolem několika řad mramorových sloupů a nakonec mu mizí z dohledu. Když se přesvědčil, že je bezpečně ukrytá, obrátil se a kráčel zpátky po rampě. Zastavila ho dunivá rána a do vody asi metr před ním cákl kus zábradlí. Třicet metrů daleko zahlédl postavu střelkyně a rychle se rozběhl kupředu, dokud jí nezakryla výhled řada sloupů.

Během těch několika vteřin, po které byl krytý, horečně přemýšlel. Rychle si prohlédl černý pytel, který ukrýval dva nijak těžké předměty. Prázdná prkenná rampa neskýtala žádný úkryt, tak rychle přeběhl pohledem nahoru po blízkých obrovských sloupech. Všiml si, že zhruba každý třetí má nedaleko pod hlavicí připevněný malý červený reflektor ozařující nádrž. Když se zvuk ženiných kroků přiblížil, zvedl Pitt pytel a přes látku rozdělil předměty tak, že zůstaly na obou protějších koncích. Pak zatočil volný prostředek pytle, až vytvořil jakousi činku.

„Zahoď to!“ uslyšel ženský výkřik.

Pitt riskl, že je ve slabém světle stále příliš daleko na přesný výstřel, a udělal dva kroky k zábradlí. Pistole znovu vyštěkla a Pitt koutkem oka jasně postřehl dva záblesky z hlavně. Jeskyní zaduněly výstřely. Jedna kulka zasáhla zábradlí a druhá mu hvízdla kolem ucha. Byl už v pohybu a nemohl zastavit.

Při třetím kroku zvedl pytel z podlahy a vší silou ho hodil nahoru. A sám se chytil vrcholku zábradlí a přehoupl se přes ně. Pytel se točil jako vrtule a stoupal ke stropu. Pitt dopadl do vody. Okamžitě se vrhl pod hladinu směrem ke sloupům podpírajícím rampu a plaval k ozbrojené ženě. Dělal opatrná tempa v mělké vodě a dával si pozor, aby se nevynořil nad hladinu. Se svými zkušenostmi s potápěním bez přístrojů dokázal snadno urazit třiadvacet metrů, než musel zlehka vyplavat a nadechnout se.

Nehybně stál a tiše zhluboka dýchal, zatímco se snažil zjistit, kde žena stojí. Správně odhadl, že ji pod rampou podplaval, zatímco běžela k místu, kde cákl do vody. Když vyhlédl z úrovně hladiny, uviděl ji přecházet na druhé straně se zbraní mířící do vody.

Vklouzl zpátky pod rampu a opatrně pod ní postupoval opačným směrem, dokud nezahnula do strany. V té oblasti bylo víc světla, než by se mu líbilo, ale ohyb mu skýtal úkryt a možnost připravit se na útok. Začal se vytahovat nahoru po jednom nosníku, když zaslechl, jak po kamenných schodech dupou další kroky. V pozadí se ozývalo troubení auta na ulici.

„Slečno Mario, musíme hned odjet,“ křikl turecky mužský hlas. „Policie začíná prohledávat okolí Topkapi.“

Pitt se spustil zpátky do vody; žena se rozběhla jeho směrem. Slyšel, jak přeběhla nad ním, a nehybně čekal, až začne stoupat po kamenných schodech. Když už byla skoro nahoře, na okamžik zaváhala a pak se nádrží rozlehl její pronikavý hlas.

„Nezapomenu na vás!“ zaječela.

Zvuk jejích kroků utichl a auto přestalo troubit. Pitt seděl bez hnutí ve studené vodě a naslouchal strašidelné ozvěně padajících kapek vody. Když si byl jistý, že jsou útočníci opravdu pryč, vylezl na rampu, zamířil na její konec a cestou volal na Loren.

Jeho promrzlá manželka se vynořila zpoza sloupu a přebrodila se k rampě, kde ji Pitt vytáhl nahoru. Přestože byla rozcuchaná, měla promočené šaty a třásla se zimou, zdála se Pittovi velmi přitažlivá.

„Jsi v pořádku?“

„Ano,“ odpověděla. „Už jsou pryč?“

Pitt přikývl, vzal ji za ruku a vedl po rampě.

„Hnusní lidé,“ poznamenala. „Ráda bych věděla, kolik chudáků při té loupeži zabili.“

Pitt mohl jen hádat. „Neublížili ti?“ zeptal se.

„Ne, ale zjevně by se mě nerozpakovali zabít. Když jsem jim řekla, že jsem kongresmanka Spojených států, bylo jim to úplně jedno.“

„Zřejmě se tu politici netěší takové úctě jako v Americe.“

„Dal jsi jí ten pytel?“

„Ne, obávám se, že musela odejít s prázdnou. Jak jsi slyšela, nemá v úmyslu na nás zapomenout.“

„Kam jsi ho schoval?“

Pitt se zastavil a ukázal k hlavici mramorového sloupu, který se tyčil z vody kousek od nich. Kolem reflektoru upevněného pod jeho vrcholem byl obtočený zkroucený pytel a kýval se nad vodou.

„Není schovaný,“ pousmál se. „Jenom je kapku mimo dosah.“

6

„Ještě jeden šálek čaje, šejku?“

Host zlehka přikývl a hostitel mu znovu naplnil koflík černým čajem. V necelých třiceti byl nejmladším z pěti synů narozených v jedné z královských rodin vládnoucích Spojeným arabským emirátům. Tento drobný muž měl na hlavě dokonale vyžehlený bílý šátek, který mu přidržoval agal vyšívaný zlatem, jež nenápadně připomínalo mnohamiliardový trh s ropou, který jeho rodina ovládala.

„Zdá se, že se muftího hnutí v Turecku pevně usadilo,“ pronesl a postavil šálek. „Potěšil mě pokrok, o kterém jste mě informoval.“

„Muftí Battal má oddané stoupence,“ opáčil hostitel a pohlédl na portrét moudře vypadajícího muže v černém rouchu a turbanu pověšený na protější zdi. „Doba a podmínky byly pro rozšíření hnutí příznivé a muftího osobní popularita zvýšila jeho přitažlivost. Naskytla se nám skutečná příležitost změnit Turecko a jeho roli ve světě. Ale na to, abychom takové změny dosáhli, potřebujeme značné zdroje.“

„Jsem oddán této věci stejně, jako jsem oddán Muslimskému bratrstvu v Egyptě,“ odpověděl šejk.

„Stejně jako naši egyptští bratři se sjednotíme pod vedením Alláha,“ reagoval hostitel s úklonou.

Šejk vstal a přešel kancelář ve výškové budově, která vypadala jako interiér mešity. Na otevřeném prostranství byly vyrovnané perské modlitební koberečky obrácené k vykachlíčkovanému mihrábu směřujícímu k Mekce. Protější zeď zakrývala knihovna plná starožitných výtisků koránu. Jen světlo přicházející obrovským oknem sahajícím od podlahy ke stropu dodávalo jinak strohému a uctivému prostředí na útulnosti.

Šejk přistoupil k oknu a obdivně pohlédl na panoráma pod sebou. Kancelářská budova byla situovaná na asijském břehu Bosporu a nabízela úchvatný výhled na starý Istanbul na evropském břehu, hned za hladkou vodní cestou. Šejk se zahleděl na tyčící se minarety Sulejmanovy mešity v dálce.

„Istanbul má svou minulost v úctě, jak se sluší a patří,“ řekl. „Nelze dosáhnout velikosti, aniž by se stavělo na minulosti.“

Obrátil se ke svému hostiteli. „Všichni moji bratři získali kvalitní západní vzdělání. Nosí v Británii ušité obleky a obdivují elegantní auta,“ konstatoval pohrdavě.

„Ale vy nejste jako oni?“

„Ne,“ odpověděl šejk zamyšleně. „Navštěvoval jsem Islámskou univerzitu v Medíně. Od útlého mládí jsem byl oddán Alláhovi. Není vyšší smysl života než šířit slovo Proroka.“ S nepřítomným pohledem se pomalu odvrátil od okna.

„Ohrožení naší věci nikdy nepoleví,“ pokračoval. „V Káhiře sionisté odpálili bombu v mešitě al-Azhar, a přesto nevyvolali celosvětové pobouření.“

„Mufti Battal a já pobouření jsme.“

„Stejně jako já. Takovou potupu není možné ignorovat,“ prohlásil šejk.

„Musíme posílit základy svého domu, aby odolal všem vnějším silám.“

Šejk souhlasně přikývl. „Jak víte, byl jsem obdařen značným bohatstvím. Dál budu podporovat místní sunnity a podílet se na snaze Istanbulu uctít naši minulost.“

„Tak nejlépe potěšíme Alláha.“

Šejk zamířil pomalu ke dveřím. „V krátké době zařídím převedení fondů. Prosím, vyřiďte muftímu Battalovi mé pozdravení.“

„Bude vděčný i potěšený. Chvála budiž Alláhovi.“

Šejk odpověděl stejně a pak se připojil ke svému doprovodu čekajícímu za dveřmi. Když skupinka Arabů opustila vstupní halu, zavřel hostitel dveře, vrátil se ke svému stolu a z horní zásuvky vyndal klíč. Došel k nevýrazným bočním dveřím, otočil klíčem v zámku a vstoupil do přilehlé kanceláře skoro třikrát větší než ta předchozí. Místnost nebyla jen velká, ale také luxusně a prakticky zařízená. Byla jasně osvětlená a vyzdobená vkusnou směsicí současného umění a klasických olejomaleb a zařízená jedinečnými koberci a evropským nábytkem z devatenáctého století. Hlavním rysem místnosti byly protilehlé řady polic ozářených bodovými světly, které byly plné drahých starožitností a relikvií z osmanské éry včetně porcelánových váz, propracovaných tapisérií a zbraní vykládaných drahými kameny. Uprostřed jedné z polic se nacházel nejpozoruhodnější exponát sbírky, zlatem vyšívaná tunika na figuríně uzavřené ve skleněné vitríně. Štítek uvnitř sděloval, že tuniku nosil Mehmed I., osmanský sultán vládnoucí v patnáctém století.

Na pohovce seděla drobná žena s krátkými černými vlasy a četla noviny. Její přítomnost vyvolala v mužově tváři náznak podráždění, prošel kolem ní bez jediného slova. Přistoupil k vyřezávanému stolu u okna, sundal si kefíju a černý hábit a odhalil sportovní košili a kalhoty.

„Byla tvoje schůzka s šejkem produktivní?“ zeptala se a odložila noviny.

Ozden Aktan Celik v odpověď přikývl.

„Ano, ten pitomý skrček s královskou krví souhlasil s dalším přísunem hotovosti. S dvaceti miliony, abych byl přesný.“

„S dvaceti?“ opáčila žena překvapeně. „Tvoje přesvědčovací schopnosti jsou vskutku pozoruhodné.“

„Jde jen o to postavit jednoho zkaženého bohatého Araba proti druhému. Až se náš kuvajtský dobrodinec dozví o šejkově příspěvku, bude nucen ho překonat čistě kvůli svému egu. Samozřejmě nám hodně pomohla tvá nedávná návštěva v Káhiře.“

„Pozoruhodné, jak se dá ze sionistické hrozby vyždímat takový zisk. Jen pomysli, kolik peněz by se ušetřilo, kdyby se Arabové a Izraelci políbili a usmířili.“

„Oba národy by si našly jiného obětního beránka, kterého by označily za svého nepřítele,“ poznamenal Celik a posadil se za stůl. Byl to urostlý muž s prořídlými černými vlasy sčesanými po stranách hlavy dozadu. Nos měl široký, ale měl výraznou tvář a nevypadal by tedy nemístně ani na obálce časopis Gentlemen s Quarterly. Jen jeho tmavé oči naznačovaly, že s jeho osobou není něco v pořádku. Neustále tančily v piruetách intenzivních emocí. Když se zaostřily na ženu, poskočily vzteky.

„Mario, byl bych rád, kdyby ses tak rychle neukazovala. Zvlášť po tom svém chaotickém výkonu z minulé noci.“ Jeho pohled se do ní zabodl s žhnoucí intenzitou.

Pokus tu ženu zastrašit se však zcela minul účinkem.

„Operace proběhla naprosto podle plánu. Jen nás při odjezdu zdrželi nějací dotěrní kolemjdoucí.“

„A zabránili vám získat Mohamedovy artefakty,“ sykl. „Měla jsi je na místě zabít.“

„Možná. Ale ukázalo se, že dva z nich byli úředníci vlády Spojených států, včetně jedné kongresmanky. Jejich smrt by byla zastínila náš cíl. A zdá se, že našeho cíle bylo dosaženo.“ Složila noviny, které četla, a hodila je Celikovi.

Byl to výtisk tureckého deníku Milliyet, jehož titulky hlásaly: „Útok vraždících lupičů na Topkapi, posvátné relikvie zcizeny.“

Celik přikývl. „Ano, četl jsem to. Média obviňují domácí bezvěrce z uloupení a znesvěcení posvátných muslimských relikvií našeho národa. Přesně takové titulky jsme si přáli. Ale zapomínáš, že jsme podplatili množství místních novinářů. Co si myslí policie?“

Maria se napila vody ze sklenice a odpověděla: „Nevíme to jistě. Mí informátoři na policii dokázali jen získat elektronickou kopii zprávy o incidentu z dnešního rána. Zdá se, že nemají žádné skutečné podezřelé, přestože ta Američanka poskytla nějaký popis lupičů a vypověděla, že se zdálo, že náš tým mluvil arabsky.“

„Říkal jsem vám, že se mi nezamlouvá použití iráckých agentů.“

„Jsou dobře vycvičení, bratře, a kdyby byli dopadeni, posloužili by jako bezpeční obětní beránci. Šíitský lupič, i když z Iráku, je pro naše účely skoro stejně užitečný jako západní bezvěrec. Všichni dostali dobře zaplaceno, aby mlčeli. A kromě toho se mylně domnívají, že pracují pro své šíitské bratry. Bez nich bych tohle nezískala,“ dodala a otevřela malý kufřík u svých nohou.

Sáhla dovnitř a vytáhla plochý předmět volně zabalený do hnědého papíru. Popošla a položila balíček na stůl před Celika. Jeho těkající oči se na něm zastavily a on začal trhat papír třesoucími se prsty. Pod papírem objevil zelený taftový váček. Otevřel ho a jemně vyjmul obsah, vybledlou černou korouhev s chybějícími kousky na okrajích. Snad minutu na korouhev zíral, než ji lehce zvedl a uctivě podržel ve vzduchu.

„Sancak-i Serif. Mohamedova posvátná standarta,“ zašeptal užasle.

Byla to jedna z nejcennějších relikvií v Topkapi a možná i historicky nejvýznamnější. Tato černá vlněná korouhev vytvořená z turbanu poraženého nepřítele sloužila jako bojová standarta proroku Mohamedovi. Nesl ji s sebou do bitvy u Badru, kde jeho vítězství umožnilo rozmach islámu.

„S tímhle změnil Mohamed svět,“ pronesl Celik a jeho oči se leskly fanatickou úctou. „My uděláme totéž.“

Odnesl ji k policím a uložil do vitríny k tunice sultána Mehmeda.

„A jak jste přišli o ostatní relikvie?“ zeptal se a pohlédl na černovlasou ženu.

Maria se dívala na podlahu a zvažovala odpověď. „Ta Američanka popadla druhý pytel, když utíkala z dodávky. Ukryli ho v Yerebatan Samici. Musela jsem odejít, než jsem ho dokázala získat zpět,“ dodala vztekle.

Celik nic neřekl, ale jeho oči se zabodly do ženy jako dvojice laserů. Ruce se mu znovu třásly, ale tentokrát rozčilením. Maria se nenápadně pokusila zabránit výbuchu.

„Akce byla i tak úspěšná. Ačkoliv jsme nezískali všechny relikvie, které jsme chtěli, výsledek je stejný. Uloupení válečné korouhve vyvolá zamýšlenou reakci veřejnosti. Pamatuj na náš strategický plán. Tohle je jen jeden krok na naší pouti.“

Celik pomalu vychládal, ale stále požadoval vysvětlení.

„Co pohledávali ti američtí turisté v Topkapi uprostřed noci?“

„Podle policejní zprávy byli v archeologickém muzeu u brány Bâb-üs Selâm, kam je vzal jeden z kurátorů. Ten muž – jmenuje se Pitt – je cosi jako podmořský expert pracující pro americkou vládu. Zjevně objevil poblíž Chiosu starý vrak a chtěl si o nálezu promluvit s odborníkem z muzea.“

Celik se při zmínce o vraku napřímil. „Byla to osmanská loď?“ zeptal se s pohledem upřeným na tuniku ve vitríně před sebou.

„O tom nemám žádné informace.“

Celik hleděl na barevné nitě starodávné tuniky. „Naše dědictví musí být zachováno,“ pronesl tiše jako v transu, který ho zavedl zpět v čase. „Bohatství říše patří nám. Pokus se zjistit o tom vraku víc.“

Maria přikývla. „To nebude problém. A co s tím Pittem a jeho ženou? Víme, kde se ubytovali.“

Celik nespustil zrak z tuniky. „To je mi jedno. Zabij je, jestli chceš, ale proveď to v tichosti. Pak se připrav na další projekt.“

Maria přikývla a přes rty jí přelétl sevřený úsměv.

7

Sophie Elkinová si pročísla kartáčem rovné černé vlasy a spěšně se na sebe podívala do zrcadla. V obnošených khaki kalhotách, stejné bavlněné košili a nenalíčená by už jen stěží mohla udělat víc pro to, aby vypadala nenápadně. Nedokázala však zakrýt svou přirozenou krásu. Měla úzký obličej s vysokými lícními kostmi, drobný nos a akvamarínově zbarvené oči. Její pleť byla hladká a bezchybná navzdory mnoha hodinám stráveným venku. Rysy z velké části podědila po matce, Francouzce, která se zamilovala do izraelského studenta geologie studujícího v Paříži a odstěhovala se s ním do Tel Avivu.

Sophie vždycky potlačovala svůj vzhled a ženskost. Už jako malá odmítala šaty, které jí matka kupovala, a dávala přednost kalhotám, aby se mohla účastnit drsných klukovských her. Jako jedináček měla blízký vztah se svým otcem, který to dotáhl až na vedoucího katedry geologie Telavivské univerzity. Nezávislá mladá dívka ho ráda doprovázela na expedice v terénu a studovala geologické útvary v okolních pouštích, kde u večerních ohňů nadšeně vstřebávala vyprávění o biblických událostech, které se měly odehrát právě na místech, kde tábořili.

Otcova práce ji dovedla ke studiu archeologie na vysoké škole. Zatímco se učila na závěrečné zkoušky, šokovalo ji zatčení spolužáků, kteří ukradli artefakty z univerzitních archivů. Tento incident ji uvedl do temného světa černého obchodu se starožitnostmi, který začala nenávidět kvůli ničení nalezišť historických památek. Jakmile získala doktorát, opustila akademické prostředí a nastoupila do Úřadu pro izraelské památky. Díky své vášni a horlivosti se za pár let propracovala do čela Jednotky pro prevenci loupeží starožitností. Její odhodlání jí ponechávalo jen málo času na osobní život; s muži se stýkala nepravidelně, protože většinu času pracovala dlouho do noci.

Popadla kabelku, vyšla ze svého malého bytu na kopci s výhledem na Olivetskou horu a rozjela se do jeruzalémského Starého města. Úřad pro izraelské památky sídlil v Rockefellerově muzeu, rozlehlé budově postavené z vápencových kvádrů nedaleko severovýchodního rohu Starého města. Její oddělení, které zaměstnávalo jen dvanáct lidí, bylo pověřeno nesplnitelným úkolem ochránit zhruba třicet tisíc nalezišť starověkých kulturních památek rozesetých po celém Izraeli.

„Dobré ráno, Soph,“ pozdravil ji nejstarší detektiv oddělení, vytáhlý muž s vyvalenýma očima jménem Sam Levine. „Můžu ti donést kafe?“

„Díky, Same, dala bych si,“ odpověděla, potlačila zívnutí a vstoupila do stísněné kanceláře. „Nedaleko mého bytu probíhaly celou noc nějaké stavební práce. Skoro jsem nespala.“

Sam se vrátil s kávou a posadil se na druhý konec jejího stolu.

„Když jsi včera v noci nemohla spát, měla ses k nám připojit na číhané,“ řekl s úsměvem.

„Dopadli jste někoho?“

„Ne, naši hebronští vykradači hrobů si udělali volnou noc. O půlnoci jsme to vzdali, ale vrátili jsme se s pěknou hromadou krumpáčů a lopat.“

Možná druhá nejstarší profese na světě, vykrádání hrobů, byla na jednom z prvních míst v seznamu trestných činů, kterými se Jednotka pro prevenci loupeží starožitností zabývala. Několikrát týdně vedli Sophie nebo Sam noční hlídky na starodávných pohřebištích po celé zemi, kde byly zpozorovány stopy po nedávném kopání. Nádoby, šperky a dokonce i samotné kosti obvykle našly ochotné kupce na černém trhu se starožitnostmi, který v Izraeli kvetl.

„Teď, když vědí, že po nich jdeme, nejspíš pár týdnů nevystrčí nos,“ poznamenala Sophie.

„Nebo se přesunou jinam. Za předpokladu, že mají dost peněz na nové lopaty,“ dodal Sam a znovu se usmál.

Sophie prolistovala několik zpráv a novinových výstřižků na svém stole a pak podala jeden článek Samovi.

„Dělají mi starosti ty vykopávky v Kejsarii,“ prohlásila.

Sam rychle přelétl článek pohledem.

„Ano, slyšel jsem o tom. Jsou to univerzitou sponzorované vykopávky na místě starého přístavu. Píše se tady, že odkryli několik artefaktů z přístavu ze čtvrtého století a možná i jeden hrob. Opravdu si myslíš, že je tohle naleziště příštím terčem útoku zlodějů?“

Sophie dopila kávu a položila hrnek se znepokojeným výrazem.

„Ten reportér mohl klidně rovnou vztyčit transparent a přidat blikající světla. Kdykoliv se v tisku objeví slovo ‚hrob‘, funguje jako magnet. Prosila jsem novináře snad tisíckrát, aby se zdrželi publikování zpráv o pohřebištích, ale oni se víc zajímají o prodej novin než o ochranu našeho kulturního dědictví.“

„Co kdybychom se tam zajeli podívat? Na dnešní noc máme naplánované sledování, ale můžu převelet chlapce tam dolů. Výlet na pobřeží by se jim mohl líbit.“

Sophie se podívala na stolní kalendář a přikývla. „Od jedné mám volno. Myslím, že bychom to mohli prověřit a zůstat tam přes noc, pokud to bude vypadat nadějně.“

„To je slovo do pranice! Za tohle pro tebe ukradnu ještě jeden šálek kafe,“ řekl a vyskočil ze židle.

„Tak fajn, Same, domluveno.“ Pak na něho přísně pohlédla. „Ale nepoužívej v mojí blízkosti slovo ‚krást‘!“

* * *

Caesarea se rozkládala na pobřeží Středozemního moře asi padesát kilometrů od Tel Avivu. Byla to řídce osídlená oblast, jejíž současný význam snadno zastínila minulost, kdy se na jejím území nacházelo centrum římské moci. Opevněný přístav, který tam v prvním století před naším letopočtem nechal vystavět král Herodes Veliký, patřil mezi slavné ukázky římské architektury. Město, jež zásobily chladnou vodou z vnitrozemí masivní akvadukty, zdobil chrám s vysokými sloupy, majestátní hipodrom a zdobný palác u moře. Herodův nejpozoruhodnější stavitelský počin se však nenacházel na pevné zemi. Navrhl mohutné vlnolamy postavené z betonových bloků, jež vytvořily největší chráněný přístav ve Středozemním moři. Úspěch tohoto přístavu posílil význam Caesarey jako hlavního města Judey pod římskou nadvládou a město zůstalo klíčovým obchodním centrem po více než tři sta let.

Sophie byla s pozůstatky starodávného města dobře obeznámená, protože během studia na vysoké škole strávila na vykopávkách letní prázdniny. Odbočila z rušné pobřežní dálnice, projela čtvrtí luxusních domů a vstoupila na území původního římského osídlení, jež bylo teď státem chráněným parkem. Staletí nebyla k původní výstavbě nijak laskavá, staré římské budovy se už dávno zhroutily. Mnoho prvků starodávného města bylo však stále nedotčených, včetně velkého úseku klenutého akvaduktu, který se táhl přes okrové písečné pláně nedaleko od velkého amfiteátru stojícího u moře.

Sophie zastavila na parkovišti nedaleko ústí cesty vedoucí na vrchol kopce; parkoviště leželo vedle části hradeb z křižácké éry.

„Univerzitní tým kope poblíž přístavu,“ oznámila Samovi. „Odsud je to jen kousek chůze.“

„Rád bych věděl, jestli by se tady dalo sehnat něco k jídlu.“ Úzkostně se rozhlédl po holých kopcích parku okolo nich.

Sophie mu hodila láhev s vodou ze zadního sedadla. „Vím jistě, že vzadu u dálnice jsou nějaké restaurace, ale prozatím se budeš muset spokojit s tekutou dietou.“

Sešli po cestě, která se dolů k pláži a na několika místech na útesech rozšiřovala. Minuli dávnou zapomenutou silnici, již kdysi lemovaly obytné domy a malé obchody, po nichž nezbylo o moc víc než neuspořádané hromady kamení. Sestoupili po cestě a otevřel se před nimi malý přístav. Bylo těžké rozeznat jeho hranice, protože původní vlnolamy se potopily už před staletími.

Cesta vedla na širokou pláň posetou malými hromadami kamenů. O kus dál stál tábor z béžových stanů a Sophie rozeznala několik lidí pracujících pod velkou plachtou uprostřed. Pěšina pokračovala dalších sto metrů z kopce na místo, kde na pláž šplíchaly vody Středozemního moře. Na malém výběžku země tam viděli dva pracující muže, nedaleko nichž hučela dvojice generátorů.

Sophie odbočila z cesty a zamířila k velké plachtě roztažené nad místem, kde ve stráni probíhaly vykopávky. U kupy hlíny prosívaly dvě mladé ženy zem velkým sítem. Sophie přišla blíž a uviděla v jednom příkopu shrbeného postaršího muže, který nabíral hlínu lopatkou a smetáčkem. V pomačkaných šatech, s nakrátko zastřiženou šedou bradkou a brýlemi posazenými na konci nosu vypadal Keith Haasis jako typický univerzitní profesor.

„Kolik římských pokladů jste objevil dneska, doktore Haaside?“

Vousatý muž se v příkopu napřímil s podrážděným výrazem ve tváři, který se změnil v široký úsměv, jakmile poznal tazatelku.

„Sophie!“ zaburácel. „Tak rád vás vidím.“ Vyskočil z příkopu, doběhl k ní a sevřel ji v medvědím objetí.

„Neviděli jsme se, ani nepamatuju!“ dodal.

„Setkali jsme se před dvěma měsíci na té biblické archeologické konferenci v Jeruzalémě,“ namítla s úsměvem.

„Jak říkám, ani nepamatuju,“ zasmál se.

Když byla mladší, navštívila Sophie mnoho seminářů, které tento profesor z Haifské univerzity pořádal, což nakonec vedlo k profesionálnímu přátelství. Haasis byl velmi cenný kontakt jak jako archeologický odborník, tak jako zdroj informací o nově objevených nalezištích a destruktivní aktivitě vykradačů.

„Doktore Haaside, tohle je můj asistent Sam Levine,“ řekla a ukázala na svého společníka. Haasis představil své studenty a pak odvedl Sophii a Sama ke kruhu kempových židlí stojících okolo velkého chladicího boxu. Profesor jim podal studené plechovky s kolou, otřel si obočí a klesl na židli.

„Někdo by dneska měl zapnout vánek od oceánu,“ pronesl s unaveným úsměvem. Pak pohlédl na Sophii a zeptal se: „Předpokládám, že se jedná o oficiální návštěvu?“

Sophie se napila a přikývla v odpověď.

„Zajímáte se o něco konkrétního?“

„Včerejší Yedioth Ahronoth se vám postaral o trochu přehnané publicity,“ vysvětlila a vytáhla článek z kabelky. Podala ho Haasidovi a chladně si změřila Sama, který už plechovku dopil a posloužil si z boxu další.

„Ano, před pár dny se tady zastavil místní reportér a udělal s námi rozhovor,“ přitakal Haasis. „Jeho reportáž zřejmě postřehli v Jeruzalémě.“

Usmál se na Sophii a vrátil jí výstřižek.

„Poctivé archeologii trocha publicity neuškodí,“ poznamenal.

„To ne, pokud to není očividná pozvánka pro každého zloděje s lopatou,“ opáčila.

Haasis mávl rukou. „Tohle místo plundrují zloději už stovky let. Obávám se, že každý ‚římský poklad, který byl tady v okolí pohřbený, je už dávno pryč. Nebo si to tvůj agent nemyslí?“

„Jaký agent?“ zeptala se Sophie.

„Byl jsem v Haifě na jedné schůzce, ale studenti mi řekli, že se tady včera zastavil nějaký agent přes starožitnosti a prohlédl si naleziště. Stephanie!“ zavolal přes rameno.

Jedna z dívek pracujících se sítem doběhla k nim. Vysoká, sotva dvacetiletá studentka se zastavila před Haasidem a upřela na něho oddaný pohled.

„Stephanie, povězte nám o tom chlapíkovi z Úřadu pro izraelské památky, co se tady objevil včera,“ požádal ji.

„Říkal, že je z Jednotky pro prevenci loupeží starožitností. Chtěl zkontrolovat zabezpečení našich artefaktů, tak jsem ho provedla po nalezišti. Zdálo se, že ho nejvíc zajímají vykopávky v přístavu a ten papyrový dokument.“

Sophie a Sam na sebe překvapeně pohlédli.

„Pamatujete si, jak se jmenoval?“ zeptala se.

„Yosef něco. Byl docela malý a snědý a měl kudrnaté vlasy. Upřímně řečeno vypadal jako Palestinec.“

„Ukázal vám nějaký průkaz?“ zeptal se Sam.

„No, myslím, že ne. Něco není v pořádku?“

„Ne, vůbec nic,“ ujistil ji Haasis. „Díky, Stephanie. Co kdybyste donesla ostatním něco k pití?“

Haasis počkal, až dívka odejde s náručím plným plechovek, a pak se obrátil k Sophii.

„Takže žádný váš agent?“ zeptal se.

Sophie zavrtěla hlavou. „Rozhodně nikdo z Jednotky pro prevenci loupeží starožitností.“

„Třeba to byl někdo ze Správy národních parků nebo z jedné z vašich regionálních poboček. Ty dnešní zatracené děti si vůbec nic nepamatují.“

„Je to možné,“ pronesla pochybovačně. „Ukázal byste nám své vykopávky? Nejvíc mě zajímá ten hrob. Jak víte, vykradači hrobů v okolí Jeruzaléma v poslední době vytvořili něco jako odvětví místního průmyslu.“

Haasis se usmál a ukázal palcem přes rameno. „Je hned za námi.“

Trojice vstala a kráčela k širokému příkopu, který se táhl kousek za židlemi. Kolem malého úseku s odkrytými kostmi rašily ze země červené plastové značky. Sophie mezi ostatky poznala stehenní kost napůl ukrytou v hlíně.

„Není to žádné formální pohřebiště. Odkryli jsme jen jeden hrob na kraji naleziště. S vykopávkami ani nesouvisí,“ vysvětlil Haasis.

„Co jste tady vlastně objevili?“ zeptal se Sam.

„Myslíme si, že to bylo nějaké přístavní skladiště. Zaměřili jsme se na tuhle oblast poté, co se tady před rokem našly bronzové váhy. Doufáme, že objevíme vzorky obilí, rýže a dalších potravin, které možná přístavem procházely. Pokud budeme úspěšní, pomůže nám to lépe pochopit druh a rozsah obchodu, který procházel Caesareou, když byla kvetoucím obchodním centrem.“

„Jak do toho zapadá ten hrob?“ zeptala se Sophie.

„Ještě jsme neprovedli datování, ale odhadují, že byl ten člověk obětí muslimské invaze do města v roce 638 před naším letopočtem. Hrob leží hned vedle základů budovy, takže podle mého názoru zjistíme, že to bylo jediné mrtvé tělo chvatně zahrabané u zdi.“

„V tom článku stojí, že ten hrob je ‚bohatý na artefakty‘,“ poznamenal Sam.

Haasis se zasmál. „Bohužel, jenom novinářská latina. Než jsme zastavili vykopávky, našli jsme pár knoflíků ze zvířecích kostí a podpatek sandálu. To je všechno, co se artefaktů z toho hrobu týče.“

„Naše milé vykradače hrobů čeká velké zklamání,“ konstatoval Sam.

„To rozhodně,“ přitakal profesor. „Protože ty opravdu významné nálezy jsme odkryli u mořské hráze.“ Kývl směrem ke Středozemnímu moři, odkud stále stoupal hukot generátorů. „Objevili jsme raný papyrový dokument, který nás opravdu nadchl. Pojďte, zajdeme k vodě a já vám ten artefakt ukážu.“

Haasis vedl Sophii a Sama k pěšině. Ze země kolem nich nepravidelně vyčnívaly hrany rozházených kamenů, matná připomínka množství natěsnaných domů, které se dávno proměnily v suť.

„Král Herodes použil bednění, aby mohl odlívat betonové bloky na místě, a vystavěl dva velké vlnolamy, které se obkružovaly navzájem jako zkřížené paže,“ přednášel Haasis za chůze. „Na vlnolamech stála skladiště a u vjezdu do přístavu se tyčil vysoký maják.“

„Vybavuju si, že jeden dřívější výzkumný projekt zmapoval velké množství kamenů pod vodou, o nichž se předpokládalo, že spadly z majáku,“ poznamenala Sophie.

„Škoda že Herodovo dílo nepřečkalo útoky moře,“ poznamenal Sam, když pohlédl na hladinu a našel jen málo viditelných důkazů o původních vlnolamech.

„Ano, většina těch bloků je dnes zcela ponořená. Ale mě nejvíc ze všeho zajímá tohle,“ Haasis ukázal směrem k neviditelné zátoce. „To skladiště ve stráni slouží jako dobrý cvičný objekt pro studenty, ale Caesarea je unikátní díky svému přístavu.“

Přešli pláž a vstoupili na malý prst země sahající do zvlněného moře. Uprostřed skalnatého výběžku pracně hloubili dva studenti hlubokou jámu. Nedaleko ve vodě bylo vidět potápěče pracujícího s kompresorem poháněným vodní tryskou.

„Tady začínal tehdejší vlnolam,“ vysvětlil Haasis hlasitě, aby přehlušil vrčení blízkého kompresoru. „Myslíme si, že na tomhle místě stálo cosi jako celnice. Tamhle jeden z chlapců vykopal ten papyrový dokument v rozbitém hrnci,“ dodal a ukázal na nedaleký příkop. „Vykopali jsme několik zkušebních příkopů několika směry, ale žádné další artefakty jsme nenašli.“

„Úžasné, že se zachoval tak blízko vody,“ prohodil Sam.

„Objevili jsme fragmenty základů, které jsou stále nad hranicí přílivu.“

Pohlédli do průzkumné jámy, kde jeden ze studentů ukázal na malou plochu mramorového obložení.

„Vypadá to, že jste se prokopali do sklepa,“ poznamenala Sophie.

„Ano, obávám se, že už toho tady moc nenajdeme.“

„Co má za lubem ten potápěč?“

„Je to odborník na námořní stavby a pomáhá rekonstruovat rozvržení původních přístavních objektů. Myslí si, že by se pod naší celnicí mohla nacházet podmořská komora, proto pátrá po vstupu pod hladinou.“

Sophie došla na kraj hráze a pohlédla dolů na potápěče. Pracoval ve tři metry hluboké vodě skoro přímo pod ní a mířil tryskou na udusané dno. Aniž si všiml obecenstva nad sebou, přerušil náhle pátrání a začal se vynořovat. Namířil ústí trysky nahoru – vystříkl z ní proud vody, který se zvedl až nad hladinu. Sophii zalila slaná voda dřív, než stačila uskočit.

„Zatracený blázne!“ zaklela a mokrými rukávy si vytírala vodu z očí.

Když si potápěč uvědomil, co udělal, rychle otočil trysku dolů, pak doplaval ke kraji hráze a vypnul kompresor. Obrátil se ke své oběti, pohlédl na mokré šaty těsně obepínající Sophiino tělo a vyplivl regulátor.

„Hle, mořská bohyně!“ zvolal se širokým úsměvem.

Sophie potřásla hlavou, obrátila se k němu zády a její vztek se ještě prohloubil při pohledu na rozesmátého Sama. Haasis potlačil úsměv a přišel jí na pomoc.

„Sophie, mám ve stanu ručník. Pojďte, osušíte se.“

Potápěč si strčil regulátor zpátky do úst a zmizel pod hladinou, zatímco Sophie následovala Haasida nahoru po stezce. Došli k profesorovu stanu, kde si vytřela vlasy a oblečení, jak to jen šlo. Věděla, že jí je teplý vítr rychle vysuší, ale i tak se otřásla chladem, který vznikl při odpařování vody z její mokré kůže.

„Mohla bych vidět ten artefakt, který jste vykopali?“ požádala.

„Zajisté. Je hned vedle.“

Profesor ji dovedl ke špičatému stanu, na jednom konci otevřenému. Uvnitř měli předměty objevené na nalezišti, převážně střepy nádob a dlaždic rozložené na dlouhém stole pokrytém plátnem. Studentka Stephanie tam pracovala s fotoaparátem a notebookem, pečlivě číslovala a zaznamenávala každý kousek před uložením do krabičky z tenkého plastu. Haasis artefakty ignoroval a dovedl Sophii ke stolu v zadní části stanu. Na stole ležela jediná uzavřená krabice a Haasis opatrně zvedl víko.

„Kéž bychom našli víc,“ posteskl si a ustoupil stranou, aby mohla Sophie nahlédnout dovnitř.

V krabici ležel podlouhlý kus hnědé hmoty slisovaný mezi dvěma skleněnými deskami. Sophie v něm okamžitě poznala papyrus, materiál používaný na Středním východě na psaní až do konce prvního tisíciletí. Tento vzorek byl odřený a roztřepený, ale na většině dokumentu bylo jasně vidět řady ručně psaných symbolů.

„Vypadá to jako nějaké přístavní záznamy. Rozeznal jsem na tom zmínky o velkém množství obilí a stádu dobytka vyloženém na molu,“ poznamenal Haasis. „Po laboratorní analýze budeme vědět víc, ale myslím, že by to mohlo být vyúčtování cla pro nějakou obchodní loď dopravující zboží z Alexandrie.“

„To je úžasný nález,“ pochválila objev Sophie. „S trochou štěstí podpoří informace z místa bývalého skladiště.“

Haasis se zasmál. „Při mém štěstí je spíš vyvrátí.“

Oba se otočili, protože do stanu vstoupila vysoká postava nesoucí velkou plastovou přepravku. Sophie uviděla, že je to ten potápěč, dosud oblečený v neoprenu a s vlasy slepenými vodou. Protože se na něho stále zlobila za to, jak ji zmáčel, nadechla se k nějaké sžíravé poznámce, ale pak zase zavřela ústa. Setkala se se zářivým úsměvem a pohledem hlubokých zelených očí, který na ni muž upřel.

„Dirku, tady jste,“ zvolal Haasis. „Dovolte, abych vám představil půvabnou, i když promočenou, Sophii Elkinovou z Úřadu pro izraelské památky. Sophie, tohle je Dirk Pitt, kterého nám zapůjčila americká Národní podvodní a mořská agentura.“

Syn a jmenovec šéfa agentury Dirk došel k nim a postavil přepravku na stůl. Stále s odzbrojujícím úsměvem na rtech vřele potřásl Sophii rukou. Ani neprotestovala, když ji podržel déle, než bylo nutné.

„Omlouvám se za tu sprchu, neuvědomil jsem si, že tam stojíte.“

„Nic se neděje, už jsem skoro suchá.“ Trochu ji polekalo, jak rychle její zlost vystřídalo podivné chvění. Nepřítomně si přejela rukou po vlasech, aby podtrhla svá slova.

„Doufám, že mi dovolíte odčinit to tím, že vás dnes večer pozvu na večeři.“

Dirkova přímočará nabídka ji zastihla nepřipravenou, takže jen zamumlala něco nesrozumitelného. Jakýsi vnitřní hlas jí spílal, že se nechala tak vyvést z míry. Naštěstí se do hovoru vložil Haasis a zkrátil ten trapný okamžik.

„Dirku, co je v té přepravce?“ zeptal se a zvědavě na ni pohlédl.

„Jenom pár kousků z té podmořské komory.“

Haasidovi spadla brada. „Takže ona opravdu existuje?“

Dirk přikývl.

„Jaká komora?“ zeptala se Sophie.

„Když jsem zkoumal pozůstatky vlnolamu blíž u pobřeží, našel jsem nedaleko Keithovy průzkumné jámy malý otvor pod hladinou. Prostrčil jsem jím jenom paži, ale cítil jsem, jak se mi ruka vynořila z vody. Proto jsem použil vodní trysku, abych zvětšil otvor v bahně a usazeninách.“

„Jak velká je ta dutina?“ zeptal se Haasis vzrušeně.

„Ne o moc větší než prostor pod nízkou střechou domu a hluboká asi dva metry. Ale většina z ní je nad vodou. Střílím sice naslepo, ale tipoval bych, že to byla část sklepa využívaného jako skladiště nebo archiv záznamů.“

„Jak jste k tomu závěru došel?“ zeptala se Sophie.

Dirk osušil plastovou přepravku, kterou přinesl, a opatrně zvedl vodotěsné víko. Uvnitř bylo několik hranatých keramických krabiček červenooranžové barvy. Jednu vytáhl a podal Sophii.

„Doufám, že její obsah rozluštíte,“ prohodil. „Na fakultě námořního stavitelství jsem se starobylá písma neučil.“

Sophie položila krabičku na stůl a zlehka zvedla víčko. Uvnitř leželo půl tuctu pevně stočených ruliček.

„To jsou papyrové svitky!“ vyhrkla překvapeně.

Haasis se už nedokázal udržet, natáhl si bílé rukavice a vmáčkl se vedle Sophie.

„Dovolte, ať se na to podívám,“ řekl, vyndal jeden svitek a pomalu ho rozvinul na desce stolu. Stránka byla plná podivného, ale úhledného písma psaného ráznou rukou.

„Vypadá to na koptskou řečtinu,“ poznamenala Sophie, která se dívala profesorovi přes rameno. Koptština vyvinutá v Egyptě na základě řecké abecedy byla obvyklým psaným jazykem ve Středomoří za římské nadvlády.

„Opravdu,“ potvrdil. „Vypadá to na roční výkaz správce přístavu. Jsou tu jména lodí s uvedeným nákladem.“ Prstem v rukavici přejel po dvou sloupcích.

„Není tohle zmínka o císaři?“ zeptala se Sophie a ukázala na text nahoře.

„Ano,“ odpověděl Haasis a pokusil se titulek přečíst. „Stojí tady, že je to zpráva o přístavních poplatcích Caesarey nebo něco v tom smyslu. Napsaná pro císaře Marca Maxentia.“

„Pokud mi slouží paměť, byl Maxentius současník Konstantina.“

„Maxentius vládl na západě a Konstantin na východě říše předtím, než se císařská moc sloučila.“

„Takže tohle muselo být napsáno na počátku čtvrtého století.“

Haasis přikývl s leskem v očích a pak pohlédl na ostatní svitky. „Tohle by nám mohlo poskytnout úžasný pohled na život v Judeji pod nadvládou Římanů.“

„Mělo by to vašim studentům poskytnout materiál aspoň na dvě diplomky,“ přitakal Dirk a vyjmul z přepravky další tři keramické krabičky. Zastrčil prázdnou přepravku do podpaží a zamířil ven ze stanu.

„Dirku, právě se vám podařil úžasný historický objev,“ vydechl užasle Haasis. „Kam proboha jdete?“

„Jdu se znova namočit,“ odpověděl s pokřiveným úsměvem. „Protože tam, odkud pocházejí tyhle, je ještě spousta dalších.“

8

Ozden Celik dorazil do mešity Fatih, jedné z největších v Istanbulu, hodinu po ranním saladu a našel zdobné vnitřní sály komplexu skoro prázdné. Minul hlavní modlitebnu, pokračoval boční chodbou do zadní části stavby a pak vyšel na malé nádvoří. Mramorové dlaždice vedly k bezvýrazné budově stojící v oblasti nepřístupné pro turisty i věřící. Celik došel k jejímu prahu a vstoupil do těžkých dřevěných dveří.

Ocitl se v jasně osvětlené, rušné kanceláři. Do všech stran se táhly chodby tvořené kancelářskými kójemi a v jejich čele stál velký recepční pult. Vzduch naplňoval hukot laserových tiskáren a řinčení telefonů, takže to celé působilo dojmem telemarketingového centra. Jen vůně hořícího kadidla a fotografie tureckých mešit na stěnách naznačovaly něco jiného. To – a naprostá nepřítomnost žen.

Celik si všiml, že veškerý kancelářský personál tvoří muži s plnovousy, mnozí v dlouhých róbách, kteří nepravidelně klapali na klávesnicích počítačů. Když Celik přišel blíž, mladý muž za recepčním pultem se postavil.

„Dobré ráno, pane Celiku,“ pozdravil. „Muftí vás očekává.“

Sekretář vedl Celika kolem řady kójí do velké rohové kanceláře. Jediný luxus v ní představoval přepychový turecký koberec na podlaze. Mnohem pozoruhodnější byly však prohýbající se police s knihami na stěnách, plné náboženských svazků odrážejících učenost islámského muftího.

Muftí Altan Batial seděl za prázdným šéfovským stolem, před sebou po stranách dvě otevřené knihy. Když sekretář uvedl Celika do kanceláře, vzhlédl a usmál se.

„Ozdene, tak už jste tu. Posaďte se, prosím,“ vybídl ho. „Hasane, nechte nás promluvit si v klidu,“ dodal a gestem poslal sekretáře pryč. Asistent rychle vycouval a zavřel za sebou dveře.

„Jenom dolaďuji páteční kázání,“ vysvětlil muftí a položil tužku na stůl vedle mobilního telefonu.

„Měl byste požádat jednoho z imámů, aby to udělal za vás.“

„Snad. Ale mám pocit, že je to má povinnost. A navíc, kdybych upřednostnil některého imáma z této mešity, mohlo by to vzbudit žárlivost. Byl bych raději, kdyby všichni imámové v Istanbulu mluvili jedním hlasem.“

Jako istanbulský muftí byl Battal teologickým vůdcem všech tří tisíc mešit ve městě. Větší duchovní autoritou nad muslimskou populací technicky vzato disponoval jen prezident sdružení Diyanet Isleri, což byla nevolená funkce v turecké sekulární vládě. Přesto si Battal získal mnohem větší vliv na srdce a mysl veřejnosti navštěvující mešity. Navzdory svému vysokému postavení Battal vůbec nevypadal jako typický přísný starý duchovní s rozcuchanými vousy. Byl to vysoký, mohutně stavěný muž s impozantním vzezřením. Ještě mu nebylo padesát a měl protáhlý obličej s radostným výrazem štěněte labradora. Často nosil oblek místo róby a disponoval smyslem pro humor, který dělal z jeho odnože fundamentálního islámu takřka zábavu.

Ale navzdory jeho prosluněné osobnosti bylo poselství, které sděloval světu, velmi ponuré. Vycházel z extrémně fundamentalistických dogmat výkladu islámu a hlasitě podporoval islamismus jako náboženské i politické hnutí. Jeho pohled na svět obsahoval popírání práv žen a zásadní odklon od západní kultury a morálky. Postupně si vybudoval mocenskou základnu tím, že brojil proti silám zahraničního vlivu; a pak obrátil svůj pohled na sekulární vládu jako na zdroj ekonomických problémů Turecka. Ačkoliv veřejně nezaujal militantní postoj, věřil v džihád za obranu islámského území. Stejně jako Celika i jeho pohánělo mocné ego – usiloval o získání moci v zemi jako náboženský a politický vůdce.

„Přinesl jsem několik velice dobrých zpráv z několika front,“ oznámil Celik.

„Můj příteli Ozdene, vy vždycky pracujete za scénou v můj prospěch. Co jste udělal pro naši věc teď?“

„Nedávno jsem se setkal se šejkem Zajdem z emirátské královské rodiny. Těší ho práce, kterou jste odvedl, a nabízí další štědrý příspěvek.“

Battalovi se rozšířily zorničky. „Ještě štědřejší než ten předchozí? To je skvělá zpráva. Jsem však stále v rozpacích, co se týče jeho zájmu o naše hnutí tady v Turecku.“

„Je to muž s velkou vizí,“ opáčil Celik, „který podporuje příklon k cestě šaríi. Dělají mu starosti rostoucí hrozby proti nám, které se projevily nedávnými útoky na mešity tady a v Egyptě.“

„Ano, ty odporné akty násilí proti našim svatým místům. A vrcholem všeho je nedávná loupež Prorokových relikvií z Topkapi. Jedná se o netolerovatelné útoky na naši víru provedené silami zla.“

„Šejk sdílí vaše pocity. Domnívá se, že jeho země a další regiony by byly bezpečnější pod fundamentální sunnitskou vládou.“

„Což vede k další zprávě?“ řekl Battal s vědoucím úsměvem.

„Takže ptáčkové už zpívali, je to tak? No, jak možná víte, setkal jsem se s vedoucími představiteli Strany ctnosti, kteří souhlasili, že vás jmenují svým prezidentským kandidátem. Vlastně byli nadšeni vaší ochotou nahradit jejich dosavadního kandidáta imáma Keyu.“

„Je to tragédie, že byl zabit při výbuchu v mešitě Bursa,“ posteskl si Battal upřímně.

Celik potlačil chápavý úsměv a přikývl. „Vedení strany vyjádřilo ochotu přijmout požadavky vaší platformy,“ pokračoval.

„Naše filozofie je podobná,“ souhlasil Battal. „Jste si vědom toho, že Strana ctnosti získala v posledních prezidentských volbách pouhá tři procenta hlasů?“

„Ano,“ odpověděl Celik, „ale to jste na vrcholu její kandidátky nestál vy.“

To byla sladká slova pro Battalovo ego, které vzkvétalo spolu se současným nárůstem jeho popularity.

„Volby budou už za pár týdnů,“ poznamenal.

„Což nám skvěle vyhovuje,“ opáčil Celik. „Zastihneme vládnoucí stranu nepřipravenou a bude mít stěží čas na vaši kandidaturu zareagovat.“

„Myslíte si, že bych opravdu mohl mít šanci?“

„Předvolební odhady naznačují, že kdybyste se do voleb zapojil, byl byste ani ne o deset procent pozadu. To je deficit, který mohou nadcházející události snadno vymazat.“

Battal pohlédl na knihovnu s muslimskými svazky. „Mohla by to být jedinečná příležitost napravit zlo napáchané Atatürkem a odvést naši zemi zpět na správnou cestu. Musíme být věrní saríi, islámskému zákoníku, v každém aspektu naší vlády.“

„Je to vaše povinnost vůči Alláhovi,“ poznamenal Celik.

„Proti mé kandidatuře vznikne silná opozice, která se bude odvolávat hlavně na ústavu. Víte jistě, že ji dokážeme překonat?“

„Zapomínáte, že premiér je tajným spojencem naší věci. Skrývá svou skutečnou víru před veřejností a bude na naší straně při formování nové vlády.“

„Těší mě váš optimismus, Ozdene. Samozřejmě pro vás budu mít klíčovou roli ve vedení nového státu, chvála budiž Alláhovi.“

„S tím počítám,“ opáčil Celik samolibě. „A co se týká vaší prezidentské kandidatury, budu asistovat vašim poradcům v koordinování rozsáhlé veřejné kampaně. S penězi od šejka budeme schopní vytvořit mediální smršť, jež smete opozici. Pracuji také na dalších programech na posílení vaší popularity.“

„Budiž,“ přikývl Battal, vstal a potřásl Celikovi rukou. „S vámi po mém boku, příteli, není nic, čeho bychom nedosáhli.“

„Nic, můj pane. Vůbec nic.“

Celik odešel ze schůzky křepkým krokem. Ten bláznivý naïf na sebe nechá hrát jako na housle, pomyslel si. Jakmile ho Turci zvolí, bude tahat za všechny šňůrky Celik. A pokud se bude chtít Battal vzepřít, vytáhne z rukávu jeden ze svých špinavých triků, aby naučil muftího poslušnosti. Vyšel z mešity pod neobvykle jasnou slunečnou oblohou a cítil, že budoucnost je přímo zářivá.

* * *

Ve slabě osvětlené kancelářské kóji uvnitř střežených zdí základny Fort Gordon v Georgii poslouchal turecký analytik George Withers z měkkých sluchátek rozhovor. Jako zaměstnanec georgijského Regionálního bezpečnostního operačního centra patřícího pod Úřad pro národní bezpečnost byl Withers jedním z armády lingvistů placených za odposlouchávání komunikace na Středním východě z vojenského objektu vklíněného mezi zalesněné kopce obklopující Augustu.

Na rozdíl od většiny odposlouchávací práce, která vyžadovala paralelní tlumočení telefonních hovorů zachycených ze satelitních přenosů, byl tento rozhovor hodinu starý. Data pocházela z odposlouchávací stanice na americkém velvyslanectví v Istanbulu, která zachytila volání z mobilního telefonu do turecké Národní zpravodajské služby. Hovor byl digitálně nahrán a zašifrován a pak odeslán do Fort Gordonu přes přenosovou stanici NSA na Kypru.

Withers nemohl tušit, že hovor pochází z Battalova mobilního telefonu. Ten ležel na muftího psacím stole a turecká zpravodajská služba ho aktivovala na dálku. Jako většina moderních mobilů byl i ten Battalův vybaven sledovacím zařízením, které umožnilo nainstalovat do něho tajný program. I když byl telefon nepoužívaný nebo dokonce vypnutý, bylo možné na dálku zapnout jeho mikrofon, zachytit veškeré zvukové vstupy v okolí přístroje a přenést je v podobě normálního telefonního hovoru bez vědomí jeho majitele. Mufti se nacházel na seznamu sledovaných osob ředitele turecké Národní zpravodajské služby, ostříleného sekularisty, kterého čím dál víc znervózňovala Battalova rostoucí popularita a moc. Battalův rozhovor s Celíkem a každou další osobou, která vstoupila do muftího kanceláře, byl teď odesílán přímo turecké tajné službě. Americký lingvista tedy vlastně prováděl odposlech odposlechu.

Withers správně posoudil podstatu telefonátu a odhadl, že pochází z neautorizovaného zdroje. Rozhodl se tedy, že stojí za to, aby ho předal zpravodajskému analytikovi k dalšímu posouzení. Potom se podíval na hodiny na stole a zjistil, že je čas oběda, takže rychle naťukal do počítače příkaz. Pár vteřin nato se na jeho monitoru objevil přepis rozhovoru, výplod programu na rozpoznání hlasu. Withers si přepis přečetl, opravil v něm několik chyb a vyjasnil jedno nebo dvě místa, která program nedokázal dešifrovat, a pak přidal vlastní komentář. Odeslal přepis e-mailem specialistovi na turecké záležitosti, zvedl se od stolu a zamířil do jídelny s pomyšlením, že jeho zpráva už nejspíš nikdy nespatří světlo světa.

9

Ředitel americké národní zpravodajské služby seděl mlčky na každotýdenní poradě týmu sledujícího oblasti Eurasie a Středního východu. Tento zamlklý armádní generál ve výslužbě jménem Braxton byl prezidentovým styčným důstojníkem pro ministerstvo obrany, ministerstvo vnitřní bezpečnosti, CIA a tucet dalších agentur odpovědných za národní bezpečnost.

Poradě vévodily obvyklé zprávy z terénu o událostech, k nimž došlo v Afghánistánu, Pákistánu, Iráku a Iránu. Zabezpečenou konferenční místností v nedávno dokončeném sídle ředitele Národní zpravodajské služby zvaném Liberty Crossing Intelligence Campus v McLeanu ve Virginii procházelo procesí důstojníků tajných služeb a úředníků Pentagonu.

Schůze probíhala už třetí hodinu, když se na pořad jednání dostal Izrael. John O’Quinn, zástupce národního zpravodajského důstojníka pro západní Asii, vyklouzl od mamutího konferenčního stolu, aby si dolil kávu. Zpravodajský důstojník CIA zrovna probíral nejnovější vývoj na západním břehu Jordánu.

„No dobře, dobře, nic nového tam není,“ přerušil ho Braxton netrpělivě. „Přesuneme se ke zbytku Středomoří. Co je nového v případě toho bombového útoku na mešitu al-Azhar v Káhiře?“

O’Quinn spěchal zpátky ke stolu, zatímco se otázky chopil důstojník CIA.

„Konečný počet obětí byl jen sedm, protože k výbuchu došlo ve chvíli, kdy tam bylo málo lidí. Nevíme, jestli to byl úmysl nebo ne. Došlo k jedinému výbuchu, který vážně poškodil hlavní modlitebnu mešity. Jak víte, al-Azhar je považována za státní mešitu Egypta a také za jedno z nejstarších a nejuctívanějších míst islámu. Veřejné pobouření bylo silné a konalo se několik protiizraelských pochodů ulicemi Káhiry. Jsme si celkem jistí, že ty protesty zorganizovalo Muslimské bratrstvo.“

„Ví Káhira, kdo je za ten útok zodpovědný?“

„Neví,“ odpověděl muž ze CIA. „Nikdo důvěryhodný se k němu nepřihlásil, což vzhledem k povaze útoku není žádné překvapení. Obáváme se, že Muslimské bratrstvo získá díky tomu útoku nové příznivce, kteří mu pomohou dostat se do egyptského parlamentu.“

„To by nám ještě chybělo, aby se z Egypťanů stali fundamentalisti,“ zamumlal Braxton a potřásl hlavou. „Co si o totožnosti pachatele myslí tajné služby?“

„Opravdu nevíme, pane. Pátráme po možném napojení na al-Káidu, ale zatím nemáme nic přesvědčivého. Je tu jedna zvláštní podrobnost od egyptské státní policie – ta tvrdí, že našla na místě výbuchu stopy po HMX.“

„Co to znamená?“

„HMX je přísně střežená plastická trhavina. Je to supermoderní materiál, který se používá hlavně pro nukleární zařízení a jako pohon raket. Není to nic, co bychom normálně spojovali s al-Káidou, a přijde nám trochu divné, že se objevila právě v Egyptě.“

O’Qyinn sedící ve vedlejším křesle cítil, jak se mu zježily chloupky na krku. Rychle si odkašlal.

„Víte jistě, že to byla HMX?“ zeptal se.

„Čekáme na vlastní testovací vzorky, ale tohle nám nahlásili Egypťané.“

„Znamená to pro vás něco, O’Quinne?“ zeptal se generál Braxton.

Zpravodajský důstojník přikývl. „Pane, tři dny před explozí v al-Azhar došlo k výbuchu bomby nastražené v mešitě Yesil v turecké Burse. Možná jste viděl hlášení. Tři mrtví, včetně prominentního vůdce z okrajové Strany ctnosti. Stejně jako v Egyptě jde o starou, uctívanou mešitu.“ Rychle se napil kávy a dodal: „Turecké úřady potvrdily, že výbuch způsobil nastražený balíček trhaviny HMX.“

„Takže máme dvě bomby ve dvou zemích v rozmezí tří dnů,“ prohlásil generál. „Obě v historických mešitách, obě úmyslně navržené tak, aby nezabily příliš mnoho lidí, a obě údajně se stejným výbušným materiálem. Tak dobře, řekněte mi prosím, kdo a proč.“

Místnost naplnilo rozpačité ticho, až se k odpovědi konečně odhodlal opět O’Quinn.

„Pane, nemyslím, že by si až doteď někdo shody v použité výbušnině všiml.“

Muž ze CIA s ním souhlasil. „Právě teď na možné souvislosti pracuje několik analytiků. Vzhledem k povaze výbušniny bych si dovolil spekulaci, že v tom jsou nějak zapleteni Íránci.“

„Co si myslí Turci?“ zeptal se Braxton.

„Stejně jako v Egyptě se ani tam k útoku nikdo nepřihlásil. Nemáme žádné náznaky, že by Turci označili nějaké podezřelé.“

Generál se začal vrtět na židli a jako kobaltově modré oči se zabodly do O’Quinna jako vrtáky. O’Quinn pro generála pracoval necelý rok, ale pomalu si získal jeho profesionální respekt. Podle jeho výrazu poznal, že nadřízený chce víc – a ředitel o to nakonec i požádal.

„Jak to posuzujete vy?“ zeptal se stroze.

O’Quinnovi hučelo v hlavě, jak se snažil dát dohromady souvislou odpověď, ale měl víc otázek než odpovědí.

„Pane, k tomu egyptskému výbuchu se vyjádřit nemohu, ale co se týče exploze v Burse, někteří lidé si myslí, že by tu mohla být souvislost s nedávnou loupeží artefaktů v paláci Topkapi v Istanbulu.“

„Ano, o tom jsem četl,“ odpověděl generál. „Pokud vím, nějak se do toho incidentu zapletla jedna kongresmanka.“

„Loren Smithová z Colorada. Zachránila část ukradených artefaktů, ale byla při tom málem zabita. Nějak se jí podařilo zařídit, aby se její jméno neobjevilo v novinách.“

„To vypadá na někoho, kdo by se mi mohl hodit do týmu,“ zamumlal Braxton.

„Věřím, že stejná výbušnina byla použita při vloupání do Topkapi,“ pokračoval O’Quinn. „Okamžitě vznesu dotaz, zda tamní vzorky odpovídají těm z Bursy a Káhiry.“

„Jaký by byl motiv?“

„Při explozích v mešitách jde zpravidla o útoky šíitů na sunnitské svatostánky a naopak,“ ozval se důstojník CIA. „Ale v případě Turecka představují šíitští muslimové nenásilnou menšinu.“

„Přesně tak,“ potvrdil O’Quinn. „Pravděpodobnějším pachatelem by mohli být kurdští separatisté. V Turecku se ani ne za čtyři týdny konají celostátní volby. Je možné, že ty útoky v Turecku podnítili Kurdové nebo jiná okrajová politická strana, která se snaží rozpoutat nepokoje, ačkoliv tohle samozřejmě nevysvětluje ten útok v Káhiře.“

„Řekl bych, že by turecké úřady neváhaly svrhnout veřejně vinu na Kurdy, kdyby si myslely, že za těmi výbuchy opravdu stojí,“ poznamenal Braxton.

„Máte nejspíš pravdu,“ přitakal O’Quinn a zalistoval ve svých poznámkách. Jeho prsty se zastavily u kopie odposlechu NSA zaznamenaného Georgem Withersem.

„Pane, na turecké frontě došlo k dalšímu vývoji, který by mohl být důvodem k obavám.“

„Mluvte,“ vybídl ho generál.

„Altan Battal – podle odposlechu NSA vstoupí muslimský muftí z Istanbulu a přední fundamentalistický duchovní v Turecku do nadcházejících prezidentských voleb.“

„Vláda prezidenta Yilmaze je už několik let stabilní,“ podotkl Braxton. „A Turecko je silně sekulární. Nedokážu si představit, že by tenhle Battal zastupoval víc než jen marginální skupinu voličů.“

„Obávám se, že tak to není,“ opáčil O’Quinn. „Popularita prezidenta Yilmaze značně poklesla kvůli špatné státní ekonomice a zasáhla ho i nedávná obvinění z korupce v jeho kabinetu. Obliba muftího Battala v zemi na druhou stranu stoupá, zvlášť u chudých a nezaměstnaných. Nedá se odhadnout, jak si povede jako kandidát na prezidenta, ale mnozí se obávají, že by mohl pro současného držitele úřadu představovat značnou hrozbu.“

„Povězte mi o tom Battalovi víc,“ požádal generál.

„No, pane, v jeho oficiálním životopise stojí, že v raném věku osiřel a bojoval o přežití v slumech západního Istanbulu. Unikl životu v chudobě, když pomohl muži napadenému lupičem ze sousedství. Ten muž, starší jedné mešity, poslal Battala z vděčnosti do soukromé muslimské školy, kde mu platil ubytování a stravu až do puberty. Ta škola byla silně fundamentalistická, což zjevně ovlivnilo jeho názory na celý život. Je to známý učenec, ale má také řečnické nadání, které mu pomohlo k rychlému vzestupu v istanbulské muslimské hierarchii. Teď je hlavním teologem pro celý Istanbul. Přestože je v osobním kontaktu okouzlující, jeho spisy a kázání obhajují interpretace islámu ve stylu Talibánu a brojí proti zlu Západu a nebezpečí zahraničního vlivu. Nedá se odhadnout, co by se stalo, kdyby byl zvolen, ale museli bychom se připravit na možnost, že Turecko přes noc ztratíme.“

„Má šanci ve volbách vyhrát?“ zeptal se Braxton se sílícími obavami v hlase.

O’Quinn přikývl. „Soudíme, že je na dobré cestě. A jestli ho podpoří turecká armáda, má vyhráno.“

Jeden plukovník Air Force sedící u stolu zalapal po dechu. „Fundamentalistická vláda v Turecku? To by byla nenapravitelná katastrofa. Turecko patří do NATO a je jedním z našich nejsilnějších spojenců v tom regionu. Máme tam nejrůznější vojenské zdroje včetně taktických nukleárních zbraní. Základna Air Force v Incirliku je zásadní pro naše operace v Afghánistánu.“

„Nemluvě o odposlouchávacích zařízeních na jejich půdě, která používáme k monitorování Rusů a Íránců,“ dodal člověk ze CIA.

„Turecko je v současnosti klíčové překladiště zásob pro Afghánistán i pro Irák,“ posteskl si armádní major sedící vedle plukovníka. „Kdybychom o tuto zásobovací cestu přišli, ohrozilo by to celé afghánské tažení.“

„Předvídáme všechny potenciální katastrofické scénáře,“ dodal O’Quinn tiše. „Od uzavření Bosporu a přívodu ropy a plynu z Ruska po posílení Íránu. Ovlivnilo by to celý středovýchodní region a dopad takové změny na rovnováhu sil je skoro nemožné předpovědět.“

„Turecko je tichý přítel a obchodní partner Izraele, kromě jiného tam vyváží velké množství jídla a pitné vody,“ doplnil důstojník CIA. „Pokud by se Turecko i Egypt přiklonily k fundamentalismu, zvýšilo by to izolaci Izraele. A kromě toho, že by to povzbudilo Irán, se obávám větší agresivity Hamásu, Hizballáhu a dalších příhraničních nepřátel Izraele, což by vedlo k nárůstu násilí v regionu. Takový mocenský zvrat by byl spouštěcím momentem, kterého se už dlouho obáváme, tím, který by rozpoutal třetí světovou válku v srdci Středního východu.“

V místnosti se rozhostilo mlčení, Braxton a ostatní přítomní ta slova zvažovali s tichou hrůzou. Konečně se generál vzpamatoval ze šoku a vyštěkl proud rozkazů.

„O’Quinne, hned zítra ráno chci mít na stole kompletní zprávu o tom muftím Battalovi. Potřebuji také vyčerpávající shrnutí pro prezidentovu denní zprávu. Sejdeme se tady znovu v pátek, kdy budu očekávat vyčerpávající rozbor od ministerstva zahraničí i CIA. Využijte všechny zdroje, které budete potřebovat,“ procedil mezi zuby, „ale nedovolte, aby se něco z toho dostalo ven.“ Prudce zavřel knihu hlášení a zabodl pohled do důstojníka CIA.

„Třetí světová?“ sykl. „Ne během mojí hlídky!“

10

Hotelovým oknem proniklo dovnitř svolávání na ranní salad a probudilo Pitta dříve, než se mu líbilo. Opustil hřejivé pohodlí po Lorenině boku, vstal z postele a pohlédl z okna. Minarety s černými vrcholy istanbulské Sultanahmetské mešity se tyčily k zamlžené obloze jen pár bloků daleko. Pitt se ironicky ušklíbl, když si uvědomil, že islámské volání k modlitbě už nepřichází od muezzina halekajícího z výšin minaretu, ale z tlampačů rozmístěných v okolí mešity.

„Nemůžeš ten kravál vypnout?“ zamumlala zpod přikrývky Loren.

„To si budeš muset vyřídit s Alláhem,“ opáčil Pitt.

Zavřel okno a pohlédl přes sklo k monumentální architektuře blízké mešity a modrým vodám Marmarského moře za ní. Do fronty se tam už řadila velká flotila nákladních lodí čekajících, až budou moci proplout Bosporskou úžinou. Loren se zvedla z postele, oblékla si župan a připojila se ke svému manželovi u francouzského okna.

„Neuvědomila jsem si, že to vřískání přichází z mešity,“ prohodila poněkud omluvně. „Je opravdu krásná. Postavili ji Osmané, je to tak?“

„Ano, myslím, že na začátku sedmnáctého století.“

„Po snídani si ji můžeme jít prohlédnout. Ale po tom vzrušení minulé noci to bude možná jediná turistika, které budu dneska schopná,“ dodala a zívla si.

„Žádný nákupní maraton na Velkém bazaru?“

„Možná příště. Ráda bych, aby byl náš jediný společný den v Istanbulu odpočinkový.“

Pitt sledoval červenou nákladní loď vzdalující se od břehu a pak přikývl: „Myslím, že mi to docela vyhovuje.“

Rychle se osprchovali a oblékli a potom si nechali přinést snídani do pokoje. Už se chystali k odchodu, když zazvonil telefon. Pitt zvedl sluchátko, pár minut mluvil a pak zavěsil.

„Byl to doktor Ruppé, volal z letiště. Chtěl se ujistit, že jsi v pořádku,“ vysvětlil.

„Cítila bych se líp, kdybys mi pověděl, že policie ty zločince dopadla.“

Pitt zavrtěl hlavou. „Zjevně zatím ne. Rey je trochu rozzlobený, protože místní média viní z toho vloupání a vražd nějaké protimuslimské hnutí. Podle všeho lupiči místo cenných šperků odnesli několik Mohamedových relikvií.“

„Řekl jsi vraždy, v množném čísle,“ poznamenala Loren.

„Ano, celkem při tom přepadení zemřelo pět hlídačů.“

Loren se ušklíbla. „Takže skutečnost, že ti vrazi vypadali jako Peršané, neobrátila policii jiným směrem?“

„Policie má naše výpovědi. Jsem si jistý, že pracují s jiným scénářem než média.“ V hloubi duše si tím Pitt tak jistý nebyl, ale skryl svůj hněv vyvolaný pomyšlením, že únosci jeho ženy uniknou bez trestu.

„Druhá novina, kterou mi prozradil Ruppé,“ pokračoval, „je, že se podařilo utajit naše jména a podíl na události před novináři. Loupež podle všeho vyvolala velké pobouření a je považována za hlubokou urážku muslimské komunity.“

„Ačkoliv jsem se dostala na pokraj smrti, o žádnou publicitu nestojím,“ zamumlala Loren. „Mimochodem, co to vlastně nakonec ukradli?“

„Uprchli s bojovou standartou, která patřila Mohamedovi. Ale kdybys nezachránila ten druhý pytel, pobouření by bylo nejspíš mnohem větší.“

„Co v něm bylo?“

„Mohamedův plášť zvaný Svaté roucho a dopis psaný jeho rukou. Jeho část je známá jako Posvátné záruky.“

„Je strašné, že se někdo pokusí takové relikvie uloupit,“ potřásla Loren hlavou.

„Pojď, měli bychom si prohlédnout zbytek města, než se ztratí ještě něco dalšího.“

Vyšli z hotelové haly do rušných ulic starého Istanbulu. Pitt si všiml muže v zrcadlových slunečních brýlích, který na Loren zíral. Se svou vysokou, štíhlou postavou baletky unikla Loren jen zřídka mužské pozornosti. Oblečená v tenkých kalhotách a ametystové blůze, která skoro ladila s barvou jejích očí, vypadala plná energie i navzdory zmatku předchozí noci.

Když ušli jeden nebo dva bloky, zastavili se a pohlédli do výkladní skříně luxusního obchodu s koberci zvaného Punto of Istanbul a obdivovali elegantní koberec pověšený na zdi. Dorazili na konec ulice, přešli Hippodrome, dlouhý, úzký park, kde se za byzantské éry konaly závody vozů. Hned za ním stála mešita sultána Ahmeta I.

Byla to poslední z velkých imperiálních mešit v Istanbulu a její výstavba skončila v roce 1617. Její exteriér se vyznačoval stoupající kaskádou kupolí a půlkupolí, které byly čím dál vyšší a majestátnější, až nakonec kulminovaly v ohromné centrální kupoli. Než Pitt s Loren vstoupili na nádvoří obklopené klenutými podloubími, vystřídali už většinu ranních věncích turisté s fotoaparáty.

Zamířili do modlitebny, jejíž rozsáhlý interiér slabě osvětlovala vysoká vitrážová okna. Klenby nad jejich hlavami pokrývaly myriády kachlíků složených do krásných vzorů, mnoho v odstínech modré, které daly stavbě přezdívku Modrá mešita. Pitt si prohlížel klenutou chodbu plnou povědomě vypadajících květinových kachlů, které byly vyrobeny v blízkém městě Iznik.

„Podívej se na ten vzor,“ řekl Loren. „Je skoro stejný jako vzor na té keramické krabičce, kterou jsme vytáhli z vraku.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Loren, „jen ty barvy se trochu liší. Gratuluju, je to další důkaz, že váš vrak byl potopen okolo roku šestnáct set.“

Pittovo uspokojení však netrvalo dlouho. Když pohlédl ke zdi se zelenými kachli na protější straně modlitebny, všiml si muže ve slunečních brýlích dívajícího se jeho směrem. Byl to týž muž, který zíral na Loren před hotelem.

Bez jediného slova odvedl Pitt Loren k východu a celou cestu se opatrně držel poblíž skupiny německých turistů na prohlídce s průvodcem. Nenápadně se rozhlížel po lidech rozptýlených po mešitě a snažil se zjistit, jestli nemá muž ve slunečních brýlích nějaké kolegy. Povšiml si hubeného Peršana s hustým plnovousem, který se šoural nedaleko nich s vážným výrazem ve tváři. Nezapadal mezi ostatní turisty stojící s hlavami zvednutými ke stropu. Zdálo se nepravděpodobné, že by je lupiči z Topkapi vysledovali tak rychle. Pitt si však vybavil výhrůžku ženy v podzemní nádrži. Rozhodl se, že si udělá jasno.

Pitt s Loren vyšli za Němci z modlitebny, obuli si boty, které tam předtím nechali, a následovali turisty na nádvoří. Pitt koutkem oka sledoval Peršana, který šel za nimi.

„Zůstaň tady,“ řekl Pitt Loren, obrátil se a zamířil po mramorových dlaždicích k neznámému muži. Peršan se okamžitě otočil a předstíral, že si prohlíží nedaleký sloup. Pitt došel k tomu o hlavu menšímu muži a změřil si ho pohledem.

„Promiňte,“ oslovil ho. „Můžete mi říct, kde bych našel Atatürkovu hrobku?“

Muž nejprve před Pittovým pohledem uhnul a zahleděl se místo toho k východu z modlitebny, kde stál neznámý ve slunečních brýlích. Když postřehl zavrtění hlavou, obrátil se a pohrdavě si Pitta změřil.

„Nevím, kde ten pes leží,“ vyprskl a jeho oči se zaleskly útočností evidentně získanou během těžkého života na ulici. Tajný policista to rozhodně nebyl. Pitt si všiml pod mužovou volnou košilí boule očividně vytvořené pistolí v pouzdře a rozhodl se, že nebude dál pátrat. Věnoval muži chladný, vědoucí pohled, obrátil se a odešel. Kráčel zpátky k Loren a napůl očekával kulku do zad a tiše doufal, že dav a ochranka mešity budou mít dostatečný odstrašující efekt před okamžitým útokem.

„O co šlo?“ zeptala se Loren, jakmile se k ní vrátil.

„Jenom jsem se ptal, kolik je hodin. Pojď, zkusíme chytit taxík.“

Skupinka německých turistů se zvolna pohybovala k východu z nádvoří, ale Pitt chytil Loren za ruku a táhl ji kolem nich, aby proklouzli ven, než se dveře ucpou. Pitt se neobtěžoval s ohlížením, dobře věděl, že je muž ve slunečních brýlích a Peršan budou sledovat. Vystrčil Loren na ulici a měl štěstí. Podařilo se mu obsadit taxík, který právě vyložil pár postarších turistů.

„Do přístaviště Eminonü, jak nejrychleji můžete,“ instruoval řidiče.

„Proč ten spěch?“ zeptala se Loren překvapeně.

„Myslím, že nás někdo sleduje.“

„Ten muž, se kterým jsi mluvil v mešitě?“

Pitt přikývl. „A další chlápek ve slunečních brýlích. Toho jsem viděl předtím před hotelem.“

Jakmile se taxík zařadil do provozu, podíval se Pitt ven zadním okénkem. U chodníku s kvílením brzd zastavil malý oranžový sedan obsazený jen řidičem. Pitt pohlédl směrem k mešitě a uviděl, že východ je stále plný německých turistů. Usmál se, když zahlédl Peršana, jak se mezi nimi nemotorně prodírá.

„Proč nezavoláme policii?“ zeptala se Loren se vzrůstajícím znepokojením v hlase.

Pitt jí věnoval uklidňující úsměv. „Přece si nezkazíme náš jediný odpočinkový den v Istanbulu?“

11

Žlutý taxík se rychle vmísil mezi ostatní auta a zanechal kupolovitou mešitu a její minarety ve zpětném zrcátku. Kdyby řidič odbočil na sever a prokličkoval přeplněným bludištěm historického starého města, snadno by oranžový sedan zmizel v hustém provozu. Ale uvážlivý řidič chtěl nahnat čas a místo toho zahnul na jih a zamířil k dálnici zvané Kennedy Caddesi.

Pronásledovatelé se je zoufale snažili dohonit. Oranžový sedan vystřelil od mešity, jakmile naložil své dva pasažéry, a málem škrtl bokem o autobus s turisty, když se cpal do jízdního pruhu.

„Myslím, že zahnuli doprava,“ pronesl řidič sedanu váhavě.

„Jeď!“ zavelel ten se slunečními brýlemi ze sedadla spolujezdce a kývl na řidiče, aby se řídil instinktem.

Auto zabočilo na jih, prolétlo křižovatkou na červenou a zpomalilo za plazící se kolonou vozidel. Peršan sedící na zadním sedadle náhle ukázal dopředu, kde zahlédl žlutý taxík zahýbat na Caddesi.

„Myslím, že je to jejich auto!“ křikl.

Řidič přikývl a klouby na rukou mu zbělely, jak pevně stiskl volant. Nemohl nijak urychlit jejich postup dopravní zácpou a úzkostně proklínal okolní auta, zatímco vteřiny ubíhaly. Konečně zahlédl mezeru v protějším pruhu, strhl auto doleva, ujel asi blok v protisměru a nacpal se zpátky doprava. Provoz se pohyboval dál a on rychle vjel na Caddesi, kde sešlápl plyn k podlaze a kličkoval po dálnici jako závodník formule jedna.

Dálnice obloukem objížděla východní okraj Topkapi a držela se břehu Bosporu. Ve směru na sever a pak na západ byl provoz rychlý, zejména když ujížděli podél Zlatého rohu, přírodního zálivu rozdělujícího evropský sektor Istanbulu. Pitt se díval dolů na vodní hladinu a obdivoval velké zelené plovoucí rypadlo, které čeřilo vodu u pobřeží. Jakmile se taxík přiblížil ke Galatskému mostu, který se táhl na sever přes Zlatý roh do okresu Beyoglu, objevil se před nimi náhle shluk aut a autobusů, takže dál pokračovali krokem. Taxík při první příležitosti sjel z Caddesi a prokličkoval dolů k molu u základny mostu.

„Bogaz Hatti dok v Eminonü,“ oznámil řidič. „Příští přívoz odpluje přímo odsud,“ dodal a ukázal rukou. „Jestli si pospíšíte, ještě ho stihnete.“

Pitt taxikáři zaplatil, přidal štědré spropitné, a jakmile vystoupili, prohlédl si silnici za nimi. Když oranžový sedan nikde nezahlédl, nenuceně odvedl Loren k pokladně.

„Ty bez vody dlouho nevydržíš, co?“ poznamenala Loren s pohledem upřeným na velké trajekty u břehu.

„Napadlo mě, že vyhlídková plavba po Bosporu je přesně to, co by ti předepsal doktor.“

„Vlastně to zní docela lákavě,“ připustila. „Pokud tedy budeme sami a naobědváme se při tom.“

Pitt se usmál. „Oběd je v plánu. A myslím, že jsme naše přátele setřásli.“

Koupili lístky, došli na jedno z rušných mol a nastoupili na moderní osobní trajekt, kde si našli místa u okénka. Trojité zatroubení lodní sirény ohlásilo vyplutí a hned nato byla vytažena lávka.

Na silnici vedoucí na molo zastavil se zakvílením pneumatik oranžový sedan a jeho dva pasažéři doslova vyletěli ze dveří. Minuli pokladnu a utíkali na molo – ale viděli už jen brázdu za vzdalujícím se trajektem. Muž se slunečními brýlemi se za lodí chvilku díval a snažil se popadnout dech. Pak se obrátil k Peršanovi.

„Sežeň nám člun,“ sykl. „Okamžitě!“

* * *

Bosporská úžina, dlouhá třicet kilometrů a zřídka širší než kilometr a půl, bývala kdysi jednou z nejrušnějších a nejmalebnějších vodních cest na světě. Protože rozdělovala srdce Istanbulu, byla historickou obchodní trasou využívanou starověkými Řeky, Římany a Byzantinci. V moderní době se stala hlavním lodním kanálem pro Rusko, Gruzii a ostatní země v okolí Černého moře. Úzká vodní cesta oddělující Evropu od Asie bývá neustále ucpaná tankery a nákladními a kontejnerovými loděmi.

Trajekt plul bez velkého spěchu na sever podél kopcovitého pobřeží Istanbulu pod jasně modrou oblohou. Plavidlo brzy projelo pod Bosporským mostem a později pod mostem Fatiha sultána Mehmeda, dvěma zavěšenými konstrukcemi klenoucími se vysoko nad vodou. Pitt a Loren srkali horký čaj a přitom se rozhlíželi po okolních lodích a architektuře na svazích kopců.

Přeplněné pobřeží pomalu přešlo v linii honosných sídel, diplomatických vil a bývalých paláců rýsujících se na zeleném lesnatém pozadí.

Trajekt zastavil u několika přístavišť, až se na konec přiblížil prakticky na dohled k Černému moři.

„Nechtěla bys jít na horní palubu? Je odtamtud lepší výhled,“ zeptal se Pitt.

Loren zavrtěla hlavou. „Na můj vkus tam moc fouká. Co si radši dát další čaj?“

Pitt poslušně souhlasil, odešel do malé kavárny a objednal ještě dva černé čaje. Kdyby vystoupili na horní palubu, všiml by si možná malého motorového člunu se třemi muži na palubě, který spěchal přímo k trajektu.

Trajekt brzy odbočil k evropskému pobřeží a zakotvil vedle několika menších přívozů pro auta v sariyerském přístavu. Ze staré rybářské vesnice Sariyer stále vyzařoval historický turecký šarm typického sídla na horním Bosporu, která ovšem začínali pomalu zaplavovat bohatí důchodci.

„Tady by měly být dobré restaurace s mořskými plody,“ poznamenala Loren s pohledem upřeným do průvodce. „Co kdybychom vystoupili a došli si na oběd?“

Pitt souhlasil a brzy se připojili k davu turistů zaplňujících lodní lávku cestou z lodi. Přístav se nacházel na úpatí velkého kopce a město se rozkládalo na pobřežní planině napravo od něho. Hlavní cesta z města končila malým parkem u vody, který upoutal Pittovu pozornost, protože na trávu tam právě vjel starý citroën Traction Avant.

Prošli malým rybím trhem a podívali se, jak z rybářského člunu vykládají čerstvý úlovek mořských okounů. Z řady soupeřících restaurací si vybrali malý pobřežní podnik na konci bloku. Čiperná servírka s dlouhými černými vlasy je usadila na zahrádce u vody a rychle pokryla stůl meze, malými porcemi různých tureckých jídel sloužících jako předkrm.

„Musíš ochutnat olihně,“ prohlásila Loren a strčila Pittovi do úst gumový chuchvalec.

Pitt ji z legrace kousl do prstu. „Šla by dobře dohromady s balkánským sýrem,“ poznamenal poté, co smažené sousto spolkl.

Vychutnali si neuspěchané jídlo, při kterém s ostatními turisty zaplavujícími okolní restaurace sledovali lodě proplouvající úžinou. Dojedli a Pitt sáhl po sklenici vody, když vtom ho Loren náhle popadla za ruku.

„Spolkla jsi kost?“ zeptal se, protože si všiml polekaného výrazu v její tváři.

Loren pomalu zavrtěla hlavou a uvolnila sevření. „Přede dveřmi stojí jeden z těch chlapů, co byli včera v té dodávce.“

Pitt se napil ze své sklenice a ledabyle obrátil hlavu ke vchodu do restaurace. Venku uviděl postávat snědého muže v modré košili. Stál otočený do ulice, takže mu Pitt neviděl do obličeje.

„Víš to jistě?“ zeptal se.

Loren zahlédla, jak se na ně muž kradmo podíval a znovu se odvrátil. Podívala se na manžela a se strachem v očích přikývla.

„Poznala jsem ho podle očí,“ vysvětlila.

Pittovi byl mužův profil povědomý a Lorenina reakce ho přesvědčila, že má pravdu. Musel to být ten muž, kterého Pitt praštil v nákladovém prostoru dodávky.

„Jak nás tady mohl vystopovat?“ zeptala se trochu chraptivě.

„Nastoupili jsme na loď jako poslední, ale museli být dost blízko, aby nás při tom viděli,“ uvažoval Pitt nahlas. „Nejspíš nás sledovali jinou lodí. A projít restaurace u přístaviště nemohlo trvat dlouho.“

Ačkoliv navenek zachovával klidný výraz, dělal si Pitt velké starosti o bezpečí své ženy. Lupiči z Topkapi předchozí noci ukázali, že se nebojí vraždit. Pokud si dali tu práci, aby je vystopovali, museli pro to mít dobrý důvod – pomstu za pokaženou loupež. Hrozba té ženy v rezervoáru zněla náhle velice vážně.

Objevila se servírka, a zatímco sklízela ze stolu, zeptala se, jestli si dají dezert. Loren začala vrtět hlavou, ale Pitt promluvil:

„Ano, jistě. Dvě kávy a dvě porce baklavy, prosím.“

Jakmile servírka odběhla zpátky do kuchyně, Loren namítla s pohledem upřeným ke vchodu: „Já už do sebe nic nedostanu. Zvlášť teď.“

„Ten dezert je pro něho, ne pro nás,“ odpověděl Pitt tiše. „Dej si záležet, aby tě viděl odcházet na toaletu, a počkej na mě vedle kuchyně.“

Loren okamžitě zareagovala, předstírala, že něco šeptá Pittovi do ucha, pak pomalu vstala a odešla krátkou chodbou vedoucí ke kuchyni a k toaletám. Pitt si všiml, jak muž u dveří trochu strnul, když sledoval její odchod, ale pak se uvolnil, jakmile servírka přinesla na stůl kávu a dezert. Pitt kradmo položil na stůl svazeček tureckých lir a zapíchl vidličku do vysoké porce baklavy. Podíval se nenápadně ke dveřím a uviděl, že se muž v modré košili otočil znovu do ulice. Pitt upustil vidličku a bleskem vyskočil od stolu.

Loren čekala na konci chodby. Pitt k ní doběhl, popadl ji za ruku a odtáhl do kuchyně. Polekaný kuchař a myč nádobí strnuli a zírali, jak se Pitt usmál, pozdravil a protáhl se kolem bublajících hrnců s Loren v závěsu. Zadní dveře se otevíraly do úzké uličky, jež se obloukem napojovala na hlavní ulici. Vyběhli za roh a obrátili se, aby zamířili směrem od restaurace, vtom Loren stiskla Pittovi ruku.

„Co ta tramvaj?“ zeptala se.

Ulicí se k nim pomalu blížila starodávná otevřená tramvaj převážející místní a turisty z jednoho konce města na druhý.

„Naskočíme z opačné strany,“ souhlasil Pitt.

Přešli ulici těsně před tramvají a rychle naskočili. Všechna sedadla byla obsazená, tak museli stát, zatímco tramvaj projížděla před průčelím restaurace. Muž v modré košili byl pořád na stejném místě a ledabyle si jedoucí tramvaj prohlédl. Pitt a Loren se odvrátili a pokusili se skrýt za jiného cestujícího, ale jejich možnosti byly omezené. Muž ulpěl pohledem na Lorenině fialové blůze, pak se otočil a přitiskl obličej k oknu restaurace. Pitt rozeznal v jeho tváři překvapení, když se obrátil zpět a díval za tramvají vzdalující se ulicí. Rychle se za ní rozběhl, cestou vytrhl z kapsy mobil a vytočil číslo.

Loren omluvně pohlédla na Pitta. „Promiň, myslím, že si mě všiml.“

„To je jedno,“ opáčil Pitt a pokusil se zmírnit její strach uklidňujícím úsměvem. „Tohle je prostě malé město.“

Tramvaj krátce zastavila na rybím trhu, kde vystoupila většina cestujících. Když viděli, že jejich pronásledovatel je jen blok daleko, posadili se a přikrčili, zatímco tramvaj znovu nabrala rychlost.

„Mám pocit, že jsem u přístaviště zahlédla policistu,“ poznamenala Loren.

„Jestli tam už nebude, třeba se nám podaří rychle naskočit na další trajekt.“

Tramvaj ujela další blok a přiblížila se k zastávce u přístaviště. Kola starého vozidla se ještě točila, ale Pitt s Loren už seskočili a rozběhli se na molo. Ale tentokrát byla řada na Pittovi, aby popadl Loren za paži a strnul.

Molo před nimi bylo teď prázdné, další trajekt měl připlout až za půl hodiny. Větší starost však Pittovi dělali dva muži u vchodu na molo. Jeden z nich byl Peršan z Modré mešity, který přecházel sem a tam se svým přítelem ve slunečních brýlích.

„Nejlepší bude obstarat si nějakou náhradní dopravu,“ poznamenal Pitt a vedl Loren opačným směrem. Rychle došli k silnici, po které právě projížděl peugeot ze šedesátých let následovaný malou skupinkou pěších místních, kteří ho následovali k parkovišti na břehu. Pitt s Loren se k Turkům přiblížili a pokusili se vmísit do malé skupinky. Jejich snahu však zmařil muž od restaurace, který se objevil na silnici. Křikl na své kumpány na molu, vzrušeně zamával a ukázal Pittovým směrem.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Loren, když uviděla, jak muži v přístavišti zamířili k nim.

„Prostě půjdeme dál,“ odpověděl Pitt.

Těkal pohledem kolem a pátral po nějaké únikové cestě, ale momentálně nemohli dělat nic než jít dál s davem. Vstoupili se skupinkou do parku a zjistili, že travnatou plochu teď lemují dvě nerovné řady starých aut. Pitt poznal v mnoha těch nablýskaných veteránech citroëny a renaulty vyrobené v padesátých a šedesátých letech.

„To musí být setkání klubu majitelů francouzských aut,“ pronesl.

„Kéž bychom si je mohli prohlédnout v klidu,“ opáčila Loren, která se stále ohlížela přes rameno.

Zatímco se skupina lidí rozcházela všemi směry, odvedl Pitt Loren k shluku lidí v první řadě. Postávali kolem hvězdy přehlídky, zářícího vozu Talbot-Lago s baňatou karosérií, kterou navrhl na začátku padesátých let italský karosář Ghia. Prodrali se do zadní části davu a Pitt se obrátil, aby se podíval po útočnících.

Ti tři vešli do parku společně rychlým tempem. Podle všeho jim velel muž ve slunečních brýlích, který poslal své dva kolegy každého na jeden konec louky, zatímco sám pomalu postupoval ke středu řady automobilů.

„Myslím, že se nám nepodaří odejít tudy, kudy jsme přišli,“ usoudil Pitt. „Pokusíme se udržet si náskok. Třeba se nám podaří dostat na hlavní silnici na druhém konci parku a stopnout si auto nebo autobus.“

„Momentálně bych nic nenamítala ani proti krádeži auta,“ opáčila Loren zachmuřeně. Rychle se proplétala mezi zaparkovanými vozy s Pittem krok nebo dva za sebou. Ze všech sil se snažili krýt za diváky, ale dav řídl, jak jím postupovali dál a dál. Brzy se dostali k poslednímu vozu, poválečnému dvoudveřovému kabrioletu nastříkanému stříbrnou a zelenou metalízou. Pitt si všiml staršího muže, který lepil na čelní sklo nápis „Na prodej“.

„Dál už se není za čím krýt,“ poznamenal Pitt. „Rychle ke stromům.“

Pitt chytil Loren za ruku a rozběhli se přes poslední úsek louky. Po obvodu parku rostl hustý pás stromů a Pitt si byl jistý, že hned za nimi vede na západ pobřežní silnice.

Uběhli dvacet metrů, když je na místě zastavilo to, co uviděli před sebou. Za stromy rozeznali vysokou kamennou zeď, která lemovala jižní část parku. Aby dobře chránila soukromé rezidence na druhé straně, byl její vrchol osazený střepy skla. Pitt věděl, že Loren by ani s jeho pomocí nedokázala zeď rychle přelézt a uniknout tak pronásledovatelům, a už vůbec by se nevyhnula krvavým šrámům. Pitt se otočil a hned spatřil tři pronásledovatele. Stále se prodírali mezi auty a pomalu se blížili k sobě navzájem i k nim. Zatahal Loren za ruku a vydal se zpátky k řadě aut.

„Co uděláme teď?“ zeptala se Loren stísněně.

Pitt na ni pohlédl s ďábelským zábleskem v očích.

„Řečeno slovy Montyho Halla, uzavřeme obchod.“

12

„Má převodovku Cotal?“ zeptal se Pitt. Postarší vousáč se naklonil a otevřel dveře auta na straně spolujezdce.

„Jistěže má,“ odpověděl s výrazným americkým přízvukem. „Vyznáte se v delahayeích?“

„Tu značku obdivuju odjakživa,“ prohlásil Pitt. „Zvlášť s těmihle karosériemi.“

„Tohle je model 135 z roku 1948, kupé kabriolet, s karosérií na objednávku z pařížské dílny Henriho Chaprona.“

Velký dvoudveřový kabriolet měl čisté, ale těžké linie, které byly typické pro jednoduché designy výrobců aut hned po druhé světové válce. Loren obdivovala výrazný zeleno-stříbrný lak, který auto ještě opticky prodlužoval.

„Restauroval jste ho osobně?“ zeptala se.

„Ano. Jsem povoláním horník. Narazil jsem na to auto v jedné dače v Gruzii, když jsem pracoval na projektu na břehu Černého moře. Bylo v mizerném stavu, ale nic mu nechybělo. Odvezl jsem ho do Istanbulu a jeden místní talentovaný mechanik mi pomohl s opravami. Není jako nové, ale myslím, že vypadá dobře. Z jeho šestiválcového motoru se dá vyždímat slušná rychlost, takže jezdí jak ďábel.“ Podal Pittovi ruku. „Mimochodem, jmenuju se Clive Cussler.“

Pitt muži potřásl rukou a pak rychle představil sebe a Loren.

„Je to krásný kousek,“ dodal, i když se jeho oči soustředily na blízký dav. Muž se slunečními brýlemi na něho zíral ze vzdálenosti pěti aut a kráčel nenuceně jeho směrem. Další dva zahlédl Pitt o kus dál na louce, jak se k nim blíží ze stran.

„Proč to auto prodáváte?“ zeptal se a přitom nenápadně pokynul Loren, aby přešla ke dveřím spolujezdce.

„Mám namířeno na nějakou dobu na Maltu a tady na něj nebudu mít místo,“ odpověděl muž se smutným výrazem. Usmál se na Loren, která otevřela levé dveře vyklápějící se dozadu. Černohnědý jezevčík spící na sedadle na ni vrhl podrážděný pohled, pak vyskočil ven a běžel za svým majitelem. Loren vklouzla na kožené sedadlo spolujezdce a zamávala na Pitta.

„V tom autě vám to sluší,“ věnoval jí Cussler kompliment obchodníka.

Loren opětovala jeho úsměv. „Nevadilo by, kdybychom se na zkoušku trochu projeli po parku?“ zeptala se.

„Jistěže ne. Klíčky jsou v zapalování.“ Obrátil se k Pittovi. „Umíte to s převodovkou Cotal? K rozjetí a zastavení budete potřebovat jenom spojku.“

Pitt přikývl a rychle vklouzl za volant auta s řízením vpravo. Otočil klíčkem a spokojeně poslouchal, jak motor okamžitě naskočil.

„Za chvilku jsme zpátky,“ slíbil a zamával muži z okénka.

Pitt zařadil zpátečku a zabočil podél zadní řady vystavených aut v naději, že se vyhne muži ve slunečních brýlích. Útočník obešel poslední vůz v řadě a zahlédl Pitta za volantem, právě když se delahaye rozjelo dopředu. Pitt zlehka přidal plyn, tak, aby zadní kola při rozjezdu neproklouzla na trávě. Pronásledovatel zaváhal a pak na něho křikl, aby zastavil. Pitt žádost ignoroval, kola našla pevný podklad, staré auto se rychle rozjelo a nechalo muže za sebou.

Pitt slyšel přes vrčení motoru další výkřiky a pak Loren křikla varování. Lupič z Topkapi v modré košili se objevil u řady aut asi deset metrů před nimi.

„Má zbraň!“ křikla Loren, zatímco je zrychlující auto vezlo blíž k němu.

Pitt viděl, že muž vytáhl pistoli, kterou se snažil skrýt tak, že ji držel přitisknutou ze strany k noze. Stál nedaleko kombíku Peugeot s dřevěnými panely a čekal, až delahaye dorazí až k němu.

S motorem kvílejícím ve vysokých otáčkách zařadil Pitt drobnou řadicí pákou zasazenou v palubní desce dvojku. Asi metr před nimi zvedl muž v modré košili ruku s pistolí.

„Skloň se!“ křikl Pitt a dupl na plyn.

Motor se třemi karburátory zabral a přitiskl Pitta s Loren do opěradel. Náhlé zrychlení narušilo také střelcovo načasování, takže se rychle pokusil namířit na přední sklo. Pitt mu nehodlal dát šanci.

Strhl volant prudce doprava a namířil zaoblený nos auta přímo na vylekaného střelce. Protože měl za sebou záď peugeotu, mohl se pohnout jen jedním směrem. Zoufale uskočil stranou a vzdal se přesného výstřelu výměnou za to, že se nestane ozdobou na kapotě.

Přední blatník delahaye škrábl o nárazník peugeotu, pak zachytil útočníkovu nohu a odhodil ho od auta. Z jeho pistole vyšly dvě rány, než se svalil vedle peugeotu a svíjel se bolestí. Obě kulky šly moc vysoko, jedna provrtala plátěnou střechu a druhá jen prolétla vzduchem.

Pitt rychle otočil volantem zpátky, aby nenarazil do zbývající řady aut. Delahaye dostalo smyk na trávě a málem zasáhlo farmářův pick-up, který vjel do parku naložený melouny. Vystrašení návštěvníci mu uskakovali z cesty, Pitt tiskl klakson, aby je varoval. Podíval se do zpětného zrcátka a uviděl muže ve slunečních brýlích a Peršana, jak se blíží k ležícímu střelci, ale ani jeden nedržel v ruce pistoli.

Loren vyhlédla zpod palubní desky úplně bílá v obličeji. Zatímco ujížděli k bráně z parku, Pitt na ni povzbudivě zamrkal.

„Ten chlap měl pravdu,“ pousmál se. „Jezdí to jako ďábel.“

* * *

Pitt Dělal, jako kdyby věděl, kam jede. Vylétl z parku a zahnul doleva na hlavní silnici, která vedla na jih podél Bosporu směrem k Istanbulu. Střelci z parku nijak neváhali s pronásledováním a pod pohrůžkou zbraní připravili farmáře o jeho pick-up. Nejdřív hodili dovnitř raněného, pak nasedli zbylí dva a rozjeli se z parku, až z korby vylétaly melouny jako dělové koule.

Navzdory stáří delahaye byli Pitt s Loren ve výhodě. Francouzské auto mělo závodní kořeny, značka Delahaye se úspěšně prosadila v předválečných závodech v Le Mans. Pod aerodynamickou kapotou vyrobenou na objednávku pro bohaté a slavné Pařížany se skrýval vysoce výkonný motor. Tvrdé odpružení a na poměry padesátých let mimořádně velký výkon dávaly Pittovi skvělou šanci na rychlou jízdu. Jediným problémem byla úzká klikatá silnice s hustým odpoledním provozem.

S kvílením gum prolétli zatáčkou a Pitt rychle přeřadil. V kombinaci s elektromagnetickou spojkou dovolovala převodovka Pittovi měnit rychlosti tím, že jen pohyboval malou páčkou na palubní desce. Byl zběhlý v řízení starých aut, protože měl vlastní sbírku veteránů umístěnou v letištním hangáru nedaleko Washingtonu. Byla to vášeň podobná jeho lásce k moři a on teď zjistil, že když žene delahaye kupředu na hranici jeho možností, vlastně si to bez ohledu na okolnosti docela užívá.

Loren nespouštěla oči ze zadního okénka kabrioletu. Se smykem se prohnali ostrou esovitou zatáčkou. Pak si všimla, že se Pitt zamračil při pohledu na palubní desku.

„Děje se něco?“

„Nádrž je skoro prázdná,“ odpověděl. „Obávám se, že zkušební jízda do Istanbulu skončí poněkud předčasně.“

Jejich postup začal brzdit houstnoucí provoz a na rovném úseku silnice si Loren všimla, že se za nimi řítí vysokou rychlostí pick-up.

„Musíme najít rušné místo, abychom je setřásli,“ navrhla.

Na úzké silnici vedoucí oblastí plnou honosných sídel bylo takových možností málo. Nedaleko vesnice Buyukdere vozovku ucpalo ještě víc vozidel a Pitt při každé příležitosti předjížděl pomalejší auta. Za hustého provozu se k nim pick-up plynule přiblížil na půl kilometru a blížil se stále dál, až mezi nimi zbylo už jen několik aut.

Pitt uvažoval, že odbočí do hustě osídlené části vesnice na západě, ale pomalá kolona ucpala odbočku. Přejel ji a pokračoval po pobřežní silnici, která se náhle stočila přes vodu po dlouhém mostě. Pitt si všiml mezery mezi protijedoucími vozidly, zrychlil a předjel několik aut zpomalených letargickým popelářským vozem. Když se silnice znovu dotkla pevné země a klikatila se podél Bosporu lemovaná letními sídly zahraničních ambasád postavených u vody, otevřel se před ním úsek volného asfaltu.

„Jak se drží naši melounáři?“ zeptal se Pitt s očima přilepenýma na silnici před sebou.

„Právě předjíždějí ty popeláře, asi tři čtvrtě kilometru za námi,“ odpověděla Loren, než vozidla za nimi zmizela za táhlou zatáčkou.

Zelené delahaye prolétlo kolem vyzdobených pozemků letní rezidence britské ambasády, když byl Pitt náhle nucen prudce podřadit a zároveň dupnout na brzdu. Před nimi se velký stěhovací vůz neúspěšně snažil vycouvat ze soukromé příjezdové cesty a zablokoval při tom oba pruhy.

„Koukejte uhnout!“ přistihla se Loren, jak křičí.

Řidič náklaďáku ji neslyšel, ale stejně by to nepomohlo. Ledabyle popojel dopředu, aby to zkusil znovu, a ignoroval klaksony troubící na obou stranách vozovky.

Pitt se rychle rozhlédl po nějaké únikové cestě a našel jen jednu. Zařadil nízkou rychlost, rozjel se a odbočil vpravo do otevřené brány sídla obehnaného zdí. Vjeli na pozemek stárnoucího dřevěného sídla patřícího dánské královské rodině a asfaltová cesta se změnila ve štěrkovou. Široká příjezdová cesta rozdělovala rozlehlý vzrostlý park a pak se stáčela do oblouku před hlavní rezidencí lososové barvy.

Zahradník střihající růže na prostředním ostrůvku nevěřícně vzhlédl, když na pozemek vjel starý francouzský sporťák, který vypadal, jako by k sídlu před lety patřil. Zvědavě sledoval, jak delahaye zpomaluje a zastavuje za hustým živým plotem, místo aby pokračovalo k přednímu schodišti. Za pár vteřin mu došlo proč.

Hlavní bránou se dovnitř vřítil otlučený pick-up, kterému předcházelo kvílení pneumatik. Řidič řízl zatáčku příliš ostře a zadek auta narazil do kamenného sloupu brány, až ulétl levý zadní blatník. Z korby vylétlo několik zbylých melounů a rozprsklo se o bok sloupu, ze kterého pak kapala na zem lepkavá oranžová šťáva.

Řidič rychle znovu získal vládu nad vozem a rozjel se k delahaye, které stálo nečinně přímo před ním. Pitt schválně nalákal útočníky dál, protože nechtěl, aby zastavili a zablokovali bránu. Rychle dupl na plyn a pustil spojku. Auto vystřelilo kupředu, až se za ním zvedl mrak štěrku a prachu. Prudce zrychlil, stočil volant doleva, mihl se kolem sídla a pokračoval do protější zatáčky.

V pick-upu asi deset metrů za nimi se Peršan vyklonil z okénka spolujezdce s automatickou pistolí Glock a spustil palbu na francouzské auto. Kvůli úhlu zatáčky se musel vysunout před čelní sklo pick-upu, aby mohl zamířit, což omezovalo jeho přesnost. Několik kulek provrtalo kufr delahaye, ale cestující a mechanické ústrojí nijak neutrpěli.

Tou dobou už Pitt vedl auto další zatáčkou a šlapal na plyn, aby získal rychlost. Kousek od vnějšího okraje zatáčky stála velká socha Venuše s jednou rukou ukazující k obloze.

„Pozor!“ křikla Loren, když se zrychlující delahaye přiblížilo ve smyku k mramorové soše.

Pitt pevně svíral volant a tlačil plyn níž k podlaze. Nad střechou hvízdla salva kulek, auto klouzalo dál k okraji cesty a k impozantní Venuši. Pneumatiky auta se protáčely a pak se pomalu zakously do volného štěrku, jak se auto rozjíždělo dopředu. Loren sevřela prsty palubní desku, až jí zbělely klouby, a příď delahaye sklouzla na trávu, směrem k mase sochy. Ale zadní kola zabrala a popohnala auto těsně kolem sochy a zpátky na cestu. Pitt a Loren uslyšeli ostré zaskřípění, jak zadní blatník přejel po podstavci sochy, ale to utichlo, jakmile se všechna čtyři kola vrátila na trávu.

„Ulomil jsi jí paži,“ poznamenala Loren při pohledu zadním okénkem na sochu.

„Doufám, že má majitel delahaye uzavřené povinné ručení,“ poznamenal Pitt, aniž se podíval dozadu.

Veterán ujížděl k hlavní bráně, a byla řada na pick-upu, aby si poradil s druhou zatáčkou. Peršan měl ruku s pistolí stále vystrčenou z okénka, snažil se zamířit na delahaye a přitom pobízel řidiče, aby jel rychleji. Ale s vyšším těžištěm a na sjetých pneumatikách se pick-up nemohl vyrovnat francouzskému veteránu při slalomu v zatáčkách. Jak se jeho řidič snažil zvýšit rychlost, neohrabané vozidlo skoro okamžitě ztratilo záběr a začalo klouzat do strany směrem k soše. Muž ve slunečních brýlích v panice dupl na brzdy, čímž však smyk jen zhoršil.

Zahradník zíral s otevřenými ústy, jak starý pick-up narazil v ostrém úhlu do sochy Venuše. Poškozené umělecké dílo zmizelo v oblaku prachu, auto pokračovalo kupředu a zároveň se točilo kolem své osy. Vylétlo zpátky na štěrkovou cestu, kde udělalo troje hodiny, načež zaplulo do křoví malých vrbiček. Auto klouzalo dál, dokud se prudce nezastavilo o silný ořešák. Náraz hodil jeho posádku na palubní desku.

Řidič se zhroutil zpátky do sedadla a mnul si rty oteklé po nárazu na volant. Muži v modré košili vedle něho tekla krev z rozbitého nosu. Jenom Peršan vyvázl z kolize bez zranění, protože se opřel volnou rukou.

Uslyšel, že motor běží dál, a obrátil se k řidiči.

„Jedeme za nimi.“

Muž ve slunečních brýlích potřásl hlavou, aby se probral, zařadil zpátečku a hrubě vycouval s autem zpátky na cestu. Když dupl na brzdu, ozval se za kabinou hlasitý rachot. Peršan se podíval zadním okénkem a uviděl, že se na korbě kutálí uražená hlava Venuše.

Než se dostali zpět na štěrk, vyjel už Pitt z pozemku sídla. Jak doufal, stěhovací náklaďák měl mezitím dost času odjet a pobřežní silnice byla volná. Pitt chvatně vytáhl ze starého auta na asfaltu maximální rychlost.

„Snad jsme získali nějaký náskok,“ poznamenal, „ale brzo nám dojde benzín.“

Loren se naklonila a uviděla, že se ručička palivoměru chvěje těsně nad nulou.

„Třeba uvízli v objetí Venuše,“ zadoufala.

Projeli okolo letního sídla rakouské ambasády a otevřel se jim výhled na další pobřežní vesnici. V přístavišti bylo vidět velký trajekt pro auta, který nakládal cestující a vozidla na cestu po proudu Bosporu.

„Ten trajekt je naše největší šance,“ řekl Pitt, když začala silnice ostře klesat k vodě.

„Ano, šance na tu poklidnou vyhlídkovou plavbu, kterou jsi mi sliboval,“ zamumlala Loren.

Pittovi přelétl po rtech šibalský úsměv. „Poklidnou snad, pro někoho,“ opáčil.

Minuli ceduli ohlašující městečko Yenikoy a projeli řídkým provozem k přístavišti. Pitt zajel za otevřený náklaďák plný orientálních koberců, který čekal na naložení na trajekt. Rychle se rozhlédl po okolí a spatřil řadu pobřežních barů a restaurací podobných těm v Sariyeru.

„Tamhle je ten pick-up!“ vyhrkla náhle Loren.

Pitt se ohlédl a spatřil pronásledovatele asi tři čtvrtě kilometru daleko, jak se blíží k vesnici. Otočil se k Loren a ukázal palcem na jednu vedlejší ulici.

„Chci, abys doběhla do té restaurace se zelenou markýzou a objednala mi pivo.“

„Myslíš ten pajzl s tmavými skly v oknech?“ zeptala se, když pohlédla na konec řady čistých, spořádaných podniků.

Pitt přikývl.

„A co naše vyhlídková plavba?“

„Přenecháme svoje sedadla našim přátelům. Zůstaň tam, dokud nepřijdu. A teď běž,“ přikázal a letmo ji políbil.

Díval se, jak vystupuje z auta, běží po ulici a pak opatrně vstupuje do špinavého baru. Pár vteřin nato zahlédl ve zpětném zrcátku pick-up, jak přijíždí po molu. Pitta pobavilo, když viděl, že je jeden přední blatník vozu zmáčknutý naplocho a špinavý od bílého mramorového prachu. Po rozbitém předním reflektoru zůstala jen prázdná díra připomínající důlek po vypíchnutém oku. Nebylo pochyb, že útočníci francouzské auto zahlédli. Zaujali místo na konci fronty na trajekt tři auta za Pittem.

Pitt si všiml, že se náklaďák s koberci dal pomalu do pohybu, protože se rampa na trajekt uvolnila, rychle rozjel delahaye a prosmýkl se před velký vůz, až si od řidiče vysloužil podrážděné zatroubení. Nákladní auto skýtalo jistý úkryt a Pitt doufal, že se mu podaří utajit skutečnost, že zůstal v autě sám.

Pitt zaplatil členu posádky za převoz, vyjel na palubu krytého trajektu a zastavil za malým sedanem plným dětí. Rychle vyskočil z auta a pohlédl za sebe. Náklaďák s koberci stál vedle výběrčího a blokoval ostatní auta – řidič hledal po kapsách peníze. Pokud některý z pronásledovatelů vystoupil z pick-upu, nebyl zatím v dohledu. Pitt se rozhlédl kolem sebe po trajektu.

Plavidlo mělo dvě paluby. Spodní krytá byla vyhrazena vozidlům, cestující seděli na horní. Zamířil ke schodišti. Všiml si prodavače podávajícího popcorn dětem v sedanu. Muž byl skoro stejně vysoký a stavěný jako Pitt a měl podobné tmavé vlnité vlasy.

„Promiňte,“ zavolal Pitt na muže. „Byl byste tak laskavý a pohlídal mi auto, než si dojdu na toaletu?“ Když se ho ptal, vytáhl z peněženky tureckou desetilirovou bankovku.

Prodavač uviděl bankovku a dychtivě přikývl. „No jo, jasně.“

Pitt strčil peníze muži do ruky a vedl ho ke dveřím řidiče.

„Posaďte se prosím dovnitř,“ požádal. „Nikdo se nebude o moje auto zajímat, když v něm uvidí řidiče.“

Muž položil podnos s popcornem a nadšeně nasedl, vzrušený, že si posedí v tom elegantním veteránu.

„Hned se vrátím,“ řekl Pitt, zamrkal na něho a spěchal ke schodišti.

Vystoupil na horní palubu, zamíchal se mezi cestující a prodíral se směrem k zádi. Když se podíval přes zábradlí, vyjížděl pick-up právě po rampě, a on si všiml, že v kabině sedí všichni tři útočníci.

Pick-up se nalodil jako poslední vozidlo, přístavní personál brzy nato vytáhl na břeh rampu a posádka lodi zvedla skládací můstek na zádi. Pitt ucítil hukot motoru v podpalubí a pak trojí zahoukání sirény ohlásilo, že trajekt odplouvá. Počkal u zábradlí, až se roztočí lodní šroub, a pak se podíval k přídi.

Uviděl, jak se na vrcholku centrálního schodiště objevil muž ve slunečních brýlích, který se divoce rozhlížel po davu. Pitt si dokázal představit výraz v jeho tváři, když přišel k delahaye a za volantem našel jen prodavače popcornu. Měl však málo času na to, aby si tu představu vychutnal, protože paluba se mu náhle zhoupla pod nohama a za zádí trajektu se zpěnila voda.

Rychle přelezl zábradlí, čímž vytvořil rozruch mezi okolními cestujícími, který okamžitě upoutal pronásledovatelovu pozornost. Muž se rozběhl přes palubu, ale Pitt mu zmizel z očí. Spustil se po sloupku zábradlí, dokud nezůstal viset na natažených pažích, a pak skočil na spodní palubu. Dopadl do dřepu, vyskočil na nohy, přehoupl se přes bránu na zádi a vrhl se divokým skokem na molo.

Trajekt už urazil asi půldruhého metru, když skočil, a Pittovi se taktak podařilo došlápnout na kraj rampy pro auta a převalit se dopředu. Skutálel se po rampě, vydechl si a pomalu se postavil. Zrychlující trajekt odplouval do kanálu a mezi ním a molem byla už šestimetrová mezera.

Pitt se podíval nahoru a viděl, jak se lupič ve slunečních brýlích přiřítil k zábradlí a užasle zíral na zvětšující se vzdálenost mezi lodí a břehem. Útočník obrátil pohled k Pittovi a instinktivně sáhl směrem k pouzdru pod tenkou bundou, ale pak si to rozmyslel.

Pitt si tu postavu prohlédl a pak jí žoviálně zamával, jako by byli staří přátelé. Jeho protivník se ani nepohnul a opětoval Pittův pohled s tváří jako vytesanou z žuly. Trajekt pomalu odplouval úžinou.

13

Zapadající slunce vrhalo zlatou záři na příbojové vlny Středozemního moře přicházející od západu, které se tříštily o izraelské pobřeží. Sophie pohlédla k modrému obzoru, vděčná, že denní horko konečně polevilo, pak se obrátila a vešla do stanu s artefakty. Profesor Haasis se hrbil nad papyrovým svitkem a obličej mu plál, jak se snažil rozluštit starodávné písmo. Sophie se usmála sama pro sebe při pomyšlení, jak moc připomíná malého kluka v obchodě s bonbony.

„Nechte mozek trochu odpočinout, profesore,“ řekla. „Zítra ráno tady budou taky.“

Haasis vzhlédl s rozpačitým úsměvem. Na dlouhém stole před sebou měl rozložených snad patnáct keramických krabiček, z nichž každá obsahovala směs malých papyrových svitků. Neochotně smotal svitek, který zkoumal, a uložil ho zpátky do jedné ze schránek.

„Ano, asi bych si měl udělat pauzu na jídlo,“ přikývl. „Prostě si nemůžu pomoct. Tohle je úžasné bohatství dat. Například tenhle poslední svitek,“ řekl a poklepal na schránku, aby to zdůraznil, „popisuje, jak byla anatolská obchodní loď naložená obilím z Egypta nucena vyhledat bezpečný přístav, když se jí zlomil stěžeň. Z malých drahokamů, jako je tenhle, se mi vždycky rozbuší srdce rychleji.“

„No, se svitky z Mrtvého moře se to srovnávat nedá,“ opáčila Sophie se smíchem.

„Pravda, průměrný člověk se o tohle možná nezajímá,“ připustil, „ale pro ty, kterým je historie celoživotním údělem, je to jako objevit okno do minulosti, které bylo až dosud zabedněné.“

Haasis si stáhl bílé rukavice. „Vlastně bych je měl nechat převézt na univerzitu k pořádné analýze, ale nemohu odolat, abych se na ně nepodíval jako první.“

Vstal a protáhl se. Zatím měl prozkoumané jen tři schránky.

„Co se stalo s Dirkem?“ zeptal se. „Neviděl jsem ho od chvíle, kdy přinesl poslední schránku.“

Sophie pokrčila rameny a snažila se vypadat lhostejně. Ale hlavou se jí honila táž otázka. Celé odpoledne musela myslet na Dirkovo pozvání na večeři. Dokonce se vytratila, aby se osprchovala a učesala, a po dlouhé době litovala, že si s sebou nevzala make-up. Cítila, jak se jí zastavilo srdce, když do stanu za nimi vstoupila nějaká postava. Otočila se a ke svému zklamání zjistila, že je to jen Sam.

„Jste připravení na večeři? V jídelním stanu se podávají špagety s masovými kuličkami,“ oznámil. Šmouha od červené omáčky na jeho bradě prozrazovala, že už si jednou vystál frontu.

„To zní dobře,“ opáčil Haasis. „Pojďte, Sophie, najíme se.“

Agentka chránící památky před lupiči zamířila pomalu k východu a snažila se zakrýt zklamání.

„Same, jsme připravení na noc?“ zeptala se.

Její asistent přikývl. „Raban a Holder dorazí do hodiny. Řekl jsem jim, že budeme hlídat asi do půlnoci.“

„Profesor Haasis nám nabídl stan, takže myslím, že tady přes noc zůstanu. Ty se můžeš svézt s chlapci domů, pokud budeš chtít.“

„Myslím, že budu. Spaní na zemi už mě zdaleka neláká tolik, jako když mi bylo třináct,“ odpověděl Sam a promnul si záda.

Vyšli ze stanu a našli Dirka, jak stojí venku s plážovou osuškou přehozenou přes paži jako číšník. Na sobě měl khaki kalhoty a košili s krátkým rukávem a Sophie se neubránila myšlence, jak se vyfešákoval. Měla co dělat, aby potlačila úsměv.

„Pokud vím, byli jsme domluvení na večeři,“ pronesl s mírnou úklonou.

„Málem jsem zapomněla,“ zalhala.

Vzal ji za paži a vedl za Samem a Haasidem k nedalekému jídelnímu stanu. Sophie se obrátila, aby následovala ty dva dovnitř, ale ucítila, že ji Dirk náhle táhne opačným směrem.

„My nebudeme jíst s ostatními?“ zeptala se.

„Ne, pokud nemáte slabost pro špagety z konzervy,“ odpověděl.

„To opravdu nemám,“ opáčila a zavrtěla hlavou.

„Dobře. Tak jdeme na Pittův mys.“

Vedl Sophii dolů k pobřeží a kráčeli kousek po pláži. Dorazili ke skalnaté římse vystupující do moře, Dirk se obrátil a pomohl jí přejít po půdě poseté kamením.

„Tady byl objeven jeden římský palác,“ poznamenala Sophie, když si vybavila dřívější vykopávky, při nichž se našla velká stavba s řeckými sloupy a zdobným bazénem.

„Mnozí věří, že patřil králi Herodovi a postavili ho po dokončení přístavu,“ poznamenal Dirk, aby ukázal, že si o Caesareji něco nastudoval.

„Nepamatuju si, že by tady někde byla nějaká restaurace,“ prohodila Sophie se škádlivým úsměvem.

„Je hned za tou poslední zdí.“

Prošli ruinami na konec výběžku. Za zborcenou kamennou zdí vešli do chráněného zákoutí, odkud byl impozantní výhled na moře. Sophie se rozesmála, když uviděla nádobu s ledem postavenou vedle malého železného koše, v němž rudě zářilo dřevěné uhlí.

„Restaurace U Krále Heroda má otevřeno. Doufám, že vám nevadí jíst pod širým nebem,“ řekl Dirk a rozložil osušku na písku. Rychle vytáhl z ledu láhev vína a nalil každému skleničku.

„Na zatracené blázny a na tykání,“ řekl a přiťukl si s ní. Sophie se začervenala a rychle si srkla vína.

„Co je na jídelníčku?“ zeptala se ve snaze změnit téma.

„Čerstvý mořský okoun, chycený mou maličkostí dnes odpoledne. Grilovaný s citronem na olivovém oleji. A jako příloha zeleninový kebab z organických surovin vypěstovaných v jednom kibucu u silnice.“ Zvedl dvě jehlice s napíchanými paprikami, rajčaty a cibulkami.

„Jsem rozhodně ráda, že jsem si odepřela ty špagety,“ poznamenala Sophie.

Dirk položil kebaby a dva rybí filety na malý gril a brzy mohl servírovat večeři. Sophie zjistila, že čerstvé jídlo chutná skvěle, a hladově spořádala celou porci.

„Bylo to úžasné,“ řekla a odložila talíř. „Víš jistě, že nejsi profesionální kuchař?“

Dirk se zasmál. „Ani zdaleka. Kdybys mě postavila do kuchyně, skončil bych u sendvičů s burákovým máslem a želé. Ale jakmile vidím rozpálený gril, popadne mě amok.“

„Amok s pozoruhodnými výsledky,“ řekla s úsměvem.

Když krájel malý meloun jako dezert, zeptala se ho, jak se mu líbí v NUMA.

„Lepší práci jsem si nemohl přát. Mohu pracovat v moři a okolo něho, prakticky na celém světě. Většina našich projektů je zajímavá a zásadně důležitá pro zdraví oceánů. A navíc mohu spolupracovat se členy své rodiny.“

Všiml si, jak při zmínce o rodině přelétl Sophii po tváři překvapený výraz.

„Můj otec je ředitel NUMA,“ vysvětlil. „A mám dvojče, sestru jménem Summer, která pracuje v NUMA jako oceánograf. Je to vlastně zásluha mého otce, že jsem mohl přijet do Izraele. Uvolnil mě z projektu, na kterém pracujeme u pobřeží Turecka.“

„Profesor Haasis mi povídal, že má v NUMA několik starých přátel a moc si té organizace váží.“

„On tady rozhodně odvedl pořádný kus práce,“ poznamenal Dirk.

„Takže jsi v Caesareji jen nakrátko?“

„Bohužel ano. Ještě dva týdny a pak se budu muset vrátit do Turecka.“

Podal jí talíř s nakrájeným melounem a pak se zeptal: „A teď je řada na tobě. Jak se z tebe stala archeoložka s pistolí?“

Sophie se usmála. „Může za to asi zájem o geologii a historii, který mi od malička vštěpoval otec. Mám ráda archeologii a vykopávání minulosti, ale vždycky mě bolelo, když jsem viděla, jak se rozkrádají naše kulturní poklady pro peníze. Práce pro Úřad pro izraelské památky mi dává pocit, že to můžu pomoct změnit, ačkoliv darebáci mají velkou přesilu.“

Dirk mávl rukou k pobřeží. „Caesarea je za ta staletí už pořádně vybraná. Opravdu si myslíš, že jsou profesorovy zdejší malé vykopávky v ohrožení?“

„Tvůj dnešní objev dokázal, že se tady pořád dá najít kulturní bohatství. Vlastně mi dělal větší starosti ten hrob, o kterém místní reportér tak hloupě napsal do novin. A moje podezření ještě utvrdil ten člověk, co se tady včera vydával za našeho agenta.“

„No, přinejmenším jsme nevykopali žádné zlato ani šperky. Kdyby tohle naleziště vyplenili nějací zloději, byli by hodně zklamaní.“

„Divil by ses, po čem všem sběratelé artefaktů prahnou. Mnoho z nich si cení kulturních památek stejně jako pokladů, ke škodě všech. Ty svitky by na černém trhu vynesly celé jmění. Vím, že budu mít mnohem lepší pocit, až profesor Haasis nechá všechny ty artefakty odvézt do Haifské univerzity.“ Podívala se na hodinky.

„Měla bych se vrátit a zorganizovat naše noční sledování.“

Dirk jí nalil půl sklenice vína.

„Co ještě jednu malou na cestu?“

Sophie přikývla, vzala si sklenici a Dirk se posadil vedle ní. Příboj šplouchal na skalách okolo nich a tmavomodrá obloha nad jejich hlavami se měnila v černou. Byla to uvolněná romantická chvíle, taková, jaké se Sophii už nějakou dobu vyhýbaly. Obrátila se k Dirkovi a zašeptala: „Omlouvám se, že jsem na tebe dneska křičela.“

Naklonil se, lehce ji políbil a jejich rty na sobě na okamžik ulpěly.

„Příště mi to můžeš vynahradit.“

Přitiskli se k sobě a dopili víno. Pak se Sophie přinutila jejich společnou chvíli ukončit. Vzali se za ruce a kráčeli ve svých stopách přes pláž do kopce k táboru. Nad skupinkou stanů se pohupoval náhrdelník světel napájených z generátoru a osvětloval tábořiště bělavou září. Sam seděl stranou na kamenné zídce a mluvil se dvěma muži v tmavém oblečení.

„Bydlím v posledním stanu nalevo,“ řekl Dirk Sophii. „Postarej se, aby vykradači hrobů nerušili můj spánek, ano?“

„Dobrou noc, Dirku.“

„Dobrou noc.“

Dirk se díval, jak se Sophie připojila ke svým kolegům, a pak se obrátil k řadě stanů. Než si šel lehnout, přistoupil ke stanu s artefakty, ve kterém se stále svítilo. Haasis byl znovu ponořený do práce, hrbil se nad papyrovými svitky s lupou v ruce.

„Odhalil jste nějaká tajemství dávných věků?“ zeptal se Dirk.

Haasis na okamžik vzhlédl a pak se zadíval zpátky na papyrus.

„Nic tak závažného tady není, ale stejně je to fascinující. Pojďte se podívat, tohle byste mohl ocenit.“

Dirk přistoupil blíž a podíval se Haasidovi přes rameno na tenký list vláknitého papíru popsaného rázným hladkým rukopisem.

„Řečtina není nic pro mě,“ ušklíbl se.

„Ach, omlouvám se,“ řekl Haasis. „Přibližně vám to přeložím. Tenhle svitek popisuje aktivity v přístavu myslím tak okolo roku 330 před naším letopočtem. Je tady zmínka o poškozené kyperské lodi, kterou zajala římská triréma, když ji unášel proud. Loď následně odtáhli do Caesarei, kde přístavní orgány zjistily, že jsou její paluby pokryté krví a nachází se na ní menší množství římské výzbroje. Mnoho členů posádky mělo čerstvé rány z nedávné bitvy.“

„Byli to piráti?“ zeptal se Dirk.

„Podle všeho ano. Stojí tady, že ten incident vyvolal rozruch, protože se na palubě našla osobní výzbroj centuriona jménem Plautius. Identifikovali ho jako příslušníka Scholae Palatinae, ať to znamená cokoliv.“

„Pro tu kyperskou posádku to nejspíš mělo ošklivé následky.“

„To ano,“ potvrdil Haasis. „Loď byla zařazena do služby jako imperiální obchodní plavidlo a posádku hromadně popravili.“

„Vskutku rychlá spravedlnost,“ podotkl Dirk a zvedl jednu keramickou schránku. „Obsahují všechny svitky tak poutavé popisy?“

„Jenom pro fanatika přes starožitnosti, jako jsem já,“ odpověděl Haasis s úsměvem, pak svitek stočil a vrátil do jedné ze schránek. „Prošel jsem si většinu svitků a jedná se převážně o úřední záznamy příjmů přístavu a tak podobně. Samy o sobě nejsou ty záznamy nijak ohromující, ale jako celek poskytnou důležitý obraz každodenního života na tomto místě před skoro dvěma tisíciletími.“

Zabalil krabičku do kusu látky a položil ji na registraturu. Pak zhasl světlo nad stolem. Ostatní schránky už byly pečlivě zabalené a uložené v plastových přepravkách k převozu na univerzitu.

„Nechám si něco na ráno,“ řekl a zívl. „Myslíte, že jste z té komory vynesl všechno?“

„Věřím, že ano,“ odpověděl Dirk, „ale půjčím si zednickou lžíci a ještě jednou se tam podívám, čistě pro jistotu.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že když přizvu k vykopávkám námořního inženýra, přibude mi taková spousta práce,“ prohodil Haasis a vedl Dirka ze stanu.

Nahoře na kopci zahlédli Sophii, jak obchází tábor s jedním ze svých agentů.

„A mě cestou do Caesarey ani nenapadlo, že dojde k tak úžasnému objevu,“ poznamenal Dirk a zamířil ke svému stanu, aby se uložil na noc.

14

Rachot palby ze samopalů vymrštil Dirka na posteli. Výstřely zněly nebezpečně blízko. Dirk uslyšel, jak někdo křičí, a pak opětovanou palbu z pistole. Rychle vklouzl do sandálů a vypotácel se ze stanu v okamžiku, kdy nad táborem vybuchl ohňostroj palby z mnoha zbraní. Jeho první zamlžené myšlenky patřily Sophii, ale měl málo času zareagovat. Uslyšel a pak spatřil dvě postavy sbíhající po cestě se samopaly v rukou.

Dirk okamžitě uskočil za stan a odplížil se za nízkou zídku. Tiše ji přelezl a postupoval podél ní dál od stanů. Za táborem se nacházely zhroucené pozůstatky několika budov, které kdysi tvořily starodávné přístavní město. Našel si cestu mezi kupami omšelé suti a pokračoval do mírného svahu k malé rohové zdi. Potemnělá kamenná bariéra skýtala těsný úkryt, z něhož viděl na celý tábor.

Jemu rychlá reakce umožnila uniknout, ale ostatní obyvatelé tábora takové štěstí neměli. Sophie zareagovala jako druhá a vyběhla ze svého stanu u cesty s pistolí v ruce. Ale jeden z útočníků stál jen pár kroků od ní a rychle na ni namířil samopal ještě dřív, než si mohla vytřít z očí zbytky spánku. Při pohledu do hlavně neměla jinou možnost než zahodit svou zbraň na zem. Útočník ji na oplátku hrubě dloubl samopalem do ramene, až ji srazil na kolena.

„Co se to tady děje?“ vykřikl profesor Haasis, který se vynořil polooblečený ze stanu.

„Sklapni!“ poručil další střelec a udeřil profesora pažbou samopalu do žeber. Haasis se svalil a zasténal bolestí, když jeho tělo dopadlo na zem. Sophie se k němu doplazila a pomohla mu na nohy. Oba se chabě potáceli ve světle zavěšených lamp. Po stezce přiběhl další bandita a převzal hlídku u Sophie a Haasida, zatímco ostatní vyhnali ze stanů studenty archeologie. Sophie pohlédla k Dirkovu stanu a stěží utajila překvapení, když ho útočníci našli prázdný.

Nahoře na cestě bylo slyšet hlučnou potyčku a pak se objevilo několik postav. Dolů se potácel jeden ze Sophiiných agentů s paží rozsekanou na krvavou kaši a snažil se podpírat Sama. Sophiin zástupce měl na čele ošklivý šrám a omámeně se šoural kupředu. Za nimi šli další dva bandité a poháněli raněné muže do tábora.

„Same, jsi v pořádku?“ vykřikla Sophie a opatrně šla oběma agentům naproti. Chytila Sama a pomohla mu posadit se na zem mezi ostatní zajatce. Jedna ze studentek se ujala agenta Rabana a obvázala mu zraněnou paži, zatímco Sophie přitiskla dlaň k Samovu krvácejícímu čelu.

„Kde je Holder?“ pošeptala Rabanovi.

Agent na ni zachmuřeně pohlédl a zavrtěl hlavou.

Haasis se vzpamatoval z uštědřené rány, vstal a rozkřikl se na útočníky.

„Co chcete? Není tady nic, co by stálo za zabíjení!“

Sophie si skupinu ozbrojenců poprvé prohlédla. Vypadali jako Arabové a každý měl kolem hlavy obtočený šátek, který mu zakrýval spodní část obličeje. Nebyli to však typičtí vykradači hrobů hledající staré hrnce, které by prodali za pár šekelů. Tihle měli na sobě tmavé vojenské maskáče a černé boty, které vypadaly skoro nové. A byli vyzbrojeni moderními samopaly AK-74, modernizovanou verzí proslulého kalašnikovu AK-47. Sophii na okamžik napadlo, že by mohlo jít o vojenské komando, které zaútočilo na tábor nedopatřením. Pak ale jeden z nich odpověděl na Haasidovu otázku.

„Ten svitek. Kde je?“ vyštěkl vůdce tlupy, muž s hustým obočím a hlubokou jizvou na pravé lícní kosti.

„Jaký svitek?“ zeptal se Haasis.

Muž sáhl pod bundu a vytáhl z pouzdra malou pistoli SIG Sauer. Ledabyle zamířil na Haasidovo stehno a stiskl spoušť.

Výstřel z pistole vyvolal výkřik jedné studentky. Haasis se svalil na zem a chytil se za nohu hned nad krvavou ránou. Sophie rychle promluvila.

„Jsou v tom velkém stanu,“ ukázala rukou. „Není potřeba střílet.“

Jeden z útočníků doběhl do stanu a chvíli se tam přehraboval, než se vynořil s keramickou schránkou v jedné ruce a papyrovým svitkem v druhé.

„Je tam spousta svitků. Jsou uložené ve více než deseti plastových přepravkách,“ hlásil.

„Ať tam nezůstane ani jeden,“ vyštěkl velitel. Pak kývl směrem k zajatcům.

„Odveďte je dolů do amfiteátru,“ přikázal dvěma svým mužům.

Dvojice lupičů pokynula zbraněmi zajatcům, aby vstali a pohnuli se. Sophie pomohla na nohy Samovi, zatímco dva studenti se ujali doktora Haasida. Údery pažeb hnali bandité zajatce po cestě vedoucí dolů na pláž. Zjizvený vůdce došel ke stanu s artefakty a vytrhl svitek svému podřízenému z prstů.

Několik minut si ho prohlížel pod jedním ze zavěšených světel, pak popadl keramickou schránku a poručil muži, aby přivezl auto zaparkované u tábora.

Dirk to sledoval ze svého úkrytu, dokud Sophie s ostatními neodešli z tábora. Pak se potichu proplazil ruinami a zamířil k pláži po pěšině vedoucí vedle té, po které byli poháněni zajatci. Jeho mozek pracoval na plné obrátky, jak se snažil vymyslet záchranný plán nebo něco, co by mohl použít jako zbraň, ale proti mužům ozbrojeným samopaly neměl velkou šanci.

Když opustil tábor, světlo zesláblo a on měl co dělat, aby na kamenité cestě nezakopl. Upíral pohled na paprsek baterky v ruce útočníka vedoucího skupinku, který se pohyboval napravo od něho. Svah se nakrátko vyrovnal, když Dirk přecházel to, co bývalo kameny dlážděnou cestou. Paprsek baterky zmizel za zdí necelých osmdesát metrů stranou od něho, ale stále se mohl řídit klopýtavými kroky zajatců postupujících dolů po stezce. Aby ho neprozradil hluk jeho vlastních kroků, na minutu nebo dvě se zastavil a dřepl si, dokud průvod nezískal náskok. Potom postupoval dál ke zdi. Pod nohama mu křupal štěrk. Když se k bariéře přiblížil, osahal ji, přešel na její konec a vyhlédl přes okraj, aby našel postupující paprsek světla.

Náhle se mu ze strany do krku zaryl studený kovový kroužek a málem mu zablokoval dýchací trubici. Dirk trhnutím otočil hlavu a uviděl, jak se z druhé strany zdi vynořil jeden z Arabů zahalený do šátku a přitiskl mu samopal ještě více ke krku. I ve slabém světle rozeznal Dirk nepřátelství v mužových tmavých očích.

„Ani se nehni, nebo zemřeš,“ zašeptal bandita.

15

Hlaveň samopalu se ani na okamžik nevzdálila od Dirkova zátylku, zatímco ho útočník poháněl před sebou do tábora. Strčil ho do stanu s artefakty, kde měl jiný Arab plné ruce práce s rovnáním plastových přepravek, aby je připravil k odvozu. Sklouzl mu při tom šátek z obličeje a odhalil úzký obličej podobný fretce. Vteřinu nato vstoupil do stanu vůdce teroristů.

„Zakryj si tvář!“ vyštěkl na muže arabsky. Podřízený si okamžitě pevněji utáhl šátek s tichým výrazem nevole. Velitel se obrátil k Dirkovi a druhému banditovi.

„Spočítal jsem obydlené stany a jeden člověk chyběl. Našel jsem ho, když se plížil za svými přáteli dolů na pláž.“ Pozvedl brýle na noční vidění, jimiž Dirka odhalil.

Vůdce pokýval hlavou a přejel Dirka pohledem.

„Mám ho zabít tady nebo odvést k ostatním?“ zeptal se střelec.

Velitel zavrtěl hlavou. „Spoutej ho a hoď na auto. Rukojmí se nám může hodit, dokud odsud nezmizíme.“ Vytáhl pistoli a namířil ji na Dirka, čímž druhému muži umožnil splnit rozkaz.

Útočník uřízl kus provazu z markýzy stanu a pevně svázal Dirkovi ruce a paže za zády. Pak do něho rýpl hlavní a popohnal ho ven ze stanu a nahoru do kopce. O sto metrů dál po cestě minuli tělo agenta jménem Holder ležící tváří dolů v kaluži krve. Nedaleko stálo otlučené nákladní auto, které tam nacouvalo z parkoviště vedle cesty.

Bandita odvedl Dirka ke korbě auta, hrubě do něho strčil a hodil ho obličejem dolů na korbu. Než se Dirk mohl převalit na záda, vylezl za ním nahoru a rychle mu zbylým provazem svázal kotníky k sobě.

„Nesnaž se slézt z náklaďáku, můj vysoký příteli, nebo tě zabiju,“ řekl mu. Pak kopl Dirka do žeber a seskočil z korby.

Dirk překonal bolest a díval se, jak se útočník otáčí a vrací se do tábora.

Potýkal se s pouty na zápěstích, ale byla příliš pevná na to, aby se z nich mohl vykroutit. Chvilku se kroutil na korbě a hmatal kolem sebe po nějakém volném nástroji nebo předmětu, ale narazil jen do krátké řady přepravek s artefakty. Otočil se kolem své osy, až ležel hlavou u otevřeného konce korby.

Vůz měl dvojitou odklápěcí postranici. Dirk pohlédl přes okraj korby na zadní nárazník, rezivý plát pomačkané oceli pokrytý loupající se bílou barvou. Vnitřní okraj nárazníku byl tenký a zkorodovaný – jeho hrana mohla posloužit jako ostří.

Dosáhnout na nárazník s rukama za zády vyžadovalo balancování a on se nejprve málem svalil z náklaďáku. Ale když se opřel o jeden konec nárazníku, podařilo se mu přitisknout provaz na zoubkovaný okraj plechu a jezdit s ním sem a tam. Sotva se provaz začal třepit, uslyšel na cestě kroky a rychle se vytáhl zpátky na korbu s rukama za zády.

Objevil se muž, který ho tam přivedl, v doprovodu toho s fretčím obličejem. Oba nesli plastové přepravky s artefakty, které naložili na náklaďák. Ten druhý vyskočil nahoru, srovnal přepravky hned za kabinou a využil příležitosti trumfnout svého kumpána tím, že cestou kolem kopl Dirka do týla.

Dirk přehnal bolestivou reakci, hlasitě sténal a zmítal se, jako by hodně trpěl. Arab se výsledku zasmál a cestou zpátky do tábora něco drmolil svému kamarádovi. Dirk se okamžitě vrátil k nárazníku a dřel o něj pouty na rukou. Naposledy silně zabral, provaz povolil a on ucítil, jak ho zubaté ostří škráblo do zápěstí. Rychle si odmotal provaz z paží. Převalil se do sedu a zaútočil prsty na lano kolem kotníků. Zaváhal však, když se dole na cestě ozvalo skřípění štěrku pod podrážkami bot. Provaz byl utažený pevně. Povolil tedy svaly na nohou a podařilo se mu uzel rozvázat. Jakmile lano povolilo, vklouzl zpátky na korbu, omotal si pouta volně kolem kotníků a lehl si s rukama pod sebou.

Teď se vrátil jen jeden Arab, ten, kterého Dirk poznal podle fretčích rysů. Dirk se sám pro sebe usmál, když viděl, že muž nese plnou náruč přepravek s artefakty a není ozbrojený. Stejně jako předtím položil krabice na korbu a vylezl nahoru, aby je srovnal za kabinou. Dirk začal znovu sténat, přičemž sebou vrtěl a přesunul se do výhodnější polohy. Počkal, až budou přepravky narovnané a Arab se otočí, aby ho jako obvykle nakopl. Ale jakmile útočník zvedl nohu, Dirk se vymrštil kupředu a převalil se celým tělem na mužův druhý kotník.

Terorista stál jen na jedné noze a náraz ho okamžitě připravil o rovnováhu. Když padal, Dirk vyskočil, popadl ho za nohu, která mířila na jeho hrudník, a trhl jí nahoru. Polekaný bandita se svalil na korbu a dopadl na hlavu a ramena. Při tom shodil tři přepravky. Jedna se otevřela u Dirkových nohou a vypadla z ní keramická schránka. Dirk ji sebral a vrhl se na Araba. Muž se snažil postavit a Dirk ho praštil schránkou do spánku. Keramická krabička se rozbila a bandita se zhroutil v bezvědomí na korbu.

„Za tohle se omlouvám, doktore Haaside,“ zamumlal Dirk, sebral polámaný papyrový svitek a položil ho do přepravky. Potom chvatně svázal Araba do stejné pozice, v jaké byl on sám, a seskočil z náklaďáku.

Na cestě panovalo stále ticho. Dirk proto postupoval ke kabině nákladního auta, kde se marně pokusil nahmatat klíčky v zapalování. Pokračoval dál přes parkoviště, pohyboval se tiše a metodicky, než seskočil na vedlejší louku a rozběhl se. Teď, když věděl, že jsou útočníci vybaveni brýlemi pro noční vidění, usoudil, že udělá nejlépe, když rychle zmizí z dohledu.

Pustil se po svahu dolů k pláži a cestou využíval každého pahrbku a koryta jako úkrytu. Zvažoval možnost utéct a pokusit se sehnat pomoc zvenčí, ale věděl, že než by se tam policie dostala, lupiči by byli dávno pryč. A Sophie, Haasis a ostatní by byli možná mrtví.

Překonal kamenné pozůstatky dva tisíce let starého domu a proběhl kolem starodávné zahrady, dokud nedorazil na útes, odkud bylo vidět na pláž. Nalevo pod ním se tyčil stín římského amfiteátru. Byla to jedna z nejzachovalejších staveb v Caesareji, vysoký půlkruh sestávající z řad kamenných sedadel, který byl skoro nedotčený a stále využívaný pro koncerty pod širým nebem a divadelní představení. Kvůli dramatickému efektu ho Římané postavili otevřenou stranou proti moři, čímž poskytli divákům výhled na Středozemní moře jako kulisu představení.

Dirk postupoval po útesu, dokud neviděl přes vysoké zdi amfiteátru. Dvojice křižujících se paprsků baterek ozařovala skupinku zajatců, choulících se k sobě na pláži za pódiem. Dirk rozeznal dva ozbrojené bandity, kteří přecházeli sem a tam a nahlas rozmlouvali, aby přehlušili tříštící se vlny. Vzhledem k tomu, že měli po jedné ruce širokou pláž a po druhé rozlehlé jeviště, pochopil, že by se k nim jen stěží mohl nepozorovaně přiblížit.

Sledoval, jak se jedna vlna se stříbřitým hřbetem rozbila o pláž – voda proudila asi dvacet metrů od skupinky, než se vrátila zpátky do moře. Viděl, že je skoro nejvyšší příliv. Zatímco se díval na další vlnu, jak se valí vysoko na pláž, dospěl k rozhodnutí. Lupiči střežící zajatce byli obrácení zády k moři a nečekali útok z té strany. Jeho jedinou šancí bylo přiblížit se k nim od vody.

Pohlédl dál po pláži a stěží rozeznal skalnatý výběžek do moře, kde objevil starodávné svitky. Zatímco promýšlel taktiku, litoval, že většina potápěčského vybavení zůstala v jeho stanu. Ale byla tam jáma, v níž dosud neskončily vykopávky. Dalo se předpokládat, že poblíž bude ležet nějaké nářadí. Také tam byl generátor a čerpadlo s vodní tryskou.

Ještě chvilku uvažoval a pak se ušklíbl.

„No, šílený plán je lepší než žádný,“ zamumlal si pro sebe a začal chvatně sestupovat ke skalnatému výběžku.

16

Sophie cítila, jak z ní ten terorista nespouští pohled. Menší ze dvou útočníků přecházel sem a tam jako tygr v kleci a skoro při každém kroku na ni upíral krví podlité oči. Úmyslně se vyhýbala očnímu kontaktu, starala se o Sama a Rabana nebo se dívala na moře. To však banditu jen dráždilo, až si nakonec vyžádal její pozornost.

„Ty,“ řekl a mávl na ni samopalem. „Vstaň.“

Sophie se pomalu postavila, ale dál se dívala do země. Střelec jí strčil hlaveň pod bradu a přinutil ji zvednout hlavu.

„Nech ji na pokoji!“ zvolal Raban slabým hlasem.

Útočník k němu došel, rozmáchl se nohou a nakopl agenta těžkou botou ze strany do brady. Raban se svalil a zůstal ležet na písku s otevřenýma, nepřítomnýma očima.

„Zbabělče,“ řekla Sophie a konečně Arabovi pohrdavě pohlédla do očí.

Pomalu k ní došel. Pozvedl samopal a jemně ji hlavní dloubl do tváře a čelisti.

„Mahmude, tahle se ti líbí?“ zeptal se jeho kumpán, který to celé pobaveně sledoval. „Na židovku je pěkná. A na policajtku přes starožitnosti ještě víc.“

Mahmud neodpověděl a dál upíral na Sophii chlípný pohled. Sklonil hlaveň samopalu ke straně jejího krku, přitiskl jí chladný kov na kůži a pak postupoval dál k okraji košile s rozhalenkou. Když se dostal k hornímu knoflíčku blůzy, zatlačil proti němu, a když knoflík nepovolil, sjel hlavní ke straně ve snaze zahlédnout její levé ňadro.

Sophie ho chtěla kopnout kolenem do rozkroku, ale pak zvolila rychlý kopanec do holeně v naději, že se tím sníží pravděpodobnost, že ji terorista zabije. Mahmud uskočil dozadu, poskakoval po jedné noze a sténal bolestí. Jeho kumpán se té scénce smál, čímž ještě prohloubil střelcovo ponížení.

„Tahle holka má kuráž. Myslím, že je na tebe až moc odvážná,“ popichoval ho.

Mahmud překonal bolest a došel k Sophii. Zůstal stát tak blízko, že cítila odporný pach jeho dechu.

„Uvidíme, jakou má kuráž,“ sykl se vzteklým leskem v očích.

Obrátil se, aby podal samopal svému kumpánovi, když tu se o kus dál na pláži ozvalo hlasité vrčení generátoru. Pár vteřin nato přehlušil šplíchání vln hukot tryskající vody. Všichni pohlédli tím směrem a uviděli, jak se nad obzorem zvedá nezřetelný stříbrný oblouk.

„Mahmude, jdi se podívat, co to je,“ nařídil druhý bandita, který okamžitě zvážněl.

Mahmud se naklonil k Sophii a pošeptal jí do ucha: „Až se vrátím, užiju si s tebou.“

Sophie ho probodla pohledem ostrým jako dýka, on se obrátil a kráčel po pláži se samopalem připraveným k výstřelu. Pak se dívka zhroutila na písek a pokusila se skrýt ruce, které se jí třásly strachy. Ve snaze se uklidnit pomyslela znovu na Dirka a napadlo ji, jestli nemá s tím rozruchem něco společného.

Mahmudova postava zmizela ve tmě a druhý střelec přecházel nervózně před zajatci. Rozhlédl se vpravo a vlevo po pláži, pak zajatce obešel a posvítil si baterkou na prázdné lavice amfiteátru. Nenašel ale nic podezřelého a vrátil se na své místo na pláži.

Sam, který až dosud ležel na písku, se konečně probral po úderu do hlavy a zvedl se do sedu.

„Jak ti je, Same?“ zeptala se ho Sophie.

„Dobře,“ odpověděl zastřeným hlasem. Přelétl pohledem po ostatních zajatcích a pomalu se rozhlédl kolem. Jeho pohled se přesunul na střelce. Ukázal na něho roztřeseným prstem a zeptal se: „Kdo je to?“

„Jeden z teroristů, kteří nás drží jako rukojmí,“ vysvětlila mu Sophie hořce. Ale skoro se zadusila posledními slovy, když pohlédla k hlídkujícímu banditovi a došlo jí, že to není on, na koho se Sam ptá.

Asi deset metrů za Arabem se z příboje vynořila přízračná postava a rozběhla se k banditovi. Ten muž byl vysoký a štíhlý a v rukou třímal nějaký tupý předmět. Sophii skoro vyskočilo srdce z hrudi, když toho člověka poznala.

Byl to Dirk.

Střelec stál zády k moři a ostražitě sledoval oblast okolo amfiteátru. Kdyby otočil hlavu, okamžitě by Dirka zahlédl a mohl by ho provrtat olovem ze samopalu. Sophii došlo, že musí udržet teroristovu pozornost, aby se k němu Dirk mohl nepozorovaně přiblížit.

„Jak… jak se jmenujete?“ vykoktala.

Arab na ni vrhl tázavý pohled a pak se rozesmál.

„Jak se jmenuju? Cha. Můžeš mi říkat Davide. Jsem jako ten váš pasáček, když tady hlídám tohle stádo.“

Byl na svůj vtip pyšný a zíral na Sophii s rozzářenýma očima. Sophie se pokusila zahlédnout za ním blížící se temnou postavu.

„Co budete dělat s těmi artefakty, Davide?“ zeptala se ve snaze muže zaměstnat.

„Samozřejmě je prodáme,“ uchechtl se. V tom okamžiku postřehl pohyb za sebou, ale otočil se příliš pozdě.

Jak se obracel, udeřila ho z boku do hlavy kovová plocha lopaty. Rána ho srazila na kolena, právě když se snažil namířit samopal. Dirk se rychle rozmáchl znovu a uštědřil mu úder z druhé strany, který ho konečně omráčil.

„Jsou tady všichni v pořádku?“ zeptal se Dirk udýchaně, zatímco mu po těle stékala slaná voda.

Sophie k němu s úlevou přiskočila a popadla ho za paži.

„Jsme v pořádku, ale je tady další hlídač, který zrovna odešel po pláži.“

„Já vím. Zapnul jsem to čerpadlo, abych ho odlákal.“

Když to říkal, uslyšel, jak se vzdálený generátor se zakuckáním zastavil a oblouk tryskající vody odumřel.

„Okamžitě se sem vrátí,“ dodala Sophie tiše.

Dirk si rychle prohlédl skupinku zajatců. Sam seděl a s nepřítomným výrazem se opíral o zakrváceného agenta Rabana. Doktor Haasis ležel s nohou omotanou obvazem z košile a vypadal, že je v šoku. Studenti – tři ženy a dva muži – na něho bezmocně hleděli se strachem v očích. Dirkovi bylo jasné, že se mu tuhle skupinku nepodaří přimět k rychlému útěku. Podíval se na omráčeného teroristu a pak se obrátil k Sophii.

„Pomoz mi sundat mu bundu.“

Dirk zvedl mužův trup ze země a Sophie z něho stáhla volnou černou bundu. Dirk ho popadl v podpaží a odtáhl ho stranou za zajatce.

„Zahrabejte mu nohy do písku a posaďte se před něho,“ poručil dvěma studentům. Rychle mu nahrnuli na nohy písek a pak se pokusili zakrýt zbytek jeho těla tím, že si před něho sedli na zkřížené nohy.

Dirk banditovi strhl šátek, omotal si ho kolem hlavy a oblékl si černou bundu. Doběhl zpátky před skupinku a zvedl samopal.

„Už jde!“ zašeptal někdo vyděšeně.

„Sedni si,“ řekl Dirk Sophii, zatímco kontroloval zbraň. Byl to sériově vyráběný AK-74, jeden z těch, které se pašovaly do země přes Egypt. Dirk tu zbraň trochu znal, protože z ní jednou střílel na střelnici. Sáhl na levou stranu závěru, aby se ujistil, že je samopal přepnutý na střelbu dávkami, a natáhl ho. Rychle pozvedl zbraň a obrátil se ke skupině, jako by ji hlídal.

Mahmud se objevil na pláži a kráčel k zajatcům s podrážděným výrazem ve tváři.

„Někdo spustil generátor a vodní čerpadlo,“ zamumlal. „Stříkalo to patnáct metrů vysoko.“

Dirk k němu stál zády a čekal, až přijde blíž. Když cítil, že už je Mahmud nedaleko, pomalu se otočil a nenuceně mu namířil samopal na hruď.

„Staral ses tady dobře o tu holku, když jsem byl pryč?“ zeptal se Arab. Pak strnul.

Došlo mu, že jeho mlčící kumpán náhle vyrostl, má na sobě mokré šortky a zle si ho měří zelenýma očima. A navíc na něho míří kalašnikovem.

„Odhoď zbraň,“ přikázal Dirk.

Sophie rozkaz zopakovala arabsky, ale nebylo to nutné. Mahmud věděl přesně, co Dirk chce. Arab pohlédl na Sophii a studenty, pak zpátky na Dirka. Amatéři, pomyslel si. Jeho parťáka Sahíma možná napálili, ale jeho nedostanou.

„Ano, ano,“ přitakal a sklonil zbraň k zemi. Pak ale náhle klesl na jedno koleno, zvedl pažbu samopalu k rameni a zamířil na Dirka.

AK-74 v Dirkových rukou vyštěkl jako první. Mahmudův hrudník provrtaly čtyři kulky a odhodily ho dozadu dřív, než mohl stisknout spoušť. Ze rtů mu unikl sípavý dech, ale jeho poslední slova přehlušil vyděšený výkřik jedné ze studentek. Sophie vyskočila na nohy a přistoupila k Dirkovi.

„Ten chlap byl špinavé prase,“ řekla a změřila si mrtvého pohledem.

Dirk se zhluboka nadechl, aby zklidnil pádící tep, pak došel k Mahmudovi a zvedl jeho samopal. Nahoře na kopci náhle zatroubil klakson náklaďáku.

„Nejspíš volání do zbraně,“ řekl Dirk. „Musíme dostat všechny odsud a z dohledu.“

Došel ke skupince a zavolal na jednoho studenta, šlachovitého mladíka s dlouhýma nohama.

„Thomasi, potřebuju, abys doběhl pro pomoc. Asi půldruhého kilometru daleko po pláži je osada. Najdi telefon a postarej se, aby sem co nejrychleji přijela policie. Pořádně jim vysvětli, co je tady čeká.“

Mladík vstal, váhavě pohlédl na své přátele, pak se obrátil a odběhl sprintem po pláži. Dirk se rychle rozhlédl po okolí a pak se postavil před ostatní.

„Musíme vyrazit, než sem přijdou hledat své přátele. Pro začátek se pokusíme dostat za amfiteátr,“ řekl.

„Ten chlap se hýbe,“ ozval se jeden student a ukázal na ležícího Sahíma.

„Nech ho být,“ odpověděl Dirk. Přistoupil k Sophii a podal jí jeden samopal. „Sloužila jsi v izraelské armádě?“ zeptal se.

„Ano, odkroutila jsem si celé dva roky,“ přitakala. Povinná vojenská služba se v Izraeli vztahuje i na ženy. Bez váhání si zbraň vzala.

„Dokážeš krýt náš ústup?“ zeptal se.

„Můžu to zkusit.“

Dirk se k ní naklonil a políbil ji na čelo. „Drž se kousek za námi.“

Poodešel a pomohl na nohy doktoru Haasidovi. Profesorovy oči byly kalné a byl bledý ze šoku vyvolaného zraněním. S pomocí jednoho studenta ho Dirk začal táhnout po písku. S ostatními v patách šel jako první přes pódium amfiteátru k vzdálenému okraji stupňovitých sedadel. Sophie skupinku následovala ve vzdálenosti několika kroků a upírala oči do tmy, jestli se někdo neblíží.

Udýchaný Dirk dovlekl Haasidovo bezvládné tělo do zadní části vysoké stavby. Poblíž stál přístřešek na koncertní vybavení postavený u boku divadla. Dirk odtáhl Haasida za domek a jemně ho položil na zem. Ostatní studenti a zranění agenti si posedali okolo profesora a jako poslední se k nim připojila Sophie.

„Zůstaneme tady a počkáme, až dorazí policie,“ prohlásil Dirk, když zjistil, že se jejich pozice dá z jednoho kouta nějakou dobu ubránit.

„Dirku, vidím, jak se po cestě blíží světla,“ ohlásila Sophie tiše.

Vyhlédli zpoza přístřešku k dvěma slabým světlům poskakujícím dolů z kopce. Paprsky pomalu přejely po pláži doprovázené občas vykřiknutým jménem. Jeden z paprsků dopadl na Sahíma, kterému se už podařilo vstát, ale omámeně se potácel. Brzy bylo objeveno i Mahmudovo mrtvé tělo, což ještě zesílilo vzrušené mumlání na stezce. Jedna z baterek se obrátila a posvítila na vnitřek amfiteátru. Dirk objal paží Sophii a strhl ji za roh stavby.

„Promiň,“ zašeptal, ale sevření uvolnil jen málo. „Mají brýle na noční vidění.“

Sophie objala Dirka kolem pasu a stiskla ho v odpověď. Chvilku se tak objímali a pak se Dirk zkusil podívat znovu. K jeho úlevě pokračovala obě světla dolů na pláž a brzy nato je bylo vidět, jak stoupají zpátky do kopce. Po pár minutách zaslechli slabé vrčení náklaďáku vyjíždějícího z parkoviště.

Pouhých deset minut nato zaplavilo park kvílení sirén a blikání policejních majáků. Dirk se Sophii stoupali nahoru do tábora a cestou potkali ozbrojenou policejní hlídku se silnými baterkami a štěkajícími německými ovčáky, která se řítila z kopce. Dovedli policii do amfiteátru. Haasida a zraněné agenty rychle odvezla záchranka. Dirka překvapilo zjištění, že Mahmudovo tělo zmizelo – jeho kumpáni ho odtáhli nahoru a odvezli společně s ukradenými artefakty.

Po vyčerpávajícím policejním výslechu se Dirk podíval do stanu s artefakty. Všechny schránky se svitky byly pryč, přesně jak předpokládal. Nečekal však, že tam najde artefakty ze skladiště, které ležely na stolech v různém stadiu analýzy a konzervace. Vyšel ze stanu a potkal Sophii. Přicházela z parkoviště. Pod zavěšenými lampami viděl, že má zarudlé oči, a zdálo se, že se třese. Dirk k ní přistoupil a vzal ji za ruku.

„Právě odvezli Ariho,“ řekla a myslela tím agenta Holdera. „Je mrtvý, zastřelili ho kvůli nějakým pitomým artefaktům.“

„Byli to schopní lupiči i zabijáci. Sebrali svitky, ale všechno ostatní tady nechali,“ odpověděl a kývl hlavou směrem ke stanu.

Sophii ztvrdly rysy. „Dal jim tip ten falešný agent. Studentka Stephanie si myslí, že ho zahlédla mezi teroristy.“

„Máš tušení, kdo by mohl použít tyhle metody, aby získal památky, které se dají prodat na černém trhu?“

Sophie přikývla. „Tipovala bych to na Mezky. Je to banda libanonských pašeráků. Ty podezíráme z vazeb na Hizballáh. Jsou známí hlavně převážením zbraní a drog, ale už se zapletli i do obchodu se starožitnostmi. Jsou jediní, o kterých vím, že by pro artefakty zabíjeli.“

„Nemyslel bych si, že bude tak snadné ty svitky prodat.“

„Nejspíš už za ně dostali zaplaceno. Tohle byla pravděpodobně zakázka od bohatého objednavatele. Někoho, kdo nemá žádné zábrany.“

„Dopadni je,“ řekl Dirk tiše.

„Udělám to pro Holdera,“ slíbila pevně. Chvíli se dívala na moře, a když se obrátila zpátky k Dirkovi, její výraz změkl.

„Nejsem si jistá, že by někdo z nás byl ještě naživu, kdyby ses neukázal na pláži.“

Dirk se usmál. „Jen jsem se chtěl postarat, abych se dočkal druhého rande.“

„Tak tohle ti můžu skoro zaručit,“ řekla a políbila ho na tvář.

17

Pitt, který stál v terminálu u odletu, si zhluboka oddechl. Díval se z okna a sledoval, jak Lorenino letadlo couvá od nástupní chodby a míří k řadě tryskáčů čekajících na start z Atatürkova letiště. Konečně se mohl uvolnit, když věděl, že je jeho žena mimo nebezpečí.

Od chvíle, kdy stál na molu v městečku Yenikoy a díval se, jak zabijáci odplouvají na trajektu po Bosporu, neměli chvíli klidu. Rychle si s Loren najali taxík a spěchali zpátky do Istanbulu, vplížili se zadním vchodem do svého hotelu a v tichosti se odhlásili. Pak chvíli křižovali město, aby se ujistili, že je nikdo nesleduje, a nakonec se na noc ubytovali ve skromném penzionu u letiště.

„Nejspíš bychom měli jet na americkou ambasádu a ten incident ohlásit,“ poznamenala Loren, když vstoupili do svého bezvýrazného pokoje. „Přinejmenším by nám zajistili bezpečnost v pěkném hotelu.“

„Máš pravdu,“ připustil Pitt. „Po sedmatřiceti rozhovorech s tuctem byrokratů by nám nejspíš našli bezpečné místo tak od čtvrtka za týden.“ Nepřekvapilo ho, že nenavrhla využít diplomatickou pomoc už dříve. Navzdory letům stráveným v Kongresu zřídka využívala své funkce, aby se jí dostalo protekčního zacházení.

„Ministerstvo vnitra se o tom stejně dozví,“ odpověděla. „Ti parchanti by měli skončit za mřížemi.“

„Jenom mi prokaž službu a počkej, až budeš v bezpečí domova, než začneš troubit na poplach.“

Změnili si lety a Pitt doprovodil Loren k prvnímu letadlu do Washingtonu. Aby zabil čas před svým letem na Chios, nasnídal se v letištní restauraci a pak se pokusil zavolat doktoru Ruppému. Překvapilo ho, že to archeolog vzal na čísle v Římě, které předtím Pittovi dal.

„Voláš z letiště?“ zeptal se Ruppé, když z amplionu nad Pittovou hlavou zahalekalo hlášení o odletu.

„Ano, právě jsem vyprovodil Loren a čekám na svoje letadlo.“

„Myslel jsem, že máte zůstat v Istanbulu ještě den.“

Pitt mu pověděl o jejich dobrodružství u Bosporu.

„Díky bohu, že jste v pořádku,“ vydechl Ruppé, vyděšený tím příběhem. „Ti chlapi musejí mít dobré kontakty. Hlásili jste to na policii?“

„Ne,“ odpověděl Pitt. „Byl jsem trochu nedůvěřivý poté, co nás ti lumpové našli tak rychle.“

„Nejspíš jste udělali dobře. Turecká policie je proslulá korupcí. A podle svých vlastních špatných zpráv soudím, že vaše podezření mohlo být oprávněné.“

„Co se stalo?“

„Zavolal mi můj asistent z muzea. Podle všeho se někdo vloupal do mé kanceláře a za denního světla ji obrátil vzhůru nohama. Dobrá zpráva je, že nenašli trezor, takže ta zlatá koruna je pořád v bezpečí.“

„A ta špatná zpráva?“

„Sebrali ty mince a nějaké mé papíry, mezi nimiž byly i vaše mapy s vyznačenou polohou vraku. Nevím to jistě, ale zdá se mi, že spolu všechny ty události nějak souvisejí. Nic podobného se mi nikdy předtím nestalo.“

„Další důsledek úplatnosti tureckých policistů?“ zeptal se Pitt.

„Mohl by být. Můj asistent už nahlásil vloupání a probíhá vyšetřování. Ale stejně jako v případu loupeže v Topkapi policisté tvrdí, že nemají žádné stopy.“

„Teď už by jich přece měli mít spousty!“ zabědoval Pitt.

„No, myslím, že víc se dělat nedá. Až se vrátím do Istanbulu, pokusím se dokončit průzkum té vaší koruny.“

„Dávej na sebe pozor, Reyi. Za pár dní ti zavolám.“

Pitt ukončil hovor a zadoufal, že už nebude mít s lupiči z Topkapi nic společného.

Ale hluboko v nitru cítil, že doufá marně.

18

Vila v marockém stylu skýtala úchvatný výhled na Středozemní moře z vyvýšeného místa na tureckém pobřeží. Přestože nebyla tak obrovská jako některá drahá sídla u moře, byla postavená s úžasným smyslem pro detail. Každá vnější zeď byla dokonale obložená kachlíky a střechy zdobily miniaturní věžičky. Funkčnost však měla převahu nad opulentností a velký důraz byl kladen na soukromí majitelů. Pozemek stál obehnaný vysokou zdí, jež ho zakrývala před očima místních obyvatel i turistů, kteří cestovali po pobřežní silnici do blízkého přímořského letoviska Kusadasi.

Ozden Celik stál u velkého francouzského okna a díval se přes třpytivě modré moře k nezřetelnému obrysu Samosu, pětadvacet kilometrů vzdáleného řeckého ostrova.

„Je to výsměch, že ostrov kousek od našeho pobřeží uchvátil jiný národ,“ pronesl trpce.

Maria seděla kousek od něho u psacího stolu a procházela hromádku finančních dokumentů. Sluncem zalitý pokoj byl zařízený podobně jako bosporská kancelář – na podlaze ležely starožitné koberce a stěny a police zdobila sbírka artefaktů z osmanské éry.

„Nerozčiluj se kvůli selhání mužů, kteří jsou dávno mrtví,“ napomenula ho.

„Ta zem byla naše ještě pod Sulejmanovou vládou. Byl to velký Atatürk, kdo obětoval naše impérium,“ řekl sarkastickým tónem.

Maria tu poznámku ignorovala. Nebylo to poprvé, kdy slyšela svého bratra brojit proti zakladateli moderního Turecka. Celik se obrátil k sestře a oči mu plály zlobou. „Naše dědictví nesmí být zapomenuto, stejně jako nesmí být měněn náš oprávněný osud.“

Maria mlčky přikývla. „Peníze, které nám převedl šejk, už dorazily,“ řekla a pozvedla bankovní výpis.

„Dvacet milionů eur?“ zeptal se.

„Ano. Kolik jsi slíbil muftímu?“

„Řekl jsem mu, že může očekávat dvanáct milionů, tak mu dáme čtrnáct a zbytek si necháme jako obvykle.“

„Proč budeme tak štědří?“ zeptala se.

„Je nezbytné udržet si jeho důvěru. Kromě toho tím získám větší vliv na to, kde se ty peníze utratí.“

„Předpokládám, že na to máš vypracovanou strategii?“

„Samozřejmě. Velkou část spolknou právníci a úplatky pro soudce, aby se zajistilo, že se Strana ctnosti s muftím Battalem v čele kandidátky objeví v den voleb na hlasovacím lístku. Zbývající fondy padnou na tradiční politické výdaje – organizování manifestací, volební kampaň a získávání dalších peněz.“

„Jeho truhlice se musejí plnit rychle, když uvážíš, jak zmáčkl své mešity, o celkovém nárůstu jeho popularity nemluvě.“

„A to všechno je naše zásluha,“ opáčil Celik samolibě.

Celikovi trvalo několik let, než si našel a „vychoval“ správného islámského vůdce pro své účely. Muftí Battal měl tu pravou směs přebujelého ega a charismatu, aby mohl vést hnutí a zároveň se nechal Celikem ovládat. Během Celikovy pečlivě připravované kampaně sjednotil Battal ohniska podpory fundamentálního islámu po celém Turecku a postupně z nich vytvořil celostátní organizaci. Celik, který pracoval za scénou, se právě chystal změnit náboženské hnutí v politické. Protože byl dost chytrý na to, aby si uvědomoval, že se jeho snahy setkají na některých místech s odporem, přenechal pozici oficiálního vůdce populistickému muftímu.

„Podle zpráv v médiích to vypadá, že pobouření veřejnosti z loupeže v Topkapi je stále na vrcholu,“ řekla Maria. „Lidé ji považují za zjevnou urážku muslimské víry. Divila bych se, kdyby nezvýšila muftího popularitu o procento nebo dvě.“

„Přesně to byl můj úmysl,“ odpověděl Celik. „Musím se postarat, aby Battal vydal veřejné prohlášení, ve kterém ty odporné lupiče ostře odsoudí,“ dodal s jízlivým úsměvem.

Došel ke stolu a pohlédl na sbírku mincí v sametové krabičce spočívající vedle svazku výzkumných zpráv a námořních map. Byly to předměty, které Maria ukradla v kanceláři doktora Ruppého, když navštívila muzeum v přestrojení za turistku.

„Nebylo to trochu riskantní, vrátit se na místo činu?“ zeptal se.

„Nebyla jsem přece přímo v síni s artefakty,“ odpověděla. „Myslela jsem si, že je jistá šance, že náš druhý pytel s Mohamedovými relikviemi skončil právě tam, dokud jsem se od policie nedozvěděla něco jiného. Dostat se do jeho kanceláře nebyl žádný problém.“

„Bylo tam něco zajímavého kromě těch mincí?“ zeptal se, když obdivoval zlaté mince, které vyndal z krabičky.

„Jedna schrána z iznické keramiky. Ten archeolog u ní nechal poznámku, že pochází z doby Sulejmanovy vlády, stejně jako ty mince. Podle všeho jsou z vraku, který objevil ten Američan.“

Celik zaujatě pozvedl obočí. „Takže to je sulejmanský vrak? Rád bych o něm věděl víc.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř vstoupil muž v tmavém obleku. Měl světlou pleť a šedé, tvrdé oči, které zjevně viděly temnější stránky života.

„Dorazili vaši návštěvníci,“ ohlásil chraptivým hlasem.

„Uveď je dál,“ nařídil Celik, „a vrať se s dalším janičářem.“

Termín janičář byl starý mnoho staletí a odkazoval na osobní strážce a elitní vojáky osmanských sultánů. Původní janičáři, kteří sloužili v islámském paláci, nebyli kupodivu muslimové, ale křesťané z oblasti Balkánu, kteří přísahali věrnost sultánovi. Vstupovali do služby jako mladí chlapci a byli z nich vychováváni sluhové, osobní strážci a dokonce i vojenští velitelé ve službách sultánova impéria.

Podobně i Celikovi janičáři byli křesťanští muži ze Srbska a Chorvatska, většinou bývalí členové vojenských speciálních jednotek. V Celikově případě však byli najati pouze jako osobní strážci a žoldáci.

Janičář na okamžik zmizel, vrátil se se svým kolegou a společně uvedli do pokoje tři muže. Byli to ti zabijáci, kteří pronásledovali Pitta a Loren u Bosporu. Nervózně přešlapovali a uhýbali očima před Celikovým pohledem.

„Ten muž jménem Pitt a jeho žena zjevně postřehli naši přítomnost a prchli na trajektu do Sariyeru. Znovu jsme je dostihli, ale podařilo se jim uniknout.“

„Takže jste selhali,“ konstatoval Celik a nechal ta slova viset ve vzduchu jako popravčí meč. „Kde jsou teď, Farzade?“

Muž potřásl hlavou. „Odhlásili se z hotelu. Nevíme, jestli jsou ještě ve městě.“

„Co policie?“ zeptal se a obrátil se k Marii.

Zavrtěla hlavou. „Nic nám nehlásila.“

„Tenhle Pitt musí mít velké štěstí a taky je duchapřítomný.“

Celik došel ke stolu a zvedl zlatou minci z Ruppého kanceláře.

„Nepochybně se k tomu vraku vrátí. K osmanskému vraku,“ zdůraznil. Přistoupil k Farzadovi a pohlédl mu do očí. „Už jsi jednou selhal. Další selhání nebudu tolerovat.“

Poodešel a oslovil všechny tři. „Dostanete za svoji práci plnou částku.

Peníze si můžete vyzvednout cestou ven. Všichni se stáhnete do ústraní, dokud vás nepovolám do další akce. Jasné?“

Všichni tři mlčky přikývli. Jeden z janičářů otevřel dveře a muži chvatně zamířili k východu.

„Počkejte,“ zaduněl náhle Celikův hlas. „Atware, s tebou si chci ještě promluvit. Ostatní mohou jít.“

Muž, který měl u Bosporu na sobě modrou košili, zůstal stát, zatímco Farzad a Peršan odešli z místnosti. První janičář počkal v pokoji, zavřel dveře a postavil se za Atwara. Celik k Iráčanovi došel blíž.

„Atware, dovolil jsi, aby tě ten Pitt během loupeže v Topkapi přemohl. Kvůli tomu jsme ztratili Prorokův posvátný plášť, který byl už v našich rukou. A včera jsi ho nechal znovu uniknout?“

„Všechny nás překvapil,“ vykoktal Atwar a pohlédl na Marii, aby u ní našel podporu.

Ta však mlčela. Celik otevřel zásuvku, ze které vyndal metr dlouhou škrticí šňůru. Byl to jeho oblíbený popravčí nástroj, stejně jako jeho osmanských předků.

„Na rozdíl od Farzada jsi mě zklamal dvakrát,“ řekl Celik a kývl na janičáře.

Strážce přistoupil blíž, popadl Atwara zezadu a přitiskl mu paže k bokům. Iráčan se snažil osvobodit, ale janičář byl příliš silný.

„Byla to její vina!“ vykřikl a kývl hlavou k Marii. „Poručila nám, abychom unesli tu ženu. Kdybychom ji pustili, nic z toho by se nestalo.“

Celik ta slova ignoroval a pomalu kráčel kupředu, dokud nebyl jen pár centimetrů od tváře bojujícího muže.

„Už mě znovu nezklameš,“ pošeptal mu do ucha. Pak hodil Atwarovi šňůru kolem krku a utáhl ji lakovaným dřevěným válečkem.

Muž vykřikl, ale jeho hlas brzy umlkl, jakmile mu šňůra sevřela hrdlo. Když Celik otočil válečkem a utáhl šňůru silněji, zmodral a vyvalil oči. Při pohledu na umírajícího naplnil Celikovy oči výraz perverzní rozkoše. Držel pevně zkroucenou šňůru, dokud se muž bezvládně nesvalil na zem. Nakonec škrtidlo pomalu odmotal a vrátil do zásuvky.

„Po setmění odnes tělo na břeh a hoď ho do moře,“ přikázal janičáři. Strážce přikývl a odtáhl tuhnoucí mrtvolu z místnosti.

Zdálo se, že vražedný akt Celika povzbudil, protože začal přecházet po místnosti nabitý nervózní energií. V ruce držel zlatou minci a mazlil se s ní jako dítě s hračkou.

„Nikdy jsi neměla zaplést ty idioty do naší práce,“ vyštěkl na Marii. „Moji janičáři by při plnění úkolu neselhali.“

„V minulosti nám už dobře posloužili. Kromě toho, jak jsi právě ukázal, jsou postradatelní.“

„Už si nesmíme dovolit žádné chyby,“ poučil ji. „V sázce je příliš mnoho.“

„Další operaci povedu osobně. Když o tom mluvíme, víš jistě, že chceš pokračovat V Jeruzalémě? Nejsem si jistá, jestli případný zisk stojí za to riziko.“

„Je tu potenciál vytvořit vskutku velkolepý dojem. Kromě toho, s trochou nafouknuté hrůzy ze sionistů snadněji získáme dalších dvacet milionů eur od našich arabských příznivců.“ Celik se na okamžik zastavil a pohlédl na svou sestru. „Uvědomuji si, že to není bez nebezpečí. Jsi oddaná naší věci?“

„Samozřejmě,“ odpověděla bez mrknutí oka. „Můj kontakt v Hizballáhu se už dohodl s tím pravým člověkem, který nám za patřičnou cenu s akcí pomůže. A kdyby se vyskytly nějaké problémy, poskytne nám obětní beránky.“

„Hizballáh proti podstatě té akce nic nenamítal?“

„Nesdělila jsem jim všechny podrobnosti,“ odpověděla Maria se lstivým úsměvem.

Celik došel k sestře a lehce ji pohladil po tváři. „Vždycky mi dokážeš, že jsi ten nejlepší partner, kterého si muž může přát.“

„Máme své poslání,“ opáčila jeho dřívějšími slovy. „Když náš pradědeček uprchl v roce 1922 před Atatürkem do exilu, skončila první Osmanská říše. Náš dědeček a otec prožili životy jako vyvrženci a nepodařilo se jim uskutečnit sen o znovunastolení říše. Ale díky Alláhově milosti máme teď obnovené impérium na dosah ruky. Nezbývá nám než jednat, pro čest našeho otce a všech před ním.“

Celik mlčky stál se slzami v očích a v ruce tiskl zlatou minci, dokud se mu neroztřásla pěst.

DRUHÁ ČÁST

MANIFEST

19

Citrónově žlutá ponorka se ponořila pod zpěněnou hladinu ponorkového doku a brzy zmizela z dohledu. Kormidelník rychle klesal, protože nechtěl dlouho prodlévat u mateřské lodi, když mocné proudy spojily síly s větrem stupně 7.

Ledové vody u Orknejského souostroví severovýchodně od Skotska byly jen zřídka klidné. Severoatlantické bouřkové fronty pravidelně bušily do skalnatých ostrovů vysokými vlnami a vichřice jako by tam zuřily neustále. Ale nějakých třicet metrů pod vysokými vodami mohla trojčlenná posádka ponorky na divoké počasí na hladině zapomenout.

„Trochu jsem se toho ponoru bála, ale je to mnohem klidnější než ta houpající se loď,“ ozvala se ze zadního sedadla Julie Goodyearová. Tato historička z Cambridgeské univerzity, která prožívala svůj první ponor, bojovala s mořskou nemocí od chvíle, kdy před třemi dny ve Scapa Flow vstoupila na palubu výzkumné lodi NUMA Odin.

„Slečno Goodyearová, zaručuju vám, že si tenhle výlet užijete tak, že se vám ani nebude chtít zpátky nahoru do těch poskakujících necek,“ odpověděl kormidelník s protáhlým texaským přízvukem. Jack Dahlgren, muž s ocelovýma očima a knírem ve tvaru podkovy, manipuloval s řízením se zručností chirurga.

„Věřím, že byste mohl mít pravdu. Tedy pokud by mě netrápila klaustrofobie,“ odpověděla Julie. „Nechápu, jak můžete ty stísněné prostory snášet pravidelně.“

Ačkoliv byla Julie vysoká, do výšky Dahlgrena i ženy sedící vedle něho jí pořád pár centimetrů chybělo. Summer Pittová se obrátila a věnovala jí uklidňující úsměv.

„Když se soustředíte na svět tam venku,“ řekla a ukázala k přednímu oknu ponorky, „zapomenete na to, jak je to tady stísněné.“

S dlouhými rusými vlasy a jasnýma šedýma očima byla Summer výraznou postavou i v potápěčské kombinéze se šmouhami od oleje. Tato sto dvaaosmdesát centimetrů vysoká dcera ředitele NUMA a dvojče svého bratra Dirka byla na těsné prostory zvyklá. Pracovala v agentuře jako oceánografka, takže strávila mnoho hodin studiem mořského dna z kabin malých ponorek.

„Co takhle vrhnout na celou záležitost trochu světla?“ ozval se Dahlgren a cvakl dvěma přepínači nad hlavou. Okamžitě se rozsvítily dva vnější reflektory a ozářily zelené moře kolem nich.

„To je lepší,“ poznamenala Julie, když se zahleděla do dálky asi dvanácti metrů. „Netušila jsem, že dohlédneme tak daleko.“

„Voda je překvapivě průzračná,“ přitakala Summer. „Viditelnost je tady mnohem lepší než předtím v Norsku.“ Summer a posádka Odina se vracela z třítýdenního projektu u Norského pobřeží, kde monitorovala změny teplot v moři a jejich dopad na tamní život pod hladinou.

„Hloubka padesát metrů,“ ohlásil Dahlgren. „Už bychom se měli blížit ke dnu.“

Když se v hloubce pod nimi objevilo pískově hnědé dno, nastavil pomocí balastních nádrží neutrální vztlak. Zapnul elektromotor, rozjel ponorku kupředu a při pohledu na gyrokompas provedl drobnou korekci kurzu.

„Blíží se vrchol přílivu a pořád tady máme proud o rychlosti asi dvou uzlů,“ poznamenal, když ucítil tlak na vnější trup ponorky.

„Potápět se tady by nebyla žádná legrace,“ podotkla Summer.

Urazili krátkou vzdálenost, než přední okno zaplnil velký trubkovitý předmět.

„Komín číslo jedna,“ řekl Dahlgren, když zastavili nad obrovskou rourou.

„Je tak velký!“ vyhrkla Julie vzrušeně. „Zatím jsem ty komíny viděla jen v poměru k lodi na zrnitých černobílých fotografiích.“

„Vypadá to, že ta loď šla ke dnu celkem rychle,“ poznamenala Summer, která si všimla, že je konec zrezivělého tunelu pokroucený a zmáčknutý.

„Ze zpráv očitých svědků víme, že se Hampshire postavil na příď a převrátil, když se potápěl,“ řekla Julie. „Komíny se musely ulomit při tom, jestli ne dřív.“

Summer se natáhla k ovládacímu panelu a zapnula kameru a fotoaparát s vysokým rozlišením.

„Kamery jedou. Jacku, vypadá to, že nalevo začíná pole trosek.“

„Už tam mířím,“ odpověděl Dahlgren a vedl ponorku napříč proudem.

Kousek za komínem vyčnívaly z písku různé předměty. Byly to většinou nedefinovatelné, zkorodované trosky, které odpadly z lodi, když se naklonila a potopila na dno.

Jak množství předmětů stoupalo, všimla si Summer mosazné nábojnice a porcelánového talíře mezi směsicí neurčitelných úlomků. Pak se ve vodě přímo před nimi pomalu zhmotnila vysoká černá masa. Jakmile se přiblížili, poznali nezaměnitelný tvar velikého lodního vraku.

Skoro sto let pod vodou si na britském křižníku z první světové války vybralo svou daň. Plavidlo vypadalo jako pokroucená změť zrezivělé oceli sedící vzpřímeně na dně a silně se naklánějící na pravobok. Části lodi byly skoro pohřbené v písku následkem silného proudu. Summer rozeznala, že palubní nástavba se už dávno zhroutila a týkové paluby zetlely. Odpadly dokonce i kusy oplátování trupu. Velký křižník, který přečkal bitvu u Jutska, byl smutným stínem sebe samého.

Dahlgren kormidloval ponorku přes záď Hampshiru a zastavil ji nad ni jako vrtulník. Pak pokračoval po délce lodi až nad příď, která byla částečně pohřbená v písku z toho, jak se loď zabořila do dna. Otočil se a opakoval manévr ještě několikrát, zatímco videokamera pořizovala digitální záznam a fotoaparát dělal snímky, které se později složí do mozaikové fotografie celého vraku.

Když se vrátili na záď, ukázala Summer na rozeklanou díru proraženou v palubě nedaleko zadního nákladového prostoru. Vedle otvoru se tyčila neuspořádaná hromada trosek asi metr vysoká.

„To je divná díra,“ poznamenala. „Nevypadá, že by měla něco společného s potopením lodi.“

„Ta hromada trosek vedle ní mi říká, že na palubě už někdo něco hledal,“ poznamenal Dahlgren. „Dostal se dovnitř, než vláda vrak zabezpečila.“

„No, vrak objevil sir Basil Zaharoff ve třicátých letech minulého století a částečně ho vyraboval,“ přitakala Julie. „Šel po zlatu, o kterém se vyprávělo, že se na palubě nachází. Kvůli zrádným proudům ovšem údajně musel většinu nálezu nechat na místě. Nikdo zřejmě nevěří, že by tam našli moc zlata, pokud vůbec nějaké.“

Dahlgren je vedl podél zahnutého povrchu zádi, dokud neuviděli dvojici prázdných hnacích hřídelí.

„Každopádně někdo sebral bronzové lodní šrouby,“ poznamenal.

„Britská vláda zajistila vrak až v roce 1973. Od té doby se nikdo nesmí k vraku ponořit. Mně trvalo tři roky, než jsem získala povolení jen k fotografickému průzkumu, a to jen díky tomu, že můj otec je poslanec.“

„Neškodí mít vysoce postavené příbuzné,“ utrousil Dahlgren a mrkl na Summer.

„Jsem ráda, že mi vaše agentura nabídla pomoc,“ řekla Julie. „Nevím jistě, jestli bych získala tak velký grant, abych si mohla najmout komerční ponorku s posádkou.“

„Nám zase pomohli dva mikrobiologové z Cambridge při našem norském projektu,“ opáčil Dahlgren. „Přivezli s sebou pár kartonů Old Speckled Hen. Moc milí lidé, tak jsme se chtěli odvděčit.“

„Old Speckled Hen?“ zeptala se Julie.

„To je anglické pivo,“ vysvětlil a Summer mírně obrátila oči v sloup. „Faktem ovšem je, že jakmile se tady Jack dozvěděl, že se jedná o válečný vrak, nebylo úniku.“

Dahlgren se jen usmál a popojel s ponorkou nad křižníkem asi o metr. „Uvidíme, jestli najdeme místo, kterým narazili na tu minu,“ řekl nakonec.

„Byla to mina nebo torpédo, co Hampshire potopilo?“ zeptala se Summer.

„Většina historiků si myslí, že loď narazila na minu. Té noci, kdy se potopila, zuřila silná bouře. Hampshire se pokusil plout s několika doprovodnými torpédoborci, ale ty s ním na rozbouřeném moři nedokázaly udržet tempo, takže křižník pokračoval bez nich. K výbuchu došlo u přídě, což podporuje teorii o nárazu na minu. V téhle oblasti se pohybovala německá ponorka U-75, která ohlásila vypuštění velkého množství min dál podél pobřeží.“

„Zdá se, že to byla hrozná tragédie,“ poznamenala Summer.

„Loď se potopila za necelých deset minut. Podařilo se spustit jenom hrstku záchranných člunů a ty se buď rozdrtily o křižník, nebo převrhly ve vlnách. Muže, kterým se podařilo udržet na hladině, ohrožovala ledová voda a většina z nich zemřela, než se dostala na břeh. Z šesti set padesáti pěti členů posádky přežilo jen dvanáct mužů.“

„A lord Kitchener mezi nimi nebyl,“ podotkla Summer tiše. „Našlo se jeho tělo?“

„Ne,“ odpověděla Julie. „Ten slavný polní maršál se nedostal do záchranného člunu, šel ke dnu s lodí.“

Ponorku naplnilo zadumané ticho, jak její posádka přemýšlela o ponurém válečném hrobě viditelném přímo pod nimi. Dahlgren kormidloval ponorku podél levoboku kolem hlavní paluby, jež se na některých místech propadla asi o metr. Když se přiblížili k přídi, povšiml si Dahlgren vyboulení plátů na trupu. Pak světlo reflektorů dopadlo na zející otvor u čáry ponoru, který byl skoro šest metrů dlouhý.

„Není divu, že se potopila tak rychle,“ poznamenal Dahlgren. „Touhle dírou by projel náklaďák.“

Natočil ponorku tak, aby její reflektory posvítily do otvoru po výbuchu, kde odhalily masu pokrouceného plechu, která se rozšířila přes dvě paluby. Z nitra lodi se vynořila velká treska, chvilku zvědavě zírala na světla a pak zmizela ve tmě.

„Kamera pořád běží?“ zeptala se Julie. „Tohle bude skvělý výzkumný materiál.“

„Ano, pořád natáčíme,“ odpověděla Summer. „Jacku, mohl by ses přiblížit k tomu otvoru?“ zeptala se s pohledem upřeným z předního okna.

Dahlgren zapracoval na ovládání trysek, dokud nezůstali viset jen asi půl metru od protržené části trupu.

„Upoutalo vás něco konkrétního?“ zeptala se Julie.

„Ano. Podívejte se na okraj toho otvoru.“

Julie si nechápavě prohlížela potrhanou, rzí pokrytou ocel. Dahlgren na sedadle kormidelníka náhle vyvalil oči.

„To mě podrž! Vypadá to, že jsou ty plechy na okrajích vyhnuté ven!“

„A zdá se, že je to po celém obvodu stejné,“ podotkla Summer.

Julie zmateně pohlédla z Dahlgrena na Summer.

„Co to povídáte?“ zeptala se nakonec.

„Myslím, že Summer chce říct, že ti Němci v tom byli nevinně,“ odpověděl Dahlgren.

„Jak to?“

„Protože to vypadá,“ řekla Summer a ukázala na díru, „že trhavina, která poslala Hampshire ke dnu, vybuchla uvnitř lodi.“

* * *

Půldruhé hodiny nato seděla trojice v důstojnické jídelně Odina a sledovala na velkém plochém monitoru videozáznam vraku Hampshiru. Dahlgren přetočil začátek a pak zpomalil, když se kamera přiblížila k díře v levoboku. Julie a Summer seděly vedle něho s nosy přilepenými na monitoru a pozorně si záběry prohlížely.

„Tady zastav!“ nařídila Summer.

Dahlgren zastavil videozáznam na detailním záběru proraženého plátu trupu.

„Tady je to vidět jasně,“ řekla Summer a ukázala na potrhaný okraj oceli, který se ohýbal ven jako okvětní lístky. „Tohle způsobila síla výbuchu, ke kterému došlo uvnitř lodi.“

„Nemohl to udělat Zaharoffův tým?“ zeptala se Julie.

„To těžko,“ odpověděl Dahlgren. „I když na pár místech asi výbušniny použili, nejspíš aby pronikli do těch prostor, kam potřebovali. Neměli by důvod prorážet tak velký vstupní otvor, zvlášť tak blízko k hlavní palubě.“ Zatímco mluvil, zapnul přehrávání. „Viděli jsme okolo celého otvoru důkazy vnitřního výbuchu, které by tam nebyly, kdyby se Zaharoff jen pokusil zvětšit existující díru.“

„A co výbuch zásob munice, který mohla vyvolat mina nebo torpédo?“ zeptala se Summer.

„Tenhle nebyl tak silný,“ odpověděl Dahlgren. „Podle toho, co tady vidíme, muselo dojít k masivnímu poškození interiéru, ale tohle se soustředilo na jedno místo trupu. Kdyby na lodi vybuchla munice, vyhodilo by to do vzduchu velké kusy celé lodi.“

„Takže zbývá nálož v útrobách lodi,“ konstatovala Julie. „Třeba na těch starých pověstech přece jen něco je.“

„O jaké pověsti jde?“ zeptala se Summer.

„Smrt lorda Kitchenera v roce 1916 byla významná událost. Byl to hrdina ze súdánského Chartúmu před dvaceti lety a považovali ho za klíčového architekta konečné porážky Německa v první světové válce. Samozřejmě teď je možná nejznámější kvůli slavnému náborovému plakátu, kde je zobrazený s nataženým ukazováčkem, jak verbuje do armády. Když se jeho tělo nenašlo, začaly bujet divoké konspirační teorie naznačující, že třeba potopení lodi přežil nebo že se plavby zúčastnil jeho dvojník. Taky se říkalo, že IRA dala na palubu lodi bombu, když byl křižník pár měsíců předtím na opravách v Belfastu.“

„Myslím, že to vrhá nové světlo na tu vaši Kitchenerovu biografii,“ poznamenala Summer.

„Tak proto jste chtěla prozkoumat Hampshire, kvůli Kitchenerovi?“ zeptal se Dahlgren.

Julie přikývla. „Zdokumentovat stav Hampshiru mi vlastně navrhl náš děkan, ale hlavním důvodem byla samozřejmě moje biografie toho polního maršála. Asi se budu muset vrátit na Kitchenerovo staré sídlo u Canterbury a znovu se podívat do jeho archivu.“

„Canterbury?“ zeptala se Summer. „To není daleko od Londýna.“

„Ne, asi sto padesát kilometrů.“

„Londýn je moje další zastávka poté, co se vrátíme do Yarmouthu.“

„Do Yarmouthu poplujeme, hned jak vás vysadíme v Kirkwallu,“ vysvětlil Dahlgren Julii. „Máme tam doplnit zásoby a potom někteří z nás zamíří do Grónska za dalším úkolem,“ dodal a závistivě pohlédl na Summer.

„Já poletím příští týden do Istanbulu, abych tam pomohla bratrovi s jedním projektem ve Středozemním moři.“

„To zní lákavě, slunce a teplo…,“ zasnila se Julie.

„Ani o tom nemluvte,“ zavrčel Dahlgren.

„Třeba bych vám mohla pár dní pomáhat s vaším výzkumem, než odletím z Londýna,“ nabídla Summer.

„To byste vážně udělala?“ zeptala se Julie, překvapená tou nabídkou. „Hrabat se ve starých zaprášených knihách není tak zajímavé jako potápět se k lodnímu vraku.“

„To mi nevadí. Sama bych se ráda dozvěděla, co se stalo s Hampshirem. Sakra, to je to nejmenší, co můžu udělat, když jsme vám tuhle Pandořinu skřínku pomohli otevřít.“

„Díky, Summer. To by bylo úžasné.“

„Žádný problém,“ odpověděla s úsměvem. „Koneckonců, kdo by neměl rád záhady?“

20

Obchod označený „Solomon Brandy – Starožitnosti“ se nacházel v tiché ulici jeruzalémského starého města, nedaleko od baziliky Svatého hrobu. Stejně jako dvacet sedm dalších licencovaných obchodníků v zemi měl Brandy povolení od Izraelského státu nakupovat a prodávat starožitnosti za předpokladu, že se nejedná o ukradené artefakty.

Toto právní omezení bylo jen malou překážkou pro většinu obchodníků, kteří prostě znovu používali legitimní identifikační čísla, aby mohli prodat předměty s nejasným původem, které získali pod rukou. Tím, že umožnily legální vývoz starožitností, věc v jiných zemích nevídanou, vytvořily izraelské zákony překvapivě velkou poptávku po relikviích ze Svaté země a podnítily výrobu padělků. Starožitnosti se dokonce často pašovaly ze zahraničí do Izraele, neboť zde se mohly zlegalizovat a prodat jiným překupníkům a sběratelům na celém světě.

Sophie Elkinová vstoupila do Brandyho dobře osvětleného obchodu a trhla sebou při hlasitém zabzučení, které aktivovalo otevření dveří. Malý interiér byl liduprázdný, ale přeplněný artefakty, které doslova přetékaly ze skleněných vitrín lemujících všechny čtyři stěny. Došla k prostřední vitríně naplněné malými hliněnými nádobami označenými cedulkou „Jericho“. Sophiiny vycvičené oči poznaly, že se jedná o padělky, jež se brzy stanou rodinnými klenoty neznalých turistů, kteří se jednou za život zmohli na pouť do Svaté země.

Ze zadní místnosti se vynořil zavalitý muž s očima jako lívance, oblečený do zaprášené zástěry uvázané na pomačkaných šatech. Postavil na pult malou hliněnou figurku a neklidně pohlédl na Sophii.

„Slečno Elkinová, to je ale překvapení,“ pronesl bezvýrazným tónem, který naznačoval, že její návštěva není nijak zvlášť vítaná.

„Zdravím, Sole,“ odpověděla Sophie. „Zatím žádní turisti?“

„Je ještě brzy. Dopoledne chodí po památkách a odpoledne nakupují.“

„Musíme si promluvit.“

„Mám platnou licenci a pravidelně odevzdávám zprávy,“ zaprotestoval.

Sophie zavrtěla hlavou. „Co byste mi mohl povědět o té loupeži a střelbě v Caesareji?“

Brandy se viditelně uklidnil a zavrtěl hlavou.

„Smutná tragédie. Jeden z vašich mužů byl zabit?“

„Thomas Raban.“

„Ano, pamatuju se na něho. Byl hodně hlučný. Vzpomínám si, jak mi jednou vyhrožoval, že mi zakroutí krkem,“ ušklíbl se.

Sophie dopadla Brandyho před dvěma lety, když přijal do prodeje velké množství artefaktů ukradených v Masadě. Stáhla však obvinění, protože souhlasil, že bude tajně spolupracovat na dopadení skutečných lupičů. Ale agentka ten starý případ občas využila k tomu, aby z něho vymáčkla informace o jiných vyšetřováních. Brandy se většině jejích otázek obvykle vyhýbal, nikdy jí však přímo nelhal.

„Chci dostat toho muže, který ho zabil,“ řekla Sophie.

Brandy pokrčil rameny. „Obávám se, že vám nepomůžu.“

„Leccos se k vám donese, Solomone. Byli to Mezci?“

Brandy pohlédl nervózně k výloze, jestli se venku nepotloukají nějaké podezřelé osoby. „Mezci jsou nebezpečná organizace. Teroristi operující uvnitř našich hranic. Měla byste se od nich držet dál, slečno Elkinová.“

„Byla to jejich práce?“

Brandy se jí podíval do očí. „Jsou v podezření,“ odpověděl tiše. „Ale nemůžu vám povědět víc, než co víte sama.“

„Nevím o nikom jiném, kdo by loupil starožitnosti se zbraní v ruce a neváhal stisknout spoušť.“

„Ani já ne,“ připustil Brandy. „Aspoň ne v téhle zemi.“

„Povězte mi, Solomone, kdo by si takový tým mohl najmout?“

„Rozhodně ne překupník!“ vyhrkl pobouřeně. „Nemusím vám povídat, jak to chodí na černém trhu. Velkou většinu ilegálních vykopávek mají na svědomí chudí Arabové, kteří za své nálezy dostanou jen zlomek skutečné ceny. Artefakty pak přejdou přes řadu prostředníků – někdy překupníků, někdy ne – až ve finále skončí u veřejného nebo soukromého sběratele. Ale ujišťuju vás, že by žádný překupník v Izraeli neriskoval živobytí tím, že by koupil starožitnost, na které ulpěla krev. Je to příliš nebezpečné.“

Ačkoliv Sophie tušila, že polovina artefaktů v Brandyho obchodě pochází z ilegálních vykopávek, věděla, že překupník mluví pravdu. Práce obchodníka se starožitnostmi spočívala v tajných, pokoutních obchodech, jež vyžadovaly důvěru obou zúčastněných stran. Vraždění kvůli starožitnostem do světa obchodníků, které Sophie znala, nezapadalo.

„Myslím, že žádný chytrý překupník by se vědomě s takovými řezníky nezapletl,“ řekla. „Neslyšel jste o nějakých pokusech prodat římské papyrové svitky ze čtvrtého století?“

„Tak tohle v Caesareji ukradli!“ odpověděl a chápavě pokýval hlavou. „Ne, nevím, že by takové zboží někdo nabízel.“

„Pokud ty věci nejsou na trhu, musela to být práce pro soukromého sběratele.“

„Vidím to stejně,“ přitakal Brandy.

Sophie došla k pultu a zvedla malou hliněnou figurku. Bylo to hrubé vypodobnění vola s pozlaceným jhem. Pečlivě si předmět prohlédla.

„Období Prvního chrámu?“ zeptala se.

„Máte dobré oko,“ odpověděl.

„Pro koho to je?“

Brandy se trochu zakoktal. „Pro jednoho bankéře z Haify. Specializuje se na hliněné předměty dávných Izraelitů. Vlastně má malou, ale celkem zajímavou sbírku.“

„Vlastní nějaké papyrové svitky?“

„Ne, ty nejsou v jeho sféře zájmů. Je to pro něho spíš koníček než vášeň. Těch pár sběratelů, kteří sbírají papyry, se soustředí na konkrétní texty nebo na obsah. Ani jednoho z nich byste nenazvala velkým hráčem.“

„Tak mi povězte, Sole, kdo mohl po těch svitcích tolik toužit a zároveň měl prostředky na to, aby zašel do takového extrému?“

Brandy pohlédl zamyšleně na strop.

„Kdo ví? Znám bohaté sběratele v Evropě a USA, kteří jsou ochotní zajít hodně daleko, aby získali konkrétní artefakt. Ale samozřejmě existují desítky sběratelů ze stejné ligy, o kterých jsem nikdy neslyšel…“

„O svitcích z Caesarey se vědělo jen jediný den,“ přerušila ho Sophie. „Nezdá se mi pravděpodobné, že by nějaký západní sběratel mohl zareagovat tak rychle. Ne, Solomone, myslím si, že tohle zorganizoval někdo místní. Napadají vás nějaká jména, která by odpovídala tomuhle profilu?“

Brandy pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. Sophie ani nic jiného nečekala. Věděla, že bohatí sběratelé překupníky jako Brandy v podstatě živí. Nejspíš neměl tušení, kdo za útokem v Caesareji stojí, ale rozhodně nechtěl uvrhnout v podezření žádného ze svých hlavních klientů.

„Pokud se něco doslechnete, cokoliv, dejte mi vědět,“ řekla. Obrátila se k odchodu, ale pak se ohlédla a vrhla na něho káravý pohled.

„Až ty vrahy najdu – a já to dokážu –, nebudu brát ohledy na žádné spoluviníky, ať už se na loupeži přímo podíleli, nebo o ní jen něco věděli,“ prohlásila.

„Máte moje slovo, že jsem vám nic nezatajil, slečno Elkinová,“ odpověděl Brandy lhostejně.

Zazněl bzučák, otevřely se přední dveře a dovnitř vstoupil štíhlý muž se strnulým držením těla. Měl pohledný hranatý obličej, pískové vlasy sčesané dozadu a těkavé modré oči, které se rozzářily, když Sophii poznal. Oblečený v obnošených khaki kalhotách a panamáku se vyznačoval charismatem potulného obchodníka se zázračnými elixíry.

„Hleďme, není to sličná Sophie Elkinová?“ pronesl s přízvukem příslušníka britské smetánky. „Je tady snad Úřad pro izraelské památky proto, aby rozšířil svou sbírku biblických artefaktů, které získal konfiskacemi?“

„Zdravím, Ridley,“ odpověděla chladně. „Ne, Úřad pro izraelské památky se nezabývá sbíráním artefaktů. Jsme raději, když zůstanou tam, kam patří, ve správném kulturním kontextu.“

Přistoupila k vitríně s nádobami z Jericha. „Přišla jsem jen obdivovat nejnovější sérii padělků pana Brandyho. S podobnými máte své zkušenosti, že?“

Pro Ridleyho Bannistera to bylo bolestivé popíchnutí. Tento archeolog s klasickým vzděláním z Oxfordu se stal významným mediálním odborníkem na biblickou historii. Přestože ho mnozí kolegové považovali spíš za showmana než za vědce, nemohl nikdo popřít, že má pozoruhodné znalosti o historii tohoto regionu. A navíc se zdálo, že se mu štěstí lepí na paty. Ostatní archeologové žasli nad jeho tajemnou schopností vytvářet vzrušující objevy z těch nejobyčejnějších vykopávek, objevovat královské hroby, důležité kamenné plastiky a oslnivé šperky na přehlížených nalezištích. A protože měl i podnikavého ducha, uzavřel na knihy a filmy o svých objevech smlouvy, které mu zajistily slušné bohatství.

Štěstí ho však opustilo, když mu jeden z pomocníků přinesl malý úlomek kamene s aramejským nápisem datovaným okolo roku 1000 před naším letopočtem. Bannister objekt označil za možný základní kámen Šalamounova chrámu, aniž ho napadlo, že se jedná o podvrh, který měl kopáči vynést tučnou odměnu. Bannister utrpěl drtivou ostudu, kterou jeho profesní kolegové s potěšením přiživili. S pošpiněnou pověstí rychle zmizel veřejnosti z očí a skončil u drobných vykopávek, nebo dokonce prováděl skupiny turistů po Svaté zemi.

„Sophie, víte stejně dobře, že tady Solomon je nejváženější obchodník se starožitnostmi v celém Izraeli,“ řekl, aby změnil téma.

Sophie zvedla oči ke stropu. „Ať je to jakkoliv, nemyslím si, že je moudré, aby se uznávaný archeolog nechal vidět, jak se potlouká po krámu překupníka,“ poznamenala a popošla ke dveřím.

„Nápodobně, slečno Elkinová. Bylo milé vás znovu vidět. Musíme spolu někdy zajít na skleničku.“

Sophie mu věnovala ledový úsměv, pak se obrátila a vyšla z obchodu. Bannister sledoval přes výlohu, jak se vzdaluje ulicí.

„Je to kočka,“ zamumlal. „Vždycky jsem chtěl posunout náš vztah o kus dál.“

„Tahle?“ Brandy zavrtěl hlavou. „Dřív by vás dostala za mříže.“

„Třeba by to za to stálo,“ opáčil Bannister se smíchem. „Co tady pohledávala?“

„Vyptávala se na tu loupež a střelbu v Caesareji.“

„Ošklivý incident, vskutku.“ Pohlédl pozorně na Brandyho. „Neměl jste s tím nic společného, že ne?“

„Jistěže ne,“ odpověděl, podrážděný, že Bannister něco takového vůbec naznačil.

„Víte, co tam ukradli?“

„Elkinová se zmínila o nějakých římských papyrových svitcích ze čtvrtého století.“

Ten popis upoutal Bannisterovu pozornost, ale podařilo se mu zachovat lhostejný výraz.

„Tušíte, co obsahovaly?“

Brandy zavrtěl hlavou. „Ne. Ale nedokážu si představit, že by svitky z toho období mohly obsahovat něco ohromujícího.“

„Nejspíš máte pravdu. Říkám si, kdo tu loupež asi financoval?“

„Teď mluvíte jako slečna Elkinová,“ odvětil Brandy. „Opravdu jsem o tom nic neslyšel. Třeba byste se měl zeptat Tlusťocha.“

„No ano. Takže k věci. Dostal jste ty amulety od mého společníka Joshe?“

„Ano, se vzkazem, že je mám uschovat, dokud si nepromluvíme.“ Brandy odešel do zadní místnosti a vrátil se s malou krabicí. Otevřel ji a vyndal dva přívěsky ze zeleného kamene, každý s motivem vytesaného berana.

„Pěkná dvojice shodných amuletů z kanaánského období,“ řekl.

„Pocházejí z Tel Aradu?“

„Ano. Můj bývalý student tam vede vykopávky pro jednu americkou univerzitu.“

„Ten mladík se mohl dostat do maléru kvůli krádeži starožitností.“

„Je si toho vědom, ale tohle je výjimečný případ. Ten kluk je absolutní poctivec. Náhodou se prokopal do hrobky a objevil několik skvělých artefaktů. Ve skutečnosti vykopali čtyři identické amulety. Jeden dostala ta univerzita a druhý Izraelské muzeum. Josh mi poslal další dva jako dar za to, že jsem mu po léta pomáhal s jeho kariérou.“

Brandy pozvedl obočí a zeptal se: „Chcete je prodat?“

Bannister se usmál. „Ne, příteli. Uvědomuji si, že by vynesly slušný peníz, ale hotovost nijak zvlášť nepotřebuji. Jeden si vezměte a udělejte s ním, co chcete.“

Brandymu se rozzářily oči. „To je velmi štědrý dar.“

„Byl jste mi po léta vzácným přítelem a možná budu i v budoucnu potřebovat vaši pomoc. Vezměte si ho s mým požehnáním.“

„Šalom, příteli,“ odpověděl Brandy a potřásl Bannisterovi rukou. „Mohu se vás zeptat, co chcete udělat s tím druhým amuletem?“

Bannister přívěsek zvedl, chvilku si ho prohlížel, pak ho strčil do kapsy a zamířil ke dveřím.

„Odnesu ho Tlusťochovi,“ řekl.

„Moudrý nápad,“ opáčil Brandy. „Ten vám za to zaplatí nejlíp.“

Bannister mu zamával na rozloučenou a s úsměvem vyšel na ulici. Předpokládal, že mu Tlusťoch za amulet dobře zaplatí, ale něčím cennějším, než jsou peníze.

21

Julie Goodyearová minula dvojici obřích, dávno ztichlých lodních děl ráže 38 cm namířených na Temži a vyšla po schodech ke vchodu do Imperiálního válečného muzea. Tato proslulá státní instituce v londýnské čtvrti Southwark sídlila v cihlové budově z devatenáctého století, původně postavené jako sanatorium pro duševně nemocné. Muzeum známé rozsáhlou sbírkou fotografií, uměleckých děl a vojenských památek z první a druhé světové války obsahovalo také rozsáhlý archiv válečných dokumentů a soukromých dopisů.

Julie se ohlásila na recepci ve vstupní hale, odkud vyjela o dvě patra výš výtahem o velikosti telefonní budky a po schodišti dosáhla svého cíle. Muzejní čítárna se nacházela v působivé kruhové místnosti postavené ve vysoké centrální kupoli budovy.

Když došla k obslužnému pultu, knihovnice v hnědých šatech se usmála na pozdrav.

„Dobré ráno, slečno Goodyearová. Znovu na návštěvu za lordem Kitchenerem?“

„Zdravím, Beatrice. Ano, obávám se, že mě sem opět přivádějí neobjasněné záhady toho polního maršála. Před pár dny jsem volala se žádostí o jisté konkrétní materiály.“

„Podívám se, jestli je pro vás vyhledali,“ odpověděla Beatrice a odešla do depozitáře muzea. Chvilku nato se vrátila se silným svazkem desek pod paží.

„Mám tady závěry vyšetřování potopení Hampshiru vedeného admiralitou a oficiální válečnou korespondenci prvního earla Kitchenera z roku 1916,“ řekla knihovnice, když dala Julii podepsat potvrzení o výpůjčce. „Zdá se, že vaší žádosti bylo vyhověno.“

„Díky, Beatrice. Nemělo by mi to trvat dlouho.“

Julie si odnesla dokumenty k tichému stolu v koutě a začetla se do zprávy admirality o Hampshiru. Mnoho informací tam nenašla. Viděla už stížnosti na Královské námořnictvo od obyvatel Orknejí, kteří tvrdili, že námořnictvo váhalo s vysláním pomoci postižené lodi poté, co bylo nahlášeno její zmizení. Oficiální zpráva zjevně zakryla veškeré chyby námořnictva a smetla ze stolu pověsti, že loď potopilo něco jiného než mina.

Kitchenerova korespondence se ukázala být jen o málo přínosnější. Jeho válečné dopisy už četla a připadaly jí poměrně přízemní. Kitchener zastával v roce 1916 funkci ministra války a většina jeho oficiálních dopisů odrážela jeho zájem o vojenské síly a nábor rekrutů pro britskou armádu. V jednom typickém dopise si stěžoval premiérovi na stahování mužů z armády, aby pracovali v muničních továrnách na domácí frontě.

Julie rychle přebíhala stránky pohledem, dokud se nepřiblížila k pátému červnu, datu Kitchenerova úmrtí na Hampshiru. Objev, že Hampshire potopil výbuch uvnitř lodi, ji přiměl zvážit možnost, že někdo mohl chtít zabít právě maršála. Tento závěr jí připomněl zvláštní dopis, který viděla před sedmi měsíci. Zalistovala na konec složky a její prsty náhle strnuly na dokumentu, který hledala. Na rozdíl od zažloutlé vojenské korespondence byl tenhle dopis stále jasně bílý, naťukaný na silném bavlněném papíře. V záhlaví dopisu byla vyražená hlavička „Lambethský palác“. Julie si dopis pomalu přečetla.

Sire,

z příkazu Boha i země Vás naposledy zapřísahám, abyste zničil ten dokument. Závisí na tom sama existence naší církve. Vy sice možná vedete dočasnou válku s nepřáteli Anglie, ale my vedeme věčný boj za spásu celého lidstva. Naši nepřátelé jsou krutí a lstiví. Pokud by jim Manifest padl do rukou, mohlo by to znamenat konec naší víry. Důrazně Vám připomínám, že nemáte jinou možnost než podrobit se církvi. Očekávám Váš souhlas.

Randall Davidson

Julie v autorovi poznala arcibiskupa z Canterbury. Na okraji dopisu bylo rukou připsáno jediné slovo: „Nikdy!“ Poznala Kitchenerův rukopis.

Ten dopis jí přišel matoucí z několika důvodů. Věděla, že Kitchener byl aktivní věřící. Její výzkum nikdy neodhalil žádné konflikty s anglikánskou církví ani s její hlavou, arcibiskupem canterburským. Dále byla v dopise zmínka o nějakém dokumentu nebo Manifestu. Co to mohlo být?

Jakkoliv se zdálo, že ten dopis nemůže nijak souviset s Hampshirem, byl natolik zvláštní, aby vzbudil její zájem. Okopírovala si ho a pak prošla zbytek složky. Skoro na dně objevila několik dokumentů souvisejících s Kitchenerovou cestou do Ruska, včetně formálního pozvání od ruského konzulátu a itineráře pobytu v Petrohradě. Ofotila si je také a vrátila složku Beatrice.

„Našla jste, co jste hledala?“ zeptala se knihovnice.

„Ne, jen tu a tam něco.“

„Už dávno jsem zjistila, že k odhalování historických pokladů je potřeba stále obracet kameny. Nakonec najdete, co hledáte.“

„Děkuji za pomoc, Beatrice.“

Julie vyšla z muzea a zamířila k autu; přečetla si dopis ještě několikrát a nakonec pohlédla na arcibiskupův podpis.

„Beatrice měla pravdu,“ zamumlala si pro sebe. „Musím obrátit ještě pár kamenů.“

Nemusela chodit daleko. Asi tři čtvrtě kilometru od muzea stál historický Lambethský palác. Skládal se z několika starých cihlových budov tyčících se na břehu Temže a od pradávna sloužil jako londýnské sídlo arcibiskupa z Canterbury. Julii nejvíc zajímala knihovna Lambethského paláce.

Věděla, že palác není běžně otevřený pro veřejnost, proto zaparkovala v blízké ulici a k hlavní bráně došla pěšky. Prošla bezpečnostní kontrolou a mohla pokračovat k Velké rezidenci, cihlové budově v gotickém slohu zdobené bílým lemováním. Uvnitř této stavby se nacházela jedna z nejstarších knihoven v Británii a hlavní archiv anglikánské církve s dokumenty až z devátého století.

Vystoupala ke vchodu, zazvonila a nějaký mladík ji dovedl do malé, ale moderní čítárny. Přistoupila k pultu, vyplnila dvě žádanky a podala je dívce s krátkými rusými vlasy.

„Písemnosti arcibiskupa Randalla Davidsona z období od ledna do července 1916,“ přečetla dívka se zájmem, „a jakékoliv dokumenty týkající se prvního earla Horatia Herberta Kitchenera.“

„Uvědomuji si, že to druhé je trochu nepravděpodobné, ale ráda bych to aspoň zkusila,“ vysvětlila Julie.

„Můžeme provést vyhledávání v počítačové databázi archivu,“ odpověděla dívka nadšeně. „A jaký je důvod vaší žádosti?“

„Výzkum pro biografii o lordu Kitchenerovi,“ odpověděla Julie.

„Mohu prosím vidět váš čtenářský průkaz?“

Julie zalovila v kabelce a podala jí průkazku do knihovny v Lambethském paláci, kterou využila už několikrát. Dívka si opsala její jméno a kontaktní informace a pohlédla na hodiny na zdi.

„Obávám se, že se nám ty dokumenty nepodaří vyhledat před koncem pracovní doby. Ale měly by být k dispozici k nahlédnutí, až knihovna v pondělí znovu otevře.“

Julie na knihovnici zklamaně pohlédla, protože věděla, že knihovna bude mít ještě hodinu otevřeno.

„No tak dobře. Vrátím se v pondělí. Děkuji.“

Rusovláska svírala žádanky pevně v ruce, dokud Julie neopustila budovu. Pak zamávala na mladíka, aby přišel k pultu.

„Douglasi, mohl bys tady na to chvilku dohlédnout?“ zeptala se naléhavým tónem. „Musím si nutně zatelefonovat.“

22

Jeho skutečné jméno bylo Oscar Gutzman, ale všichni mu říkali Tlusťoch. Původ té přezdívky byl patrný na první pohled. Se svými skoro sto čtyřiceti kilogramy na sto dvaapadesát centimetrů vysoké postavě se zdál být skoro stejně široký jako vysoký. Navíc měl hladce oholenou hlavu a neobvykle velké uši, takže vypadal, jako by utekl z cirkusu. Jeho vzhled byl v přímém rozporu se skutečností, že byl jedním z nejbohatších mužů v Jeruzalémě.

Vyrůstal jako otrhaný darebák v ulicích Jeruzaléma, vykopával mince z hrobů na svahu kopce společně s osiřelými arabskými chlapci nebo loudil jídlo v křesťanských kuchyních pro chudé. Fakt, že byl vystaven rozličným jeruzalémským náboženstvím, spolu se schopností přežít na ulici, mu dobře posloužil, když se v dospělosti stal obchodníkem. Z malé stavební firmy vybudoval největší hotelovou developerskou společnost na Středním východě a stal se selfmademanem s obrovským bohatstvím, který spolupracoval s mocnými obchodníky z celého regionu. Jeho touhu po bohatství a úspěchu však ještě překonávala vášeň pro starožitnosti.

Smrt jeho mladší sestry, která zahynula v útlém věku při dopravní nehodě, mu změnila život. Jako mnozí další, kteří utrpěli tragickou osobní ztrátu, začal pátrat po bohu. Jeho pátrání však přešlo ze spirituální oblasti do hmotné, neboť se snažil doložit pravdu bible pomocí hmatatelných důkazů. Jeho malá sbírka starožitností z biblické éry rostla spolu s jeho bohatstvím a z původního koníčku se stávala celoživotní vášeň. Jeho artefakty množící se ze stovek do tisíců byly uložené ve skladištích rozptýlených na územích tří států. Teď, když Gutzmanovi už táhlo na sedmdesátku, obětoval všechen svůj čas a zdroje svému osobnímu hledání.

Ridley Bannister vstoupil do luxusního hotelu postaveného na jedné z nejlepších telavivských pobřežních parcel. Hala byla zařízená v moderním minimalistickém slohu s mnoha od pohledu nepohodlnými černými koženými křesly stroze kontrastujícími s podlahou z jasně bílých dlaždic. Bannister posoudil interiér jako vkusný, jakkoliv neodpovídal jeho gustu. U pultu ho vřele přivítala mateřsky vypadající recepční.

„Mám schůzku s panem Gutzmanem. Jmenuji se Bannister,“ ohlásil.

Po ověřujícím telefonátu ho podsaditý člen hotelové ochranky dovedl k soukromého výtahu a vyvezl do nejvyššího patra. Když tam vystoupil, otevřel dveře střešního bytu sám Tlusťoch s velkým doutníkem visícím ze rtů.

„Ridley, pojď dál, hochu, pojď dál!“ přivítal ho Gutzman sípavým hlasem.

„Vypadáš skvěle, Oscare,“ odpověděl Bannister a ještě ve dveřích si potřásli rukama.

Bannister se opět přistihl, že obdivuje Gutzmanův byt, který spíš než obydlí připomínal muzeum. Všude byly namačkané police a vitríny plné keramiky, plastik a jiných tisíce let starých artefaktů. Gutzman ho vedl chodbou lemovanou starodávnými římskými mozaikami pocházejícími z veřejných lázní v Kartágu. Prošli pod kamenným obloukem z ruin v Jerichu a vešli do prostorného obývacího pokoje, odkud byl výhled na písek pláže Gordon Beach a třpytící se Středozemní moře.

Bannister se posadil do čalouněného koženého křesla a překvapilo ho, že je byt až na jednu služebnou liduprázdný. Při svých předchozích návštěvách tam pokaždé našel hemžící se dav obchodníků se starožitnostmi snažících se prodat bohatému sběrateli své nejnovější cenné artefakty.

„To horko… snáším ho čím dál hůř,“ postěžoval si Gutzman, který po cestě k hlavnímu vchodu a zpátky lapal po dechu. Pak se svalil do vedlejšího křesla.

„Marto, něco studeného k pití,“ křikl na služebnou.

Bannister vytáhl z kapsy přívěsek a položil ho Gutzmanovi do dlaně.

„Dárek pro tebe, Oscare. Je z Tel Aradu.“

Gutzman si přívěsek prohlédl a po tváři se mu rozlil široký úsměv.

„Je moc pěkný, Ridley, děkuji. Mám podobný kousek z Nahal Besoru. Raně kanaánský, řekl bych.“

„Máš pravdu, jako obvykle. Tohle je nové?“ zeptal se Bannister a ukázal na skleněný talířek s tvarovaným okrajem ležící na kávovém stolku.

„Ano,“ odpověděl Gutzman a oči se mu rozzářily. „Právě jsem ho získal. Vykopali ho v Beth She’anu. Tvarované skleněné nádobí z druhého století, nejspíš vyrobené v Alexandrii. Podívej, jak se leskne.“

Bannister talířek zvedl a prohlédl si ho zblízka.

„Je ve skvělém stavu.“

Objevila se služebná Marta se dvěma sklenicemi citronády a pak zase zmizela v kuchyni.

„Tak, Ridley, co je nového ve světě legálních archeologických objevů?“ zeptal se Gutzman s krátkým smíchem.

„Zdá se, že se příští rok rozběhne poměrně málo nových projektů. Izraelské muzeum bude sponzorovat vykopávky na pobřeží Galileje při pátrání po raném osídlení, zatímco telavivská univerzita má souhlas pro nový průzkum v Megiddu. Myslím, že se většina akademického úsilí soustředí na existující projekty v terénu. Samozřejmě probíhají i nejrůznější vykopávky placené náboženskými společnostmi, ale ty, jak víme, většinou moc nového nepřinesou.“

„Pravda, ale tyhle společnosti aspoň prokazují větší představivost než akademické instituce,“ konstatoval Gutzman posměšně.

„Sleduji dvě naleziště, o nichž si myslím, že by tě mohla zajímat. Jedno je v Beit Jale. Pokud existuje Batšebin hrob, myslím, že bude tam, v jejím rodném městě, kterému se říkalo Giloh. Už jsem vypracoval popis místa a plán vykopávek.“

Gutzman pokývl, aby pokračoval.

„To druhé místo leží u Gibeonu. Je jistá šance, že se podaří dokázat, že se tam nachází palác krále Manasseho. Tohle naleziště vyžaduje další výzkum, ale věřím, že má skvělý potenciál. Jako dříve mohu získat dokumenty potřebné pro vykopávky pod patronátem anglikánské církve, pokud budeš souhlasit s jejich sponzorováním.“

„Ridley, už se ti podařily skvělé objevy a spolupracovat s tebou na vykopávkách mi přineslo velké potěšení. Ale obávám se, že mé dny sponzorování prací v terénu jsou u konce.“

„Vždycky jsi byl velice štědrý, Oscare,“ prohlásil Bannister a potlačil zlost ze ztráty mnohaletého mecenáše.

Gutzman vyhlédl z okna s nepřítomným výrazem v očích.

„Utratil jsem většinu svého bohatství sbíráním artefaktů, které potvrzují biblické příběhy,“ řekl. „Vlastním hliněné cihly, které údajně pocházejí z Babylónské věže. Mám základní kameny, na kterých možná stál Šalamounův chrám. Mám milion a jeden předmět z biblické éry. Avšak všechny mé starožitnosti do jedné halí stín pochyb.“

Náhle se ho zmocnil záchvat, při němž kašlal a lapal po dechu, dokud si nepomohl douškem citronády.

„Oscare, nepotřebuješ pomoc?“

Tlusťoch zavrtěl hlavou. „V poslední době mě hodně trápí rozedma plic,“ vypravil ze sebe. „Doktoři mi nepomohou.“

„Nesmysl. Jsi silný jako David.“

Gutzman se usmál a pomalu vstal. Ten pohyb jako by mu vlil do žil čerstvé síly. Svižně došel k jedné vitríně a vrátil se s malou skleněnou deskou.

„Podívej se na tohle,“ řekl a podal ji archeologovi.

Bannister si sklo vzal a zjistil, že se jedná vlastně o dvě desky s nějakým dokumentem slisovaným uprostřed. Když je obrátil ke světlu, uviděl, že jde o obdélníkový kus papyru se zřetelným horizontálním textem.

„Pěkná ukázka koptského písma,“ poznamenal.

„Víš, co tam stojí?“

„Dokážu přečíst několik slov, ale bez svých knih jsem trochu ztracený,“ přiznal.

„Je to zpráva velitele přístavu v Caseareji. Popisuje zajetí pirátské lodi římskou galérou. Ti piráti vlastnili výzbroj římského centuriona, který patřil do Scholae Palatinae.“

„Tak Caesarea,“ pronesl Bannister s pozvednutým obočím. „Pokud vím, byly tam při nedávné loupeži ukradeny nějaké papyrové svitky. A zároveň došlo k minimálně jedné vraždě.“

„Ano, velmi nešťastná událost. Ten dokument zjevně pochází ze začátku čtvrtého století,“ řekl Gutzman, aniž nějak reagoval na archeologovu narážku.

„Zajímavé,“ poznamenal Bannister, jehož se před hostitelem zmocnil nepříjemný pocit. „A co to znamená?“

„Myslím, že ten papyrus nabízí potenciální důkaz o Manifestu – stejně jako důležitou stopu svědčící o povaze nákladu lodi.“

Takže Manifest. O tohle tedy jde, pomyslel si Bannister. Ten starý kozel už slyší, jak si na něho Smrtka brousí kosu, a zoufale se snaží získat důkaz boží existence, než mu vyprší čas.

Bannister se zasmál pod vousy. Vytáhl už z Gutzmana i anglikánské církve spoustu peněz při pátrání po legendárním Manifestu. Třeba by se dalo získat ještě víc.

„Oscare, víš, že jsem intenzivně pátral tady i v Anglii, ale skončil jsem s prázdnýma rukama.“

„Musí být jiná cesta.“

„Oba jsme dospěli k závěru, že Manifest nejspíš už neexistuje, pokud vůbec kdy existoval.“

„To bylo před tímhle,“ opáčil Gutzman a poklepal na skleněnou desku. „Na tomhle pracuju už dlouho a cítím tady souvislost. Je to skutečné, to vím jistě. Rozhodl jsem se věnovat své úsilí a peníze jen tomu a ničemu jinému.“

„Je to lákavá stopa,“ připustil Bannister.

„Tohle,“ prohlásil Tlusťoch unaveným hlasem, „bude vrchol mého celoživotního pátrání. Doufám, že mi ho pomůžeš dosáhnout, Ridley.“

„Můžeš se mnou počítat.“

Znovu se objevila Marta, tentokrát aby připomněla Gutzmanovi naplánované vyšetření u lékaře. Bannister se rozloučil a sám se vyprovodil z bytu. Při odchodu z hotelu uvažoval o papyrovém svitku a o tom, zda by mohl být Gutzmanův předpoklad správný. Starý sběratel předmětu svého zájmu rozuměl, to musel uznat. Pro Bannistera bylo však důležitější vymyslet, jak z Tlusťochovy nové kratochvíle vytěžit co nejvíc. Hluboce zabraný do úvah si ani nevšiml mladíka v modré kombinéze čekajícího vedle jeho auta.

„Pan Bannister?“ zeptal se mladík.

„Ano.“

„Zásilka pro vás, pane,“ řekl a podal Bannisterovi velkou tenkou obálku.

Bannister se posadil do auta a zamkl dveře, než dopis otevřel. Vyklepal z něj obsah a pak jen seděl a vrtěl hlavou nad letenkou první třídy do Londýna, která mu spadla do klína.

23

„Sumer, tady!“

Summer vystoupila z vlaku z Great Yarmouthu s velkou cestovní taškou přes rameno a musela se chvilku rozhlížet po přeplněném nástupišti, než zahlédla Julii, jak stojí na jednom konci a mává na ni.

„Díky, žes mi přišla naproti,“ řekla a objala badatelku na uvítanou. „Nevím, jestli bych odsud sama trefila,“ dodala a obdivně si prohlížela obrovské kryté nádraží Liverpool Street v severozápadním Londýně.

„Je to vlastně docela jednoduché,“ opáčila Julie s úsměvem. „Prostě bys sledovala ostatní krysy směřující ven z bludiště.“

Vedla Summer kolem několika nástupišť a rušnou nádražní halou na blízké parkoviště. Tam nasedli do malého zeleného fordu, který připomínal přerostlého brouka.

„Jaká byla plavba do Yarmouthu?“ zeptala se Julie a zamířila s autem do londýnského provozu.

„Mizerná. Když jsme vypluli ze Scapa Flow, chytili jsme bouřkovou frontu ze severu a museli jsme se celou cestu Severním mořem potýkat s vichřicí. Ještě teď se trochu motám.“

„Asi bych měla být vděčná osudu, že jsem mohla ze Skotska letět.“

„Tak co je nového v záhadě potopení Hampshiru?“ zeptala se Summer. „Objevila jsi nějakou souvislost s lordem Kitchenerem?“

„Bohužel jen několik mlhavých náznaků. Pročetla jsem si zprávu admirality o potopení Hampshiru, ale je to jenom banální dokument, ve kterém námořníci svedli vinu na německou minu. Prověřila jsem také teorii, že dala IRA na loď bombu, ale ta se zdá být nepodložená.“

„Je možné, že tam dali bombu Němci?“

„Známé německé záznamy nic takového ani nenaznačují, takže to vypadá také nepravděpodobně. Oni sami věřili, že Hampshire potopila mina z U-75.

Kurt Beitzen, kapitán té ponorky, naneštěstí nepřežil válku, takže nemáme žádný oficiální německý popis té události.“

„Takže tohle jsou dvě slepé uličky. Co ty náznaky, o kterých jsi mluvila?“ zeptala se Summer.

„No, pečlivě jsem si znovu prošla některé své dokumenty o Kitchenerovi a pročetla si jeho vojenské válečné záznamy. Koncem jara 1916 požádal armádu o dva ozbrojené osobní strážce, aniž to nějak zdůvodnil. V té době byli osobní strážci velká rarita, měl je tak nejvýš král. No a k tomu jsem v jeho vojenské složce našla zvláštní dopis.“

Zastavila na červenou, sáhla do desek na zadním sedadle a podala Summer kopii dopisu od arcibiskupa Davidsona.

„Jak jsem řekla, jsou to jenom dva náznaky, které nejspíš nic neznamenají.“

Summer si dopis rychle pročetla a zamračila se nad jeho obsahem.

„Ten Manifest, o kterém se zmiňuje… To má být nějaký církevní dokument?“

„To skutečně netuším,“ odpověděla Julie. „Proto se nejdřív zastavíme v archivech anglikánské církve v Lambethském paláci. Objednala jsem si arcibiskupovy soukromé záznamy v naději, že bych mohla najít něco konkrétnějšího.“

Přejely Temži po Londýnském mostě a pokračovaly do Lambethu, kde Julie zaparkovala zelený ford kousek od paláce. Summer vstřebávala krásu staré budovy s průčelím obráceným k řece, na jejímž protějším břehu bylo vidět Buckinghamský palác. Došly do Velké rezidence, kde byly uvedeny do čítárny. Summer si všimla štíhlého pohledného muže, který se na ně při vstupu usmál od kopírky.

Když Julie přistoupila k pultu, měla tam pro ni archivářka připravený celý stoh složek.

„Tady jsou arcibiskupovy záznamy. Obávám se, že nemáme nic, co by se týkalo lorda Kitchenera,“ prohlásila mladá žena.

„To je v pořádku,“ odpověděla Julie. „Díky za snahu.“

Obě ženy se přesunuly ke stolu, rozložily na něm složky a začaly se probírat dokumenty.

„Arcibiskup byl docela pilný spisovatel,“ poznamenala Summer, na kterou udělalo jejich množství dojem.

„Zjevně ano. Tohle je jeho korespondence jen za první polovinu roku 1916.“

Když Summer zaútočila na další složku, zaznamenala, že si muž od kopírky vyzvedl dvě knihy a posadil se ke stolu přímo za ně. Její nos zachytil závan kolínské, pižmové, ale příjemné. Rychle se ohlédla přes rameno a všimla si, že neznámý má na pravé ruce starožitně vypadající zlatý prsten.

Rychle listovala dopisy a zjišťovala, že se jedná převážně o suché zprávy o rozpočtu a politice adresované podřízeným biskupům po celé Británii, k nimž byly připojené jejich odpovědi. Během hodiny se ženy prokousaly asi polovinou papírových hromad.

„Tady je dopis od Kitchenera!“ ozvala se náhle Julie.

Summer pohlédla napjatě přes stůl. „Co se v něm píše?“

„Vypadá to jako odpověď na arcibiskupův dopis, protože je datovaný o pár dní později. Je krátký, přečtu ti ho:

Vaše Excelence,

lituji, že jsem nemohl splnit Vaši nedávnou žádost. Manifest je dokument s mocnými historickými důsledky. Je nutné, aby s ním byla seznámena veřejnost, jakmile bude ve světě znovu nastolen mír. Obávám se, že kdyby se dostal do Vašich rukou, církev by tomu odhalení zabránila, aby chránila stávající teologické principy.

Prosím Vás, abyste odvolal své podřízené, kteří mě neustále pronásledují.

Váš poslušný služebník

H. H. Kitchener.“

„Co může ten Manifest být?“ zamyslela se Summer.

„To nevím, ale Kitchener zjevně měl jeho kopii a považoval ho za důležitý.“

„A církev podle všeho také.“

Summer uslyšela, jak si muž za ní odkašlal, pak se obrátil a naklonil se k jejich stolu.

„Omlouvám se, že jsem zaslechl, o čem se bavíte, ale říkala jste Kitchener?“ zeptal se s odzbrojujícím úsměvem.

„Ano,“ odpověděla Summer. „Moje kamarádka Julie píše biografii toho polního maršála.“

„Jmenuju se Baker,“ zalhal Ridley Bannister a na oplátku se dozvěděl jejich jména. „Mohl bych vám navrhnout lepší zdroj dokumentů o lordu Kitchenerovi, a tím je Imperiální válečné muzeum?“

„Děkuji vám za radu, pane Bakere,“ odpověděla Julie, „ale jejich materiály jsem už pečlivě prozkoumala.“

„A to vás přivedlo sem?“ zeptal se. „Nečekal bych, že válečný hrdina měl velký vliv na anglikánskou církev.“

„Jenom sleduju nějakou jeho korespondenci s arcibiskupem z Canterbury,“ vysvětlila.

„Tak to jste na správném místě,“ přitakal Bannister se širokým úsměvem.

„Jaká je povaha vašeho výzkumu?“ zeptala se ho Summer.

„Je to jenom koníček. Zjišťuji podrobnosti o několika starých opatstvích, která byla zničena za vlády Jindřicha VIII.“ Pozvedl zaprášenou knihu s titulem Plány opatství staré Anglie a pak se obrátil k Julii.

„Odhalila jste nějaká nová Kitchenerova tajemství?“

„Ta pocta patří Summer. Pomohla dokázat, že loď, na které zahynul, možná potopila nálož nastražená na palubě.“

„Hampshire? Měl jsem za dokázané, že ten křižník zničila německá mina.“

„Otvor proražený výbuchem naznačuje, že k explozi došlo uvnitř lodi,“ odpověděla Summer.

„Možná je na té staré povídačce o náloži nastražené IRA přece jen trocha pravdy,“ poznamenal.

„Vy víte, co je za ní?“ zeptala se Julie.

„Ano,“ přikývl Bannister. „Křižník Hamphsire byl začátkem roku 1916 poslán do Belfastu na údržbu. Někteří lidé se domnívají, že tam byla do lodi uložena bomba, která vybuchla několik měsíců nato.“

„Zdá se, že toho o Hampshiru víte hodně,“ podotkla Summer.

„Jsem jenom posedlý historií první světové války,“ opáčil Bannister. „A jak budete ve svém výzkumu pokračovat?“

„Zajedeme do Kentu, abychom si ještě jednou prošly Kitchenerovy osobní papíry uložené v Broom Parku,“ odvětila Julie.

„Viděla jste jeho poslední deník?“

„Bože, to ne!“ zvolala Julie, překvapená otázkou. „Vždycky se předpokládalo, že se ztratil.“

Bannister se podíval na hodinky. „No to je ale hodin! Obávám se, že musím běžet. Moc rád jsem vás poznal, dámy.“ Vstal od stolu a mírně se uklonil. „Ať se vaše pátrání po tajemstvích historie setká s úspěchem.“

Rychle vrátil knihu knihovnici, zamával na rozloučenou a vyšel z čítárny.

„Docela pohledný chlap,“ špitla Julie s úsměvem.

„Ano,“ souhlasila Summer. „A rozhodně dobře informovaný o Kitchenerovi a Hampshiru.“

„To je pravda. Nemyslím, že hodně lidí ví, že se Kitchenerův poslední deník ztratil.“

„Nešel ke dnu na té lodi?“

„To nikdo neví. Měl ve zvyku zapisovat své postřehy do malých vázaných knih, které pokrývaly období celé války. Jeho poznámky z roku 1916 se nikdy nenašly, takže se předpokládá, že si deník vzal s sebou na Hampshire.“

„Co si myslíš o tvrzení pana Bakera, že Hampshire mohla potopit IRA?“

„Je to jedna z výstředních teorií o tom neštěstí, ke které jsem nenašla žádné historické zdůvodnění. Je těžké uvěřit, že by Hampshire vozil půl roku na palubě bombu. IRA, nebo Irští dobrovolníci, jak se jim v té době říkalo, by rozhodně nemohli vědět tak dlouho dopředu, že Kitchener na tu loď vůbec vstoupí. Vlastně začali být militantní až po Velikonočním povstání v dubnu 1916, dlouho poté, co Hampshire z Belfastu odplul. A ještě výmluvnější je fakt, že se k potopení křižníku nikdy nepřihlásili.“

„Tak to budeme asi muset pátrat dál,“ povzdechla si Summer a otevřela další složku s arcibiskupovými papíry.

Pracovaly ještě hodinu, než se hromádky před nimi povážlivě zmenšily. Summer byla skoro na konci poslední složky, když se náhle napřímila při četbě krátkého dopisu od jednoho biskupa z Portsmouthu. Přečetla si ho podruhé a pak ho podala Julii.

„Podívej se na tohle,“ řekla.

„‚Balíček byl doručen a posel poslán pryč,‘“ předčítala Julie nahlas. „‚Předmět zájmu přestane vyvolávat obavy do dvaasedmdesáti hodin.‘ Podepsán biskup Lowery, portsmouthská diecéze.“

Julie položila dopis na stůl. „Obávám se, že nevidím souvislost,“ řekla.

„Podívej se na datum.“

Julie pohlédla na záhlaví dopisu. „Druhý červen 1916. Tři dny před potopením Hampshiru,“ vyhrkla překvapeně.

„To znamená,“ poznamenala Summer tiše, „že se zápletka komplikuje.“

24

Ridley Bannister odešel z knihovny a zamířil přes pozemek Lambethského paláce k malé cihlové budově přilehlé k hlavním obytným prostorám. Neoznačenými dveřmi vstoupil do stísněné kanceláře, kde hrstka mužů v uniformách ochranky sledovala monitory bezpečnostních kamer nebo pracovala na stolních počítačích. Bannister ignoroval tázavý pohled muže sedícího u dveří, pokračoval k soukromé kanceláři vzadu a prošel jejími otevřenými dveřmi.

U stolu tam seděl muž s ostřížíma očima a umaštěnými vlasy a sledoval na počítači přímý přenos z jedné kamery. Bannister spatřil Julii a Summer u stolu v čítárně. Muž vzhlédl a vrhl na něho zklamaný pohled.

„Bannistere, tady jste. Měl jste se u mě hlásit, než ty ženy dorazily. Teď jste prozradil své krytí.“

Bannister se spustil do koženého křesla před stolem. „Promiňte, starouši, ráno mě zapomněli v Savoyi vzbudit. Ale chci vám moc poděkovat za tu letenku. Jsem rád, že jste si tentokrát vzpomněl na první třídu.“

Velitel ochranky biskupa z Canterbury zaskřípal opovržlivě zuby.

„Probral jste ty složky, než se k nim dostaly?“ zeptal se a ukázal na monitor počítače.

„Už jsem ty dokumenty procházel dříve, Judkinsi,“ odvětil Bannister a sebral si smítko ze saka. „Není v nich nic inkriminujícího.“

Judkins zrudl. „Měl jste rozkazy ty složky projít a vyčistit!“

„Rozkazy? Tak rozkazy, říkáte? Byl jsem snad bez svého vědomí naverbován do arcibiskupovy soukromé armády?“

Ti dva se nesnášeli od okamžiku, kdy se setkali poprvé, a jejich vzájemné antipatie časem ještě zesílily. Ale Bannister dostal Judkinse přiděleného jako kontaktní osobu a nemohl proti tomu nic dělat. Archeolog Judkinse provokoval, jak jen mohl, aniž přitom však ohrozil svůj kontrakt s církví.

„Jste arcibiskupův zaměstnanec, takže budete poslouchat jeho rozkazy,“ odpověděl šéf ochranky a v očích se mu zablesklo.

„Nic takového nejsem,“ odsekl Bannister. „Jsem jen žoldák bojující za historickou pravdu. Ačkoliv je fakt, že arcibiskup čas od času využívá mých služeb, nejsem nijak povinen plnit rozkazy nebo se poslušně sklánět před osobou váženého arcibiskupa.“

Judkins se zdržel odpovědi a jen na Bannistera mlčky zíral, zatímco čekal, až mu klesne krevní tlak. Když mu z tváře konečně vyprchala rudá barva, přešel přímo k věci.

„Přestože by to rozhodně nebyla má volba, arcibiskup se rozhodl využít znovu vašich služeb, aby se informoval o historických objevech, zvlášť ze Středního východu, které by mohly mít dopad na existující církevní doktrínu. Za mimořádně citlivou záležitost považuje ten údajný Manifest a jeho souvislost s církví. Arcibiskup potřebuje vědět, proč se ta badatelka z Cambridge zajímá o písemnosti arcibiskupa Davidsona a jaké nebezpečí by to mohlo představovat pro církev.“

Bannister se pousmál Judkinsově povinné úctě.

„Julie Goodyearová je historička z Cambridge, která napsala několik vysoce uznávaných biografií předních osobností devatenáctého století. V současnosti píše životopis lorda Kitchenera. Slečna Goodyearová a ta Američanka Summer Pittová podle všeho zjistily, že křižník Hampshire, na kterém se Kitchener plavil, potopil výbuch nálože nastražené uvnitř lodi. Zřejmě si myslí, že by mohla existovat nějaká vzdálená souvislost se zesnulým arcibiskupem Davidsonem.“

Judkins při té zprávě zbledl jako smrt.

„Proboha, Judkinsi, stalo se vám něco?“

„Ne,“ odpověděl velitel ochranky a divoce zavrtěl hlavou. „A co ten Manifest?“

„Arcibiskup ví, že jsem po tom dokumentu před několika lety pečlivě pátral. A dostal jsem za to dobře zaplaceno, mohl bych dodat,“ řekl a zamrkal. „Jsem si poměrně jistý, že zmizel s Kitchenerem na Hampshiru.“

„Ano, to arcibiskup předpokládá. Avšak mohly by existovat jisté historické události, jež by mohly způsobit, řekněme, problémy církvi a nepříjemnosti arcibiskupovi. Chci, abyste ty dvě ženy sledoval.“

„Tak vy chcete?“ opáčil Bannister a pozvedl obočí.

„Arcibiskup to chce,“ odsekl vztekle Judkins. „Nespouštějte je z očí a potlačte v zárodku cokoliv, z čeho by mohl vzniknout problém.“

„Jsem archeolog, ne zabiják.“

„Však víte, co máte dělat. Prostě to nějak zařiďte. Moje číslo máte.“

„Ano. A máte vy moje?“ zeptal se Bannister a vstal. „Myslím číslo mého bankovního účtu na Bermudách?“

„Ano,“ zavrčel Judkins. „A teď jděte.“

Šéf ochranky dokázal jen potřást hlavou, když se mu Bannister elegantně uklonil a vypochodoval z jeho kanceláře, jako by mu patřila.

25

Jasné ranní středomořské slunce už začalo opékat palubu lodi Aegean Explorer, když Rudi Gunn vyšel na denní světlo s hrnkem kávy v ruce. Polekal ho pohled na nepovědomý úsek tureckého pobřeží vzdálený necelé dva kilometry od zábradlí lodi. Uslyšel vrčení závěsného motoru a zamžoural do slunce, dokud neuviděl zodiac z lodi, jak poskakuje po vlnách směrem k pobřeží.

Jeho omámená mysl se náhle soustředila na probíhající výzkumný projekt a odspěchal na záď. Prošel kolem bílé ponorky a zklamalo ho zjištění, že autonomní podvodní robot leží upevněný ve svém stojanu. Velké AUV ve tvaru torpéda mělo různé senzory používané k testování vody, když plulo volně mimo loď. Než se před šesti hodinami odpotácel do postele, sledoval Explorer AUV, které proplouvalo hustou sítí souřadnic šestnáct kilometrů od pobřeží.

Spolkl velký doušek kávy, obrátil se, šel na příď a vystoupil po dvou úsecích schodiště na můstek. Našel tam Pitta, jak studuje pobřežní mapu společně s kapitánem lodi Brucem Kenfieldem.

„Dobré ráno, Rudi,“ přivítal ho Pitt. „Vstal jsi časně.“

„Cítil jsem na kavalci, že běží motory,“ odpověděl Gunn. „Jak to, že jsme změnili polohu?“

„Kemal dostal zprávu, že jeho žena měla dopravní nehodu. Podle všeho to není nic vážného, ale dovezli jsme ho ke břehu, aby ji mohl navštívit.“

Kemal, mořský biolog z tureckého ministerstva životního prostředí, byl přidělen na plavidlo NUMA, aby monitoroval projekt a pomáhal se sběrem vzorků.

„To je nemilé,“ řekl Gunn. „Jak dlouho nám bude trvat vrátit se na místo a pustit se znovu do práce, až zodiac připluje zpátky?“

Pitt se usmál a potřásl hlavou. „Technicky vzato nemůžeme pokračovat, dokud nebude na palubě Kemal nebo jeho náhradník. V našem pozvání od turecké vlády jasně stojí, že představitel ministerstva životního prostředí musí být na palubě po celou dobu, kdy budeme provádět výzkum v tureckých vodách. Momentálně to vypadá, že musíme čekat tak tři čtyři dny.“

„Už teď máme zpoždění. Nejdřív se nám zaplavil senzor a teď tohle. Možná budeme muset projekt prodloužit, abychom dokončili výzkum oblasti, kterou jsme slíbili prověřit.“

„Co naděláme?“

Gunn si všiml, že Pitt zřejmě ani trochu nesdílí jeho frustraci. Bylo to netypické u člověka, který tak nerad odcházel od nedokončené práce.

„Co ses vrátil z Istanbulu, měli jsme na průzkum té nové lokality jen dva celé dny,“ poznamenal Gunn. „Teď zase stojíme, a s tebou to ani nehne. Čím to?“

„To je prosté, Rudi,“ odpověděl Pitt. „Zastavení prací na projektu výzkumu řas znamená návrat k vraku té osmanské lodi.“

* * *

Ani ne čtyři hodiny poté, co byl zodiac vytažen zpátky na palubu, doplul Aegean Explorer k Chiosu a spustil kotvu sto metrů od místa nálezu osmanského vraku. Po Pittově a Giordinově prvním ponoru bylo na průzkum místa málo času a podmořský archeolog Rodney Zeibig stěží stihl umístit nad odkryté části lodi hliníkovou mříž.

Zeibig chvatně seznámil hrstku vědců s potápěčskými průkazy s uměním podmořského průzkumu a dokumentace a pak zkoordinoval pečlivou prohlídku vraku. Pitt, Giordino a dokonce i Gunn se střídali při ponorech, během nichž fotografovali, měřili a kopali zkušební jámy na různých místech po celé lokalitě. Odkryli části kostry vraku, vyzvedli malé množství artefaktů, většinou keramiku a několik kousků železného kování.

Pitt stál u zadního zábradlí Aegean Exploreru a hleděl na množící se bílé vrcholky vln, které čeřily hladinu pod sílícím západním větrem. Na vlnách divoce poskakoval prázdný zodiac připoutaný k bóji, jež označovala místo nálezu. Na hladině se náhle objevili dva potápěči a začali plavat k nafukovacímu člunu. Jeden z nich uvolnil poutací lano a druhý nastartoval závěsný motor. Pak rychle zamířili k boku výzkumné lodi. Pitt spustil z boku lano a pomohl vytáhnout zodiac na palubu i s oběma muži.

Rudi Gunn a Rod Zeibig vyskočili ze člunu a začali si svlékat neoprenové obleky.

„Moře se nám trochu rozhoupalo,“ poznamenal Zeibig, veselý muž s jasně modrýma očima a prošedivělými vlasy.

„Už jsem dal všem vědět, že zastavujeme práce, než se vítr ztiší,“ přitakal Pitt. „Předpověď počasí naznačuje, že ráno by už měl být klid.“

„Dobrý nápad,“ opáčil archeolog, „ačkoliv myslím, že Rudi bude jako na jehlách, dokud se k vraku nevrátí.“

„Našli jste něco zajímavého?“

Gunn přikývl se vzrušeným výrazem v očích. „Kopal jsem v síti souřadnic C-1 a dotkl jsem se velkého otesaného kamene. Odkryl jsem z něho jen malý kousek, než mi vypršel čas na dně. Myslím, že by to mohl být nějaký monolit nebo stéla…“

„Třeba pomůže odhalit totožnost lodi,“ prohodil Pitt.

„Jenom doufám, že se o ten objev nebudeme muset dělit,“ poznamenal Zeibig a kývl směrem k zábradlí na pravoboku.

Asi tři kilometry daleko poskakovala na vlnách výkonná motorová jachta mířící přímo k Aegean Exploreru. Byla italské výroby, měla velká okna s kouřovými skly a rozlehlou záďovou palubu. Na stěžni vlála turecká vlajka s půlměsícem a hvězdou a spolu s ní menší červená vlajka, na níž byl jediný zlatý srpek. Byla mnohem menší než jachty boháčů v Monte Carlu, ale Pitt poznal, že je to drahý luxusní člun. Všichni tři sledovali, jak se jachta přiblížila asi na tři čtvrtě kilometru, pomalu zastavila a pohupovala se na neklidné hladině.

„Nedělal bych si o vrak velké starosti, Rode,“ řekl Gunn. „Nevypadají, že by sem přišli provádět vykopávky.“

„Nejspíš je jen někdo zvědavý, co tady pohledává výzkumná loď,“ souhlasil Pitt.

„Nebo třeba vadíme ve výhledu z nějaké vily na pobřeží,“ utrousil Gunn.

Pitt předpokládal, že o poloze vraku nikdo kromě Ruppého neví. Třeba už informoval turecké ministerstvo kultury, usoudil. Potom si však vzpomněl, že se do Ruppého kanceláře někdo vloupal a ukradl mapu s vyznačenými souřadnicemi nálezu. Z myšlenek ho vytrhl hlas z přední části lodi. Obrátil se a uviděl, jak se kolega vyklání ze dveří malé pracovní kajuty pod můstkem.

„Právě přišla zpráva z Istanbulu,“ volal Giordino.

„My o vlku…,“ zamumlal Pitt. „Hned tam budu!“ křikl zpátky a pak se obrátil ke svým dvěma společníkům.

„Vsadím se, že to bude Ruppého analýza prvních artefaktů z vraku.“

„Rád bych viděl výsledky,“ prohodil Zeibig.

Dva potápěči se rychle oblékli a přišli za Pittem do pracovní kajuty. Tady bylo umístěno několik počítačů připojených k satelitnímu komunikačnímu systému. Giordino podal Pittovi vytištěnou několikastránkovou zprávu a posadil se k jednomu počítači.

„Doktor Ruppé ke zprávě také poslal několik fotografií,“ řekl a klikl myší. Na monitoru se objevil detailní záběr zlaté mince.

Pitt si zprávu zběžně pročetl a podal ji Zeibigovi.

„Pořád se jedná o osmanský vrak?“ zeptal se Gunn.

„Skoro jistě,“ odpověděl Pitt. „Doktor Ruppé našel minci z mincovny v Sýrii, o které si myslí, že je identická s těmi v Alově truhle. Pochází zhruba z roku 1570. Ruppé bohužel píše, že se musel spolehnout na svou paměť, protože mu ty mince někdo ukradl z kanceláře.“

„Musím s ním souhlasit,“ přikývl Giordino. „Taky se mi ty mince zdají stejné.“

„Ví se, že mincovna tyhle značky používala mezi lety 1560 a 1580,“ četl Zeibig ze zprávy.

„Takže víme, že vrak není starší než z roku 1560,“ konstatoval Gunn. „Škoda že celou tu truhličku s mincemi někdo sebral, mohly to datum ještě trochu zpřesnit.“

„Další stopu nám poskytla ta keramická schránka obsahující korunu,“ dodal Pitt. „Jak jsme s Loren zjistili v Modré mešitě, tenhle konkrétní vzor naznačuje, že pochází z pecí v Izniku.“

Giordino klikl na několik dalších fotografií, na kterých bylo několik známých vzorů dlaždic z Izniku.

„Naneštěstí byla ukradena i ta schránka, takže musíme opět pracovat popaměti.“

„V Ruppého zprávě stojí, že vzory a barvy použité na dlaždicích byly oblíbené na iznické keramice v druhé polovině šestnáctého století,“ poznamenal Zeibig.

„To by odpovídalo,“ ozval se Giordino.

„Můžu taky potvrdit, že to, co jsem viděl z vraku, odpovídá známé konstrukci plavidel stavěných v šestnáctém století ve Středozemním moři,“ dodal Zeibig a zvedl oči od zprávy.

„To bychom měli třetí důkaz,“ řekl Gunn.

„Což nás přivádí ke koruně krále Ala,“ pokračoval Pitt se sílícím zájmem.

Giordino otevřel další fotografii, která ukazovala podrobný záběr zlaté koruny. Byla už zbavena mořských usazenin a třpytila se, jako by právě opustila zlatníkovu dílnu.

„Díky bohu, že bylo moje miminko v bezpečí trezoru doktora Ruppého,“ poznamenal Giordino.

„Doktor Ruppé ji nazývá jedním z nejvýznamnějších nálezů v tureckých vodách a zároveň nejzáhadnějším,“ řekl Pitt. „Navzdory rozsáhlému pátrání se mu nepodařilo určit podle tvaru a velikosti koruny místo jejího původu. Avšak po pečlivém očištění zjistil, co je vyryté na vnitřní straně spodního okraje.“

Giordino vyvolal zvětšenou fotografii koruny a Zeibig nalistoval ve zprávě popis.

„Ten nápis je v latině,“ oznámil s překvapeným výrazem. „Ruppé ho přeložil následovně: ‚Artriovi z vděčnosti za dopadení lupičů relikvie – Konstantin.‘“

„Ruppé našel záznamy o římském senátorovi jménem Artrius. Shodou okolností žil v době vlády císaře Konstantina,“ vysvětlil Pitt.

„Konstantina Velikého?“ vyhrkl Gunn. „Toho římského císaře? Ten ale žil o tisíc let dříve.“

V kajutě se rozhostilo ticho a všichni se zahleděli na snímek. Nikdo nečekal, že něco tak pozoruhodného jako zlatá koruna bude zastiňovat ostatní artefakty z vraku. A přesto neexistovalo žádné vysvětlení, proč se nacházela na palubě. Pitt couvl od monitoru, vstal a konečně prolomil mlčení.

„Nerad to říkám,“ prohlásil s úsměvem, „ale tohle asi znamená, že král Al vstoupil do římské legie.“

26

Broome Park byl typické staroanglické sídlo, které maršál Kitchener koupil v roce 1911. Tvořil ho vysoký cihlový dům v jakubovském slohu postavený za vlády Karla I., obklopený sto dvaadevadesáti hektary svěžích pozemků podobných zahradě. Během svého krátkého pobytu Kitchener pilně pracoval na zušlechtění zahrad a zadal výstavbu jedné nebo dvou ozdobných fontán. Ale po smrti majitele to šlo s původní krásou a kouzlem Broome Parku poněkud z kopce.

Necelých sto kilometrů jižně od Londýna odbočila Julie u Doveru z hlavní silnice a pokračovala po krátké cestě k sídlu. Summer překvapilo, když uviděla čtveřici lidí hrajících golf hned za cedulí vítající návštěvníky v Broome Parku.

„Tohle je historie známá z celé Británie,“ vysvětlila Julie. „Historická sídla se dědí z generace na generaci až do dne, kdy se poslední dědic ráno probudí a uvědomí si, že si už nemůže dovolit platit daně a údržbu. Nejdřív rozprodá okolní pozemky a nakonec dojde na zoufalejší opatření. Někteří majitelé začnou nabízet ubytování se snídaní, jiní pronajímají domy korporacím na konference nebo umožňují pořádání koncertů pod širým nebem.“

„Nebo dokonce změní park na golfové hřiště,“ dodala Summer.

„Přesně tak. Broome Park potkal nejspíš nejhorší možný osud. Většina sídla byla rozprodána více majitelům, kteří se tam střídají v době dovolených, nebo se využívá pro ubytování hotelového typu, zatímco okolí změnili na golfové hřiště. Jsem si jistá, že na to Horatio Herbert shlíží s nelibostí.“

„Je sídlo stále v držení Kitchenerových dědiců?“

„Kitchener byl až do smrti starý mládenec, takže odkázal sídlo svému synovci Tobymu. Teď to tu spravuje Tobyho syn Aldrich, i když ten už taky stárne.“

Julie nechala auto na velkém parkovišti, odkud šly podél špatně udržované růžové zahrady k hlavnímu vchodu. Na Summer udělala větší dojem až vstupní hala s velkým křišťálovým lustrem a vysokou olejomalbou samotného polního maršála, jehož šedé oči jako by vnucovaly svou vůli dokonce i z plochy plátna.

Bělovlasý muž sedící za stolem si četl knihu, ale když si všiml Julie, vzhlédl a usmál se.

„Dobrý den, slečno Goodyearová,“ řekl a vyskočil od stolu. „Dostal jsem váš vzkaz, že dneska ráno přijedete.“

„Vypadáte dobře, Aldrichi. Máte v sídle plno?“

„Obchody jdou docela dobře, děkuji. Dnes se už zapsalo několik krátkodobých hostů.“

„Tohle je moje kamarádka Summer Pittová, pomáhá mi s výzkumem.“

„Rád vás poznávám, slečno Pittová,“ řekl a podal jí ruku. „Asi se chcete hned pustit do práce, tak co kdybyste mě následovaly dozadu?“

Vedl je bočními dveřmi do soukromého křídla, v němž byly i obytné prostory. Prošli velkým obývacím pokojem s artefakty ze severní Afriky a Středního východu, které Kitchener získal, když v těch oblastech za války sloužil. Aldrich otevřel další dveře a uvedl je do studovny obložené dřevem. Summer si všimla, že celou jednu zeď lemují mahagonové registratury.

„Skoro bych si myslel, že už znáte všechny spisy strýce Herberta nazpaměť,“ řekl Aldrich Julii s úsměvem.

„Rozhodně jsem nad nimi strávila spoustu času,“ souhlasila Julie. „Jenom si potřebujeme projít část jeho soukromé korespondence z měsíců před jeho smrtí.“

„Ta bude v poslední skříni vpravo.“ Obrátil se a zamířil ke dveřím. „Kdybyste potřebovaly pomoc, najdete mě v recepci.“

„Děkuju, Aldrichi.“

Obě ženy se rychle ponořily do registratury. Summer byla ráda, když zjistila, že tato korespondence je osobnější a zajímavější než záznamy v Imperiálním válečném muzeu. Pomalu si pročítala desítky dopisů od Kitchenerových příbuzných spolu se zdánlivě nekonečnou řadou dopisů od stavebních firem, které Kitchener najímal na kompletní přestavbu Broome Parku.

„Koukej, tohle je roztomilé,“ řekla a zvedla pohled s ručně nakresleným motýlem od Kitchenerovy tříleté neteře.

„Ten strohý starý maršál měl blízké vztahy se svou sestrou a bratry a s jejich dětmi,“ poznamenala Julie.

„Číst si jeho osobní korespondenci je skvělý způsob, jak ho lépe poznat, co?“ řekla Summer.

„To rozhodně je. Škoda že se psaní dopisů v době e-mailů stalo zapomenutým uměním.“

Pátraly ještě skoro dvě hodiny, náhle se Julie napřímila na židli.

„Proboha, tak on nešel ke dnu na Hampshiru!“ vyhrkla.

„O čem to mluvíš?“

„O jeho deníku,“ odpověděla Julie s vyvalenýma očima. „Tady, podívej se na tohle.“

Byl to dopis od armádního seržanta jménem Wingate datovaný několik dní předtím, než se Hampshire potopil. Summer si se zájmem přečetla, jak seržant vyjadřoval svou lítost nad tím, že nemůže doprovázet Kitchenera na jeho plánované cestě, a popřál polnímu maršálovi hodně štěstí. Dech jí však vyrazilo až stručné postskriptum na konci stránky.

„P. S.: Obdržel jsem Váš deník. Uložím ho do bezpečí až do Vašeho příjezdu.“

„Jak jsem to mohla přehlédnout?“ bědovala Julie.

„Je to jinak nezajímavý dopis napsaný mizerným rukopisem,“ chlácholila ji Summer. „Taky bych to přeskočila. Ale je to úžasný objev. Jak vzrušující, že jeho deník možná stále existuje.“

„Ale tady v oficiálních dokumentech není. Jakže se jmenoval ten voják?“

„Seržant Norman Wingate.“

„To jméno znám, ale nedokážu ho zařadit,“ pronesla zamyšleně Julie.

Z vedlejší místnosti se ozvalo pronikavé kvílení, jež pomalu sílilo. Vyhlédly ze dveří a uviděly, že do pracovny vstoupil Aldrich tlačící servírovací stolek se špatným kolečkem.

„Omlouvám se za to vyrušení, ale napadlo mě, že byste si možná rády udělaly přestávku na čaj,“ řekl a nalil každé šálek.

„To je od vás moc laskavé, pane Kitchenere,“ usmála se Summer a vzala si jeden z horkých hrnků.

„Aldrichi, nepamatujete si náhodou na jednoho známého lorda Kitchenera jménem Norman Wingate?“ zeptala se Julie.

Aldrich si promnul obočí a zamyšleně zvedl oči ke stropu.

„Nebyl to jeden z osobních strážců strýce Herberta?“ zeptal se.

„No ano!“ vyhrkla Julie, která si náhle vzpomněla. „Wingate a Stearns byli ti dva ozbrojení osobní strážci schválení premiérem.“

„Ano,“ přikývl Aldrich. „Ten druhý chlapík… Stearns jste říkala? Sel ke dnu na Hampshiru se strýcem Herbertem. Ale Wingate ne. Myslím, že byl nemocný a nemohl se na tu cestu vydat. Vybavuji si, že s ním otec ještě mnoho let poté obědval. Ten člověk zřejmě trpěl silným pocitem viny za ten incident.“

„Wingate se v jednom dopise zmínil, že má u sebe maršálův poslední deník. Nevíte, jestli ho nedal vašemu otci?“

„Ne, to by byl u ostatních papírů, to vím jistě. Wingate si ho nejspíš nechal jako památku na starého pána.“

Na druhém konci domu se ozval slabý bzučák. „No, někdo je v recepci. Vychutnejte si čaj,“ řekl a odšoural se z pracovny.

Summer si ještě jednou přečetla dopis a prozkoumala zpáteční adresu.

„Wingate to poslal z Doveru,“ konstatovala. „Není to někde poblíž?“

„Ano, asi patnáct kilometrů daleko,“ odpověděla Julie.

„Třeba má Norman ve městě nějaké příbuzné, kteří by mohli něco vědět.“

„Asi je to výstřel naslepo, ale za pokus to stojí.“

S pomocí Aldrichova počítače a kentského regionálního telefonního seznamu daly ženy dohromady seznam všech Wingateů žijících v té oblasti. Střídavě telefonovaly na každé číslo v naději, že objeví potomky Normana Wingatea.

Telefonní dotazy jim však neposkytly žádné stopy. Po hodině Summer odložila telefon, potřásla hlavou a odškrtla poslední jméno na seznamu.

„Přes dvacet položek a ani náznak,“ prohlásila zklamaně.

„Nejblíž jsem se dostala s jedním člověkem, který si myslel, že by Norman mohl být jeho prastrýc, ale nic jiného nevěděl,“ opáčila Julie. Podívala se na hodinky.

„Asi bychom se měly ubytovat v hotelu. Dokončíme to tady zítra.“

„Proč nezůstaneme v Broome Parku?“

„Zamluvila jsem nám hotel v Canterbury, kousek od katedrály. Myslela jsem si, že bys ji chtěla vidět. Kromě toho,“ dodala a ztišila hlas v šepot, „tady se mizerně vaří.“

Summer se zasmála, pak vstala a protáhla si ruce. „Já to Aldrichovi nepovím. Napadlo mě, jestli bychom se cestou nemohly někde zastavit.“

„Kde by to mělo být?“ zeptala se Julie s překvapeným výrazem.

Summer zvedla dopis od Wingatea a přečetla zpáteční adresu. „Dorchester Lane čtrnáct, Dover,“ odpověděla s ironickým úsměvem.

* * *

Motocyklista si nasadil černou přilbu s tmavým hledím a vyhlédl zpoza korby zahradníkovy dodávky. Trpělivě počkal, až Julie se Summer vyjdou z hlavních dveří Broome Parku. Opatrně, aby se nenechal spatřit, sledoval, jak nastupují do auta na druhé straně parkoviště a odjíždějí po cestě k východu. Nastartoval černou kawasaki, rozjel se a udržoval mezi sebou a odjíždějícím autem širokou mezeru. Díval se, jak Julie odbočuje k Doveru, nechal projet několik aut a pak se znovu rozjel tak, aby nespustil malé zelené auto z dohledu.

27

Moderní Dover je rušné přístavní město nejlépe známé trajekty do Calais a celosvětově proslulými křídovými útesy na východním pobřeží. Julie zajela do historického městského centra, pak zastavila a zeptala se na cestu. Dorchester Lane, tichou ulici tvořenou dvěma řadami starých cihlových domů, našly několik bloků od vody. Zaparkovaly auto pod vysokou břízou, vyšly po několika umetených schodech ke dveřím čísla čtrnáct a zazvonily. Po dlouhé pauze dveře otevřela neupravená žena něco přes dvacet se spícím děckem v náručí.

„Ach, moc se omlouvám, že vás rušíme,“ zašeptala Julie. „Doufám, že jsme vám nevzbudily miminko.“

Žena zavrtěla hlavou a usmála se. „Tohle by dokázalo prospat i koncert U2.“

Julie tiše představila sebe i Summer. „Sháníme informace o muži, který bydlel na téhle adrese před poměrně dlouhou dobou. Jmenoval se Norman Wingate.“

„To byl můj dědeček,“ odpověděla žena se zájmem. „Jsem Ericka Norrisová. Moje matka byla za svobodna Wingateová.“

Julie pohlédla na Summer a nevěřícně se usmála.

„Nechcete jít dál, prosím?“ nabídla jim paní Norrisová.

Mladá žena je odvedla do skromného, ale útulně zařízeného obývacího pokoje a posadila se se spícím miminkem do houpacího křesla.

„Máte hezký domov,“ poznamenala Julie.

„Moje maminka v tomhle domě vyrůstala. Vyprávěla, že ho koupil její dědeček před první světovou válkou. Prožila tady většinu života a ona s tatínkem dům od dědečka koupili.“

„Je ještě naživu?“

„Ano, a na svých čtyřiadevadesát je ve skvělé formě. Před pár měsíci jsme ji museli přestěhovat do domova pro seniory, aby měla patřičnou péči. Když bylo miminko na cestě, trvala na tom, abychom se sem nastěhovali. Aspoň máme víc místa.“

„Vaše maminka by nám mohla pomoct,“ řekla Julie. „Hledáme nějaké staré dokumenty z první světové války, které možná vlastnil váš dědeček.“

Paní Norrisová se na okamžik zamyslela. „Mámě opravdu připadl všechen dědečkův majetek,“ přitakala. „Ale vím, že se většiny věcí v průběhu let zbavila. V dětském pokoji však zbyly nějaké staré knihy a fotografie, na které se samozřejmě můžete podívat.“

Opatrně je vedla nahoru po schodech do bleděmodře vymalovaného pokoje s dřevěnou kolébkou u jedné stěny. Jemně uložila děcko do kolébky a to jen tiše zafňukalo a hned zase usnulo.

„Dědečkovy věci jsou tady,“ zašeptala a přistoupila k vysoké dřevěné knihovně. Police zaplňovaly staré knihy vázané v látce, o jejichž hřbety stály opřené černobílé fotografie mužů v uniformách. Julie zvedla jednu z nich, na které byl mladý voják stojící vedle maršála Kitchenera.

„To je váš dědeček?“

„Ano, s lordem Kitchenerem. Ten velel za války celé armádě, věděla jste to?“

Julie se usmála. „Ano. On je vlastně ten důvod, proč jsme tady.“

„Dědeček často mluvil o tom, že by byl umřel s Kitchenerem na lodi, která se potopila cestou do Ruska. Byl však vážně nemocný a Kitchener ho z té cesty omluvil.“

„Ericko, našly jsme dopis, ve kterém váš dědeček naznačuje, že mu lord Kitchener poslal do úschovy svůj soukromý deník,“ řekla Julie. „Doufáme, že se nám ho podaří najít.“

„Jestli ho dědeček měl, tak tady bude. Prosím, podívejte se.“

Julie už četla Kitchenerovy předchozí deníky. Byly to malé knížky v tvrdých deskách. Přejížděla pohledem police a náhle strnula, když na té nejvyšší našla podobně vázanou knížku.

„Summer… dosáhneš na ten malý modrý svazek tam nahoře?“ zeptala se nervózně.

Summer se postavila na špičky, natáhla ruku, vzala knihu z police a podala ji Julii. Historičce se srdce rozbušilo rychleji, jakmile si všimla, že na hřbetě ani předních deskách není vytištěný titul. Pomalu svazek otevřela na první linkované stránce. Úhledným rukopisem tam stálo:

Deník HHK 1. ledna 1916

„To je on!“ vyhrkla Summer s pohledem upřeným na stránku.

Julie obrátila list a začetla se do prvního záznamu, kde autor popisoval své úsilí zvýšit kompenzace pro nové rekruty. Brzy přešla k poslednímu zápisu uprostřed knížky, jenž měl datum 1. června 1916. Pak zápisník zavřela a pohlédla s nadějí na paní Norrisovou.

„Tenhle ztracený deník hledají historici zabývající se Kitchenerem už celá léta,“ pronesla tiše.

„Pokud pro vás tolik znamená, klidně si ho vezměte,“ odpověděla Ericka a mávla nad knihou rukou, jako by nic neznamenala. „Tady ji nikdo hned tak číst nebude,“ dodala a usmála se na spící miminko.

„Svěřím ho Kitchenerově sbírce v Broome Parku, kdybyste si to někdy rozmyslela.“

„Jsem si jistá, že by byl dědeček nadšený, kdyby věděl, že se o Kitchenera a ‚velkou válku‘, jak jí říkal, ještě někdo zajímá.“

Julie a Summer poděkovaly mladé matce za deník, po špičkách sešly ze schodů a opustily dům.

„Tvoje zajížďka do Doveru byla rozhodně přínosná,“ prohlásila Julie s úsměvem, když přistoupily k autu.

„Vytrvalost vždycky přináší ovoce,“ opáčila Summer.

Julie vzrušená objevem si vůbec nevšimla motocyklisty v černém, který je sledoval z Dorchester Lane a po silnici do Canterbury, stále ve vzdálenosti několika aut. Zatímco Julie řídila, Summer listovala deníkem a zajímavé pasáže četla nahlas.

„Poslechni si tohle: Třetího března. Dostal jsem nečekaný dopis od arcibiskupa z Canterbury, v němž požaduje prohlédnout si osobně Manifest. Takže už je to venku, ačkoliv nevím, jak se to mohlo stát. Zesnulý doktor Worthington mě ujistil o své mlčenlivosti zaživa, ale po smrti zřejmě selhal. Na tom nesejde. Odmítl jsem arcibiskupovo pozvání, i když riskuji jeho zlobu, v naději, že se ta záležitost dá odložit na dobu, kdy znovu nastane mír.“

„Doktor Worthington, povídáš?“ zeptala se Julie. „To byl známý cambridgeský archeolog, který žil na přelomu minulého století. Jestli se dobře pamatuju, provedl několik významných vykopávek v Palestině.“

„To vypadá jako podivné spojení,“ poznamenala Summer a přelétla pohledem několik dalších stránek. „Kitchener se však arcibiskupova hněvu obával právem. O dva týdny později si zapsal: Dnes dopoledne si mě na žádost arcibiskupa Davidsona povolal biskup Lowery z Portsmouthu. I on výmluvně vyjádřil přání, abych daroval Manifest anglikánské církvi pro dobro celého lidstva. Nezmínil se však o tom, co církev s tím dokumentem zamýšlí. Od samého počátku jsem doufal v prospěšné pátrání po pravdě. Teď je však politováníhodně zjevné, že církev reaguje ve strachu a jejím základním cílem je pravdu potlačit a utajit. V rukou církve by byl dokument ztracen pro celá pokolení. To nemohu dovolit a v tom smyslu jsem biskupu Lowerymu, k jeho mimořádnému zklamání, odpověděl. I když teď není ta pravá chvíle, věřím, že po ukončení tohoto velkého konfliktu poskytne zveřejnění Manifestu celému lidstvu jiskru naděje.“

„Rozhodně tomu Manifestu přikládal velký význam,“ poznamenala Julie. „A teď se objevil biskup Lowery. Jeho záhadný červnový dopis Davidsonovi je náhle mnohem zajímavější.“

„Kitchener neposkytuje mnoho podrobností, ale zdá se, že se jeho zklamání církví prohlubuje,“ dodala Summer. „V dubnu píše: Plány letní ofenzívy ve Francii jsou skoro dokončené. Neustálé obtěžování arcibiskupovými poskoky se stává nesnesitelným. Premiér schválil mou žádost o osobní stráž. Naštěstí jsem nemusel upřesnit, proč ji chci.“

„Takže se na scéně konečně objevují naši přátelé Wingate a Stearns,“ prohodila Julie.

Jak se blížili k předměstí Canterbury, listovala Summer stránkami deníku rychleji.

„V záznamech z dubna a května pojednává o válečném plánování a občasném volném víkendu s příbuznými v Broome Parku. Ale moment, poslechni si tohle: Patnáctého května. Obdržel jsem další výhružný dopis od biskupa Loweryho. Vzhledem k jeho odporným způsobům se domnívám, že by lépe posloužil vlasti, kdyby vedl Ředitelství vojenské špionáže než portsmouthskou diecézi. Den nato píše: Na ulici mě oslovil anonymní člen anglikánské církve, který požadoval Manifest. Seržant Stearns se toho darebáka zbavil bez dalšího incidentu. Začínám litovat, že jsem tu neblahou listinu v sedmasedmdesátém objevil… nebo ji vloni dovolil doktoru Worthingtonovi rozšifrovat. Koho by napadlo, že bude starý kus papyru koupený od žebráka během našich výzkumů mít takové následky?“

Summer obrátila list. „Říká ti to datum něco?“

Julie zavzpomínala na své dřívější bádání o Kitchenerovi. „To bylo dlouho před jeho slavným hrdinstvím v Chartúmu. Myslím, že v roce 1877 sloužil na Středním východě. V té době vedl vojenskou výzkumnou výpravu v severní Palestině pod záštitou Palestinského výzkumného fondu založeného královnou Viktorií.“

„Pracoval jako výzkumník?“

„Ano, a převzal tým pracující v terénu, když jeho velitel onemocněl. Odvedli docela dobrou práci navzdory tomu, že je několikrát ohrožovali příslušníci místních arabských kmenů. S mnoha informacemi, které získali, se pracovalo ještě v šedesátých letech dvacátého století. Ale co se týče Kitchenera, ten cestoval v té době po celém Středním východě, takže se nedá určit, kde ten dokument získal. Deník si bohužel začal vést až o mnoho let později.“

„Musí to být velice starý papyrový svitek.“ Summer se přiblížila ke konci deníku a zastavila se u jednoho zápisu z konce května.

„Julie, tohle je ono,“ vydechla. „Píše tu: Další vážné varování od arcibiskupa. Zdá se, že se nezastaví před ničím, aby získali, co chtějí. Jsem si skoro jistý, že se už vloupali do Broome Parku, aby se tam porozhlédli. Má odpověď je snad udrží v patřičných mezích. Řekl jsem jim, že odvezu Manifest do Ruska a zapůjčím ho představeným ortodoxní církve v Petrohradě, aby ho uschovali do konce války. Představte si jejich zlost, kdyby věděli, že jsem ho ve skutečnosti bezpečně uložil u Sally, pod pozorným dohledem Emily, dokud se nevrátím.“

„Takže on ho nevzal s sebou do Ruska!“ vyhrkla Julie a hlas jí přeskakoval vzrušením.

„Už to tak vypadá. Poslechni si tohle. Prvního června napsal: Tohle je prozatím můj poslední zápis. Zdá se, že slídivé oči jsou všude. Chystaná cesta ve mně vzbuzuje obavy, ale je nutné zařídit, aby Rusko zůstalo na naší straně a nevyjednávalo jednostranné příměří s Německem. Tento deník předám do úschovy seržantu Wingateovi. H. H. K.“

„Četla jsem už další svědectví, že byl před vyplutím neklidný a zdálo se, že má z cesty strach,“ poznamenala Julie. „Musel mít neblahou předtuchu.“

„Nejspíš, jinak by tady nenechal deník. Ale teď je důležitější jiná věc – kdo byla Sally?“

„Musel to být někdo důvěryhodný, ale nemyslím, že jsem při svém bádání o Kitchenerovi kdy na nějakou Sally narazila.“

„Nemohla to být stará sekretářka nebo třeba manželka jiného důstojníka?“ zeptala se Summer.

Julie zavrtěla hlavou.

„A co třeba přezdívka některého z jeho spolupracovníků?“

„Ne, to by se o tom někde v jeho korespondenci objevila zmínka, ale nepamatuju se, že bych to jméno někde viděla.“

„Moc se mi nezdá, že ten dokument svěřil nějaké náhodné známé. A co to další jméno, Emily?“

Julie se na okamžik zamyslela, zatímco čekala, až bude moci vjet na kruhovou křižovatku před centrem Canterbury.

„Vlastně si vybavuju dvě Emily. Jmenovala se tak Kitchenerova babička z matčiny strany, ale ta byla v roce 1916 dávno po smrti. A jeho nestarší bratr měl vnučku jménem Emily. Až přijedeme do hotelu, musím se podívat do svých poznámek o maršálově rodokmenu, abych zjistila, kdy se narodila. Její otec, Kitchenerův synovec, se jmenoval Hal. Celkem pravidelně navštěvoval Broome Park.“

„Takže ta mladší Emily byla vlastně sestřenice Aldriche?“ zeptala se Summer.

„Ano, tak by to mělo být. Ráno bychom se na ni mohli Aldriche zeptat.“

Julie dojela do středu města a provezla Summer pomalu okolo slavné Canterburské katedrály. O pár bloků dál odbočila k Chaucerovu hotelu, jednomu z levnějších podniků ve městě. Poté co se nastěhovaly do sousedících pokojů, sešly se obě ženy na večeři v hotelové restauraci. Summer spořádala velký talíř smažené ryby s hranolky – ani si neuvědomila, jak jí z celodenního výletu vyhládlo. Julie se jí v chuti k jídlu skoro vyrovnala a zhltla celý talíř těstovin.

„Kdybys chtěla, aby ti slehlo, mohly bychom se projít ke katedrále,“ navrhla Julie.

„Vážím si tvé nabídky na prohlídku s průvodcem,“ odpověděla Summer, „ale raději bych strávila víc času analýzou Kitchenerova deníku.“

Julie se při té odpovědi rozzářila. „Doufala jsem, že to řekneš. Od chvíle, kdy jsme se ubytovaly, se nemůžu dočkat, až si ho přečtu.“

„Vedle hotelové haly je tichý salonek. Co kdybychom si objednaly čaj a ještě jednou si tam deník prošly? Tentokrát budeš číst ty a já budu dělat poznámky,“ dodala s úsměvem.

„To by bylo prima,“ souhlasila Julie. „Přinesu ze svého pokoje deník a notebook a sejdeme se tam.“

Vyšla po schodech do prvního patra, vstoupila do pokoje a zaváhala, když si všimla, že jsou její poznámky rozházené po celé posteli. Náhle se za ní zabouchly dveře a světlo zhaslo. Začala křičet, ale přiskočil k ní nějaký stín a ústa jí zakryla ruka v rukavici. Další paže se jí obtočila kolem pasu a přitáhla ji těsně k útočníkovi, který měl zřejmě na sobě nějaké prošívané oblečení. Pak jí do ucha zavrčel hluboký hlas:

„Jestli vydáte jediný zvuk, neuvidíte už nikdy vycházet slunce.“

28

Summer čekala v salonku dvacet minut a pak zatelefonovala do Juliina pokoje. Když to nikdo nezvedl, šla nahoru a zaklepala na dveře. Její obavy zesílily, protože si všimla visačky „Nerušit“ zavěšené na klice. Uviděla noční pokojskou, která postupovala chodbou a rozestýlala postele, a přesvědčila ji, aby se podívala do Juliina pokoje. Pokojská odemkla, rozsvítila a zalapala po dechu.

Julie seděla na podlaze s rukama za zády přivázanýma k pelesti postele. V jejích vytřeštěných očích se objevila úleva, když jí Američanka odvázala punčochu, kterou měla omotanou kolem hlavy jako roubík.

„Nejsi zraněná?“ zeptala se Summer a pustila se do rozvazování prostěradla poutajícího Juliiny ruce.

„Ne… jsem v pořádku,“ zamumlala dívka a potlačila slzy strachu i úlevy. „Jenom jsem trochu vystrašená.“

Rychle se vzpamatovala a pronesla pevným hlasem:

„Vlastně byl docela ohleduplný. Nechtěl mi ublížit.“

„Byl to jen jeden muž?“

Julie přikývla.

„Viděla jsi, jak vypadal?“

„Bohužel ne. Myslím, že se schovával v koupelně a já prošla přímo kolem něho. Zhasl světlo a pak mi přetáhl přes hlavu povlak na polštář. Nemám tušení, jak vypadal. Jenom jsem měla pocit, že má na sobě něco jako prošívanou bundu.“

Brzy dorazil vedoucí hotelu následovaný dvěma canterburskými policisty. Pečlivě prohledali pokoj a vyslechli Julii, Summer i pokojskou. Historička měla v pokoji kabelku, ale tu lupič nevzal. Julie pohlédla vyděšeně na Summer, když jí došlo, že jediné, co z pokoje zmizelo, je Kitchenerův deník.

„Typický pokus o hotelovou loupež,“ slyšela Summer říkat na chodbě jednoho policistu vedoucímu hotelu. „Zjevně ho v pokoji překvapila a on se ji rozhodl svázat, aby získal čas na útěk. Nemusím snad ani zdůrazňovat, jak mizivá je šance, že toho lupiče dopadneme.“

„Ano, tohle jsem už bohužel párkrát zažil,“ opáčil vedoucí. „Díky, detektive.“

Vedoucí hotelu se vrátil do pokoje, upřímně se Julii omluvil a slíbil, že nechá jejich patro po celou noc hlídat. Když odešel, nabídla Summer Julii, aby přespala v jejím pokoji.

„Ano, jestli ti to nevadí. Budu se tam cítit líp,“ řekla. „Jenom si vezmu kartáček.“

Julie odešla do koupelny a pak náhle zavolala na Summer.

„Co je, Julie?“ zvolala a běžela za ní.

Julie tam stála se zachmuřeným výrazem ve tváři a ukazovala na malé zrcadlo nad umývadlem. Lupič jí tam nechal varování napsané její vlastní růžovou rtěnkou. Bylo jasné a stručné: „Nechte K být.“

29

Julie se probudila druhý den ráno po noci přerušovaného spánku. Její strach a úzkost se postupně změnily v pobouření. Vstala časně a zjistila, že plane vzteky.

„Kdo mohl vědět, že jsme ten deník objevily?“ ptala se a přecházela po podlaze hotelového pokoje. „Vždyť jsme ho sotva našly!“

Summer se česala v koupelně. „Možná o tom deníku ve skutečnosti neměl tušení,“ odpověděla. „Třeba se jenom snažil zjistit, co víme, a měl štěstí.“

„Asi je to možné. Ale proč to varování? Kitchener umřel skoro před sto lety, tak jak by mohl někomu stále nahánět strach?“

Summer na sebe stříkla trochu parfému a přišla za Julií do ložnice. „Jedno vím jistě. Musí to být někdo, kdo ví víc než my buďto o Manifestu, nebo o potopení Hampshiru.“

„Nebo o obojím,“ souhlasila Julie. Zachytila vůni Summeřina parfému. „Moc příjemná voňavka,“ prohodila.

„Díky. Je to dárek od přítele z Britské Kolumbie.“

„Ta kolínská!“ vyhrkla náhle Julie. „Skoro jsem zapomněla. Ten útočník, co mě včera večer svázal, byl cítit pánskou kolínskou. Vím jistě, že stejnou používal ten chlápek, kterého jsme potkaly v Lambethské knihovně.“

„Máš na mysli pana Bakera? Myslíš, že to byl on?“

„Právě teď si nejsem jistá vůbec ničím, ale mám dojem, že to mohl být on. Ptal se nás na deník, pamatuješ? V té chvíli mi to přišlo trochu zvláštní.“

„Máš pravdu. Až se vrátíme do Londýna, poptáme se v té knihovně,“ souhlasila Summer. „Je šance, že ho ta knihovnice dokáže identifikovat.“

Julii se trochu ulevilo, ale to odhalení jen podnítilo její zvědavost.

„A mezitím se zastavíme v Broome Parku a zjistíme, co Aldrich ví o své sestřenici Emily.“

Rychle posnídaly v hotelu, skočily do auta a jely do Broome Parku. Tři kilometry za Canterbury projelo auto hlubokým výmolem ve vozovce.

„Něco není v pořádku,“ řekla Julie, když ucítila silné vibrace ve sloupku řízení.

Auto poskočilo v další vyjeté koleji a cestující náhle ucítily trhnutí. Následovalo kovové skřípění. Summer v šoku vyhlédla z okénka a uviděla, že pravé přední kolo poskakuje před nimi na krajnici. Auto se okamžitě ostře stočilo doprava do protějšího pruhu. Julie strhla volant doleva, aby vyrovnala směr jízdy, ale bez výsledku.

Pravá poloosa se zaryla do asfaltu ve spršce jisker a vůz se otočil po směru hodinových ručiček. Od zbývajících tří pneumatik se kouřilo, jak se auto otáčelo a pak pozpátku sklouzlo ze silnice. Přeskákalo krajnici, smýklo sebou přes travnatý pás a narazilo do nízkého náspu. Když se usadil prach, vypnula Julie motor běžící na volnoběh a obrátila se k Summer.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se bez dechu.

„Ano,“ odpověděla Summer a také se zhluboka nadechla. „To byla pecka. Měly jsme docela kliku.“

Všimla si, že je Julie bledá a stále křečovitě svírá volant.

„To udělal on,“ pronesla tiše.

„No, jestli ano, bude se muset snažit mnohem víc, aby nás zastavil,“ opáčila Summer vzdorně ve snaze pozvednout Julii náladu. „Podíváme se, jestli se dostaneme zpátky na cestu.“

Když otevřela dveře, přisvištěl po silnici černý motocykl. Řidič trochu zpomalil a dlouze si poškozené auto prohlédl. Pak přidal prudce plyn a vystřelil kupředu.

„Neobtěžuj se nám pomáhat!“ vyprskla Summer, když jeho obrys zmizel za zatáčkou.

Došla k silnici a našla upadlé kolo ležet na krajnici. Postavila ho a odkutálela zpátky k autu. Julie mezitím vystoupila, ale seděla na velkém kameni a ruce se jí stále třásly. Summer otevřela kufr, vyndala hever a nasadila ho pod přední nárazník. Půda byla tvrdá a převážně rovná, což jí umožnilo zvednout poloosu ze země. Přestože na ní byly hluboké rýhy, podařilo se jí nasadit kolo a upevnit ho třemi matkami, které sundala z ostatních kol. Přesvědčila se, že jsou všechny matky utažené, a uložila hever zpátky do kufru.

„Summer, zvládla jsi to skvěle,“ pochválila ji Julie. Do tváří se jí už vrátila barva a přestala se třást. „Myslela jsem, že budeme muset zavolat asistenční službu.“

„Otec mě učil opravovat veterány,“ pronesla Summer s hrdým úsměvem. „Vždycky říká, že by každá holka měla umět vyměnit kolo.“

Julie si prohlédla malou prohlubeň na zadním nárazníku a pak podala klíčky Summer.

„Nevadilo by ti po zbytek cesty řídit? Mám nervy v kýblu.“

„Vůbec ne,“ odpověděla Summer. „Pokud ti nebude vadit, že před každým výmolem zpomalím.“

Vzala si klíčky, posadila se za volant a vycouvala zpátky na silnici. Auto už jelo dál bez problémů a brzy zastavily na parkovišti u Broome Parku. Když vešly do sídla, našly Aldriche, jak servíruje v zahradním atriu croissanty a čaj. Julie si ho na okamžik odvedla stranou, ale o jejich nehodě se nezmínila.

„Aldrichi, mohla bych se vás zeptat na Emily Kitchenerovou?“

Starochovi se okamžitě rozzářily oči. „Ba ba, Emily byla moc milá dáma. Zrovna včera večer jsem o ní vyprávěl jednomu hostovi. Moc ráda se po západu slunce procházela zdejším parkem, aby slyšela zpívat slavíky. Těžko uvěřit, že už je deset let po smrti.“

„Ona bydlela tady v sídle?“ zeptala se Summer.

„No ano. Můj otec ji sem vzal, když jí zahynul manžel při železničním neštěstí. To muselo být okolo roku 1970. Bydlela tam, kde je teď windsorské apartmá, v nejvyšším poschodí.“

„Nevybavujete si, jestli měla nějakou přítelkyni nebo společnici jménem Sally?“ zeptala se Julie.

„Na žádnou Sally si nevzpomínám,“ zavrtěl hlavou.

„Zmínila se někdy, že by dostala od lorda Kitchenera nějaké dokumenty nebo listiny?“ zeptala se Summer.

„Mně tedy ne. Samozřejmě byla ještě mladá, když earl zemřel. Ale můžete si prohlédnout její věci, jestli chcete. Jsou uložené ve sklepě v několika krabicích.“

Summer vrhla na Julii pohled plný naděje.

„Kdyby vás to neobtěžovalo,“ řekla Julie Aldrichovi.

„Vůbec ne. Mohu vás odvést dolů hned teď.“

Aldrich je dovedl do soukromého křídla a zamčenými dveřmi k rohovému schodišti. Sestoupili po něm do slabě osvětleného sklepení, které bylo prakticky jen širokou chodbou táhnoucí se pod malou částí sídla. Vysoko podél zdí stály vyrovnané dřevěné bedny a prachem pokrytý nábytek.

„Většina toho nábytku patřila earlovi,“ vysvětlil Aldrich, když je vedl chodbou. „Brzy budu muset zorganizovat další aukci.“

Na konci chodby došli k těžkým dveřím zavřeným na zástrčku.

„Tohle byla původně spíž na zásoby,“ poznamenal a sáhl po zástrčce, než si uvědomil, že už je vytažená. „Pevně ji zavírali kvůli krysám.“

Rozsvítil uvnitř, chytil držadlo, trhnutím otevřel těžké dveře a odhalil tři metry dlouhou komoru lemovanou po obou stranách policemi s dřevěnou skříní na protějším konci. Police byly plné papírových krabic obsahujících většinou dokumenty a záznamy o sídle.

„Emilyiny věci by měly být tady dole,“ řekl, došel dozadu a ukázal na polici ve výši pasu, kde byly tři krabice označené „E. J. Kitchenerová“.

„Emily Jane Kitchenerová,“ řekl Aldrich. „Měli byste nejjednodušší, kdybyste se do těch krabic podívali tady. Budete potřebovat doprovod zpátky nahoru?“

„Díky, Aldrichi, to nebude nutné,“ odpověděla Julie. „Zamkneme to tady a cestu nahoru najdeme samy.“

„Doufám, že se k nám připojíte u večeře. Budeme v zahradě grilovat ryby.“ Pak se starý správce obrátil a odšoural se ze spíže.

Summer se za ním podívala a usmála se. „Moc milý chlapík.“

„Gentleman ze staré školy,“ souhlasila Julie a popotáhla dvě krabice dopředu na polici. „Jdeme na to, jedna pro tebe a jedna pro mě.“

Summer vzala krabici a zvedla víko, které, jak si všimla, nebylo zalepené. Obsah byl zpřeházený, jako by tam věci někdo chvatně naházel nebo se v nich přehraboval. Usmála se sama pro sebe, když vytáhla dětskou dečku a rozprostřela ji na prázdné polici. Vedle ní položila několikery dětské šaty, velkou panenku a porcelánové figurky. Na dně krabice našla nějakou bižuterii a knížku dětských říkadel.

„Tady jsou jenom památky na dětství,“ poznamenala a pečlivě uložila všechno zpátky. „Bohužel nic, co by nás zajímalo.“

„Já na tom nejsem o moc líp,“ poznamenala Julie a postavila na polici pár bot pošitých penízky. „Mám tu většinou boty, svetry a několikery večerní šaty.“ Ze dna zvedla plochý tác. „A zašlý kus stříbrného jídelního servisu,“ dodala.

Ženy vrátily krabice na místa a pak společně otevřely třetí.

„Tahle vypadá slibněji,“ řekla Julie a vytáhla silný balíček dopisů.

Začala je přebírat a Summer prohlédla zbytek obsahu krabice. Většinu tvořily Emilyiny oblíbené knihy spolu s několika zarámovanými fotografiemi, na kterých byla se svým manželem. Na dně krabice našla velkou obálku plnou starých fotografií.

„Taky nic,“ povzdechla si Julie, když přelétla pohledem poslední dopis a vrátila ho do obálky. „Všechno to jsou staré dopisy od jejího manžela. Ani zmínka o naší záhadné dívce. Myslím, že Sallyino tajemství prostě nemá být odhaleno.“

„Věděly jsme, že je to výstřel naslepo,“ odpověděla Summer. Vytáhla fotografie z obálky a rozložila je na polici, aby se na ně mohla Julie podívat. Všechno to byly sépiově zbarvené, skoro sto let staré snímky. Julie zvedla jeden s mladou ženou v jezdeckém úboru držící koňské otěže.

„Byla to moc hezká dívka,“ poznamenala Summer při pohledu na jemnou tvář s pronikavýma očima podobnýma těm, které měl její slavný strýc.

„Tady je jedna s Kitchenerem,“ řekla Julie a ukázala na dřívější foto pořízené v zahradě. Kitchener stál v uniformě vedle manželů s mladou dcerou svírající panenku. Summer v batoleti poznala mladší verzi Emily ze snímku s koněm.

„Tady vypadá tak na čtyři roky,“ konstatovala Julie. Zvedla fotografii a obrátila ji, jestli není na zadní straně napsané datum. Když si přečetla popisek, zalapala po dechu.

„Duben 1916. Strýc Henry a Emily se Sally v Broome Parku.“

Strčila snímek Julii pod nos. Julie si přečetla text, pak fotografii otočila a studovala obrázek s nakrčeným obočím.

„A to je Emily se svými rodiči. Myslím, že její matka se jmenovala Margaret.“

Summer se na ni podívala a usmála se. „Sally je ta panenka.“

Než se Julii rozsvítilo, Summer se už přehrabovala v první krabici s majetkem Emily Kitchenerové. Vmžiku z ní vytáhla blonďatou panenku s porcelánovou hlavou oblečenou do kostkované zástěry. Podržela ji před sebou a porovnala s pannou na fotografii.

Byla stejná.

„Napsal, že Manifest je v bezpečí u Sally,“ zamumlala Julie. „A Sally je panenka?“

Obě ženy si prohlížely panenku, jejíž šaty a údy svědčily o tom, že si s ní Emily skoro před sto lety hodně hrála.

Summer panenku opatrně obrátila a zvedla kostkovanou zástěru a podobné kalikové šaty. Na panenčiných zádech bylo vidět silný šev, který držel vycpávku uvnitř. Stehy však byly hrubé a nepravidelné, což neladilo s pečlivým provedením zbytku panny.

„Tohle nevypadá na práci zkušené švadleny,“ poznamenala Summer.

Julie prohrabala jinou krabici a vytáhla zašlý stříbrný příborový nůž.

„Chceš provést operaci?“ zeptala se nervózně a podala nůž Summer.

Summer položila panenku tváří dolů na polici a začala přeřezávat nejhornější steh. Tupý nůž se s pevnou režnou nití potýkal jen stěží, ale nakonec se jí podařilo prvních několik stehů přeřezat. Odložila nůž, vypárala zbytek nitě a rozevřela panence záda. Uvnitř byla stlačená vatová vycpávka.

„Promiň, Sally,“ řekla a opatrně vytahovala vatu ven, jako by panenka byla živá. Julie se Summer dívala napjatě přes rameno, ale zatvářila se zklamaně, když viděla, že panenčino tělo neobsahuje nic než vatu. Zavřela oči a zavrtěla hlavou, když jí Summer vytáhla velkou kouli.

„Hloupý nápad,“ zamumlala.

Ale Summer ještě neskončila. Nahlédla do dutiny a prohmatávala ji prsty.

„Počkej, myslím, že tady něco je.“

Julie vytřeštila oči. Sledovala Summer, jak sahá do panenčiny levé nohy a vytahuje z ní nějaký předmět. Summer tahala sem a tam, až nakonec vyprostila trubičku zabalenou v plátnu. Julie se naklonila blíž, Summer položila předmět na polici a jemně odmotala plátno. Uvnitř byl silný kus pergamenu stočený do svitku. Summer přitiskla jeho horní okraj k polici a opatrně ho rozbalila. Obě ženy zatajily dech.

Ukázalo se, že pergamen je nepopsaný. Brzy však viděly, že chrání menší svitek stočený uvnitř. Byl to papyrus barvy bambusu s jediným sloupcem písma táhnoucím se jeho středem.

„Tohle… to musí být Manifest,“ pronesla Julie potichu s pohledem upřeným na starodávný dokument.

„Zdá se, že je napsaný nějakým starým písmem,“ poznamenala Summer.

Julie si písmo prohlížela a připadalo jí povědomé. „Podobá se řečtině,“ řekla, „ale nic takového jsem nikdy neviděla.“

„To bude nejspíš koptská řečtina,“ zaduněl za nimi mužský hlas.

Ženy sebou trhly leknutím. Obrátily hlavy ke dveřím a šokovalo je, když v nich uviděly stát Ridleyho Bannistera. Měl na sobě černou koženou bundu se silnými vycpávkami a kalhoty oblíbené mezi motokrosovými jezdci. Ale ani jedna z žen si jeho neobvyklého oděvu nevšimla. Veškerou jejich pozornost upoutal tuponosý revolver, kterým mířil přímo na ně.

30

„To vy jste mě napadl v mém hotelovém pokoji!“ vyhrkla Julie. Konečně poznala kožený oblek.

„Napadení je trochu silné slovo,“ odpověděl Bannister nenuceně. „Raději bych to vyjádřil tak, že jsme si prostě vyměňovali informace o výzkumu.“

„Chcete říct, že jste je ukradl,“ ozvala se Summer.

Bannister na ni dotčeně pohlédl. „Vůbec ne. Pouze jsem si je vypůjčil. Zjistíte, že Kitchenerův deník už našel nový domov nahoře u ostatních papírů.“

„Ach, kajícný lupič!“ opáčila Summer sarkasticky.

Bannister její poznámku ignoroval.

„Musím říct, že na mě vaše detektivní schopnosti udělaly dojem,“ pronesl s pohledem upřeným na Julii. „Ten deník vázaný v kůži byl úžasný objev, i když earlovy komentáře nejsou zas tak překvapivé. Ale vy jste navíc našly Sally. Smekám před vámi.“

„Nebyly jsme tak ledabylé jako vy,“ poznamenala Summer.

„No, měl jsem na prohlídku majetku Emily Kitchenerové málo času. Ale tak či tak, skvělá práce. Já pátral deset let a bez úspěchu.“ Zvedl pistoli a pokynul jí.

„Mohly byste se laskavě postavit k zadní zdi, dámy? Rád bych odešel s Manifestem.“

„Chcete si ho půjčit?“ zeptala se Julie.

„Obávám se, že tentokrát nikoliv,“ odpověděl Bannister se žraločím úsměvem.

Julie se podívala na svitek a pak pomalu ustoupila.

„Tak nám nejdřív povězte, čím je Manifest tak významný,“ požádala ho.

„Dokud nebude prokázána jeho autenticita, nedá se to říct jistě,“ odpověděl Bannister. Došel k polici, aby si vzal pergamen s papyrem uvnitř. „Je to jenom starý dokument, o kterém si někteří myslí, že by mohl otřást stávajícím rozložením teologických sil.“ Zvedl volnou rukou svitek a jemně ho zasunul do vnitřní kapsy bundy.

„A Kitchenera kvůli němu zabili?“ zeptala se Julie.

„Předpokládám, že ano. Ale to si budete muset vyřídit s anglikánskou církví. Hezky se mi s vámi povídá, dámy,“ řekl, zatímco couval ke dveřím, „ale bohužel musím chytit letadlo.“

Vyšel ze spíže a začal za sebou zavírat dveře.

„Prosím, nenechávejte nás tady,“ ozvala se Julie.

„Nebojte se,“ opáčil Bannister. „Počkám tak den a pak zavolám Aldrichovi, abych ho informoval, že má ve sklepě zamčené dvě pohledné dívky. Sbohem.“

Dveře se zabouchly a následoval zvuk zasouvané zástrčky. Potom Bannister zhasl světlo a spíž se ponořila do tmy. Tiše vystoupil nahoru do Aldrichova soukromého křídla, zastavil se, aby vrátil nenabitou pistoli Webley do skleněné vitríny s Kitchenerovými vojenskými artefakty, kde si ji před pár minutami vypůjčil. Počkal, až se vyprázdní vstupní hala, nepozorován vyklouzl ze sídla a rychle naskočil na pronajatou motorku.

Tři hodiny nato zavolal šéfovi ochranky Lambethského paláce z telefonního automatu na letišti Heathrow.

„Judkinsi, tady je Bannister.“

„Bannistere,“ ozval se šéf ochranky kysele. „Čekám na vaši zprávu. Už jste našel tu Goodyearovou?“

„Ano. Byla s tou Američankou v Broome Parku a přehrabovaly se v Kitchenerových dokumentech. Vlastně tam ještě jsou.“

„Mohly by představovat problém?“

„No, jsou trochu podezíravé a rozhodně štěkaly na správný strom.“

„A mají něco, co by nám mohlo uškodit?“ zeptal se Judkins netrpělivě.

„To ne,“ odpověděl Bannister a se širokým úsměvem se poplácal po kapse. „Nic nemají. Vůbec nic.“

31

V uzavřené spíži byla tma jako v hrobě. Sumer se chytila police, aby udržela rovnováhu, než si její oči zvyknou na náhlou temnotu. Vzpomněla si na mobil, vytáhla ho z kapsy a přístroj se slabě modře rozzářil.

„Telefonní signál tady dole bohužel není, ale aspoň máme noční lampičku,“ řekla.

Použila telefon jako baterku a došla ke dveřím. Nejprve do nich strčila ramenem a pak zkusila pár silných kopanců. Mohutné dveře se ani nepohnuly a ona věděla, že těžkou zástrčku by nedokázal vylomit ani zápasník sumo. Couvla zpátky k Julii a ozářila telefonem vyděšený výraz v jejím obličeji.

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ pronesla Julie třesoucím se hlasem. „Myslím, že se mi chce křičet.“

„To není špatný nápad, Julie. Proč bychom si nezakřičely?“

Summer zaklonila hlavu ke stropu a vydala pronikavý jekot. Julie se k ní okamžitě přidala a společně volaly o pomoc.

Výkřiky tlumené silnými dveřmi spíže nahoře skoro nikdo nezaregistroval. Těch pár hostů, kteří zaznamenali vzdálené volání, usoudilo, že si jen někdo pustil moc nahlas iPod. A Aldrichovy staré uši nepostřehly vůbec nic.

Ženy si daly krátkou pauzu a zkusily zakřičet znovu. Jak ubíhaly minuty, aniž se něco stalo, smířily se s faktem, že je nikdo neuslyší. Křik jim však pomohl uvolnit se, zapudit strach z uvěznění. Zvlášť Julie, zdálo se, nabyla znovu rovnováhy, kterou už začínala ztrácet.

„Asi bychom si měly udělat pohodlí, když tady nějakou dobu pobudeme,“ řekla, stáhla na podlahu jednu velkou krabici a použila ji jako židli. „Myslíš, že Aldrichovi opravdu zavolá?“ zeptala se zasmušile.

„Nejspíš ano,“ odpověděla Summer. „Nechoval se jako vycvičený zabiják, ani nevypadal jako šílenec.“ V nitru si ale tak jistá nebyla.

„Já osobně bych raději na Aldriche nečekala,“ dodala. „Možná je v těch krabicích něco, co nám pomůže dostat se ven.“

Ve slabé záři mobilního telefonu začala otevírat některé další krabice. Brzy však bylo zjevné, že v bývalé spíži jsou uložené jen papíry, oblečení a několik dalších osobních předmětů. Zakrátko ji to přestalo bavit, položila krabici vedle Julie a posadila se.

„Tak se zdá, že tu máme nanejvýš slušnou garderobu a ta nám odsud nepomůže.“

„No, aspoň si budeme mít co obléknout, kdyby se do nás dala zima,“ řekla Julie. „Jen kdyby tady bylo něco k jídlu.“

„Obávám se, že v téhle spíži se už k jídlu nic nenajde,“ opáčila Summer. Pak se na okamžik zamyslela nad svou odpovědí. „Aldrich povídal, že se sem ukládaly dlouhodobé zásoby, je to tak?“ zeptala se.

„Ano,“ potvrdila Julie. „A proto sem naštěstí nemohou krysy.“

„Julie, víš, kde se v sídle nachází hlavní kuchyně?“

Badatelka chvíli přemýšlela. „Nikdy jsem do ní nevstoupila, ale je hned vedle hlavní jídelny, u západní strany budovy.“

Summer si vybavila, jak je sídlo orientované vzhledem ke světovým stranám. „A my jsme na západní straně, ne?“

„Ano.“

„Takže kuchyň by měla být zhruba nad námi?“

„Ano, to by odpovídalo. Kam tím míříš?“

Summer se postavila, začala obcházet místnost a přitom si svítila mobilem za police. Pomalu došla k zadní zdi spíže a prozkoumala dveře čtyřdílné skříně, které byly vidět za hromadami krabic. Podala telefon Julii, aby jí ho podržela.

„Kdybys byla Kitchenerův kuchař a potřebovala pytel mouky, tahala by ses s ním celým domem?“ zeptala se a odsunula hromadu krabic stranou. Pak se natáhla k horním dvěma dvířkům skříně a pokusila se je otevřít. Ani se nepohnuly.

„To jsou falešné dveře,“ poznamenala Julie, která držela světlo, zatímco Summer marně zatínala nehty do škvír okolo nich. „Zkus ty spodní.“

Julie odstrčila stranou další krabici, aby Summer mohla zkusit otevřít spodní dveře. Zabrala za jejich okraje a překvapilo ji, když se snadno rozlétly. Za nimi byl prázdný černý prostor.

„Strč světlo dovnitř,“ požádala Summer.

Julie natáhla ruku s mobilem do otevřených dveří a osvětlila na dně skříně velkou desku, která byla připevněná ke kolejnicím na zadní stěně. Na jedné straně bylo vidět kladku s pevnou smyčkou lana, které se táhlo nahoru. Julie posvítila mobilem vzhůru a odhalila dlouhou svislou šachtu.

„Je to nákladní výtah,“ vyhrkla Julie. „No jasně. Jak tě to napadlo?“

Summer pokrčila rameny. „Asi mnohaletá snaha usnadňovat si práci.“

Chvilku si desku prohlížela. „Je to tu trochu těsné, ale myslím, že se sem vejdu. Obávám se, že si to světlo budu muset zase půjčit.“

„Tímhle nemůžeš vyjet nahoru,“ namítla Julie. „Srazíš si vaz.“

„Jen klid. Myslím, že to půjde.“

Summer si vzala mobil, nasoukala své dlouhé nohy do otvoru a zkroutila zbytek těla, až nakonec seděla na desce v tureckém sedu. Vedle kladky visela dvě roztřepená lana používaná na zvedání desky, ona se však neodvážila vystavit je své váze. Položila si telefon do klína a prohlédla si tenký řetěz z bicyklu obtočený okolo kladky. Pak vystrčila hlavu do spíže.

„Drž mi palce. Doufám, že se za pět minut sejdeme u dveří,“ řekla Julii.

„Buď opatrná.“

Summer popadla řetěz oběma rukama a silně zatáhla dolů. Deska se zvedla ze země a Summer začala stoupat šachtou. Julie okamžitě vysypala na dno krabici šatstva, aby změkčilo Summeřin případný pád.

Ale atletická mladá oceánografka nespadla. Summer se vytáhla tři metry vysoko, než jí začaly slábnout svaly v pažích. Pak zjistila, že může naklonit desku dopředu, zaklínit se nohama proti jedné straně šachty a přitisknout záda na protější straně. Když se takhle vzpříčila, mohla dočasně pustit řetěz, který se jí zařezával do dlaní. Několik minut odpočívala, pak se vytáhla o další metr výš a dala si znovu pauzu.

Asi půl metru nad hlavou spatřila horní kladku a ještě jednou sebrala síly, aby se vytáhla nahoru. S bolavýma rukama se probojovala do úrovně kladky a skrčila hlavu pod stropem šachty. Před ní se objevila zadní strana dvířek výtahu a ona se o ně rychle opřela nohama. Dvířka se však ani nepohnula.

Cítila, jak jí ruce slábnou, a znovu vykopla nohama. Tentokrát ucítila, že se dveře lehce pohnuly. Byla moc vysoko a blízko ke kladce, než aby se mohla zaklínit v šachtě a odpočinout si, a cítila, jak její sevření řetězu slábne. Uvědomila si, že se za pár vteřin pustí, odstrčila se dozadu, jak jen mohla, pak vystřelila kupředu a vší silou kopla do dvířek.

Dveře výtahu se rozlétly a Summer uslyšela příšerný rachot. Na okamžik ji oslnilo jasné světlo, pustila se řetězu, prolétla dveřmi a setrvačnost ji hnala po nějakém hladkém povrchu.

Jakmile se jí vrátil zrak, zjistila, že leží na velkém týkovém bufetovém stole. Ten stál v jasně osvětleném salonku postaveném z jedné části původní kuchyně. Summer se lekla, když uviděla, že v místnosti sedí u čaje několik postarších párů. Všichni zmlkli a zírali na ni, jako by byla mimozemšťan ze souhvězdí Malý vůz.

Pomalu se svezla ze stolu na zem a rozhlédla se po zdroji toho rachotu. Po podlaze byly rozeseté lžíce, šálky a talířky z velké čajové soupravy, která se rozlétla, když vykopla dveře.

Summer se zběžně očistila, schovala dlaně umazané od kolomazi a usmála se na vytřeštěné přihlížející.

„Hrozně mi vadí, když prošvihnu svačinu,“ řekla omluvně a rychle vyběhla z místnosti.

Na chodbě narazila na Aldriche, který spěchal za tím hlukem, a přesměrovala ho, aby pomohl Julii. Společně seběhli ze schodů a odemkli dveře spíže. Když Summer uviděla Julii, s úlevou se usmála.

„Slyšela jsem hrozný kravál. Je všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděla Summer, „ale dlužím Aldrichovi novou čajovou soupravu.“

„Láry fáry!“ odfrkl si staroch. „A teď mi ještě jednou povězte, kdo vás tam zamkl.“

Julie popsala Bannistera a jeho motocyklový úbor.

„To vypadá na toho chlapa Bakera,“ zamyslel se Aldrich. „Dneska ráno se odhlásil.“

„Co o něm víte?“ zeptala se Summer.

„Bohužel moc ne. Povídal, že je spisovatel z Londýna a vypravil se na golfovou dovolenou. Ale matně si vzpomínám, že už tady jednou byl, tak před čtyřmi nebo pěti lety. Vybavuji si, že jsem ho pustil do archivu. O earlovi toho věděl docela dost. Vlastně to byl on, kdo se ptal na Emily.“

Julie a Summer se na sebe chápavě podívaly a Summer se vrátila do spíže.

„Chcete zavolat policii?“ zeptal se Aldrich.

Julie se na chvilku zamyslela. „Ne, asi to nebude nutné. Má to, pro co přišel, takže si myslím, že nás už nebude obtěžovat. Kromě toho jsem si jistá, že vám dal falešné jméno a londýnskou adresu.“

„Jestli se tady ještě jednou ukáže, bude litovat,“ zavrčel Aldrich. „Chudinky moje. Prosím, pojďte nahoru a dejte si čaj.“

„Díky, Aldrichi. Přijdeme za vámi.“

Když se Aldrich odšoural, posadila se Julie na lavičku z doby vlády královny Anny stojící mezi zakrytým nábytkem a ztěžka dýchala. Summer okamžik nato vyšla ze spíže a všimla si, jak je Julie bledá.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Summer.

„Ano. Nechtěla jsem to přiznat, ale mám trochu klaustrofobii. Tohle bych si v dohledné době nerada zopakovala.“

Summer se obrátila a zavřela za sebou těžké dveře.

„Už nikdy sem nebudeme muset vstoupit,“ řekla. „Kde je Aldrich?“

„Šel nahoru uvařit čaj.“

„Doufám, že najde pár hrnků, které se nerozbily.“

Julie se zklamaným výrazem zavrtěla hlavou.

„Nemohu tomu uvěřit. Měly jsme klíč ke Kitchenerově smrti přímo v rukou a ten lupič nám ho sebral dřív, než jsme mohly přijít na to, co to všechno znamená.“

„Nepropadej zoufalství. Ještě není všechno ztraceno,“ opáčila chlácholivě Summer.

„Ale nemáme se čeho chytit. Skutečný význam Manifestu nejspíš nikdy neodhalíme.“

„Abych citovala Aldriche, láry fáry!“ odpověděla Summer. „Stále ještě máme Sally,“ dodala a pozvedla panenku.

„A co s ní?“

„No, náš přítel nám sice ukradl levou nohu, ale pořád ještě máme pravou.“

Podržela rozpáranou panenku Julii před očima a vyškubla z ní kousek vaty. Když historička nahlédla dovnitř, rozeznala okraj dalšího svitku, tentokrát v pravé noze.

Nic neřekla, jen se jí rozzářily oči. Summer jemně tahala předmět z panenčiných útrob. Když ho položila na lavičku a jemně rozvinula, obě viděly, že to není kus pergamenu ani papyrus. Byl to jen na stroji popsaný papír s hlavičkou „Cambridgeská univerzita, fakulta archeologie“.

32

„Potápěči jsou ještě dole,“ oznámil Dunn.

Stál na palubě Aegean Exploreru a díval se dalekohledem na prázdný zodiac přivázaný k lanu ukotvenému na dně u osmanského vraku. Každých pár vteřin zahlédl na hladině kousek od lana dvě sady bublin. Gunn se podíval dalekohledem za zodiac a zaostřil na velkou modrou italskou jachtu, která kotvila nedaleko. Překvapilo ho zjištění, že je obrácená přídí k němu, což ji stavělo kolmo k proudu. Krátký pohled na zadní palubu mu ukázal nějaké muže v plné práci, ale Gunnovi brzy zakryla výhled nástavba plavidla.

„Naši zvědaví přátelé si stále obhlížejí okolí,“ poznamenal.

„Sultana?“ otázal se Pitt, který si už dříve přečetl jméno italské jachty.

„Ano. Vypadá to, že se přesunula o trochu blíž k vraku.“

Pitt vzhlédl od stolu na mapy, kde studoval nějaké dokumenty.

„Zřejmě mají nouzi o zábavu.“

„Nemůžu přijít na to, co mají za lubem,“ povzdechl si Gunn a odložil dalekohled. „Zapnuli boční trysky a obrátili se bokem k proudu.“

„Proč jim nezavoláš vysílačkou a nezeptáš se?“

„Kapitán se s nimi zkusil včera večer skamarádit několikrát. Ani neodpověděli.“

Gunn popošel a posadil se ke stolu naproti Pittovi. Na stole ležely dvě malé keramické schránky vyzvednuté z vraku. Pitt je porovnával se snímky ve zprávě o obchodní lodi, kterou objevil slavný podmořský archeolog George Bass.

„Už se ti je podařilo datovat?“ zeptal se Gunn. Zvedl jednu schránku a prohlédl si ji zblízka.

„Hodně se podobají keramice nalezené na obchodní lodi, která se potopila ve čtvrtém století kousek od ostrova Yassi Ada,“ odvětil Pitt a ukázal Gunnovi jednu fotografii ze zprávy.

„Takže ta římská koruna není falešná?“

„Ne, zdá se být pravá. Máme tu vrak z osmanské éry, který z nějakého důvodu převážel římské artefakty.“

„Pěkný nález po všech stránkách,“ přitakal Gunn. „Tak si říkám, odkud ty věci pocházejí?“

„Doktor Zeibig posuzuje nějaké vzorky obilí vklíněného do jednoho střepu z hliněné nádoby, což by mohlo ukázat na místo původu lodi. Samozřejmě kdybys nám dovolil odkrýt zbytek toho svého monolitu, možná už bychom odpověď znali.“

„Tak to ne,“ zaprotestoval Gunn. „To je můj nález a Rod mi slíbil, že ho odkryju s ním při dalším ponoru. Jenom od něj drž dál Ala. To mi něco připomíná,“ dodal a podíval se na hodinky. „Iverson a Tang už by měli být každou chvíli zpátky.“

„Tak to bych měl jít vzbudit Ala,“ poznamenal Pitt a zvedl se od stolu. „Je na nás řada jít pod vodu.“

„Myslím, že jsem ho viděl dřímat vedle jeho nové hračky,“ prohodil Gunn.

„Ano, nemůže se dočkat, až Kulku při ponoru otestuje.“

Když Pitt přecházel můstek, pronesl Gunn své poslední varování.

„Tak nezapomeňte. Držte se dál od mého monolitu,“ křikl a pohrozil Pittovi prstem.

Pitt si vzal z kajuty tašku s potápěčskou výstrojí a došel na zadní palubu lodi. Ve stínu bílé, aerodynamicky tvarované ponorky našel dřímat Giordina se smotaným neoprenem pod hlavou. Pittovy kroky ho probudily a líně zvedl jedno víčko.

„Je čas na další výlet k mé promáčené královské jachtě?“ zeptal se.

„Ano, králi Ale. Máme za úkol prozkoumat čtverec C-2, kde to vypadá na hromadu balastní zátěže.“

„Balast? Jak mám v hromadě balastu najít další šperk do své sbírky?“ Posadil se a začal si oblékat neopren. Pitt rozepnul tašku a následoval ho. Pár minut nato přispěchal Gunn s ustaraným výrazem ve tváři.

„Dirku, potápěči už měli být deset minut na hladině, ale ještě se nevynořili.“

„Třeba si z opatrnosti udělali pauzu na dekompresi,“ nadhodil Giordino.

Pitt pohlédl směrem k prázdnému zodiaku kotvícímu nedaleko. Iverson a Tang, ti dva muži ve vodě, byli oba ekologové, které Pitt znal jako zkušené potápěče.

„Vezmeme si malý člun a pojedeme se tam podívat,“ navrhl Pitt. „Pomoz nám, Rudi.“

Gunn pomohl spustit nafukovací člun s pevným dnem, který byl stěží dost velký na to, aby se do něj vešli dva muži s potápěčským vybavením. Pitt si rychle navlékl láhev, masku a ploutve, zatímco Giordino nastartoval závěsný motor a vyrazil na plný plyn k zodiaku. Přirazili k většímu nafukovacímu člunu, ale po dvou potápěčích nebylo ani stopy.

Menší člun ještě zpomaloval, když se Pitt převalil přes bok do vody. Rychle plaval ke kotevnímu lanu a pak podle něho sestoupil dolů. Očekával, že v hloubce tří nebo čtyř metrů najde dva muže, jak tam čekají kvůli dekompresi, ale nikoho neviděl. Sestoupil na značku patnácti metrů, uvolnil tlak v uších a pak zabral ploutvemi, aby se dostal ke dnu. V hloubce pod sebou slabě rozeznal žlutou hliníkovou mříž rozdělující místo vykopávek, které bylo zasazené do písčitého dna. Když se dostal ke konci lana, kde bylo vidět jako v nazelenalé mlze, rozsvítil potápěčskou baterku.

Rychle prohledal okruh okolo kotevního lana a pak proplaval nad mříží po délce vraku. Zaváhal, když se ocitl nad čtvrtým čtvercem a uviděl velkou prohlubeň ve dně na místě, kde se ještě nedávno nacházel Gunnův milovaný monolit. Plaval dál a spatřil u hromady balastu nějaký modrý předmět. Zabral ostře ploutvemi a ocitl se nad ležícím tělem jednoho z potápěčů.

Tělo bylo zaklíněné pod hliníkovou mříží a na hrudi mělo několik kamenů z balastu. Pohled do strnulých očí pod maskou Pittovi prozradil, že vědec NUMA jménem Iverson je mrtvý. Pitt prohlédl mužovu výstroj a zjistil, že mu zřejmě chybí regulátor. Našel ho o pár metrů dál na mořském dně a hladce oddělená hadice naznačovala, že ho někdo odřízl.

Pitt si všiml světla nad sebou a ulevilo se mu, když uviděl, jak k němu sestupuje Giordinova podsaditá postava. Giordino se přiblížil asi na metr a ukázal na Iversonovo tělo. Pitt odpověděl zavrtěním hlavy, pozvedl oddělený regulátor a předvedl, kde byl uříznutý. Giordino přikývl, ukázal k zádi vraku a oba se vydali tím směrem.

Tangovo tělo našli, jak se vznáší nad mořským dnem s nohou v ploutvi zaklíněnou v mříži. Utopil se stejně jako Iverson, i když to vypadalo, že v posledních okamžicích života divoce bojoval. Masku, opasek se zátěží a jednu ploutev měl stržené a nedaleko na písku bylo vidět také odříznutý regulátor. Pitt posvítil baterkou mrtvému do obličeje a odhalil na pravé tváři velký nafialovělý šrám. Vědec nejspíš viděl, co se stalo Iversonovi, a pokusil se bránit, pomyslel si Pitt. Útočníci však byli silnější nebo jich bylo příliš mnoho. Pitt obrátil světlo do okolních hlubin, ale vody byly prázdné. Útočníci se už nejspíš vrátili na italskou jachtu.

Chytil Tanga za kompenzátor vztlaku a táhl tělo nahoru, zatímco Giordino ukázal, že vyzvedne mrtvého Iversona. Pitt pomalu stoupal se svým mrtvým společníkem podél kotevního lana. Když se přiblížil k hladině, rozeznal hluboké vrčení nastartovaných lodních motorů. Jak zvuk sílil, správně usoudil, že je to jachta, která se chystá zmizet z místa činu.

Ačkoliv byl Pittův odhad správný, nenapadlo ho, kterým směrem jachta zamíří. Jakmile se vynořil, příliš pozdě si uvědomil, že vrčení motorů je mnohem hlasitější. Po hladině se rychle blížil velký stín. Vyplaval vedle zodiaku a menšího člunu a zvedl oči k impozantní přídi jachty vzdálené jen asi šest metrů, která se k němu řítila plnou rychlostí. Velký modrý trup prořezával hladinu a šrouby na zádi zvedaly fontány doběla zpěněné vody.

V okamžení jachta narazila do dvou nafukovacích člunů a rozdrtila zodiac trupem a rotujícími lopatkami šroubů, zatímco menší člun odhodila po vlnách jako hmyz. Zničený zodiac rychle klesl na dno a jachta zamířila jako blesk k obzoru.

V brázdě za jachtou vyskočila zpátky na hladinu ukotvená bóje, kterou loď předtím zatlačila do hloubky. S přeseknutým lanem se lehce pohupovala na mořské pěně, která se zbarvila doruda lidskou krví.

33

Giordino uviděl stín jachty proplouvající přímo nad ním a vynořil se pár metrů od bóje s Iversonovým tělem stále v závěsu. Manuálně nafoukl jeho kompenzátor vztlaku a díval se, jak se nedaleko potápějí trosky zničeného zodiaku. V dálce spatřil částečně vypuštěný menší člun, který rychle odplouval poháněný slabým větrem. Až pak si všiml temné skvrny ve vodě nedaleko bóje.

V obavách z nejhoršího pustil Iversona a plaval k bóji s úmyslem se ponořit a hledat Pitta pod vodou. Dosáhl bóje a sevřel se mu žaludek, když mu došlo, že voda poblíž ztmavla jasně rudou lidskou krví. Středem skvrny se náhle vynořilo tělo v neoprenu. Plavalo obličejem dolů s hlavou a končetinami pod vodou, takže nebylo možné poznat, o koho jde. Torzo bylo zjevně zdrojem krve ve vodě. Bylo rozsekané a rozdrcené, jako by se dostalo pod sekačku na trávu, a záda představovala strašlivou změť krvavého masa a neoprenu vytvořenou ostrými lopatkami lodních šroubů jachty.

Giordano potlačil nevolnost a chvatně doplaval k tělu. S hrůzou z toho, co uvidí, popadl jemně trup a zvedl hlavu z vody.

Nebyl to Pitt.

Skoro vyskočil z kombinézy, když náhle ucítil pevné poklepání na rameno. Obrátil se a ocitl tváří v tvář Pittovi, který se vynořil hned za ním. Giordino si všiml slabé šmouhy od bílé barvy na Pittově kapuci a rameni.

Giordino vyplivl regulátor a zeptal se: „Jsi v pořádku?“

„Ano, nic mi není,“ odpověděl Pitt. Giordino zahlédl v přítelových očích záblesk zloby.

„Připletli jste se s Tangem do cesty tomu utrženému vagonu?“ zeptal se Giordino.

Pitt přikývl. „Tang mi zachránil život.“

Když se Pitt vynořil přímo před rozjetou jachtou, měl jen pár vteřin na to, aby zareagoval. Rychle prostrčil paži Tangovým kompenzátorem vztlaku a přitáhl si mrtvého na hruď, pak se zaklonil a pokusil se potopit. V té chvíli byla už jachta nad nimi a tvrdě narazila do Tanga i Pitta pod ním. Společně je to stáhlo pod trup, kde minuli divoce se otáčející lodní šrouby. Pitt stěží dokázal udržet Tanga nad sebou a tělo mrtvého dostalo hlavní zásah ostrými lopatkami.

Pitt cítil hnus a vztek nad tím, že musel použít vědcovo tělo jako lidský štít, ale věděl, že jinak by už byl rozsekaný na kusy.

„Zabili ho vlastně dvakrát,“ poznamenal Giordino zachmuřeně.

„Zabili…,“ zamumlal Pitt s pohledem upřeným na zmenšující se obrys jachty plující k obzoru. Hlavou se mu honila otázka, kdo mohl spáchat vraždu kvůli starému vraku – a proč.

„Měli bychom ho odsud dostat, než sem všichni žraloci ve Středozemním moři připlavou na oběd,“ poznamenal Giordino a popadl Tangovu paži.

Aegean Explorer už zvedl kotvu a pomalu se blížil k mužům ve vodě. Skupinka námořníků spustila jeřáb, vytáhla na palubu mrtvé a pak i Giordina s Pittem. Okamžitě k nim přiběhli lodní kapitán a doktor následováni Gunnem. Zástupce ředitele NUMA vypadal omámeně a držel si na čele pytlík ledu.

„Oba zemřeli ve vodě,“ vysvětloval Pitt, když si doktor klekl a rychle oba muže prohlédl. „Utopili se.“

„Nešťastnou náhodou?“ zeptal se kapitán.

„Ne,“ odpověděl Pitt, zatímco si svlékal neopren. Ukázal na přeříznutou hadici vedoucí z Iversonovy potápěčské láhve.

„Někdo jim uřízl přívod vzduchu.“

„Ti samí lidé, kteří se nás pokusili přežehlit dnem té parádní italské jachty,“ dodal Giordino.

„Věděl jsem, že lžou, když přišli na palubu,“ zabručel kapitán Kenfield a potřásl hlavou. „Ale rozhodně jsem je nepodezíral, že by mohli spáchat vraždu.“

Pitt si všiml na Gunnově hlavě boule, kterou si chladil ledem.

„Co se ti stalo?“

Gunn se ušklíbl a dal pytlík dolů.

„Když jste byli pod vodou, vyslala ta jachta malý člun plný ozbrojených banditů. Tvrdili, že jsou z tureckého ministerstva kultury.“

„A střeží moře v luxusní jachtě?“ zeptal se Giordino skepticky.

„Požádal jsem je, aby se identifikovali, ale místo toho jsem schytal ránu pažbou,“ vyprávěl Gunn a vrátil si na bouli ledový obklad.

„Jasně nám řekli, že nemáme oprávnění pracovat na lodním vraku z osmanské éry,“ pokračoval kapitán.

„Zajímavé, že věděli, co je ten vrak zač,“ poznamenal Giordino.

„Co ještě chtěli?“ zeptal se Pitt.

„Požadovali všechny artefakty, které jsme z vraku vyzvedli,“ ozval se Kenfield. „Přikázal jsem jim, aby zmizeli z mé lodi, ale nezabralo to. Nahnali mě a Rudiho na boční můstek a vyhrožovali, že nás zabijou. Posádce nezbylo než poslechnout.“

„Odnesli všechno?“ zeptal se Giordino.

Gunn přikývl. „Vyrabovali laboratoř a vrátili se na jachtu těsně předtím, než jste se vy dva vynořili.“

„Ale nejdřív nám poručili odplout a varovali nás, abychom nepoužili vysílačku,“ dodal Kenfield.

„Nerad to říkám, Rudi, ale vzali víc než všechny artefakty z lodi,“ řekl Pitt. „Vykopali i ten monolit z vraku.“

„To je ta nejmenší ztráta,“ opáčil Gunn pochmurně. „Mají Zeibiga.“

Kapitán přikývl. „Ptali se, kdo vede vykopávky. Doktor Zeibig byl náhodou zrovna v laboratoři a oni ho přinutili, aby šel s nimi.“

„Po tom, co udělali Iversonovi a Tangovi, víme, že nebudou váhat zabít i jeho,“ poznamenal Giordino tiše.

„Už jste se pokusili někoho kontaktovat?“ zeptal se Pitt kapitána.

„Právě jsem domluvil satelitním telefonem s tureckým ministerstvem kultury. Potvrdili, že nemají žádné jachty ani síly ke střežení téhle oblasti. Kontaktoval jsem také tureckou pobřežní stráž. Bohužel ani ta nemá teď v okolí žádnou loď. Nasměrovali nás na svou základnu v Izmiru, abychom sepsali hlášení.“

„A ti darebáci mezitím zmizí i s Zeibigem,“ zavrčel Pitt.

„Obávám se, že tomu nemůžeme nijak zabránit,“ pokrčil rameny kapitán. „Ta jachta je nejmíň dvakrát rychlejší než Aegean Explorer. V žádném případě bychom je nedohonili. A jakmile dorazíme do přístavu, budeme moci zburcovat i naše vládní úřady.“

Giordino si hlasitě odkašlal a udělal krok kupředu. „Vím o něčem, co by tu jachtu dohonilo.“

Obrátil se k Pittovi a důvěrně na něho zamrkal.

„Víš jistě, že je připravená?“ zeptal se Pitt.

„Je připravená,“ odpověděl Giordino, „jako hladový aligátor v kachním rybníčku.“

* * *

Protože už byla Giordinova ponorka připravená ke spuštění, trvalo jen několik minut, než byla zkontrolována funkčnost všech systémů a plavidlo mohlo být spuštěno z boku lodi. Giordino provedl rychlou bezpečnostní kontrolu, zatímco Pitt sedící vedle něho u řídicího pultu se spojil vysílačkou s můstkem Aegean Exploreru.

„Explorere, dejte mi prosím současné souřadnice našeho cíle,“ požádal.

„Radar ukazuje, že drží stabilní kurz nula-jedna-dva stupně,“ odpověděl hlas Rudiho Gunna. „Teď je zhruba patnáct kilometrů severně od nás.“

„Rozumím, Explorere. Sledujte nás prosím co nejrychleji a my se budeme snažit tu lišku uštvat. Kulka konec.“

Pitt si byl vědom toho, že pronásledovat rychlou jachtu v ponorce vypadá poněkud nesmyslně. Výzkumné ponorky, jejichž pohon je závislý na elektřině z baterií, jsou odjakživa pomalá plavidla s omezeným akčním rádiem. Ale tento stroj porušoval pravidla vývoje ponorek.

Kulka, pojmenovaná tak spíš kvůli své rychlosti než tvaru, vycházela z designu ponorek Marion Hyper-Sub. Tento prototyp NUMA měl ocelovou kabinu ponorky zasazenou v trupu rychlého motorového člunu. Jako ponorka byla Kulka schopná potopit se do hloubky tří set metrů. Na hladině jí oddělené motory ve vodotěsné strojovně spolu s nádrží na dva tisíce litrů paliva umožňovaly urazit vysokou rychlostí velkou vzdálenost. Celkový design dovoloval ponorce dosáhnout vzdálených míst ponoru bez potřeby doprovodného plavidla.

„Připraven k plavbě po hladině,“ oznámil Giordino. Pak natáhl ruku a stiskl tlačítko startéru dvou dieselových turbomotorů.

Za zády se jim ozval hluboký rachot a dva motory o síle pěti set koňských sil se probraly k životu. Giordino zkontroloval několik ukazatelů na ovládacím pultu a obrátil se k Pittovi.

„Můžeme vyrazit.“

„Tak zkusíme, co dokáže,“ odpověděl Pitt a přitáhl plynovou páku.

Silné motory zabraly a přetížení je okamžitě zatlačilo do sedaček. Během několika vteřin už štíhlý bílý trup plavidla klouzal vysoko na hladině a prořezával vlny. Pitt cítil, jak se ponorka na neklidném moři pohupuje a poskakuje, ale rychle získával cit pro její stabilitu a jemně přidával plyn. V řídicí kabině umístěné nad předním okrajem plavidla měl pocit, jako by letěl nad vodou.

„Třicet čtyři uzlů,“ ohlásil při pohledu na navigační monitor. „To ujde.“

Giordino přikývl se širokým úsměvem. „Myslím, že na klidném moři by zvládla přes čtyřicet.“

Řítili se po Egejském moři asi dvacet minut, než spatřili tečku na obzoru. Pronásledovali jachtu ještě hodinu a přiblížili se k ní, když proplouvala severně od Dardanel a prosmýkla se mezi dvěma velkými ropnými tankery plujícími z Černého moře. Brzy před nimi vyrostl velký turecký ostrov Gökçeada a jachta změnila kurz na východ od něj.

Pitt za ní křižoval sem a tam, aby se nezdálo, že jachtu přímo sleduje, a když se k ní přiblížili na několik kilometrů, zpomalil. Jachta se pomalu odklonila od ostrova Gökçeada směrem k turecké pevnině. Pokračovala podél pobřeží a postupně zpomalovala. Pitt zabočil a sledoval ji po paralelní trase vedoucí v takové vzdálenosti, aby nebyli z luxusní jachty vidět. Jak klouzali nízko nad hladinou, musela Kulka z dálky vypadat jen jako malé rekreační plavidlo na odpolední projížďce.

Jachta urazila ještě několik kilometrů podél západního pobřeží Turecka, pak náhle zpomalila a stočila se do zpola chráněné zátoky. Když Pitt s Giordinem propluli kolem jejího ústí, rozeznali několik budov a molo, u něhož kotvila malá nákladní loď. Pitt udržoval kurz, dokud nebyli dva nebo tři kilometry od zátoky a mimo dohled, než stáhl plyn a nechal motory běžet na volnoběh.

„Vypadá to, že máme dvě možnosti,“ nadhodil Giordino. „Můžeme vystoupit na břeh a dojít do zátoky pěšky. Nebo počkáme do setmění a zavedeme Kulku do zátoky sklepem.“

Pitt se zahleděl na skalnaté pobřeží tři čtvrtě kilometru od nich.

„Nevím, jestli by bylo rozumné tam jen tak pobíhat,“ odvětil. „A navíc, kdyby byl Zeibig nebo někdo z nás raněný, byla by pěší túra zpátky problematická.“

„Souhlasím. Takže plujeme do zátoky.“

Pitt se podíval na potápěčské hodinky Doxa s oranžovým displejem. „Setmí se asi za hodinu. Pak můžeme vyrazit.“

Hodina uplynula rychle. Pitt zavolal vysílačkou na Aegean Explorer, nahlásil jejich polohu a instruoval Rudiho, aby doplul s výzkumnou lodí na místo setkání šestnáct kilometrů jižně od zátoky. Giordino využil čas k tomu, že si na monitoru vyvolal digitální námořní mapu pobřežní oblasti a naprogramoval trasu ponorky do středu zátoky. Jakmile budou pod hladinou, autopilot je dovede na určené místo pomocí počítačově vylepšeného hrubého odhadu polohy.

Když se začalo stmívat, doplul Pitt s Kulkou asi na tři čtvrtě kilometru od vstupu do zátoky a zastavil dieselové motory. Giordino utěsnil a natlakoval strojovnu a pak otevřel dva otvory v trupu, kterými se pumpovala voda do zátěžových komor. Příďová komora se naplnila jako první a ponorka začala klesat pod hladinu.

Pitt vysunul podvodní směrové stabilizátory a zapnul motory elektrického pohonu. Když vodní svět za akrylovou bublinou kabiny zčernal, musel odolat pokušení rozsvítit vnější reflektory. Rozjel ponorku pomalu kupředu, dokud mu Giordino neřekl, aby pustil řízení.

„Teď už to za nás udělá autopilot.“

„Víš jistě, že s námi nepraští o podmořský útes nebo jinou překážku?“ zeptal se Pitt.

„Jsme vybavení vysokofrekvenčním sonarem, který dosáhne sto metrů před nás. V případě menší překážky provede autopilot potřebnou korekci kurzu sám, a kdyby se nám postavilo do cesty něco většího, dá nám vědět.“

„Trochu to kazí legraci z plavby naslepo,“ poznamenal Pitt.

Pitt neměl žádnou averzi vůči počítačům, ale co se týkalo řízení, byl ze staré školy. Nikdy mu nedělalo dobře, když musel přenechat velení počítači. Pilotování pod vodou i ve vzduchu mělo jemné nuance, které žádný počítač nemohl cítit. Nebo si to Pitt aspoň myslel. Přestože neměl nic na práci, bedlivě sledoval jejich postup a byl připravený okamžitě se chopit řízení.

Kulka se ponořila do hloubky deseti metrů a automaticky zapnula elektronicky řízené trysky. Ponorka pomalu sledovala naprogramovanou trasu a vyrovnávala slabý proud, zatímco se blížila k ústí zátoky. Giordino si všiml, že obrazovka sonaru zůstala cestou do jejího středu prázdná. Na monitoru zablikalo světlo a elektromotory zmlkly, když dorazili na určené místo.

„Tím končí automaticky řízená část cesty,“ oznámil Giordino.

Pitt už měl ruce na řízení.

„Tak se podíváme, jestli najdeme místo k parkování,“ opáčil.

Částečně vyprázdnili balastní nádrže a vynořili se natolik, že nad hladinu vykoukl vrcholek akrylové bubliny kabiny. Na obloze nad sebou viděli poslední zbytky soumraku, ale voda kolem nich byla prakticky černá. Giordino zhasl všechna světla v interiéru i nepotřebné ukazatele na řídicím panelu a naposledy pustil na okamžik čerpadla, aby je ještě o kousek zvedl z vody.

Oba muži se zvedli ze sedadel a zahleděli se k pobřeží. Viděli, že jediné tři budovy v zátoce stojí na jejím severním pobřeží. Před nimi se kolmo do zátoky táhlo dřevěné molo. Modrou italskou jachtu bylo zřetelně vidět na pravé straně mola za malým pracovním člunem. K opačné straně mola byla připoutaná malá zrezivělá nákladní loď. Jeřáb pohybující se po kolejnicích na molu na ni zvedal náklad ve světle několika reflektorů.

„Myslíš, že je Rod ještě na palubě jachty?“ zeptal se Giordino.

„Myslím, že bychom to pro začátek měli předpokládat. Co bys řekl tomu, kdybychom zastavili vedle ní a podívali se? Neměli by o nás vědět.“

„Překvapení má něco do sebe. Jdeme na to.“

Pitt zaznamenal kurz, ponořil Kulku a pomalu ji kormidloval k molu. Giordino aktivoval sonar, který jim pomohl dostat se na vzdálenost pouhých několika metrů od jachty. Znovu se vynořili ve stínu její zádi. Pitt se rozjel, aby zastavil těsně vedle jachty, a všiml si rozruchu na zadní palubě.

Z kajuty vyběhli tři ozbrojenci a obrátili se k molu. Vteřinu nato vyšel čtvrtý muž, kterého ostatní strkali přes palubu.

„To je Zeibig,“ poznamenal Pitt, když na okamžik zahlédl vědcovu tvář.

Z pozice jen kousek nad vodní hladinou viděli Zeibiga, který měl ruce spoutané za zády, jen stěží. Dva ozbrojenci ho hrubě zvedli na molo a popoháněli směrem k pobřeží. Pitt si všiml, že se jeden z gangsterů vrátil na loď a ledabyle se opřel na zádi.

„Jachtu bychom měli,“ pronesl Pitt tiše. „Je načase stát se neviditelnými.“

Giordino už otevřel balastní komory a Kulka rychle zmizela v inkoustové hlubině. Vypluli znovu do zátoky, vrátili se zpět a tentokrát se vynořili hned za zádí nákladní lodi. Ze břehu na ně nebylo vidět a při pohledu z mola je částečně kryly sudy s palivem. Giordino tiše vylezl ven a připoutal je k molu, Pitt vypnul přístroje a připojil se k němu.

„To by byl rachot, kdyby tahle velká holka nastartovala motory!“ poznamenal Giordino s pohledem upřeným na ponorku vznášející se těsně nad lodními šrouby nákladní lodi.

„Aspoň že máme její jméno,“ opáčil Pitt, když vzhlédl k zádi lodi. Širokými bílými písmeny tam bylo napsané Osmanli Yildiz, což znamenalo „Osmanská hvězda“.

Oba muži se plížili po molu, dokud se nedostali do stínu velkého generátoru stojícího na úrovni předního nákladového prostoru. Před nimi nakládala hrstka přístavních dělníků vysokým jeřábem do lodi velké dřevěné bedny. Modrá jachta, po jejíž palubě stále přecházel ozbrojený strážce, byla uvázaná jen kousek před jeřábem. Giordino zklamaně vzhlédl k reflektorům ozařujícím cestu před nimi.

„Nejsem si jistý, jestli se nám podaří vyběhnout a vyzvednout si výhru,“ zabručel.

Pitt přikývl a vyhlédl zpoza generátoru, aby si prohlédl přístaviště. Na břehu uviděl dva malé dvouposchoďové domky se dvěma panelovými skladišti po stranách. Vnitřek pravého skladiště byl jasně osvětlený a bylo vidět dvojici vysokozdvižných vozíků převážejících bedny širokými vraty k jeřábu na molu. Levé skladiště bylo naopak temné a neprobíhala tam žádná viditelná činnost.

Pitt obrátil pozornost ke kamennému domu uprostřed. Jasná světla na verandě ozařovala přední fasádu a ozbrojeného muže hlídajícího před vchodem.

„Ten kamenný dům uprostřed,“ pošeptal Giordinovi. „Zeibig musí být tam.“

Když se podíval ještě jednou, uviděl, jak se po svahu kopce blíží reflektory auta. Vozidlo sjelo po příkré štěrkové cestě, zabočilo na nábřeží a zastavilo před kamenným domem. Pitta překvapilo, že je to poslední model jaguáru. Z auta vystoupil dobře oblečený muž se ženou a vešli dovnitř.

„Myslím, že budeme muset rychle vymyslet plán,“ zašeptal Pitt.

„Napadá tě, jak se dostat z tohohle mola?“ zeptal se Giordino, který seděl na straně žebříku opřeného naležato o generátor.

Pitt se rozhlédl kolem, pak upřel na okamžik oči na Giordina.

„No,“ usmál se, „myslím, že nám pomůže to, na čem právě sedíš.“

34

Dvěma mužům ve vybledlých tyrkysových kombinézách nesoucím po molu hliníkový žebřík nevěnoval nikdo pozornost. Od pohledu to byli členové posádky nákladní lodi vracející na břeh vypůjčené vybavení. Jenže tyhle dva členy posádky tam nikdy předtím nikdo neviděl.

Muži pracující na molu měli plné ruce práce s upevňováním bedny s nápisem „Textil“ k jeřábu a Pitt s Giordinem kolem nich prošli bez povšimnutí. Pitt si všiml, že na ně stráž na jachtě na okamžik pohlédla a pak odvrátila hlavu.

„Kudy půjdeme, šéfe?“ zeptal se Giordino nesoucí přední konec žebříku, když sestoupil z mola.

Ozářené skladiště bylo skoro přímo před nimi a otevřená vrata pár metrů vpravo.

„Myslím, že se vyhneme davům a vezmeme to doleva,“ odpověděl Pitt. „Půjdeme k tomu levému skladišti.“

Obrátili se a kráčeli po nábřeží kolem úzkého kamenného domu. Pitt odhadl, že to byl původně rybářský domek, ale teď sloužil jako administrativní kancelář přístavu. Na rozdíl od ozbrojence na jachtě si je muž hlídající u vchodu podezíravě prohlédl, když procházeli nádvořím před domem. Giordino se pokusil zlehčit jejich přítomnost tím, že si cestou pískal „Yankee Doodle Dandy“ – usoudil, že turecký strážce tu melodii znát nebude.

Brzy došli ke druhému skladišti, temné budově s pevně zavřenými sklápěcími vraty. Giordino vzal za kliku malých dveří na straně a zjistil, že nejsou zamčené. Bez váhání zavedl Pitta dovnitř, kde opřeli žebřík o ponk osvětlený blikající zářivkou. Zbytek budovy byl prázdný až na pár zaprášených beden v koutě a velký uzavřený kontejner u zadní nákladové rampy.

„To bylo celkem snadné,“ prohodil Pitt, „ale myslím, že vtančit předním vchodem do toho vedlejšího domu by tak lehké nebylo.“

„Ten strážce na nás koukal jako ostříž. Třeba je tam zadní vchod?“

Pitt přikývl. „Podíváme se.“

Zvedl dřevěnou paličku ležící na stole a šel s Giordinem přes skladiště. Vedle nákladové rampy byly malé dveře, kterými vyklouzli ven. Potichu došli k zadní zdi kamenného domu, ale žádný vchod tam nenašli. Pitt přistoupil k jednomu oknu v přízemí a chtěl nahlédnout dovnitř, ale závěsy byly pevně zatažené. Ustoupil, prohlédl si okna v prvním patře a pak se po špičkách vrátil do skladiště, aby se s Giordinem poradili.

„Vypadá to, že jsme zpátky u předních dveří,“ poznamenal Giordino.

„Vlastně jsem přemýšlel o tom, že bychom se tam zkusili dostat prvním patrem,“ opáčil Pitt.

„Prvním patrem?“

Pitt ukázal na žebřík. „Třeba bychom mohli použít tohle. Horní okna jsou temná, ale nezdá se, že by v nich byly zatažené závěsy. Kdyby se ti ty uvnitř povedlo nějak rozptýlit, mohl bych vylézt nahoru a proniknout tam jedním oknem. Zkusíme je překvapit shora.“

„Jak jsem říkal, překvapení je dobrá věc. Dojdu pro žebřík a ty zatím pracuj na rozptýlení.“

Giordino procházel skladištěm, Pitt vystrčil hlavu ze zadních dveří a pátral po nějakém prostředku k odvrácení pozornosti. Možnost se naskytla v podobě nákladního auta s otevřenou korbou zaparkovaného za druhým skladištěm. Když přišel Giordino se žebříkem, stáhl se zpátky dovnitř, ale najednou zvědavě pohlédl za přítelova záda.

„Co se děje?“ zeptal se Giordino.

„Podívej se na tohle,“ řekl Pitt a přistoupil k ocelovému přepravnímu kontejneru.

Byl natřený pouštní maskovací barvou, ale Pitta upoutala velká černá písmena na jeho bocích. Na několika místech byl nastříkaný anglický nápis „Danger – High Explosives“. Pod varováním stálo „Department of the U. S. Army“.

„Co tady sakra dělá kontejner výbušnin patřících americké armádě?“ zeptal se Giordino.

„Mě se ptej. Ale vsadil bych se, že o něm armáda neví.“

Pitt došel před kontejner, vytáhl zástrčku a otevřel těžké ocelové dveře. Uvnitř se nacházely desítky malých dřevěných bedýnek s podobnými varováními. Každá z nich byla připevněná k jedné z kovových polic. Poblíž dveří stála jedna bedýnka vypáčená a uvnitř leželo několik malých plastových krabic o velikosti cihly.

Pitt jednu krabici vyndal a zvedl plastové víčko. Našel tam malý obdélníkový blok slisované práškové látky.

„Plastické výbušniny?“ zeptal se Giordino.

„Nevypadá to jako cé čtyřka, ale musí to být něco podobného. Je toho tady dost, aby to odpálilo celé skladiště na Měsíc a zpátky.“

„Myslíš, že by nám tohle mohlo pomoct odvést pozornost?“ zeptal se Giordino a škodolibě zvedl obočí.

„Vím to,“ odpověděl Pitt, zavřel krabičku a opatrně ji podal svému parťákovi. „Za tím druhým skladištěm parkuje náklaďák. Zkus, jestli se ti ho povede vyhodit do vzduchu.“

„A co ty?“

Pitt pozvedl palici. „Já zaklepu na dveře v prvním patře.“

35

Zeibig se o život nebál. Trochu ho vylekalo, když ho neznámí muži s namířenými zbraněmi unesli, spoutali a zamkli v kajutě luxusní jachty; a jeho obavy vzrostly, když ho v zátoce hrubě hnali po břehu ke starému kamennému domu. Jeho únosci, vysocí muži se světlou pletí a tvrdýma tmavýma očima, vypadali totiž dost hrozivě. Zatím však proti němu nepoužili násilí. Jeho pocity se ovšem radikálně změnily, jakmile venku zastavilo auto, ze kterého vystoupil turecký pár a vešel do domu.

Zeibig si všiml, že strážci při vstupu návštěvníků zaujali strnulé, uctivé pozice. Archeolog poslouchal, jak se ti dva několik minut baví s předákem přístavních dělníků a kapitánem lodi o jejím nákladu, a překvapilo ho, že většinu požadavků klade žena. Když uzavřeli záležitosti s přepravou, přešel pár do konferenční místnosti. Muž si změřil Zeibiga se vzteklým pohrdáním.

„Tak vy jste zodpovědný za loupež artefaktů Sulejmana Nádherného,“ sykl Ozden Celik a na čele mu naskočila žíla.

Oblečený v drahém obleku připadal Zeibigovi jako bohatý podnikatel. Ale rudý vztek v jeho očích hraničil se šílenstvím.

„Provádíme jen předběžný průzkum místa pod dohledem Istanbulského archeologického muzea,“ odpověděl Zeibig. „Jsme povinni odevzdat všechny nalezené artefakty státu, což jsme měli v úmyslu udělat, až bychom se za čtrnáct dní vrátili do Istanbulu.“

„A kdo dal archeologickému muzeu právo si ten vrak přivlastnit?“ zeptal se Celik s ohrnutými rty.

„To si budete muset vyřídit s tureckým ministerstvem kultury,“ odpověděl Zeibig.

Celik tu poznámku ignoroval a s Marií po boku přešel ke konferenčnímu stolku. Na mahagonové desce bylo rozložených několik desítek artefaktů, které potápěči NUMA vynesli z vraku. Zeibig se díval, jak si předměty prohlížejí, a pak náhle vytřeštil oči při pohledu na Gunnův monolit ležící na opačném konci stolu. Zvědavost ho přiměla natáhnout krk, ale byl moc daleko na to, aby rozeznal, co je do něho vytesané.

„Jak jste určili stáří toho vraku?“ zeptala se Maria. Na sobě měla tmavé kalhoty a švestkově modrou tuniku, se kterou neladily nízké, spíš sportovní boty.

„Některé mince, které dostalo muzeum, naznačují, že se loď potopila okolo roku 1570,“ odpověděl Zeibig.

„Je to osmanská loď?“

„Materiály a konstrukční postupy jsou stejné jako u ostatních obchodních plavidel ve Středozemním moři v tom období. To je všechno, co momentálně víme.“

Celik si pečlivě prohlédl sbírku artefaktů a obdivoval úlomky čtyři sta let starých keramických talířů a misek. Zkušeným okem sběratele poznal, že vrak je datovaný správně, což potvrzovaly i mince v jeho vlastnictví. Pak přistoupil k monolitu.

„Co je tohle?“ zeptal se Zeibiga a ukázal na kámen.

Zeibig potřásl hlavou. „To vyzvedli z vraku vaši muži.“

Celik si kámen s plochými stěnami prohlédl a všiml si latinského nápisu na jeho povrchu.

„Římský krám,“ zamumlal. Pak si prohlédl zbytek předmětů a přistoupil k Zeibigovi.

„Už nikdy nevyrabuješ to, co patří osmanské říši,“ řekl a jeho šílený pohled se zabodl do Zeibigových panenek. Ruka mu vklouzla do kapsy kabátu a vytáhla tenký kožený řemínek. Chvilku jím kroutil Zeibigovi před obličejem a pak ho pomalu napnul. Pohnul se, jako by od Zeibiga ustupoval, pak se otočil, přiskočil za archeologa a hodil mu řemínek přes hlavu. Pásek se okamžitě napnul okolo Zeibigova krku a silné trhnutí zvedlo vědce na nohy.

Zeibig se svíjel a snažil uhodit Celika lokty, ale jeden z ozbrojenců se postavil před něho, chytil ho za zápěstí v poutech a táhl dopředu, zatímco se mu řemínek utahoval kolem krku. Zeibig cítil, jak se mu pásek zarývá do hrdla, lapal po dechu a v uších mu tepala krev. Náhle zaslechl hlasité lupnutí a napadlo ho, jestli mu nepraskl bubínek.

Celik ten zvuk uslyšel také, ale ignoroval ho. Oči mu krvelačně plály. Pak zaduněla další rána podobná hromu a otřásla celou budovou. Celik málem ztratil rovnováhu, protože podlaha se zachvěla a v prvním patře se roztříštily tabulky v oknech. Intuitivně povolil kožené škrtidlo.

„Běž se podívat, co to bylo,“ štěkl na Marii.

Přikývla a rychle následovala předáka ven předními dveřmi. Celik okamžitě přitáhl kožený pásek a ozbrojenec zůstal na místě, aby dál pevně držel Zeibigova zápěstí.

Zeibigovi se během toho vyrušení podařilo nadechnout a opět se pokusil osvobodit. Ale Celik mu zarazil rameno do zad, otočil se a zatáhl za řemínek tak, že málem zvedl archeologa do vzduchu.

Rudý v obličeji lapal Zeibig po dechu a cítil, jak mu krev buší v hlavě. Vytřeštěně zíral do očí bandity, který se na něho sadisticky usmíval. Pak se ale v ozbrojencově tváři objevil zmatený výraz. Zeibig uslyšel tlumené zadunění a kožený pásek mu náhle sklouzl z krku.

Strážný pustil Zeibigova zápěstí a chvatně sáhl pod bundu. Přestože se mu točila hlava z nedostatku kyslíku v mozku, poznal Zeibig, že ten muž sahá po pistoli. Poháněn náhlým impulzem a s pocitem, že se pohybuje jako ve zpomaleném filmu, se předklonil a popadl ozbrojence za rukáv. Muž se chvatně pokusil jeho ruku setřást a nakonec strčil do archeologa druhou, volnou rukou. Když sevřel pažbu pistole v podpažním pouzdře, prolétl vzduchem nějaký předmět a udeřil ho do obličeje. Chvilku se potácel, dokud ho další rána nesrazila v bezvědomí na zem.

Zeibig se ohlédl a jako v mlze uviděl vedle sebe stát muže s dřevěnou palicí v ruce a ponurým, ale spokojeným výrazem ve tváři. Archeolog se přes záchvat kašle a lapání po dechu usmál, když se mu vrátil zrak a poznal, že je to Pitt.

„Příteli,“ zasípěl bolestně, „ty jsi pro mě jako doušek čerstvého vzduchu.“

36

Skoro všichni přístavní dělníci se shromáždili za skladištěm, aby se podívali, jak dýmající pozůstatky náklaďáku ozařují noční oblohu. Giordinova akce nemohla lépe odvést pozornost. A bylo to tak jednoduché.

Připlížil se k boku auta, tiše otevřel dveře kabiny a nahlédl dovnitř. Interiér páchl cigaretovým kouřem a podlahu pokrývaly desítky nedopalků a rozšlapané plechovky od limonády. Na sedadle ležel nějaký blok, nářadí a kosti z grilovaného kuřete zabalené v papírovém sáčku. Ale Giordinův pohled upoutala tenká, potrhaná mikina nacpaná pod sedadlem.

Giordino ji vytáhl, snadno utrhl jeden rukáv, pak zapátral na palubní desce po elektrickém zapalovači a zastrčil ho, aby se nažhavil. Potom šel k zadní části náklaďáku a odšrouboval zátku nádrže. Opatrně zasunul rukáv do nádrže, a když byl částečně nasáklý benzinem, vytáhl ho a položil suchý konec přes bok nádrže. Nasáklý konec nechal v jejím ústí a dal na něj zátku, aby zadržela výpary. Když uslyšel z kabiny cvaknutí, doběhl tam, vzal si zapalovač a rychle zapálil suchý konec rukávu, než zapalovač stačil vychladnout.

Jakmile stihl doběhnout k zadní zdi kamenného domu, plamen se doplazil po rukávu k benzinem nasáklému kusu látky. Plameny okamžitě vlétly do ústí nádrže, zapálily výpary a výbuch rozmetal nádrž na kusy.

Byla to však dávka plastické trhaviny umístěná na palivové nádrži, co vteřinu nato napáchalo skutečné škody. Dokonce i Giordina překvapila síla výbuchu, který zvedl náklaďák ze země a zcela roztrhal jeho záď.

Pitt udělal, co mohl, aby zkoordinoval vloupání s explozí. Stál na žebříku opřeném o zeď pod oknem v prvním patře a rozbil palicí sklo v okamžiku, kdy se pod ním budova otřásla. Rychle vlezl dovnitř a ocitl se v pokoji pro hosty v pohodlně zařízené obytné části domu. Plížil se dolů po schodech, když uslyšel Zeibiga lapat po dechu. Takže opět máchl palicí, aby složil Celika a ozbrojence.

Jakmile se Zeibigovi vrátily síly, vstal a pohlédl na omráčeného Celika, jenž měl na straně hlavy velkou bouli.

„Je mrtvý?“

„Ne, jenom si zdřímnul,“ odpověděl Pitt, který si všiml, že se ležící postava začíná hýbat. „Navrhuju odsud zmizet, než se probere.“

Pitt popadl Zeibiga za paži a vedl ho k předním dveřím, ale archeolog se náhle zarazil.

„Moment… ta stéla,“ vyhrkl a přistoupil ke Gunnovu kamennému sloupku.

Pitt pohlédl na asi metr dvacet dlouhý kámen vyzvednutý z vraku.

„Na to, aby sis ho vzal jako suvenýr, je moc velký, Rode,“ prohodil a zatahal vědce za paži, aby ho pobídl k odchodu.

„Nech mě aspoň prohlédnout si ten nápis,“ poprosil Zeibig.

Přejel po povrchu prsty, rychle si několikrát přečetl latinský text a snažil se zapamatovat si každé slovo. Když byl spokojený s výsledkem, unaveně se na Pitta usmál.

„Tak jo, mám to.“

Pitt šel jako první k přednímu vchodu a otevřel dveře dokořán přímo před atraktivní tmavovlasou ženou, která chtěla vstoupit dovnitř. Pitt věděl, že tu tvář někde viděl, ale zmátly ho večerní šaty, které měla na sobě. Maria však poznala Pitta okamžitě.

„Kde ses tu vzal?“ zeptala se.

Ten hrubý hlas okamžitě připomněl Pittovi chvíli, kdy mu vyhrožovala v nádrži Yerebatan Samici v Istanbulu. Lekl se, když ji uviděl, ale pak mu došlo, že to celé dává smysl. Lupiči z Topkapi vyrabovali Ruppého kancelář a to je dovedlo k vraku.

„Jsem z týmu obránců Topkapi,“ odpověděl Pitt jízlivě.

„Tak umřeš spolu se svým přítelem,“ odsekla.

Podívala se za ně a spatřila svého bratra a strážného ležet na podlaze konferenční místnosti. Přes tvář jí přelétl stín strachu a vzteku, rychle utekla pozpátku přes verandu a zamířila ke skladišti, aby zavolala pomoc. Ale její slova nikdy nezazněla.

Ze tmy se vynořila silná paže a popadla ji kolem pasu. Dlaň druhé ruky se jí přitiskla na ústa. Divoká žena kopala a zmítala se, ale v silném Giordinově sevření byla jako dětská panenka.

Odnesl ji zpátky ke dveřím a do chodby, kde přátelsky kývl na Zeibiga.

„Kam chceš tuhle?“ zeptal se Pitta.

„Do páchnoucího tureckého vězení,“ odpověděl Pitt, „ale obávám se, že prozatím bude muset stačit komora.“

Pitt našel vedle schodiště malou komoru na smetáky a otevřel dveře, zatímco Giordino strčil Marii dovnitř. Zeibig přinesl židli, jejíž opěradlo zaklínil Pitt pod kliku poté, co je Giordino zabouchl. Zevnitř se okamžitě ozval tlumený křik a kopání.

„Ta ženská je ďábel,“ utrousil Giordino.

„Větší, než si myslíš,“ přitakal Pitt. „Nesmíme jí dát šanci.“

Všichni tři vyběhli z domu na potemnělé nábřeží. Hořící náklaďák stále poutal obecnou pozornost, ačkoliv několik dělníků se už vrátilo k nakládání lodi. Ozbrojení strážní nervózně hlídali oblast v okolí výbuchu. Trojice chvatně zamířila na molo. Pitt našel odhozený jutový pytel a hodil ho Zeibigovi přes ruce, aby zakryl, že má stále nasazená pouta.

Prošli kolem vysunutého jeřábu a kráčeli dál tak rychle, jak se jen odvážili, aby upoutali pozornost. Cestou k nákladní lodi odbočili na rameno mola, u něhož byla uvázaná jachta a pracovní člun, a když procházeli kolem, kryli Pitt s Giordinem Zeibiga, jak to jen šlo. Trochu se uklidnili, když se vzdálili od jasně osvětleného úseku mola a neviděli před sebou žádné dělníky. Na nábřeží bylo stále ticho. Pitt se přiblížil k zádi nákladní lodi a usoudil, že už jsou z nejhoršího venku.

„Příští zastávka Aegean Explorer“ zamumlal Giordino potichu.

Ale optimismus z nich vyprchal v okamžiku, kdy dorazili na konec mola. Pitt s Giordinem se podívali dolů na vodu a pak se užasle rozhlédli kolem.

Kulka nebyla nikde v dohledu.

37

Celik se pomalu probral s tepající bolestí v hlavě a hlasitým duněním v uších. Nejistě se zvedl nejprve na kolena a pak na nohy a uvědomil si, že to dunění přichází z místa mimo jeho sluchové ústrojí. Rozeznal tlumený sestřin hlas, došel ke komoře a odkopl židli. Maria prakticky vylétla ven, vzteky rudá v obličeji.

Spatřila nepřítomný výraz svého bratra a rychle se uklidnila.

„Ozdene, jsi v pořádku?“

Sáhl si na bouli na hlavě a trochu sebou trhl.

„Ano,“ odsekl. „Pověz mi, co se stalo.“

„Byl tady zase ten Američan z výzkumné lodi. On a ještě jeden chlap vyhodili do vzduchu náklaďák, pak přišli sem a osvobodili toho archeologa. Museli sledovat jachtu až sem.“

„Kde jsou mí janičáři?“ zeptal se a lehce se zakymácel zpředu dozadu.

Maria ukázala na ozbrojence nataženého pod konferenčním stolem.

„Museli ho napadnout zároveň s tebou. Ostatní vyšetřují ten výbuch.“

Vzala Celika za paži, odvedla ho ke koženému křeslu a nalila mu sklenici vody.

„Raději si odpočiň. Zburcuji ostatní. Daleko se nedostanou.“

„Přines mi jejich hlavy,“ vyštěkl namáhavě. Pak se opřel v křesle a zavřel oči.

Maria vyšla na verandu a setkala se tam se dvěma strážnými.

„Požár je uhašený,“ hlásil jeden z nich.

„Napadli nás nepřátelé a odvedli zajatce. Okamžitě prohledejte molo a nábřeží,“ nařídila. „Pak vyplujte s jachtou a prozkoumejte zátoku. Musejí tady mít člun.“

Muži odběhli a Maria se zahleděla do temné zátoky. Cítila, že vetřelci jsou stále na dosah ruky. Přes rty jí přelétl slabý úsměv a její zloba se vytratila – plánovala pomstu.

38

Právě v tom okamžiku neměli muži z Numa ani člun, ani ponorku.

Giordino zíral do vody a snažil se zjistit, jestli se Kulka nepotopila na místě, kde ji uvázali. Pak přistoupil blíž, aby si prohlédl černý železný uvazovací kůl, k němuž plavidlo připoutal. Po lanu nebylo ani stopy.

„Vím jistě, že jsem ji uvázal pevně,“ řekl.

„Tak ji někdo potopil nebo odvezl,“ usoudil Pitt. Chvilku se zamyšleně rozhlížel po celé délce mola.

„Nebyl ten pracovní člun před jachtou, když jsme šli na břeh?“

„Ano, máš pravdu. A teď je za jachtou. Cestou zpátky jsme ho neviděli kvůli tomu generátoru. Třeba s ním Kulku někam odtáhli.“

Ze břehu se náhle ozval hlasitý ženský hlas následovaný výkřiky několika mužů. Pitt vyhlédl zpoza zádě nákladní lodi a spatřil několik ozbrojenců běžících směrem k molu.

„Vypadá to, že večírek skončil.“ Pokrčil rameny a podíval se na vodu. „Myslím, že přišel čas namočit se.“

Zeibig zvedl ruce v poutech.

„Ne že bych se bál vody,“ pronesl s pokřiveným úsměvem, „ale představa, že se utopím, se mi moc nezamlouvá.“

Giordino mu položil ruku na rameno.

„Přímo tudy, příteli, usadím tě pěkně v suchu.“

Giordino dovedl Zeibiga ke stěně z prázdných sudů na palivo narovnaných na kraji mola. Rychle odvalil několik sudů stranou, zvedl je, jako by to byly jen plechovky od piva, a vytvořil malý chráněný prostor.

„Posezení na molu pro jednoho,“ řekl a pokynul rukou.

Zeibig se posadil a skrčil nohy pod sebe.

„Mohu si na to čekání objednat manhattan?“ zeptal se.

„Jakmile skončí představení,“ odpověděl Giordino a přisunul jeden sud před archeologa. „Nikam nechoď, hned se vrátíme,“ dodal a postavil kolem Zeibiga ještě několik sudů, až byl zcela schovaný.

„To se neboj,“ zazněl v odpověď Zeibigův tlumený hlas.

Giordino rychle přesunul ještě několik sudů a pak se obrátil k Pittovi, který se díval dozadu. Na druhém konci viděl několik ozbrojených mužů mířících přes nábřeží k molu.

„Myslím, že bychom se měli vypařit,“ řekl Pitt a došel na konec mola, odkud vedl do vody železný žebřík.

„Jdu za tebou,“ zašeptal Giordino. Oba muži sestoupili po žebříku a tiše vklouzli do vody.

Nemarnili čas a hned zamířili zpátky ke břehu. Plavali mezi pilíři mola, aby na ně nebylo shora vidět. Pitt si v duchu připravoval únikový plán, ale stál před dilematem. Nejlepší možnost byla ukrást plavidlo – měli na vybranou mezi pracovním člunem a jachtou. Pracovní člun se dal snáz zabavit, ale rychlejší jachta by je snadno dohonila. Už se obrnil před nebezpečným úkolem ukrást jachtu beze zbraní, když mu Giordino poklepal na rameno. Zastavil se a uviděl svého kolegu, jak vedle něho šlape vodu.

„Kulka,“ zašeptal Giordino. I v té tmě Pitt viděl bílé zuby v přítelově širokém úsměvu.

Pitt se podíval mezi pilíři na pracovní člun a jachtu hned za ním. Tentokrát si však ve vodě za člunem všiml nízkého obrysu ponorky. Když přecházeli molo, prošli přímo kolem ní. Protože ji zakrýval generátor, unikla jejich pozornosti – snažili se totiž ukrýt Zeibiga před pátravýma očima na jachtě.

Oba muži se tiše přiblížili a všimli si, že je kotevní lano ponorky přivázané k zádi pracovního člunu. Ten podezíravý strážný na jachtě musel dojít na konec mola poté, co Pitt s Giordinem prošli kolem, a objevit u zádi nákladní lodi podezřelé plavidlo. Za pomoci kapitána pracovního člunu ho odtáhli vedle jachty, aby si ho v jasném světle přístavu lépe prohlédli. Pitt a Giordino plavali dál, dokud nebyli na stejné úrovni s Kulkou. Na zadní palubě pracovního člunu uviděli stát ozbrojeného muže a další byl v kormidelně.

„Myslím, že nejlepší bude odtáhnout ji do zátoky, kde se potopíme,“ zašeptal Pitt. Ze břehu k nim náhle dolehl křik – janičáři rozšířili pátrání na molo.

„Skoč na Kulku a připrav ji na ponor,“ šeptl Pitt, který už nechtěl marnit čas. „Uvidíme, co se mi podaří udělat s pracovním člunem.“

„Budeš potřebovat pomoc s tím ozbrojeným strážným,“ poznamenal Giordino s obavami.

„Jenom trochu. Jakmile se dostanu na palubu, poradím si s ním.“

Pak se Pitt zhluboka nadechl a zmizel pod vodou.

39

Strážný nemohl rozeznat, co se děje na břehu, ale viděl, že jeho kolegové janičáři míří na molo. Už se pokusil nahlásit svému veliteli vysílačkou nález ponorky, ale nevěděl, že velitel leží omráčený v kamenném domě. Zvažoval, že se vrátí na jachtu, ale pak si pomyslel, že bude lepší hlídat ponorku ze zádi pracovního člunu. Stál tam a upíral pohled k pobřeží, když tu ho vylekal hlas přicházející z vody.

„Pardon, je tohle Chattanooga Choo Choo?“ zeptal se někdo chraptivě.

Strážný okamžitě doběhl k zábradlí na zádi a pohlédl dolů na ponorku. Na jejím trupu stál promočený Giordino, jednou rukou se opíral o akrylovou bublinu a druhou vesele mával na vylekaného ozbrojence. Ten rychle zvedl zbraň a rozkřikl se na Giordina, když tu zaslechl kroky, které se k němu blížily zezadu.

Příliš pozdě se obrátil a uviděl Pitta, jak se na něho řítí jako ragbyový útočník. Pitt držel lokty vysoko a udeřil muže přímo pod ramena. Strážný měl nohy přitisknuté k zábradlí, takže nedokázal udržet po úderu rovnováhu. S pronikavým výkřikem se převalil před bok lodi a cákl do vody.

„Máme společnost!“ křikl Giordino na Pitta, pak otevřel poklop a skočil do ponorky.

Pitt se ohlédl a uviděl po molu přicházet muže, který si ho znepokojeně prohlížel. Nevšímal si ho a obrátil pozornost k malé kormidelně. Muž ve středních letech s kulatým obličejem a pletí spálenou od slunce sebou trhl, když uslyšel cáknutí, a strnul při pohledu na Pitta na palubě.

„Aruku?“ zavolal, ale strážný se teprve probublával na hladinu.

Pitt se mezitím rozhlížel po zadní palubě. O kus dál byl na obrubě lodi zavěšený železný hák s dvoumetrovou násadou. Rychle k němu přiskočil, sevřel násadu a máchl ostrým hákem po kapitánovi pracovního člunu.

„Dolů z lodi,“ vyštěkl Pitt a ukázal hákem na vodu.

Kapitán viděl odhodlaný pohled v Pittových očích, takže neměl důvod váhat. Se zvednutýma rukama mlčky došel k zábradlí, přehodil přes něj nohy a ztěžka dopadl do vody. Na druhé straně lodi se mezitím vynořil strážný jménem Aruk a začal křičet na své kolegy na molu.

Pitt nečekal, aby si jejich rozhovor poslechl. Upustil hák, doběhl ke strojovně a přitáhl plynovou páku pracovního člunu nadoraz. Loď poskočila kupředu a pak se zarazila – lano s ponorkou na konci se napjalo. Člun se opět pomalu rozjel a zrychloval, ačkoliv se Pittovi zdálo, že jenom šnečím tempem. Podíval se k molu, právě když se dva ozbrojenci postavili na jeho okraj a namířili na něho samopaly. Zareagoval pohotově a vrhl se na podlahu okamžik předtím, než spustili palbu.

Kormidelnu provrtaly dvě dlouhé dávky kulek, takže doslova explodovala v mraku rozštípaného dřeva a rozbitého skla. Pitt ze sebe sklepal vrstvu třísek a střepů, doplazil se ke kormidlu a stočil ho o čtvrt otáčky na pravobok.

Pracovní člun se rychle blížil k jachtě uvázané před ním. Ačkoliv Pitt mohl zahnout ostře do zátoky, věděl, že kdyby to udělal, vystavil by Giordina a Kulku vytrvalé palbě. V tom zmatku neměl tušení, zda Giordino před začátkem palby vůbec do ponorky nastoupil. Mohl jen doufat, že odvede pozornost, dokud se nedostanou na bezpečnější místo venku v zátoce.

Všiml si polštáře na sedadle kormidelníka, odtrhl ho a doplazil se k roztříštěnému zbytku okna na pravoboku. Vyhodil polštář do vzduchu a znovu se mu podařilo upoutat pozornost střelců, kteří si právě znovu nabili zbraně. Další divoká salva zasáhla vnitřek kormidelny a měla drtivý účinek. Pitt se choulil na podlaze s polštářem na hlavě, zatímco po kabině létaly další třísky a střepy. Kulky nepřestaly létat, dokud střelci podruhé nevyprázdnili zásobníky.

Palba ustala, Pitt zvedl hlavu a viděl, že pracovní člun právě proplouvá kolem jachty. Doplazil se ke kormidlu, stočil ho k pravoboku a pevně ho držel. Jakmile se člun přiblížil k přídi jachty, klekl si a strhl kormidlo na druhou stranu.

Starý člun plul rychlostí asi osmi uzlů a jeho příď se ostře vzdálila od jachty a mola. Pitt slyšel další křik, ale tento tah jim získal několik cenných vteřin bezpečí, protože je před střelci kryla jachta. Těm teď nezbývalo než naskočit na jachtu nebo popoběhnout po molu, aby mohli znovu střílet, a Pitt doufal, že než se jim to podaří, budou už mimo přesný dostřel.

Na okamžik se postavil, vyhlédl z kormidelny a uviděl, jak Kulka vesele poskakuje na vodě za lodí. Slabá záře z přístrojů na palubní desce mu prozradila, že se už Giordino spustil dovnitř a nahodil systémy ponorky. Podíval se rychle k jachtě, za jejíž zádí si všiml bublání vody v místě výfuku naftových motorů. Pitt sázel na to, že se jim podaří uniknout v Kulce dřív, než jachta vypluje, ale protivník ho zaskočil. A co hůř, zahlédl, jak přes zadní palubu jachty běží dva ozbrojenci se zbraněmi připravenými ke střelbě.

Pitt se skrčil, otočil kormidlem a nasměroval pracovní člun ke středu zátoky, čímž také dostal Kulku z přímé palebné linie. Spršce kulek předcházel rachot automatických zbraní, ale většina olova se neškodně zavrtala do zádi člunu. Pitt silou vůle nutil člun plout rychleji, ale ta stará kocábka s ponorkou ve vleku už ze sebe vymáčkla maximum.

Pitt odhadl, že jsou asi sto metrů od mola, stočil náhle kormidlo doleva a ubral plyn. Držel kormidlo otočené, dokud se člun úplně neobrátil a jachta se neobjevila před jeho přídí. Člun se pohupoval bez pohonu na hladině, tak Pitt doběhl na záď a odvázal vlečné lano Kulky. Hodil ho směrem k ponorce, naklonil se přes zábradlí a křikl na Giordina.

„Počkej na mě tady!“ Rukama mu naznačoval, aby zůstal na místě.

Ten přikývl a zvedl palce pod akrylovou bublinou, aby je Pitt viděl. Pitt se otočil a běžel zpátky do kormidelny, právě když ze břehu přilétly další kulky, které teď poprášily příď pracovního člunu. V kormidelně dal plyn naplno a otočil kormidlo, aby namířil loď na konec mola.

„Zůstaň, kde jsi, holka,“ zamumlal nahlas s pohledem upřeným na luxusní jachtu.

Jakmile se člun zbavil přítěže ponorky, vymáčkl ze sebe dalších pár uzlů rychlosti. Pitt držel příď namířenou na konec mola a neměl zatím v úmyslu změnit směr. Střelcům na jachtě muselo připadat, že se člun zasekl a ve velkém kruhu pluje proti směru hodinových ručiček. Pitt je při tom nechal, dokud člun nemíjel paralelně jachtu ve vzdálenosti asi padesáti metrů. Pak ještě jednou ostře otočil kormidlem.

Nasměroval příď na střed jachty, srovnal kormidlo a zaklínil jeho spodní držadla záchrannou vestou, aby se nepohnulo. Aniž dbal na novou salvu, která zasypávala příď, vyběhl z kormidelny na zadní palubu, kde se vrhl po hlavě přes zábradlí.

Kapitán jachty si jako první uvědomil, že člun do jeho lodi narazí, a křikl, aby někdo odvázal poutací lana. Na palubě se objevil jeden člen posádky, přelezl na molo a rychle uvolnil lano na přídi. Jeden ze střelců odložil samopal a doběhl na záď. Místo aby přeskočil na molo a odvázal lano tam, pokusil se ho uvolnit na druhém konci, kde bylo pevně utažené okolo poutacího sloupku na zádi jachty.

Kapitán viděl, že příď je volná, pak se otočil a ke své hrůze zjistil, že pracovní člun je od nich už jen nějakých dvacet metrů. Hnán pudem sebezáchovy zpanikařil, skočil ke kormidlu a přitáhl páky plynu v naději, že je volná i záď.

Ale nebyla.

Velké naftové motory jachty zařvaly, dva lodní šrouby se zakously do vody a jachta poskočila dopředu. Urazila však jen asi metr, než se napnulo záďové lano ukotvené k molu. Strážný se svalil s výkřikem na záda poté, co mu lano málem utrhlo několik prstů.

Voda za zádí se vařila, jachta se snažila uvolnit. Pak lano náhle povolilo, když ho člen posádky na molu odvážně odvázal a uskočil do bezpečí. Jachta vyrazila kupředu jako splašený kůň. Kapitán se podíval z okna na můstku a křečovitě sevřel kormidlo. Uvědomil si, že pokus o únik selhal.

Neřízený pracovní člun narazil do pravého boku jachty těsně za zádí. Jeho tupá, těžká příď snadno roztříštila laminátovou skořepinu jachty a rozdrtila její protější bok o pilíře mola. Vzduch naplnilo skřípění kovu, jak se rozpadalo pohonné ústrojí na zádi, praskaly přívody paliva a hydraulické hadice a lámaly se hřídele roztočené na plné obrátky. Síla nárazu hodila záď jachty na molo, kde se její zadní šroub ulomil o pilíř. Jachta se vrhla naposledy kurážně kupředu a uvolnila se od pracovního člunu i od mola, než její motory zmlkly a proud ji začal unášet ke břehu.

Pitt se ani neobtěžoval ohlédnout, aby se na srážku podíval. Plaval usilovně pod hladinou a vynořoval se jen na okamžik, aby si rychle lokl vzduchu. Plíce už ho bolely, když podle počtu uplavaných temp odhadl, že musí být blízko místa, kde odřízl Kulku. Vynořil se na hladinu a obrátil se k molu. Ztěžka popadal dech. Viděl, jak je zdemolovaná jachta bezmocně unášena ke břehu a jak pracovní člun s motorem běžícím stále na plné obrátky naráží opakovaně do mola a jeho proražená příď klesá pod vodu. Po molu běhalo množství lidí, kteří se snažili vyznat se v tom zmatku a pokřikovali na sebe. Pitt se neubránil úsměvu. Náhle jeho uši zachytily pronikavý ženský hlas.

Poznal, že je pro tu chvíli v bezpečí, otočil se a plaval do zátoky. Pohledem přejížděl po hladině. Rychle se zorientoval podle pobřeží, aby se ujistil, že je ve správné oblasti, a pak pomalu propátrával vody kolem sebe. Ať se však podíval kamkoliv, viděl jen malé temné vlny. Náhle se cítil hrozně osamělý.

Už podruhé té noci zmizela Kulka bez něho.

40

Rod Zeibig uslyšel první salvu ze samopalů a nešťastně se ušklíbl. Zdálo se, že všechny naděje na nepozorovaný únik mizí s kovovým cinkáním prázdných nábojnic sypajících se na dřevěné molo. Větší starosti mu však dělalo bezpečí Pitta a Giordina, kteří byli zjevně terčem té palby.

Zeibiga překvapilo, když slyšel, že palba pokračovala několik minut s neztenčenou silou. Zvědavost nakonec překonala strach a on se naklonil nad okraj mola a vyhlédl zpoza narovnaných sudů. Kousek od druhého konce mola rozeznal nástavbu jachty a na břehu množství křičících mužů. Na molu postřehl jednoho člena posádky, který se horečně potýkal s uvazovacím lanem.

Palba spustila znovu a Zeibig se stáhl zpátky do svého úkrytu. Pár vteřin nato se rozhostilo ticho následované hromovou ranou. Molo se otřáslo a sudy nakupené okolo archeologa o sebe zazvonily. Okamžitě uslyšel další křik, ale palba se už neozvala. Vědec si nešťastně pomyslel, zda Pitt s Giordinem při tom posledním vzdorném aktu nepadli.

Jak tak tupě zíral do zátoky a uvažoval o svém osudu, všiml si náhle na hladině něčeho zvláštního. V hloubce se objevila nazelenalá záře, která postupně sílila. Zeibig užasle sledoval, jak se nad hladinu tiše vynořila průhledná bublina Kulky. U řízení seděla podsaditá postava Ala Giordina s nezapálenou cigaretou visící ze rtů.

Archeolog nečekal na oficiální pozvání na palubu. Chvatně se spustil po mušlemi pokrytém pilíři mola do vody, ještě než se ponorka úplně vynořila. Nadechl se, předpažil spoutané ruce, vší silou se odrazil od mola a splýval k její zádi. Vylezl na jednu z vnějších balastních nádrží a doplazil se k zadnímu průlezu. Giordino okamžitě otevřel poklop, pomohl Zeibigovi dovnitř a rychle za ním průlez uzavřel.

„Člověče, tak rád tě vidím,“ řekl Zeibig, když se rovnal na sedadle druhého pilota a snažil se nezamáčet žádnou elektroniku.

„Taky jsem se netěšil, že budu muset domů doplavat,“ opáčil Giordino a spěšně vyprazdňoval nádrže, aby ponorka klesla co nejrychleji pod vodu. Natahoval při tom krk a rozhlížel se po molu okolo sudů, jestli je někdo nepozoruje.

„Na tomhle konci mola se nikdo nezdržoval,“ ohlásil Zeibig a sledoval, jak voda stoupá po akrylové bublině a zaplavuje ji. Pak se obrátil k Giordinovi s obavami v hlase.

„Slyšel jsem velkou ránu a pak utichla střelba. To byl Dirk?“

Giordino přikývl. „Ukradl pracovní člun, který odtáhl Kulku na druhou stranu mola. Odřízl mě a vyrazil směrem k té uvázané jachtě.“

„Myslím, že byl úspěšný,“ poznamenal Zeibig ponurým tónem.

Při pohledu na hloubkoměr ukazující deset metrů vypnul Giordino balastní čerpadla a jemně vycouval s ponorkou od mola. Obrátil tah, zamířil do zátoky a pak věnoval Zeibigovi uklidňující úsměv.

„Jak znám Dirka, nemyslím si, že kormidloval ten pracovní člun až do konce. Vlastně bych vsadil měsíční mzdu, že právě teď dělá tempa uprostřed zátoky.“

Zeibigovi se okamžitě rozzářily oči. „Ale jak ho najdeme?“

Giordino s citem pohladil přístrojový pult. „Spolehneme se na ostříží zrak Kulky.“

S pohledem upřeným na navigační monitor vedl Giordino ponorku po klikaté trase, kterou si zaznamenal od místa, kde ho Pitt odřízl od pracovního člunu. Věděl, že ho tenhle naváděcí systém nezavede přesně na stejné místo, ale mohl se spolehnout, že se k němu dostanou hodně blízko.

Giordino sledoval trasu v hloubce deseti metrů, a jak se blížil k jejímu začátku, stoupal plynule až na tři metry pod hladinu. Pak snížil pohon trysek, takže zůstali stát na místě.

„Jsme mimo dostřel těch ozbrojenců?“ zeptal se Zeibig.

Giordino zavrtěl hlavou. „Měli jsme štěstí, že na nás nestříleli už předtím. Všichni se soustředili na zastavení toho člunu. Nemyslím, že bych jim chtěl dát druhou šanci.“

Natáhl ruku a cvakl několika přepínači u monitoru nad hlavou. „Doufejme, že se šéf nezatoulal moc blízko k pobřeží.“

Na monitoru se objevil zrnitý černý obraz a ukázal údaje sonaru ponorky. Oba muži si monitor pozorně prohlíželi, ale viděli jen rozmazané stíny. Giordino pak polechtal boční trysku a jemně otočil ponorku po směru hodinových ručiček. Když sonar skenoval střed zátoky, na monitoru se toho moc nezměnilo. Pak si Giordino všiml malé šmouhy na vrcholu obrazovky.

„Asi třicet metrů daleko je něco malého,“ zvolal.

„Je to Dirk?“ zeptal se Zeibig.

„Pokud to není sviňucha, kajak nebo milion dalších možných plovoucích předmětů,“ odpověděl.

Upravil sílu trysek a vedl ponorku směrem k cíli, který se zvětšoval, jak se přibližovali. Když stín začal utíkat z vrcholu monitoru, poznal Giordino, že jsou skoro přímo pod ním.

„Je čas se na to podívat,“ řekl a pomalu vyprázdnil balastní nádrže.

Pitt se vznášel na zádech, aby si odpočinul po plavání od pracovního člunu a několika minutách šlapání vody, když ucítil, jak se voda vedle něho zvlnila. Obrátil se a uviděl slabé světlo z kabiny Kulky, jež rychle stoupala jen kousek od něho. Doplaval přímo nad akrylovou bublinu, právě když se vynořila nad hladinu. Giordino rychle zastavil výstup, takže se nad vodou objevilo jen asi deset centimetrů Kulky.

Pitt ležel natažený na bublině, ruce roztažené, aby se tam udržel. Pod sebou viděl Giordina, jak se na něho dívá s úlevným úsměvem a gestem se ho ptá, jestli je v pořádku. Pitt spojil palec a ukazováček a přitiskl je na akryl. Pak ukázal ke středu zátoky. Giordino přikývl a pokynul mu, aby se držel.

Pitt objal bublinu rukama i nohama a pevně se držel, zatímco se ponorka pohnula kupředu. Měl pocit, jako by provozoval vodní lyžování po břiše. Do obličeje mu cákaly malé vlny a každých pár vteřin musel ohnout krk dozadu, aby se rychle nadechl. Světla na molu se bezpečně vzdálila. Pitt zaklepal klouby pěsti co nejsilněji na akryl. Pohyb dopředu okamžitě ustal a okamžik nato se ponorka zcela vynořila v malém obláčku bublin.

Pitt sklouzl z kabiny na přídi na trup Kulky a došel k zadnímu průlezu. Krátce zaváhal a naposledy se ohlédl ke břehu. V dálce rozeznal u mola pracovní člun potápějící se přídí napřed. Kousek od něho se několik mužů na zodiaku snažilo natáhnout lano k jachtě a uvázat ji dřív, než ji proud zanese na mělčinu. Pak se poklop vedle něho otevřel a Giordino ho pozval dovnitř.

„Díky, že ses pro mě vrátil,“ řekl Pitt s pokřiveným úsměvem.

„Král Al na bojišti nikoho nenechává,“ ohradil se Giordino. „Můžu se spolehnout, že jsi naše hostitele na břehu dostatečně zaměstnal?“

„Ošklivě jsem škrábl tu jejich jachtu, což je na chvíli vyřadí ze hry,“ odpověděl Pitt. „Ale vzhledem k tomu, že jsi už vyzvedl našeho milého doktora Zeibiga, nevidím důvod se tady dál zdržovat.“

Následoval Giordina na sedadlo vedle řidiče a rychle ponorku potopili. Tiše se v bezpečné hloubce vyplížili ze zátoky a znovu se vynořili asi tři čtvrtě kilometru od pobřeží. Giordino připravil ponorku na plavbu na hladině a zakrátko k Zeibigovu úžasu letěli po temném moři rychlostí více než třiceti uzlů.

Rychlé spojení vysílačkou s Aegean Explorerem potvrdilo, že loď je kousek od jihovýchodního výběžku ostrova Gökçeada. Za třicet minut se na horizontu objevila světla výzkumné lodi. Když dopluli blíž, uviděli Pitt s Giordinem druhé, větší plavidlo kotvící na straně Exploreru. Giordino zpomalil a zvedl Kulku k pravému boku lodi NUMA a pod převislý jeřáb. Ve druhé lodi stojící kousek od levého boku Exploreru poznal Pitt fregatu turecké pobřežní stráže.

„Vypadá to, že kavalerie konečně dorazila,“ poznamenal.

„Rád jim ukážu cestu k těm darebákům,“ zavrčel Zeibig.

V zodiaku připlula dvojice potápěčů, kteří připevnili ke Kulce lano. Pak byla štíhlá ponorka vyzvednuta na palubu. Rudi Gunn stál na záďové palubě a pomohl ponorku zajistit. Pak došel k zadnímu průlezu. Jeho vážný obličej se rozzářil, když uviděl jako prvního vystupovat Zeibiga.

„Rode, jsi v pořádku?“ zeptal se a pomohl archeologovi na palubu.

„Jo, díky Dirkovi a Alovi. Ale rád bych se zbavil tohohle,“ dodal a zvedl ruce v poutech.

„V lodní dílně to zvládnou,“ odpověděl Gunn.

„Al má polohu té jachty a její posádky,“ řekl Pitt. „Mají malou základnu na pobřeží. Můžeme předat souřadnice turecké pobřežní stráži nebo tam s nimi zajet s Explorerem.“‚

„Obávám se, že to nedopadne,“ zavrtěl Gunn hlavou. „Máme rozkaz pokračovat do Çanakkale, přístavního města na Dardanelách, jakmile budete bezpečně na palubě.“

Ukázal na tureckou fregatu, která se ještě přiblížila, když se objevila ponorka. Pitt si ji prohlédl a poprvé si všiml řady vojáků seřazených u zábradlí. Všichni mířili zbraněmi na výzkumnou loď NUMA.

„Proč to výhružné gesto?“ zeptal se. „Bandité nám zavraždili dva členy posádky a třetího unesli. Copak jsi to pobřežní stráži ještě nenahlásil?“

„Nahlásil,“ odpověděl Gunn nedůtklivě. „Ale proto tady nejsou. Vypadá to, že jim někdo zavolal před námi.“

„Tak proč ta ukázka síly?“

„Protože,“ odpověděl Gunn a v očích se mu zablesklo vzteky, „jsme byli zatčeni za loupež tureckého kulturního dědictví.“

41

Do východního středomoří dorazil soumrak a obloha získala světle růžový nádech. Osmanská hvězda vplula do Bejrútského přístavu severně od libanonského hlavního města. Tato stará fregata absolvovala rychlou plavbu z Egejského moře a dorazila do přístavního města ani ne za osmačtyřicet hodin. Obeplula moderní kontejnerový terminál, pokračovala přístavním komplexem na západ a pomalu přirazila k molu ve starším přístavišti pro všeobecný náklad.

Navzdory pozdní hodině přestalo několik přístavních dělníků pracovat, když byla loď uvazována k molu, a s úsměvem sledovali podivné představení na její palubě. Za předním průvlakem byla v provizorní dřevěné kolébce pečlivě uložená poškozená italská jachta. Dva dělníci v kombinézách měli plné ruce práce se záplatováním velké trhliny v jejím trupu způsobené teď už potopeným pracovním člunem.

Maria seděla mlčky na jedné straně lodního můstku a sledovala, jak kapitán jedná s malým průvodem přístavních úředníků, celníků a obchodníků, kteří vtrhli na palubu, aby získali potřebné dokumenty nebo peníze. Ozvala se, teprve když si místní distributor textilu začal stěžovat na nekompletní zásilku.

„Byli jsme nuceni uspíšit vyplutí,“ vysvětlila stroze. „Zbytek dostanete později.“

Zastrašený distributor přikývl a bez dalšího slova zmizel, aby se nezapletl do sporu s tou divokou ženou, které loď patřila.

Rychle se zvedla ramena přístavních jeřábů a z lodi byly spěšně vyloženy kovové kontejnery s tureckým textilem a zemědělskými plodinami. Maria zůstala na svém vyvýšeném místě na můstku a bez zájmu práce sledovala. Když však spatřila otlučený pick-up Toyota, který zastavil vedle lodní lávky, napřímila se a strnula. Obrátila se k jednomu z janičářů, které poslal její bratr, aby ji na cestě provázeli.

„Na molo právě přijel muž, se kterým se mám setkat. Pečlivě ho prohledej a pak ho doveď do mé kajuty,“ poručila.

Janičář přikývl a odběhl z můstku. Trochu ho překvapilo, když zjistil, že řidičem pick-upu je Arab oblečený ve špinavém oděvu rolníka s potrhanou kefíjou omotanou kolem hlavy. Jeho temné oči však pronikavě zářily a odváděly pozornost od dlouhé jizvy na pravé tváři, kterou způsobil nůž, když muži ještě nebylo dvacet. Strážce ho bez zájmu prohledal, odvedl na palubu a doprovodil do Mariiny velké a vkusně zařízené kajuty.

Turkyně si muže změřila pohledem, vyzvala ho, aby se posadil, a propustila janičáře.

„Díky, že jste za mnou přišel, Dhakkare. Jestli se tak tedy jmenujete,“ dodala.

Arab se pousmál. „Klidně mi říkejte Dhakkare. Nebo jakkoliv jinak, jestli vás to potěší.“

„Slyšela jsem na vás jen samou chválu.“

„Možná proto si mě tak málo lidí může dovolit,“ opáčil, sundal si špinavou kefíju a hodil ji na vedlejší židli. Maria si všimla, že jeho vlasy mají úhledný západní sestřih, a došlo jí, že ty potrhané šaty jsou pouhým převlekem. Oholený a v obleku by mohl klidně vystupovat jako úspěšný obchodník, pomyslela si, aniž by tušila, že právě to onen muž často dělá.

„Máte pro mě zálohu?“ zeptal se.

Maria vstala a vyndala ze zásuvky prádelníku koženou kabelu.

„Pětadvacet procent celkové ceny, jak jsme se dohodli. Platba je v eurech. Zbytek převedeme na účet v libanonské bance podle vašich instrukcí.“

Přistoupila k Dhakkarovi blíž, ale kabelu nepustila z ruky.

„Zabezpečení té operace musí být naprosto dokonalé,“ řekla. „Nesmí se jí zúčastnit nikdo, kdo nebude stoprocentně důvěryhodný.“

„Kdybych tuto podmínku neplnil, už bych nebyl naživu,“ odvětil chladně. Ukázal na kabelu. „Za patřičnou cenu jsou mí muži ochotní i zemřít.“

„To nebude nutné,“ řekla a podala mu kabelu.

Když nahlédl dovnitř, aby zkontroloval obsah, přistoupila Maria k psacímu stolu a vyndala z něj několik stočených map.

„Znáte to v Jeruzalémě?“ zeptala se a položila mapy na kávový stolek.

„Často operuji v Izraeli. Takže ty výbušniny mám dopravit do Jeruzeléma?“

„Ano. Dvacet kilo HMX.“

Dhakkar pozvedl při zmínce o plastické trhavině obočí. „Působivé,“ zamumlal.

„Budu chtít také vaši pomoc při rozmisťování náloží,“ dodala. „Možná to bude vyžadovat nějaké výkopové práce.“

„Samozřejmě. To není problém.“

Rozmotala první roli papíru, starožitnou mapu nadepsanou v turečtině „Podzemní vodní cesty starého Jeruzaléma“. Položila ji stranou a vyndala zvětšenou satelitní fotografii jeruzalémského Starého města. Přejela prstem po východní zdi ke svahu kopce, jenž sestupoval do údolí Kidron. Prst se jí zastavil na velkém muslimském hřbitově rozkládajícím se na tom kopci. Jeho jednotlivé bílé náhrobky byly na snímku patrné.

„Budu na vás čekat na tomhle hřbitově přesně v jedenáct, dvě noci odedneška,“ řekla.

Dhakkar si prohlédl fotografii a všiml si blízkých křižujících se ulic. Jakmile si všechno uložil do paměti, vzhlédl tázavě k Marii.

„Budete tam na nás čekat osobně?“ zeptal se.

„Ano. Tahle loď popluje odsud do Haify.“ Odmlčela se a pak nekompromisně dodala: „Operaci budu velet já.“

Arab se zamračil při představě, že by mu při jeho práci měla rozkazovat žena, ale pak si připomněl štědrou odměnu, kterou za to zneuctění dostane.

„Budu tam i s výbušninami,“ slíbil.

Došla k posteli a vytáhla dvě malé truhly zasunuté pod ní. Byly těžké, na obou koncích měly kovová držadla a byly označené hebrejskými nápisy „Zdravotnické potřeby“.

„Tady je ta HMX. Řeknu svým strážným, aby ji donesli na molo.“

Přistoupila k arabskému žoldákovi a tvrdě mu pohlédla do očí.

„A ještě něco. Nechci vidět žádné zaváhání kvůli cíli operace.“

Dhakkar se usmál. „Pokud je to v Izraeli, je mi jedno, co nebo koho zničíme.“

Obrátil se a otevřel dveře. „Tak na shledanou v Jeruzalémě. Alláh s vámi.“

„S vámi také,“ zamumlala Maria, ale Arab se už vzdálil chodbou následovaný janičářem.

Poté, co byly výbušniny naloženy do pick-upu, se Maria posadila a ještě jednou si prohlédla fotografii Jeruzaléma. Ze starého hřbitova přejela pohledem k cíli akce umístěnému na vrcholu kopce.

Tentokrát otřeseme celým světem, pomyslela si. Pak opatrně vrátila snímek a mapy do uzamčené zásuvky.

42

Rudi Gunn přecházel po lodním můstku jako nervózní kočka. Boule na hlavě mu už dávno splaskla, ale spánek mu stále zdobila fialová modřina. Po každých pár krocích se zastavil a rozhlédl se po omšelém molu v Çanakkale, jestli se neblíží záchrana. Když nic neviděl, potřásl hlavou a pokračoval v přecházení.

„To je k zešílení. Drží nás tady už třetí den. Kdy nás konečně propustí?“

Pitt vzhlédl od stolu s mapami, kde studoval s kapitánem Kenfieldem pobřeží Turecka.

„Z našeho konzulátu v Istanbulu mě ujistili, že nás pustí co nejdříve. Slíbili, že potřebné papíry už procházejí tureckou byrokracií.“

„Celá tahle situace je skandální,“ postěžoval si Gunn. „Nás zatkli a vrahy Tanga a Iversona nechali běžet.“

Pitt na to nemohl nic namítat, ale chápal to dilema. Dlouho předtím, než tureckou pobřežní stráž kontaktoval Aegean Explorer, zburcovaly ji dvě hlášení vysílačkou. První bylo oznámení, že loď NUMA ilegálně zkoumá turecký vrak historické lodi chráněný ministerstvem kultury. Ve druhém hlášení se mluvilo o dvou potápěčích, kteří při průzkumu vraku zahynuli. Turci se neobtěžovali zjišťováním zdroje obou informací, ale oprávněně na ně reagovali ještě před žádostí Aegean Exploreru.

Jakmile eskorta doprovodila loď NUMA do přístavního města Çanakkale, kde byl Explorer zajištěn, předali příslušníci pobřežní stráže případ místní policii, což zmatek ještě prohloubilo. Pitt okamžitě zatelefonoval doktoru Ruppému do Istanbulu, aby potvrdil, že jejich přítomnost u vraku byla legální, a pak zavolal své ženě Loren. Ta popohnala americké ministerstvo zahraničí, aby požadovalo jejich propuštění poté, co policie prohledala loď, a když nenašla žádné artefakty, pomalu jí začalo docházet, že pro zatčení není důvod.

Rod Zeibig strčil hlavu do dveří a narušil napjatou atmosféru.

„Měli byste minutku?“

„Jasně,“ odpověděl Gunn. „Beztak si tady zoufalstvím rveme vlasy z hlavy jeden po druhém.“

Zeibig vstoupil se složkou v ruce a zamířil ke stolu s mapami.

„Tohle ti třeba trochu zvedne náladu. Mám nějaké informace o tvém kamenném monolitu.“

„Zjevně už není můj,“ utrousil Gunn.

„Zapamatoval sis ten latinský nápis?“ zeptal se Pitt a posunul se stranou, aby se Gunn se Zeibigem mohli posadit.

„Ano. Vlastně jsem si ho zapsal, jakmile jsem se vrátil na loď, ale kvůli tomu rozruchu jsem na něj neměl čas. Dneska ráno jsem se na něj konečně podíval a pořídil formální překlad.“

„Pověz mi, že je to náhrobní kámen Alexandra Velikého,“ vyhrkl Gunn toužebně.

„To by byl omyl hned ze dvou důvodů. Ta deska nesloužila jako označení hrobu, ale jako památník. A není tam žádná zmínka o Alexandrovi.“

Otevřel desky a vyndal list s poznámkami, které si zapsal poté, co monolit prohlédl. Další stránka obsahovala vytištěný překlad, který podal Gunnovi. Ten ho přečetl nejprve mlčky a pak nahlas.

Na paměť centuriona Plautia.

Příslušníka Scholae Palatinae a věrného strážce Heleny.

Padl v bitvě na moři nedaleko tohoto místa.

Víra. Čest. Věrnost.

– CORNICULARIUS TRAIANUS

„Centurio Plautius,“ zopakoval Gunn. „To je památník tomu římskému vojákovi?“

„Ano,“ odpověděl Zeibig, „což potvrzuje, že Alova koruna je římského původu, dar od císaře Konstantina.“

„Příslušník Scholae Palatinae věrný Heleně,“ zopakoval Pitt. „Jak si vybavuji, byla Scholae Palatinae elitní jednotka chránící římské císaře, podobná pretoriánské gardě. Ta zmiňovaná Helena musí být Helena Augusta.“

„Správně,“ přitakal Zeibig. „Matka Konstantina I., který vládl na začátku čtvrtého století. Helena žila mezi lety 248 a 330 našeho letopočtu, takže ten kámen a koruna pocházejí nejspíš z toho období.“

„Napadá tě, kdo mohl být ten Traianus?“ zeptal se Gunn.

„Cornicularius byl vojenský důstojník, zpravidla ve funkci zástupce oblastního velitele. Pátral jsem po Traianovi v některých římských databázích, ale nic jsem nenašel.“

„Myslím, že největší záhada zůstává nevyřešená: odkud ta koruna a monolit pocházejí a proč byly na osmanském vraku.“

Pohlédl za Zeibiga a napřímil se, protože spatřil dva muže v modrých uniformách, kteří kráčeli po molu k lodi.

„Hleďme, místní konstáblové se vracejí,“ řekl. „Doufám, že nesou naše propouštěcí papíry.“

Kapitán Kenfield šel důstojníkům naproti na molo a doprovodil je na palubu, kde se k nim v důstojnické jídelně připojili Pitt s Gunnem.

„Mám příkaz k vašemu propuštění,“ oznámil starší důstojník srozumitelnou angličtinou. Byl to muž s kulatým obličejem, protáhlýma ušima a hustým černým knírem.

„Vaše vláda byla velice přesvědčivá,“ dodal se slabým úsměvem. „Jste volní, můžete odplout.“

„Jak probíhá vyšetřování smrti dvou členů mé posádky?“ zeptal se Kenfield.

„Znovu jsme případ otevřeli jako potenciální vraždu. V současnosti však nemáme žádné podezřelé.“

„A co ta jachta, Sutana?“ zeptal se Pitt.

„Ano, viděli jsme, jak ta loď rozsekala Dirka na kusy,“ ozval se Gunn.

„Podařilo se nám zjistit majitele lodi a ten nás ujistil, že se musí jednat o omyl,“ odpověděl policista. „Sultanu si pronajal zákazník a pluje u pobřeží Libanonu. Dnes ráno jsme dostali její fotografie, na kterých kotví v bejrútském přístavu.“

„Sultana byla vážně poškozena,“ oponoval Pitt. „Není možné, aby doplula do Libanonu.“

Důstojníkův asistent otevřel kufřík a vyndal několik vytištěných fotografií, které podal Pittovi. Byly to záběry přídě a boku modré jachty zakotvené u nějakého starého mola. Pittovi neušlo, že na žádné z nich není vidět pravý bok, do kterého narazil s pracovním člunem. Poslední snímek ukazoval detail libanonských novin s dnešním datem a jachtou v pozadí. Gunn se naklonil k Pittovi a prohlédl si fotografie.

„Opravdu to vypadá jako stejná loď,“ připustil neochotně. Mohl jen přikývnout, když mu důstojník ukázal fotografii se záchranným kruhem, na kterém bylo zřetelně vidět jméno jachty. Ať se Pitt snažil sebevíc, nenašel žádný důkaz, že by ty fotografie byly nějak upravené.

„To nijak neodporuje skutečnosti, že byl jeden z našich vědců unesen a odvezen na základnu té jachty na pobřeží,“ namítl.

„Ano, naše oddělení kontaktovalo místního policejního velitele v Kirte a ten poslal svého muže prověřit přístav, který jste popsali.“ Obrátil se a kývl na svého asistenta, jenž vytáhl z kufříku silný svazek a podal ho nadřízenému.

„Možná máte kopii zprávy sepsané v Kirte. Dovolil jsem si nechat ji pro vás přeložit do angličtiny,“ řekl policista a podal spis Pittovi s omluvným úsměvem. „Jak vyšetřovatel nahlásil, nejenže nebyly v přístavu lodě, které jste popsali, ale dokonce nebyla v celém zařízení vůbec žádná plavidla.“

„Rozhodně rychle zakryli stopy,“ poznamenal Gunn.

„Záznamy toho přístavu naznačují, že tam dříve toho dne nákladní loď podobná té, kterou jste popsali, nabírala zásilku textilu. Avšak v záznamech stojí, že to plavidlo opustilo přístav asi osm hodin před vaším údajným příjezdem.“

Důstojník na Pitta soucitně pohlédl.

„Bohužel toho pro vás momentálně nemůžeme víc udělat, záleží na dalších důkazech,“ dodal.

„Uvědomuji si, že se z toho vyvinul skutečně matoucí incident,“ řekl Pitt a potlačil zklamání. „Ale napadá mě, jestli byste mi nemohl povědět, komu ten přístav u Kirte patří?“

„Vlastní ho soukromá společnost zvaná Anatolia Exports. Její kontaktní informace jsou ve zprávě.“ Zamyšleně na Pitta pohlédl. „Kdybych pro vás mohl ještě něco udělat, dejte mi prosím vědět.“

„Díky za pomoc,“ odpověděl Pitt stručně.

Když policisté odešli z lodi, potřásl Gunn hlavou.

„Neuvěřitelné. Dvě vraždy a únos a všechno je to jen naše vina.“

„Je to rána pod pás, to je pravda,“ zavrčel kapitán Kenfield.

„To je tím, že jdeme hlavou proti zdi,“ konstatoval Pitt. „Anatolia Exports podle všeho podplatila policii v Kirte. A myslím, že to náš místní konstábl poznal.“

„Předpokládám, že ta situace pro ně musí být trochu trapná, tak se snaží zachovat si tvář,“ dodal Kenfield.

„Měli by se spíš starat o to, aby dělali svou práci,“ zavrčel Gunn.

„Čekal bych, že se samou pílí přetrhnou, když jste jim oznámili, že jste viděli ženu z té loupeže v Topkapi,“ řekl Kenfield Pittovi.

Pitt zavrtěl hlavou. „Ani jsem se jim o ní nezmínil.“

„Proč ne?“ zeptal se Gunn užasle.

„Nechtěl jsem znovu ohrozit loď, dokud jsme stále v tureckých vodách. Viděli jsme na vlastní oči, čeho jsou naši nepřátelé schopní – ať už jsou kdokoliv. Navíc jsem měl jisté podezření, že by s tím místní policie beztak nic neudělala.“

„To ses nejspíš trefil,“ poznamenal Kenfield.

„Přece nemůžeme dovolit, aby jim to prošlo!“ namítl Gunn.

„Jistě,“ souhlasil Pitt a odhodlaně vztyčil hlavu. „A taky to nedovolíme.“

* * *

Lana byla odvázána a Aegean Explorer se po centimetrech vzdaloval od mola. Vtom se na nábřeží přiřítil zchátralý žlutý taxík. Prorezlé auto zastavilo smykem u vody. Zadní dveře se rozlétly a vyskočila z nich vysoká štíhlá žena.

Pitt stál na můstku a všiml si, jak po molu běží jeho dcera.

„To je Summer!“ křikl na kapitána. „Zastav loď.“

Pitt seběhl na hlavní palubu a skrčil hlavu, když vzduchem prolétla sportovní taška a přistála mu u nohou. Vteřinu nato se na bočním zábradlí objevily dvě útlé ruce následované kšticí narezlých vlasů. Pak se Summer vytáhla nahoru a přistála nohama na přední palubě. Pitt došel k ní a pevně ji objal.

„Kam ten spěch? Copak nevidíš, že se pro tebe vracíme?“ zeptal se se smíchem.

Když si Summer uvědomila, že loď zařadila zpětný chod a vrací se k molu, rozpačitě se na otce usmála.

„Promiň,“ vyhrkla udýchaně. „Když jsem na loď telefonovala z Londýna, Rudi mi řekl, že tady nejspíš budete ještě tak den dva. Ale jak se taxík přibližoval k molu, viděla jsem, že odplouváte, a zpanikařila jsem. Bála jsem se, že mi ujedete.“

Pitt se obrátil a zamával na můstek na znamení, že mohou vyplout. Pak doprovodil Summer do kajuty.

„Myslel jsem, že tě uvidím až za pár dní,“ řekl.

„Letěla jsem z Londýna dřívějším letem a napadlo mě, že bude snazší chytit vás cestou z Istanbulu tady v Çanakkle.“ Pak zvážněla a dodala: „Slyšela jsem o tom vraku… a o tom, co se stalo Tangovi a Iversonovi.“

„Užili jsme si trochu problémů a vzrušení,“ odvětil, když vstoupili do její kajuty a položil tašku na lůžko. „Co kdybychom si dali v jídelně kávu a já ti to celé vylíčil?“

„To bych ráda, tati. A já ti pak povím, co všechno se mi přihodilo v Anglii.“

„Nesnaž se mi namluvit, že máš svoji vlastní záhadu!“ řekl s úsměvem.

Summer věnovala otci smrtelně vážný pohled a pak odpověděla: „Větší, než si dokážeš představit.“

TŘETÍ ČÁST

STÍN PŮLMĚSÍCE

43

„Sophie, myslím, že mám pro tebe žhavou novinu.“

Sam Levine skoro zakopl, když vtrhl do kanceláře ředitelky Jednotky pro prevenci loupeží starožitností. Šrámy a modřiny v obličeji, které utrpěl při incidentu v Caesareji, se mu už skoro zahojily, ale stále měl po setkání s arabskými lupiči velkou jizvu na tváři. Sophie seděla za svým stolem a studovala zprávu telavivské policie o jednom vyloupeném hrobu, hned však se zájmem vzhlédla.

„Dobře, poslouchám.“

„Jeden z našich informátorů, arabský kluk jménem Tyron, ohlásil, že dneska v noci bude možná někdo kopat na muslimském hřbitově v Kidronu.“

„V Kidronu? To je hned za zdí Starého města. Ten někdo musí mít pořádnou kuráž.“

„Pokud je to vůbec pravda. Co se týče tipů, nemá Tyron zrovna nejlepší výsledky.“

„A kdo by se tam měl objevit s lopatami?“

„Jmenoval jenom jednoho člověka, zlodějíčka jménem Hassan Akais,“ odpověděl Sam a svezl se na židli proti Sophiinu stolu.

„To mi nic neříká,“ odpověděla Sophie po krátkém zamyšlení. „Měla bych ho znát?“

„Před pár lety jsme ho sebrali při zátahu v Jaffe. Neměli jsme toho na něho dost, abychom mohli vznést obvinění, tak jsme ho nechali jít. Vypadá to, že se od té doby do ničeho nenamočil. Platí našemu informátorovi, aby se mu staral o ovce, a ten chlapec ho zřejmě zaslechl, jak mluví o nějaké dnešní operaci.“

„Připadá mi jako malá ryba.“

„Taky jsem si to myslel. Ale mám ještě tohle,“ dodal Sam a podal Sophii vytištěný papír z počítače. „Zadal jsem jeho jméno do databáze a hleďme, Mossad ho podezírá z možného napojení na Mezky.“

Sophie se naklonila dopředu a se zvýšeným zájmem si papír prostudovala.

„Jeho kontakty jsou přinejmenším nejisté,“ dodal Sam, „ale napadlo mě, že bys o tom chtěla vědět.“

Sophie přikývla, zprávu si přečetla a Samovi ji už nevrátila.

„Ráda bych si s tím Hassanem promluvila,“ řekla nakonec odměřeným tónem.

„Na dnešní noční operaci nás je trochu málo. Lou a ostatní jsou do zítřka v Haifě a Robert leží s chřipkou.“

„Tak to zbude na nás dva, Sammy. Nějaké námitky?“

Sam zavrtěl hlavou. „Jestli má ten chlap něco společného s tím v Caesareji, chci ho taky.“

Naplánovali si večerní dostaveníčko, Sam potom vstal a odešel z kanceláře. Sophie se vrátila k policejní zprávě, když tu náhle cítila, že se na ni někdo dívá. Překvapeně vzhlédla a uviděla mezi dveřmi stát Dirka s velkou kyticí lilií v ruce.

„Omlouvám se, hledám tady hlavního pistolníka,“ pronesl se zářivým úsměvem.

Sophie vyskočila ze židle.

„Dirku, nenapadlo mě, že budeš mít volno dřív než příští týden,“ řekla, doběhla k němu a políbila ho na tvář.

„Univerzita zrušila na zbytek sezóny vykopávky v Caesareji, takže moje práce prozatím skončila,“ odvětil a položil jí květiny na stůl. Pak ji sevřel v pevném objetí a políbil. „Stýskalo se mi po tobě,“ zašeptal.

Sophie cítila, jak rudne v obličeji, a pak si vzpomněla, že dveře kanceláře zůstaly otevřené.

„Krátká pauza by mi neškodila,“ vykoktala. „Co zajít na oběd?“

Jakmile přikývl, odvedla ho od zvědavých očí kolegů na nedaleké nádvoří.

„Znám ve Starém městě krásné místo na piknik. Cestou si můžeme koupit něco k jídlu,“ navrhla.

„To zní skvěle,“ přikývl. „Moc jsem toho z Jeruzaléma zatím neviděl. Procházka ulicemi je nejlepší způsob, jak zachytit atmosféru zajímavého města.“

Sophie ho vzala za ruku a vedla jej pryč od pečlivě zastřižených trávníků v okolí Rockefellerova muzea. Nedaleko odtamtud stála Herodova brána, jeden z mála vstupů do jeruzalémského Starého města. Staré město o rozloze asi půldruhého čtverečního kilometru je náboženským centrem Jeruzaléma a jsou zde k vidění pamětihodnosti jako bazilika Svatého hrobu, Zeď nářků a Skalní dóm. Celá historická čtvrť je obehnaná impozantní kamennou zdí postavenou před čtyřmi sty lety osmanskými Turky.

Když procházeli branou a Muslimskou čtvrtí, obdivoval Dirk starou krásu tesaného vápence, který tvořil základy všech monumentů, kancelářských i obytných budov ve městě, bez ohledu na to, jak zchátralých. Ale ještě víc žasl nad různorodostí obyvatel procházejících úzkými uličkami. Když spatřil arménského žida čekajícího na přechodu vedle Etiopana v bílé róbě a Palestince v kefíje, uvědomil si, že kráčí po kusu země nepodobné ničemu na světě.

Sophie ho vedla temnou a prašnou uličkou. Ta ústila na rušné tržiště, arabsky zvané souk. Šli kolem skupinek obchodníků a občas se u některého zastavili, aby nakoupili nějaký falafel, jehněčí kebaby, koláčky a pytel ovoce.

„Říkal jsi, že chceš okusit něco místního, tak tady to máš,“ zažertovala Sophie a strčila Dirkovi do náručí jejich improvizovaný oběd.

Vedla ho o pár bloků dál a pak přešla k pozemku kostela svaté Anny. Tato ladná kamenná stavba postavená křižáky v samém srdci Muslimské čtvrti představovala jeden z mnoha podivných protikladů toho starobylého města.

„Hezká židovská dívka mě vede do křesťanského kostela?“ zeptal se Dirk s úsměvem.

„Vlastně jdeme na jedno místo za kostelem, které by podmořský průzkumník možná rád navštívil. A navíc,“ dodala a zamrkala na něho, „je to vážně pěkné místo na piknik.“

Pokračovali za budovu kostela a našli otevřený prostor stíněný starými platany. Pěšina vedla ještě kousek dál k oplocené strži, která se rozevírala jako lom. Ze suchého dna jámy vyrůstaly pozůstatky cihlových zdí, kamenných sloupů a starodávných oblouků.

„Tohle je původní rybník Bethesda,“ vysvětlila Sophie, když pohlédli dolů do prašných hlubin. „Bývala to zásobárna vody pro První a Druhý chrám a později tu postavili lázně. Ještě později byl samozřejmě známější jako léčebné centrum poté, co bylo napsáno, že tam Ježíš uzdravil mrzáka. Ale obávám se, že tam moc vody nezbylo.“

„Možná je to dobře,“ poznamenal Dirk. „Jinak by to tady bylo plné turistů toužících se vykoupat.“

Za vysokým platanem našli stíněnou lavičku, na kterou se posadili a zaútočili na oběd.

„Jak se daří doktoru Haasidovi?“ zeptala se.

„Vlastně docela dobře. Navštívil jsem ho dneska ráno před cestou do Jeruzaléma. Odpočívá doma, ale nemůže se dočkat, až se vrátí do práce. To zranění na noze nebylo nakonec tak vážné, takže by se měl za týden nebo za dva zbavit berlí.“

„Chudák. Je mi ho líto.“

„On mi říkal, že lituje tebe. Zřejmě si myslí, že to byla jeho vina, že se tví agenti dostali do tak nebezpečné situace.“

Sophie zavrtěla hlavou. „To je směšné. Stejně jako my nemohl přece tušit, že tam zaútočí tlupa ozbrojených teroristů.“

„Je to muž šlechetného ducha,“ prohlásil Dirk a ochutnal čerstvý fík ze sáčku s ovocem. „Mimochodem, v posledních pár dnech si mě pořádně podala Izraelská bezpečnostní agentura. Doufám, že mi povíš, že ty darebáky brzo dopadnete.“

„Sin Bet, jak se agentuře říká, převzala vyšetřování, ale obávám se, že stopa už vychladla. Ukázalo se, že ten náklaďák útočníci ukradli. Našel se v moři u Nahariye. Sin Bet si myslí, že lupiči nejspíš hned po odjezdu z Caesarey přešli do Libanonu. Předpokládá se, že jsou napojení na pašeráky spolupracující s Hizballáhem. Obávám se, že je bude obtížné identifikovat, natož pak dopadnout.“

„Máš představu, pro koho mohli pracovat?“

„Ani ne. Hodně jsem se poptávala a mám několik podezření, ale žádný důkaz. Sam a já děláme, co můžeme,“ dodala a její hlas se vytratil, protože v myšlenkách zabloudila k mrtvému agentu Holderovi.

Dirk ji vzal za ruku a pevně stiskl.

„Nikdy mě nenapadlo, že se budu muset vypořádat s něčím takovým,“ pokračovala a v očích se jí objevily slzy.

Podívala se Dirkovi do očí a opětovala jeho stisk. „Jsem opravdu ráda, že jsi tady,“ řekla, naklonila se k němu a políbila ho.

Chvíli se na lavičce objímali a Sophie se v Dirkově náručí cítila opět bezpečně. S pohledem upřeným do prázdných lázní Bethesda nakonec získala vůli pustit se znovu do práce. Zhluboka se nadechla a usmála se vlhkýma očima.

„Cítíš ve vzduchu jasmín?“ zeptala se. „Tuhle vůni jsem vždycky milovala. Připomíná mi dětství a dny naplněné štěstím.“

„Takové dny zase přijdou,“ slíbil jí Dirk.

„Musím se vrátit,“ zašeptala nakonec, ale nepřestala Dirka objímat.

„Budu na tebe čekat,“ odpověděl.

Náhle si vzpomněla, že má na večer naplánovanou akci se Samem.

„Můžeme zajít na večeři, ale v noci musím bohužel pracovat. Čeká nás sledování. Dostali jsme tip na lupiče starožitností, který by mohl být v kontaktu s těmi libanonskými pašeráky.“

„Můžu se k vám přidat?“

Sophie už chtěla zavrtět hlavou, ale pak se nechala obměkčit. „Máme málo lidí. Zbyli jsme na to jen já a Sam, takže by se nám pomoc hodila. Ale tentokrát žádné hrdinství.“

„Budu tam za tichého pozorovatele, slibuju,“ řekl s úsměvem.

Společně vstali a naposledy se podívali na prázdné lázně. Sophie náhle zaváhala s odchodem, ani nevěděla proč. Nakonec vzala Dirka za ruku, pomalu ho vedla od nádrže a cestou bojovala s bouří emocí ve svém srdci.

44

Osmanská hvězda se pomalu šinula do izraelského přístavu Haifa, kde sešlá nákladní loď zakotvila na konci tichého západního terminálu. Protože vezla už jen málo textilu, mohla turecká posádka vyprázdnit její nákladové prostory za pár hodin. Měla však přísné rozkazy protahovat vykládku tak, aby s ní byla hotová až pozdě večer.

Maria a jeden z janičářů ukázali v přístavní celnici falešné pasy, pak si najali auto a vyjeli z Haify. Vydávali se za manželský pár na dovolené, takže se mohli pohybovat zemí takřka nepozorovaně. Cestou do Jeruzaléma však nehodlali nic riskovat. Maria zvolila okliku, aby se vyhnula vstupu na Západní břeh Jordánu a dalším bezpečnostním prohlídkám, při kterých by vojáci mohli pod sedadly najít balíky obsahující zbraně, hotovost a dvoje brýle pro noční vidění.

Maria moc dobře věděla, že převážet zemí trhavinu HMX je úplně něco jiného. Dhakkar a jeho společníci z gangu Mezků to riziko mohli podstoupit za cenu, kterou stálo za to zaplatit. Arabský pašerák Marii podrobně vysvětlil, jak se výbušniny budou převážet nákladním autem, pak pěšky, v jedné fázi dokonce přivázané pod břichy ovcí, aby se dostaly na místo určení bez vědomí izraelských bezpečnostních sil.

Ale to byla jen polovina celé akce. Turkyně měla jiný, stejně důležitý úkol, jehož se musela zhostit osobně. Za pomoci turistické mapy vjela do rušných ulic Jeruzaléma, objela Staré město a zamířila do jedné z novějších čtvrtí na západě. Našla nedávno otevřený hotel Waldorf Astoria, nechala stát auto na ulici a pokračovala podél dalšího bloku na jih. V řadě módních turistických krámků našla malou čajovnu s korálovými závěsy v oknech a vešla dovnitř.

U rohového stolu ve slabě osvětleném podniku zahlédla Maria vousatého muže, který vstal, usmál se na ni a odhalil přitom zlatý přední zub. Maria k němu došla s janičářem v patách.

„Al-Chatíb?“ zeptala se.

„K vašim službám,“ odpověděl Palestinec a mírně se jí uklonil. „Přisednete si?“

Maria přikývla a sedla si ke stolu s janičářem po boku. Al-Chatíb se posadil proti nim a nalil každému šálek čaje. Maria si všimla, že má sluncem spálenou pleť a mozolnaté ruce starého lupiče starožitností, kterým také byl.

„Vítejte v Jeruzalémě,“ pronesl přípitek.

„Díky,“ odpověděla Maria a rozhlédla se po čajovně, aby se ujistila, že okolo nejsou žádné slídivé oči.

„Uspěl jsi s úkolem, kvůli kterému jsme tě najali?“ zeptala se tiše.

„Ano, snadno,“ odpověděl Palestinec a znovu se usmál. „Ten akvadukt byl přesně tam, kde jste tvrdila, že bude. Je to úžasný historický objev. Můžu se zeptat, kde jste získala ta výzkumná data?“

Teď byla řada na Marii, aby se usmála.

„Jak víš, současné hradby okolo Starého města nechal postavit Sulejman Nádherný na počátku šestnáctého století. Jeho stavitelé trasu hradeb pečlivě zmapovali i s existujícími překážkami. Ty mapy, které jsme získali v Turecku, jsou plné opuštěných akvaduktů a dalších staveb vybudovaných za Herodovy vlády, které jsou už dávno ztracené nebo skryté.“

„Opravdu velký objev, ten bych rád sám jednou prozkoumal,“ zopakoval al-Chatíb chtivě.

„Bohužel jsem ty dokumenty nepřivezla s sebou,“ zalhala. „Moje rodina má rozsáhlou sbírku osmanských artefaktů a ty mapy jsou součástí většího souboru.“ Neobtěžovala se zmínit, že byly všechny ukradeny z jednoho muzea v Ankaře.

„Historické dokumenty velké ceny, řekl bych. Mohu se zeptat na účel vykopávek?“

Maria nechala otázku nezodpovězenou. „Podařilo se ti rozšířit vstup do toho akvaduktu?“ otázala se.

„Ano, udělal jsem, co jste požadovala. V tichosti jsem rozšířil otvor a pak kopal asi metr nebo dva do svahu kopce. Vstup dobře chrání křoví.“

„Skvělé,“ odpověděla Maria, sáhla do kabelky a vyndala obálku plnou izraelských bankovek. Al-Chatíbovi se rozšířily oči, když položila tlustou obálku před něho na stůl.

„Tohle je zvláštní odměna za dobrou práci,“ řekla.

„Jsem vám vděčný,“ vydechl Palestinec a rychle si strčil obálku do kapsy.

Maria dopila čaj a pak řekla: „Teď nám to místo ukážeš.“

Al-Chatíb se polekaně podíval na hodinky. „Brzo se setmí, ale dneska v noci bude svítit měsíc.“

Postřehl chladný, odhodlaný pohled Mariiných očí a rychle vycouval.

„Samozřejmě, pokud si to přejete,“ vykoktal. „Máte auto?“

Zaplatil účet a trojice zamířila ulicí k autu. Podle Al-Chatíbových instrukcí objela Maria jižní konec Starého města a pak odbočila na sever do údolí Kidron. Palestinec ji navedl na okraj starého muslimského hřbitova, kde ukryla auto za nedaleké kamenné skladiště, jehož zdi se začínaly drolit.

Jejich stíny se rozplynuly v blížícím se soumraku. Janičář vyndal z kufru auta krumpáč a batoh s elektrickými svítilnami. On a Maria následovali Palestince, když přeskočil nízkou kamennou zídku a proplétal se po prašném hřbitově. V tu pozdní hodinu tam nebyla ani noha, ale skupinka se držela v odlehlé západní sekci, daleko od mešity uprostřed a vedlejší cesty na východě. Janičář se snažil ukrýt krumpáč, jak nejlépe to šlo, a při chůzi držel kovovou část pod ramenem.

Východně od nich se tyčila Olivetská hora s velkým židovským hřbitovem a několika kostely a zahradami. Z jejího úbočí se západně od nich táhla vysoká zeď obklopující Staré město. Hned za zdí se nacházela původní Chrámová hora, zvaná též Al-haram aš-Šaríf nebo Vznešená svatyně. Uprostřed tohoto posvátného území stál Skalní dóm, vysoká stavba obsahující kámen, na němž se Abrahám chystal obětovat svého syna. V islámské tradici byl tento kámen považován za místo, odkud se Mohamed vydal na návštěvu nebes během Noční cesty, kterou označoval otisk jeho nohy v kameni. Maria dokázala rozeznat jen vrcholek velkého zlatého dómu, muslimské svatyně, vysoké stavby, která se ve slábnoucím světle zdála být kaštanově hnědá.

Al-Chatíb došel k prostému náhrobku muslimského emíra, který zemřel v šestnáctém století, a zahnul doleva. Když dorazil na konec nepravidelné řady hrobů, začal stoupat po kamenitém svahu, jenž se ostře zvedal směrem ke Starému městu. Maria vytáhla z tašky baterku, ale nechala ji zhasnutou a klopýtala přes kamení a křoví, dokud nedošla na malou plošinu, kde al-Chatíb zpomalil.

„Už jsme blízko,“ zašeptal.

Rozsvítil svou tenkou baterku, vedl je výš do kopce a nakonec zastavil vedle dvou pouštních keřů. Udýchaná Maria si všimla, že jsou oba keře suché a jejich kořeny drží na zemi malé hromádky kamení. Za uschlými keři se tyčila neuspořádaná hromada vápence.

„Je to za nimi,“ řekl al-Chatíb a posvítil na keře. Obrátil se a nervózně se rozhlížel po svahu, aby se ujistil, že je nikdo nepozoruje.

„Občas se tady objeví hlídka,“ upozornil.

Maria si nasadila brýle pro noční vidění a ostražitě prozkoumala okolí. Údolím se nesly zvuky nedalekého města a okolní kopce byly poseté světly. Ale hřbitov pod nimi byl prázdný.

„Nikdo tu není,“ potvrdila.

Al-Chatíb přikývl, pak si klekl a začal odhazovat kameny stranou. Když se objevil malý otvor, přikázala Maria janičářovi, aby mu pomohl. Spojenými silami muži brzy uvolnili zakrytý vchod a odhalili úzkou, asi půldruhého metru vysokou chodbu. Potom odstranili všecky překážky a Palestinec se napřímil, aby si odpočinul.

„Ten akvadukt byl vlastně docela malý,“ řekl Marii a rukama opsal těsný obvod. „Bylo potřeba hodně kopat, aby se rozšířil.“

Maria na muže lhostejně pohlédla a v duchu si zopakovala historii té stavby. Věděla, že ústí akvaduktu ve svahu kopce je jen výpust mnohem propracovanějšího stavitelského díla. Před necelými dvěma tisíci roky vybudovali římští stavitelé na Herodův příkaz systém akvaduktů ze vzdálených kopců Hebronu, které přiváděly čerstvou vodu do města a pevnosti Antonia, postavené vedle Chrámové hory. Všechny tyto akvadukty postavili prakticky holýma rukama mnohem zdatnější dělníci, než byl tenhle obtloustlý Palestinec, pomyslela si.

Strčila baterku do ústí chodby a rozsvítila ji. Světlo odhalilo úzký tunel vedoucí metr a půl do svahu kopce. Vzadu na úrovni podlahy byl malý otvor akvaduktu, který pokračoval hlouběji do hliněné zdi. Tunel měl hladké stěny a Maria poznala, že ho al-Chatíb vykopal s jistou zručností.

„Odvedl jsi dobrou práci,“ řekla mu a zhasla baterku. Pak vzala od janičáře krumpáč a podala ho Palestinci.

„Potřebuju, abys prokopal ještě tak půl metru,“ požádala ho.

Dobře zaplacený lupič starožitností ochotně přikývl při vidině přídavku, ačkoliv ho nový úkol trochu překvapil. Vzal si od janičáře svítilnu, vmáčkl se dozadu do tunelu a začal kopat. Janičář vlezl dovnitř za ním a rukama v rukavicích odhrnoval zeminu a úlomky kamenů, které se al-Chatíbovi hromadily za patami.

Zatímco Maria stála u vchodu na hlídce, al-Chatíb asi dvacet minut vytrvale mával krumpáčem, až prokopal další krátký úsek chodby. Ještě jednou udýchaně kopl a spatřil pod krumpáčem zvláštní světlo. Strhl krumpáč zpátky a došlo mu, že se prokopal do volného prostoru za hliněnou zdí. Polekaný Palestinec se postavil a zvedl svítilnu. Malým otvorem viděl jen černou prázdnotu, ale užasl nad závanem studeného vzduchu, který jím proudil.

S novou energií zuřivě zaútočil na bariéru a rychle rozšířil díru tak, aby se jí protáhl člověk. Odhrnul stranou suť, prolezl s lucernou dovnitř a skulil se do rozlehlé jeskyně s vysokým stropem.

„Chvála budiž Alláhovi!“ vydechl, odhodil krumpáč stranou a vyvalil oči na okolní zdi.

Ve světle lucerny byly alabastrově bílé a daly se na nich rozeznat i pravidelné řady stop po dlátech. Zkušené al-Chatíbovo oko poznalo, že jsou z vápence, a rozpoznalo také okraje velkých otesaných bloků.

„To je lom, jako Sedechiášova hrobka,“ vyhrkl, když vstoupila Maria a janičář s dalšími baterkami.

„Ano,“ odpověděla Maria. „Jenže tenhle se ztratil v minulosti, když byl zničen Druhý chrám.“

Za zdí Starého města, asi půldruhého kilometru daleko, se nacházela další velká jeskyně vyhloubená otroky, kteří lámali kámen na mnohé stavební projekty Heroda Velikého. Jmenovala se po posledním králi Judey, který se v ní údajně ukryl před Nebukadnesarovou armádou.

Ve světle tří baterek trojice viděla, že se lom rozděluje do mnoha chodeb táhnoucích se do tmy jako prsty z dlaně. Al-Chatíb pohlédl do širokého hlavního tunelu, jenž vedl přímo na východ, až kam oko dohlédlo.

„Tenhle musí sahat daleko pod Al-haram aš-Šaríf,“ prohodil stísněně.

Maria přikývla.

„Až pod Skalní dóm?“ zeptal se s napětím v hlase.

„Dóm je postavený na skalnatém podloží, ale hlavní tunel pod ním skutečně prochází. Další tunely se přibližují k mešitě al-Aksá a k několika dalším stavbám na tom území. Tedy pokud jsou Suljemanovy mapy přesné tak, jak se dosud zdá.“

Palestinec zbledl a jeho vzrušení se změnilo v úzkost.

„Nechci chodit pod místem posvátného kamene,“ prohlásil vážně.

„To nebude nutné,“ opáčila Maria. „Tvoje práce skončila.“

Jakmile to dořekla, sáhla do batohu, vyndala malou pistoli Beretta a namířila jí na Palestince.

Na rozdíl od jejího bratra Marii nijak nevzrušovalo, když brala někomu život. Necítila vlastně vůbec nic. Spáchat vraždu pro ni bylo z emocionálního hlediska stejné jako převléknout si ponožky nebo sníst misku polévky. Ti dva se nacházeli na opačných koncích škály psychopatie. A to přesto, že byli oba oběťmi zneužívání v dětství a produkty genetické homogenity – a oba skončili jako nelítostní zabijáci.

Pistole dvakrát štěkla a vyslala dvě kulky do Al-Chatíbovy hrudi, zatímco se jeskyní hlasitě rozlehla ozvěna výstřelů. Hledač artefaktů padl na kolena, nechápavě zvedl oči a pak padl mrtvý na zem. Maria k němu klidně přistoupila, vytáhla mu z kapsy obálku s bankovkami a strčila si ji do batohu. Potom se podívala na hodinky.

„Zbývá necelá hodina, než budou dopraveny výbušniny,“ řekla janičářovi. „Prohlédneme si lom a vybereme místa pro nálože.“

Překročila tělo mrtvého, vzala si jeho baterku a rychle odkráčela do tmy.

45

Táhlo už na desátou, když Sophie vjela na malé prašné parkoviště za severovýchodní zdí Starého města a zastavila za zavřeným obchodem s oděvy. Na druhé straně cesty a pod krátkým kopcem se rozkládal severní výběžek muslimského hřbitova, který se klikatil na jih rozšiřující se roklí jako součást horní části údolí Kidron. Vypnula motor a obrátila se k Dirkovi, který se na ni díval z místa spolujezdce.

„Víš jistě, že do toho chceš jít?“ zeptala se. „Z většiny nočních operací bývá nakonec jen nudné cvičení v trpělivosti.“

Dirk se usmál a přikývl. „Přece nepropasu šanci na procházku za svitu měsíce s krásnou dívkou po boku.“

Sophie potlačila smích. „Jsi jediný, koho znám, kdo dokáže najít něco romantického na sledovačce.“

Ale musela si přiznat, že má podobné pocity. Společně si vychutnali intimní večeři v tiché arménské restauraci za Jaffskou bránou, a jak večer pokračoval, pociťovala stále silnější touhu odvolat sledování a pozvat ho místo toho k sobě. Potlačila však pokušení, protože věděla, že vyhlídka na získání možných informací o vrazích agenta Holdera je mnohem důležitější.

„To není Samovi podobné, aby měl zpoždění,“ poznamenala, když se podívala na hodinky. Pak vyhlédla z okna auta.

Minutu nato jí zavibroval mobil a ona do něj promluvila živou hebrejštinou.

„To byl Sam,“ vysvětlila, když zavěsila. „Měl autonehodu.“

„Je v pořádku?“

„Ano. Podle všeho do něho najela dodávka plná křesťanských poutníků, kteří přehlédli odbočku. Nic mu není, ale z auta je vrak. Myslí si, že se několik starších turistů mohlo zranit, takže bude chvíli trvat, než to vyšetří. Říká, že se sem nedostane dřív než za hodinu.“

„Tak bude asi lepší začít bez něho,“ poznamenal Dirk, otevřel dveře a vystoupil z auta. Sophie ho následovala, otevřela kufr a vyndala dvoje brýle pro noční vidění, které si pověsila na krk. Potom se naklonila a zvedla víko velkého koženého kufru, jenž ležel v zavazadlovém prostoru. Uvnitř spočíval ohmataný policejní samopal Tavor TAR-21. Sophie do něj zacvakla plný zásobník, natáhla ho a pověsila si zbraň na rameno.

„Koukám, že tentokrát jsi vyzbrojená jako na medvěda,“ poznamenal Dirk.

„Po Caesareji už beze zbraně do akce nepůjdu,“ odvětila odhodlaně.

„Proč nenecháš tu sledovačku na Sin Bet, když v tom mohou být zapletení ti libanonští pašeráci?“

„Uvažovala jsem o tom,“ odpověděla, „ale ten tip je hodně nejistý. Nejspíš máme co do činění s nějakými puberťáky, kteří vykopávají hrnce – a ti se navíc vůbec neobjeví.“

„To by mi vyhovovalo,“ řekl Dirk, zamrkal na ni a vzal ji za ruku.

Přešli cestu a sestupovali po svahu na hřbitov. Sophie zastavila a rozhlédla se kolem dalekohledem.

„Musíme ještě níž,“ zašeptala.

Urazili dalších asi deset metrů z kopce a zastavili se na nízkém výběžku, který skýtal nerušený výhled na skoro celý hřbitov. Muslimské náhrobky okolo nich bíle zářily v měsíčním světle jako řady vytrhaných zubů rozsypaných na pokrývce barvy písku. Na druhé straně západní zdi zahlédla několik dětí hrajících pozdní fotbalový zápas, ale hřbitov samotný se zdál být opuštěný. Podívala se na východ, když ucítila, jak se k ní Dirk přitiskl a objal ji kolem pasu. Pomalu sklonila dalekohled.

„Rušíš mě od práce,“ napomenula ho v žertu. Pak mu položila dlaň na zátylek a vášnivě ho políbila.

Pár minut se objímali, když tu náhle narušil jejich intimní chvilku tichý zvuk kroků. Sophie se rychle podívala z kopce.

„Tři muži s velkými batohy,“ zašeptala. „Dva z nich vypadají, jako by nesli lopaty nebo možná zbraně, nedá se to poznat.“

Sklonila dalekohled a podívala se nahoru na kopec. „Potřebujeme Sama,“ vydechla nešťastně.

„Dorazí nejdřív za půl hodiny,“ šeptl Dirk, který se podíval na hodinky.

Zvuk trojice kroků zazněl hlasitěji, muži kráčeli středem hřbitova. Sophie vyndala z pouzdra glock a podala ho Dirkovi.

„Zatkneme je,“ zašeptala. „Pak zavolám jeruzalémskou policii, aby je převzala.“

Dirk souhlasně přikývl, vzal si pistoli a zkontroloval, jestli je nabitá. Opustili své stanoviště a pomalu se plížili z kopce. Cestou se kryli za většími náhrobky, což je postupně odvedlo doprava. Když dorazili k velkému hrobu, jenž skýtal nejlepší úkryt, připlížili se k jeho zadní straně, pak si klekli a čekali.

Minuty se pomalu vlekly a tři domnělí vykradači hrobů zatím postupovali směrem k nim. Sophie tiše přicvakla baterku na hlaveň samopalu a bez hnutí čekala, až je lupiči minou ve vzdálenosti pár metrů. Kývla na Dirka a náhle vyskočila na nohy. Přiskočila za muže, rozsvítila baterku a křikla arabsky: „Stát! Ruce vzhůru!“

Tři muži se obrátili, strnuli a mžourali na Sophii, která jim svítila do očí. Dva z nich, kteří drželi samopaly AK-74 mířící k zemi, se na ni zle mračili. Ten menší, otrhaný a s převislými víčky byl Hassan Akais, o kterém mluvil informátor. Druhý byl stejně špinavý a lišil se jen velkým nosem. Avšak z toho třetího muže přeběhl Sophii mráz po zádech. Tento podle všeho velitel trojice se na ni klidně díval pronikavýma očima, které tančily nad hlubokou jizvou na pravé straně čelisti. Byla to táž tvář, která se na ni dívala v Caseareji: vůdce přepadení, při němž zahynul detektiv Holder.

Sophii se při tom zjištění roztřásly ruce, až světlo její baterky poskakovalo teroristovi po obličeji. Akais vycítil její zaváhání a tiše zvedl zbraň, aby na Sophii namířil. Když se jeho prst dotkl spouště, rozlehl se hřbitovem hlasitý výstřel. Na střelcově zápěstí naskočila rudá skvrna. Kulka ráže 9 mm mu provrtala předloktí.

Muž sebou trhl bolestí, pustil samopal a volnou rukou se chytil za krvavou paži. Bezvýrazně vzhlédl k Sophii a teprve pak si všiml Dirka, který stál pár kroků vedle ní s automatickou pistolí v natažené ruce.

„Zahoďte zbraň, nebo budu příště mířit o něco výš,“ přikázal Dirk.

Druhý Arab s dlouhým rozježeným plnovousem chvatně odhodil svůj kalašnikov, ale zraněný muž se nepohnul. Díval se na Dirka s nenávistí v očích. Pak jeho tvář náhle změkla a zaskřípal zuby ve vzdorném úsměvu, když jeho pohled zalétl za Dirkovo rameno.

„Obávám se, že to budete vy, kdo odhodí zbraně,“ zazněl ze tmy hrubý ženský hlas. „Zvedněte ruce nad hlavu, abych na ně viděla.“

Dirk se otočil za hlasem a uviděl nakrátko ostříhanou ženu, jež stála přímo za Sophii s pistolí namířenou na její hlavu. Všiml se, že má na sobě černé, pohodlné oblečení a na čele brýle pro noční vidění. Dirk ucítil přítomnost další osoby, lehce natočil hlavu a spatřil ve tmě stín muže, jehož zbraň mířila na hlavu jemu.

Sophie na Dirka omluvně pohlédla a pustila svůj samopal na zem. Dirk poznal, že nemá na vybranou. Usmál se nevinně na Turkyni a odhodil pistoli na blízký hrob.

46

Dirk se Sophií kráčeli před hlavněmi samopalů do kopce a do úzkého tunelu. Stejně jako arabští teroristé, kteří šli za nimi, sebou polekaně trhli při pohledu na obrovský lom, který je uvítal na konci průchodu, teď osvětlený bledou září několika lamp. Sophie při pár příležitostech navštívila Sedechiášovu jeskyni a užasla, když našla další, stejně rozlehlý lom rozkládající se pod Chrámovou horou. Její úžas se změnil ve strach, když zahlédla zakrvácené tělo Al-Chatíba ležící obličejem dolů vedle jedné ze svítilen. A to, že poznala vůdce teroristů, její strach jen prohloubilo.

„Ten vysoký velel přepadení v Caesareji,“ pošeptala Dirkovi.

Dirk přikývl. Bylo mu jasné, že ta dobře vyzbrojená jednotka má za lubem něco většího než vyloupení jednoho nebo dvou hrobů. Janičář je popohnal k nízké skalní římse nedaleko mrtvého Palestince, na kterou se posadili. Maria si jich nevšímala a převzala od tří Arabů těžké batohy.

„To je celá zásilka?“ zeptala se Dhakkara.

„Ano, je tam celých dvacet kilo, se zápalnicemi a rozbuškami,“ odpověděl Arab. Vzhlédl ke stropu. „Chcete vyhodit do vzduchu Skalní dóm?“

Maria na něho chladně pohlédla. „Ano, a mešitu al-Aksá. Máte s tím problém?“

Arab zavrtěl hlavou. „Rozdmýcháte tím v našich zemích ještě větší vztek. Ale možná to přinese dobro ve jménu Alláha.“

„Přinese to dobro,“ opáčila Maria úsečně.

Klekla si, rychle zkontrolovala výbušniny a pak se postavila. Viděla, že Sophie s Dirkem sledují její pohyby, a zamračila se.

„Skoro jste prozradili naši akci,“ sykla na Dhakkara.

Arab zavrtěl hlavou. „Jsou od archeologické policie a slídí po vykradačích hrobů,“ řekl, aniž potvrdil, že Sophii a Dirka zná. „Nachomýtli se tu náhodou. Proč je hned nezabijeme?“ zeptal se a kývl hlavou jejich směrem.

„Izraelští archeologové, říkáte?“ Maria se zamyslela nad svými slovy. „Ne, nezabijeme je. Zemřou ‚nešťastnou náhodou‘ při výbuchu,“ dodala se zlým úsměvem. „Skvěle poslouží jako obětní beránci.“

Zamávala na janičáře, aby k ní přišel, a pak se obrátila k Dhakkarovi.

„Postavte své dva muže na stráž,“ nařídila a podívala se na hodinky. „Je čas rozmístit nálože. Chci, aby vybuchly v jednu hodinu.“

Zvedla světlo a janičář vzal dva batohy. Dhakkar oslovil své dva muže, pak zvedl třetí batoh a lampu a následoval Marii do jedné z chodeb.

„Zničení Dómu vyvolá hroznou vlnu krveprolití,“ pošeptala Sophie Dirkovi.

„Ticho!“ vyštěkl vousatý Arab a krátce namířil samopal Sophiiným směrem.

Jeho kumpán, zraněný muž jménem Akais, seděl na nedalekém balvanu, paži položenou v klíně. Kulka minula hlavní tepnu a on zastavil proud krve kefíjou, kterou si pevně omotal kolem paže. Přestože vyšel bez problémů do kopce a do lomu se dostal vlastními silami, trpěl teď mírným šokem ze ztráty krve. Občas zuřivě pohlédl na Dirka a pak zase upřel oči do prázdna.

Dirk se metodicky rozhlížel po lomu a hledal způsob, jak uniknout a neskončit při tom s kulkou v zádech. Zdálo se však, že moc možností není. Chvilku se díval na mrtvého Palestince a všiml si dvou zbývajících lamp. Jedna ležela na podlaze nedaleko mrtvoly, asi tři metry od něho. Vousatý terorista pomalu došel k druhé lampě, položené na kameni až na konci jeskyně.

Dirk mrkl na Sophii a nenápadně pokynul směrem k vousatému teroristovi. Pak si přejel hřbetem ruky přes ústa a zašeptal: „Ta lampa… Mohla bys ji zhasnout?“

Sophie pohlédla na lampu a blízkého ozbrojence a s odhodlaným pohledem lehce přikývla. Potom si pečlivě prohlédla stěny jeskyně a prozkoumala všechny praskliny a stopy po dlátech. Na zdi za teroristou našla, co hledala, nepravidelnou značku, které mohla využít.

Fascinovaně na to místo zírala, dokud Arab nezachytil její pohled a neobrátil se, aby zjistil, na co se dívá. S očima stále přilepenýma na zdi se zlehka postavila a udělala krok kupředu.

„Nehýbat se!“ sykl Arab a obrátil se zpátky k ní.

Sophie se ho snažila ignorovat a zároveň se nenechat zastřelit.

„Tenhle lom je tisíc let starý, přímo pod Skalním dómem,“ zamumlala. „Myslím, že tamhle vidím znamení Proroka.“

Terorista se podezíravě podíval na ni a pak na Dirka. Inženýr NUMA mu věnoval ten nejlhostejnější pohled, na jaký se zmohl. Arab popadl lampu, pomalu couvl a celou dobu na dvojici mířil samopalem. Když došel ke zdi, vrhl několik chvatných pohledů na otesaný vápenec. V úrovni očí vedly po povrchu dvě rovnoběžné rýhy, mezi kterými bylo vidět slabou značku uhlem. Muž se na ni bezvýrazně podíval a pak zaostřil na Sophii.

„Ano, je to tak,“ řekla a udělala další opatrný krok dopředu. Když terorista nereagoval, pokračovala ostražitě v chůzi směrem k němu.

„Nějaký trik, a tvůj přítel umře jako první,“ vyštěkl Arab a dál mířil samopalem na Dirka. Pak se ohlédl a křikl na svého kumpána.

„Hassane, zůstaň ve střehu!“

Zraněný Arab na to jen pomalu přikývl.

„A teď mi to ukaž,“ promluvil ozbrojenec na Sophii a couvl ode zdi.

Sophie došla ke skále a položila ruku na její povrch kousek od rýh a značky. Podobné rýhy viděla na stěnách Sedechiášovy jeskyně a věděla, že je to jen označení budoucího kvádru, který dělníci z nějakého důvodu nevysekali. Značka uhlem byla pravděpodobně číselné označení nebo znak pro nepoužitý kámen. Přesto se z ní pokusila udělat mnohem víc.

„Věřím, že by to mohlo naznačovat Mohamedův odchod na Noční cestu, stejně jako otisk nohy v posvátné skále v Dómu nahoře,“ řekla s odkazem na Prorokovu návštěvu nebes na hřbetě okřídleného oře. „Ale v tomhle světle to sotva rozeznám. Mohla bych si půjčit tu lampu?“

Ani jednou se nepodívala na teroristu, předstírala, že je zcela zabraná do značky na zdi, a natáhla k němu ruku. Zareagoval instinktivně, opatrně jí lampu podal a při tom obrátil hlaveň samopalu jejím směrem. Sophie svítilnu popadla a namířila ji na značku uhlem.

„Podívejte se sem,“ pronesla tiše a ukázala volnou rukou na skálu. Pak nenápadně posunula ruku na držadle lampy a nahmatala vypínač. Položila na něj ukazováček, zhasla lampu a strnula.

Ve žluté záři druhé lampy ji Arab pořád docela dobře viděl. Zavrčel, aby na ni vyštěkl rozkaz, když koutkem oka postřehl náhlý pohyb.

Dirk na ten okamžik v tichosti čekal. Jakmile Sophiina svítilna zhasla, vyskočil z římsy. Věděl, že jeho směrem okamžitě vyletí kulka, tak udělal dva kroky a vrhl se po světle.

Nemýlil se. Vousatý terorista obrátil zbraň a hned nato vypálil. Ale Dirk už dopadl na zem a kulky mu hvízdly nad hlavou. Natáhl ruku a chytil lampu. Neobtěžoval se s hledáním vypínače, prostě s ní udeřil o zem a rozbil sklo i žárovku.

Jeskyně se ponořila do naprosté tmy, kterou rychle probodlo jasné světlo z hlavně Arabova samopalu. Vzteklý terorista vypálil na Dirka několik delších dávek, jež se rozlehly lomem jako dunění hromu, a kulky se odrážely od vápencových stěn.

Palba mířila na místo, kde byl Dirk naposledy, on se však okamžitě odvalil od svítilny a jako krab přeběhl po podlaze ke vstupní chodbě. Urazil šest metrů, zastavil se a hmatal okolo sebe po podlaze. Palba ustala, právě když našel, co hledal – tělo mrtvého Palestince. Nebo přesněji krumpáč, jenž ležel u nohou mrtvoly.

V jeskyni se rozhostilo stísněné ticho a ve vzduchu se vznášel pach střelného prachu. Arab, přesvědčený, že Dirka zabil, se obrátil a vystřelil na místo, kde ještě před okamžikem stála Sophie. Ale ve světle záblesků z hlavně poznal, že tam už není.

Když ještě střílel po Dirkovi, položila Sophie jednu ruku na zeď, aby neztratila orientaci, a proběhla kolem střelce. Pak strnula, s lampou stále v ruce, a silou vůle se snažila přimět srdce, aby přestalo bušit tak nahlas.

„Hassane, máš baterku?“ křikl Arab.

Zraněný muž se pomalu vzpamatoval a nejistě vstal.

„Jsem tady, u vchodu. Nestřílej tím směrem,“ požádal slabým hlasem.

„A co baterka?“ vyštěkl jeho kumpán.

„Mám ji v batohu, ale nemůžu ho najít,“ odpověděl druhý muž vztekle.

Dirk využil toho rozptylujícího rozhovoru na maximum, aby se připravil zaútočit. Položil si krumpáč na rameno a plížil se za hlasem zraněného Araba směrem k východu. Ten byl vzhledem ke svému stavu nejsnazší kořistí. Dirk doufal, že se mu podaří vyměnit krumpáč za samopal a zastřelí toho druhého, než si uvědomí, co se stalo.

Rozhovor utichl a Dirk stál pořád ještě několik kroků od raněného. Musel by se po něm rozmáchnout naslepo, protože si nemohl dovolit prozradit svou polohu. Na okamžik se zastavil, pak posunul jednu nohu tiše dopředu a po ní druhou. Ale přestože byl Akais omámený, vycítil ve své blízkosti něčí přítomnost.

„Salaame?“ zeptal se náhle.

Dirk si uvědomil, že ten hlas zazněl dost blízko na to, aby mohl udeřit. Udělal další tichý krok kupředu a pozvedl krumpáč k ráně. Náhle se na druhé straně jeskyně rozsvítila lampa. Obrátil se a uviděl Marii s lampou v jedné ruce a pistolí v druhé. Podívala se na Dirka a obrátila pistoli doleva – mířila teď na srdce Sophii, jež se krčila u zdi jen asi půldruhého metru daleko.

„Zahoď krumpáč, nebo zemře,“ vykřikla Turkyně.

Sophie na Dirka vrhla zoufalý pohled a on neochotně upustil krumpáč na zem. Její oči rozšířené hrůzou byly to poslední, co si pamatoval. Pak ho Hassan udeřil pažbou samopalu do týla a on se svalil na zem v moři temnoty.

47

Bílý taxík, který už měl hodně najeto, zabočil na prašné parkoviště a zastavil vedle Sophiina auta. Sam Levine rychle zaplatil řidiči a vystoupil. Když taxík odjel do noci, pokusil se Sam zatelefonovat Sophii. Nijak ho nepřekvapilo, že to nezvedla, a poslal jí textovou zprávu s informací, kde je. Když ani na tu nedostal odpověď, zamířil k hřbitovu s vědomím, že Sophie obvykle během sledování telefon vypíná.

Přecházel cestu a trochu při tom kulhal, protože ho bok a stehno bolely po autonehodě. V tom zmatku nechal brýle pro noční vidění v kufru svého zničeného vozu, ale automatickou pistoli měl v pouzdře na boku. Postupoval pomalu a tiše a spoléhal na to, že si ho Sophie všimne dřív, než překazí sledování.

Jak sestupoval ze svahu, došlo mu, že s pomalou chůzí nebude mít problém. Trhl sebou, když mu na příkrém kopci projela nohou palčivá bolest, a uchýlil se ke krátkým, přerývaným krokům, kterými se blížil k hřbitovu pod sebou.

Cestou kolem starodávných hrobů se mu pohřebiště zdálo být tiché a prázdné. Každých pár metrů se zastavil, aby se rozhlédl a naslouchal v očekávání, že se Sophie tiše vynoří ze tmy a poklepe mu na rameno. Ale pořád nic.

Ušel dalších pár kroků a znovu zůstal stát, tentokrát proto, že uslyšel nějaký vzdálený zvuk. Byly to údery kamenů vršených jeden na druhý a vycházely ze středu hřbitova. Sam se po špičkách o několik metrů přiblížil a ukryl se za nízkou podpůrnou zeď. Rachot dole na kopci pokračoval. Vyhlédl opatrně přes zeď a rozeznal ve světle půlměsíce několik stínů pohybujících se okolo plochého hrobu nedaleko nízké kamenné lampy, která už desetiletí nesvítila.

Agent vytáhl pistoli, posadil se a čekal. Uplynulo několik minut, během nichž uvažoval, kde Sophie je a proč vetřelce nezatkne. Možná upustila od sledování, pomyslel si – ale to mu nezabrání splnit povinnost.

S bolestivou grimasou přelezl zeď a belhal se z kopce k vykradačům hrobů. Rachot kamení utichl a on rozpoznal, že několik postav odchází k jižnímu konci hřbitova. Zkusil se rozběhnout, ale bodavá bolest v kloubech ho zpomalila natolik, že se jen šoural. V sílícím zoufalství se zastavil a vykřikl: „Stát!“

Jeho povel měl opačný účinek. Místo aby vetřelce zadržel, popohnal je k chvatnějšímu útěku. Sam slyšel jejich zrychlující se kroky, jak pádili přes hřbitov a za jeho jižní okraj. Okamžik nato se nocí rozlehlo vrčení ne jednoho, ale dvou startovaných aut následované kvílením pneumatik. Vozy rychle vyrazily kupředu.

Sam potřásl zmateně hlavou, když uviděl vzdalující se koncová světla. Pak si znovu vzpomněl na svou nadřízenou.

„Sophie, jsi tady?“ zavolal.

Odpovědělo mu však jen ticho prázdného hřbitova.

Dokulhal dolů ke kamenné lampě a přistoupil k vedlejšímu hrobu v očekávání, že v něm najde nakvap vykopanou díru. Ale překvapilo ho, když uviděl, že hrob zakrývá uspořádaná hromada kamení. Věděl, že je neobvyklé, aby po sobě lupiči takhle uklidili. Zvědavě zvedl několik horních kamenů hromady a skoro upadl na záda, když se ve svitu měsíce objevila lidská ruka.

Váhavě odstraňoval další kameny, dokud neodkryl krvavý trup a hlavu zavražděného Palestince. Sam na tělo s odporem hleděl a přemýšlel, jací vyšinutí lupiči mohli přijít na hřbitov proto, aby tam jednoho mrtvého přidali.

48

Dirkovi jako by se do očí vpalovalo tlumené světlo, přestože měl pevně zavřená víčka. Tepající bolest v hlavě však rozhodně tlumená nebyla.

S herkulovským úsilím se pomalu přinutil zvednout víčka a zděsil se, když postupně zaostřil na rozsvícenou lampu, která mu stála jen pár centimetrů od obličeje. Jak se mu vracelo vědomí, začal si uvědomovat nepohodlí studené, tvrdé vápencové skály pod tělem. Jeho paže se mírně pohnuly a prsty pátraly na zemi, čeho by se mohly chytit.

Zhluboka se nadechl, opřel se o ruce, zvedl tělo a zároveň pokrčil nohy, až se mu podařilo posadit. Před očima mu zavířily stovky hvězdiček a málem znovu omdlel. Snažil se tedy zahnat mdloby hlubokým dýcháním. Několik minut si odpočinul, než závrať a nevolnost pominuly, a pak si všiml, že má vlhká záda. Sáhl si na týl hlavy a nahmatal bolestivou bouli pokrytou zaschlou krví.

Mozkové závity se mu pomalu rozběhly a začal poznávat okolí. Zjistil, že sedí sám v prázdné jeskyni. Okamžitě zavolal slabým hlasem na Sophii. Nic se však neozvalo, slyšel jen zvonění v uších. Popadl lampu, bolestně se zvedl na nohy a bušení v jeho hlavě získalo nový rozměr. Navíc se motal, jako by byl trochu opilý.

Postupně se mu vrátila síla a rovnováha, takže mohl prohledat jeskyni a pak vylézt chodbou ven. Hřbitov okolo něho byl temný a tichý. Rychle se vrátil do lomu.

Znovu na Sophii zavolal, tentokrát silnějším hlasem, který se po jeskyni rozlehl. Zdálo se mu, že z hloubi jednoho tunelu zaslechl slabé plácnutí jako odpověď. Ačkoliv se mu sluch ještě zdaleka nevrátil, poznal, že ten zvuk, pokud byl skutečný, přišel z velké chodby napravo. Byl to tunel, do kterého vstoupila Maria a její muži s výbušninami.

Dirk se při vstupu do metr osmdesát vysokého tunelu mírně sklonil a kráčel tak rychle, jak mu bušení v hlavě dovolovalo. Neměl tušení, že se tunel táhne více než sto metrů do svahu kopce a přetíná území Chrámové hory, jež se rozkládá jen pár metrů nad jeho hlavou. Ještě důležitější pro teroristy byla blízkost Skalního dómu, kde stál muslimy tolik uctívaný kámen.

Tunel zahýbal a točil se a občas protínal malou komoru v místě, kde byly zásoby vápence vytěženy beze zbytku. Dirk prošel ostrou zatáčkou a rozeznal v tunelu před sebou slabé světlo. Srdce mu poskočilo v hrudi a přinutil se přidat do kroku bez ohledu na bodavou bolest, která mu při každém kroku projela hlavou.

Vzdálené světlo zesílilo, když proběhl malou, pravoúhlou komorou a pak rovným úsekem tunelu. Veden jeho paprsky se vypotácel do poslední jeskyně, okrouhlé jako mísa na punč. Uprostřed ležela svítilna. U pravé zdi Dirk uviděl hromadu materiálu podobného kytu, z něhož viselo několik drátů od rozbušek. Nalevo ležela Sophie, svíjela se a zmítala s roubíkem v ústech a nohama a rukama spoutanýma popruhy z batohu. Mezi koleny měla vklíněný velký kámen, který ji spolehlivě přidržoval na zemi. Pohlédla na Dirka a hrůza jí z lesknoucích se očí rychle zmizela.

„Koukám, že se snažíš vyletět do vzduchu beze mě,“ prohodil s unaveným úsměvem.

Ale neposkytl jí příležitost odpovědět. Zvedl kámen, který měla mezi koleny, hodil si ji přes rameno a volnou rukou popadl obě svítilny. Z posledních sil se rychle belhal tunelem a dával si pozor, aby neuhodil Sophiinou hlavou o nízký strop.

Urazili tak víc než polovinu cesty do hlavní jeskyně, když se mu závratě vrátily v plné síle. V jedné malé komoře ji zlehka položil na zem, vyndal jí roubík a sám se snažil popadnout dech.

„Vypadáš hrozně,“ řekla. „Jsi vážně raněný?“

„Nic mi není,“ zavrčel. „Největší starosti jsem si dělal o tebe.“

„Kolik je hodin?“ zeptala se chvatně.

„Za pět minut jedna,“ odpověděl Dirk, když se podíval na hodinky.

„Ta ženská říkala, že ty nálože vybuchnou přesně v jednu.“

„Tak ať vybuchnou. Zmizíme odsud.“

„Ne.“

Tón jejího hlasu Dirka polekal.

„Pokud budou Dóm a mešita zničeny, způsobí to mé zemi katastrofu. Vypukne válka horší než všechny, které jsme dosud zažili.“

Dirk pohlédl do Sophiiných tmavých očí a spatřil v nich odhodlání, naději, lásku a zoufalství. Vteřiny rychle ubíhaly a jemu bylo jasné, že tenhle spor nevyhraje.

„Myslím, že dokážu zneškodnit detonátor,“ řekl a rozvázal jí ruce. „Ale musíš odsud pryč. Tady máš lampu. Rozvaž si nohy a uteč.“

Obrátil se, aby utíkal tunelem zpátky, ale ona ho popadla za košili, přitáhla si ho k sobě a vášnivě políbila.

„Buď opatrný,“ řekla. „Miluju tě.“

Se zmatkem v hlavě se Dirk rozběhl. Její slova jako by potlačila všechnu bolest a on zjistil, že utíká skoro sprintem. Za pár vteřin vtrhl do poslední komory a přistoupil k plastické trhavině.

Jako námořní inženýr měl základní znalosti o výbušninách, protože pracoval na záchranných projektech, při nichž byly nutné podmořské demolice. Ačkoliv se s výbušninou HMX dosud nesetkal, odpalovací technologie, na kterou se díval, byla zcela běžná. Na jediný elektronický časovač byly napojeny kabely vedoucí k řadě rozbušek zapíchnutých do výbušniny.

Podíval se na hodinky a zjistil, že je za tři minuty jedna.

„Hlavně nevybuchni předčasně,“ zamumlal a posvítil si lampou ke zdi.

Rychle pátral po kabelech k rozbuškám a nemyslel na to, že má před sebou tolik HMX, že by vyhodila do vzduchu mrakodrap. Našel jen jeden kabel, popadl ho a trhl. Rozbušky připojené na kabel hladce vyklouzly z plastické trhaviny. S odpalovacím zařízením v ruce se Dirk rozběhl zpátky tunelem.

Brzy dorazil do pravoúhlé komory a ulevilo se mu. Zjistil, že ho Sophie poslechla a utekla. Na okamžik se zastavil, odhodil časovač s rozbuškami k jedné zdi a pak utíkal dál tunelem. S pocitem úlevy a ubývajícím adrenalinem vstoupil do hlavní jeskyně, bolest v hlavě se vrátila jako nevítaná návštěva. Zamířil přes temnou síň a poprvé si všiml, že tělo mrtvého Palestince už není na svém místě.

Protáhl se vstupní chodbou, s úlevou se několikrát zhluboka nadechl čerstvého vzduchu a pak se rozhlédl po Sophii. Když neviděl její světlo, zhasl na chvilku svou svítilnu a zavolal na ni. Neodpovědělo mu ani její světlo, ani hlas.

Dirka náhle rozbolel žaludek, jako by do něho dostal ránu pěstí. Mešita! Sophie přece říkala, že bude zničen Dóm a mešita. Pod mešitou musela být umístěna druhá nálož a Sophie tam šla, aby se ji pokusila deaktivovat.

Prolétl jako šíp zpátky vstupní chodbou. Nalevo od tunelu vedoucího pod Dóm se do kopce zavrtávaly tři menší tunely. Dirk doběhl ke vchodu do každého z nich a do tmy vykřikl Sophiino jméno. Z posledního tunelu uslyšel nezřetelnou odpověď a poznal, že se k němu z dálky nese její sametový hlas. Okamžitě se vrhl do tunelu a tryskem pádil vytesanou chodbou.

Urazil jen několik kroků a uslyšel zvuk, jaký by nejspíš vydalo několik postupně odpálených bouchacích kuliček. Byly to rozbušky, které vytrhl pod Dómem a teď neškodně explodovaly v pravoúhlé komoře.

Dirkovi se rozbušilo srdce jako perlík. Došlo mu, že druhá sada přijde na řadu každou vteřinou.

„Sophie! Uteč odtamtud, hned!“ křikl mezi zoufalými nádechy.

Před sebou v tunelu spatřil slabé světlo a věděl, že už je blízko. Pak uslyšel další sérii třesknutí a s hrůzou se vrhl na zem.

Výbuch otřásl podlahou jako zemětřesení, provázený ohlušujícím zaduněním. Vteřinu nato prolétla tunelem řvoucí vlna plynů, která před sebou hnala sprchu štěrku a kamení. Dirk cítil, jak ho to zvedlo ze země, a při nárazu na zeď si vyrazil dech. A zatímco do něho bušily kameny a zasypávala ho hlína, svět okolo něho znovu zčernal.

49

Sam stál zády ke kopci a prohlížel si mrtvého Palestince, když se Dirk krátce vynořil z průchodu při svém pátrání po Sophii. Jakmile agent zaslechl, že Sophiino jméno volá ještě někdo jiný, otočil se právě včas, aby zahlédl Dirkovu lampu mizet zpátky v chodbě. Sam ještě jednou vytáhl mobil, ale protože se Sophii nedovolal, vydal se pomalu do kopce.

Byl jen několik metrů od vchodu do lomu, když nálož vybuchla. Ze svého místa slyšel jen tlumené zadunění následované zachvěním země pod nohama. Pár vteřin nato vylétl z úzké chodby oblak prachu a kouře.

Došel ke vchodu a během čekání, až se vzduch vyčistí, objevil v křoví odhozenou lampu. Rozsvítil ji a opatrně prošel chodbou. Při vstupu do hlavní jeskyně ho překvapilo zjištění, že se pod Chrámovou horou rozkládá lom, o němž neměli archeologové dosud ani ponětí.

Vzduch byl stále plný kouře a prachu a Sam si při průzkumu podzemních prostor musel držet na nose rukáv. Strčil hlavu do každého ze čtyř tunelů, zaváhal u posledního, z něhož se valil těžký dým… Pak z něho náhle uslyšel klepání kamene o kámen.

Jak pomalu postupoval tunelem, rozeznal daleko vzadu záři další svítilny. Přidal do kroku a za okamžik narazil na hromadu suti, kterou otloukl výbuch ze stěn. Opatrně ji obešel a kráčel dál do útrob kopce. Tmavá chodba pokračovala ještě několik metrů a Sam před sebou náhle uviděl jasné světlo lampy.

Po tváři mu stékal studený pot a kašlal, aby se zbavil prachu v dýchacích cestách. Když se protáhl kolem rozeklaného balvanu, vypotácel se z tunelu do velké komory ozářené svítilnou postavenou na velkém kameni. Podlaha jeskyně byla posetá kamením, až to tam vypadalo jako v podzemním štěrkovém lomu. Ve stropě přímo nad největší hromadou suti prorazila exploze velkou díru. Všechno zahalovala hustá bílá mlha, která snižovala viditelnost.

Na protější straně komory rozeznal Sam nějaký pohyb.

„Sophie?“ zavolal a nejistě sáhl po pažbě pistole.

V mlze se jako duch zjevila nějaká postava. S krátkým pocitem úlevy poznal Sam Dirka. Úleva však vyprchala, když si uvědomil, že Dirk drží v náručí Sophiino bezvládné tělo.

„Je v pořádku?“ zeptal se tiše.

Sam opatrně došel blíž a díval se, jak Dirk zakrývá Sophiinu hlavu a tělo tenkou bundou. Teprve tehdy si všiml, že dívčiny údy jsou nepřirozeně pokřivené a pokryté silnou vrstvou krve a prachu.

Vzhlédl k Dirkovi pro vysvětlení a leknutím se otřásl. Dirkův zoufalý výraz ho okamžitě připravil o naději, že Sophie žije. Dirk tam stál, zíral na něho a oči v jeho zakrváceném a potlučeném obličeji byly ztracené a bez duše. Vypadalo to, jako by z něho vyprchal život. Sam okamžitě poznal, že je Sophie mrtvá.

50

Výbuch pod Chrámovou horou byl skoro potlačen, ještě než se rozptýlil kouř. Mariiným hlavním terčem byl Skalní dóm, pod nějž také nastražila většinu výbušniny. Tuto nálož však Dirk zneškodnil, když z ní vytrhl rozbušky. Nakonec vybuchla jen druhá, menší nálož pod mešitou al-Aksá a následky exploze byly minimální.

Země pod mešitou z osmého století se otřásla a její okna zarachotila, ale ze země nevytryskly žádné ohnivé koule, aby ji strávily. Pár vteřin před explozí odstranila Sophie velký kus trhaviny a zahodila ho do tunelu, než se pokusila vyndat rozbušky ze zbytku explozivního materiálu. Zmenšený výbuch nezpůsobil nic víc než prasklinu v základech fontány za mešitou. Palestinští strážci si ho zpočátku ani moc nevšímali v domnění, že k explozi došlo v jiné části Jeruzaléma.

Sam Levine v lomu reagoval rychle. Záhy dorazila policie a zdravotníci, kteří ošetřili Dirka a Sophiino tělo odvezli do márnice. Agenti Sin Bet byli stejně pohotoví. Lom byl pečlivě prohledán a zbývající výbušniny zajištěny a odvezeny. Celý komplex byl následně uzavřen dřív, než si majitelé al-Haram aš-Sarífu vůbec uvědomili, co se stalo.

Jeruzalémem se rychle rozšířila zpráva o pokusu o útok a vyvolala pozdvižení. Místní muslimové ho ostře odsuzovali, zatímco židy vyděsilo možné znesvěcení Chrámové hory. Jedna frakce vinila druhou a na všech stranách plály vášně. Vláda zvýšila bezpečnostní opatření ve městě a v tichosti dovedla jeruzalémské muslimské vůdce do lomu, kde se všichni shodli na definitivním uzavření prostor, aby do nich už nikdo nemohl vniknout.

Zloba v ulicích panovala dál, ale došlo jen k několika násilným nepokojům, které se podařilo potlačit. Za pár dní napětí polevilo, k zodpovědnosti za útok se nikdo nepřihlásil. Skuteční pachatelé zmizeli beze stopy.

51

Generál Braxton si beze slova přečetl zprávu cia. Emoce ředitele Národní zpravodajské služby prozrazovalo jen občasné zachvění jeho kníru. Naproti jeho stolu mlčky seděli zpravodajský důstojník O’Quinn a specialista CIA na Izrael a zírali na špičky svých bot. Rychle se napřímili, když si všimli, že si Braxton sundal z nosu staromódní brýle na čtení.

„To jsou mi věci,“ pronesl generál ponurým hlasem. „Nějací šílenci málem vyhodí do vzduchu polovinu Jeruzaléma a ani Mossad, ani Sin Bet neví, kdo to udělal? Je to pravda, nebo se nám to Izrael jenom snaží namluvit?“

„Izraelcům v tomhle vyšetřování zjevně chybí sebedůvěra,“ odpověděl agent CIA. „Myslí si, že jsou za to alespoň částečně zodpovědní libanonští pašeráci zbraní a drog známí jako Mezci. O Mezcích se ví, že mají vazby na Hizballáh, takže je možné, že si vybrali za terč Izrael v rámci odplaty za problémy v Gaze. Ten Američan, který se do incidentu zapletl, poznal v jednom z teroristů účastníka nedávného přepadení archeologického naleziště v Caesareji.“

„Je ten Američan jedním z našich agentů?“ zeptal se Braxton.

„Ne, je to námořní inženýr z NUMA. Uzdravuje se z lehkých zranění v izraelské vojenské nemocnici v Haifě.“

„Námořní inženýr? Co ten sakra dělal v Jeruzalémě?“

„Podle všeho měl milostný vztah s agentkou Jednotky pro prevenci loupeží starožitností, která při výbuchu zahynula. Náhodou ji doprovázel při rutinním sledování a připletl se k tomu incidentu. Ukázalo se, že to bylo dobře, protože to byl on, kdo zneškodnil hlavní nálož, která měla vybuchnout pod Skalním chrámem.“

„Pane, měli jsme opravdu velké štěstí,“ doplnil informaci O’Quinn. „Výbušnin bylo tolik, že mohly snadno srovnat celý Dóm se zemí spolu s pořádným kusem Starého města. V regionu by to vyvolalo takové nepřátelství, jaké jsme ještě nezažili. Jsem si jistý, že kdyby se tu svatyni podařilo zničit, létaly by dnes nad Izraelem rakety.“

Braxton si odfrkl a zabodl pohled do O’Quinna. „Když už mluvíme o výbušninách, vidím zde jistou nemilou souvislost s naší zemí.“

„Obdrželi jsme od Izraelců vzorek nevybuchlé trhaviny a laboratoř potvrdila, že se jedná o HMX. Vyrobila ji americká továrna na objednávku americké armády,“ informoval O’Quinn zachmuřeně.

„Takže naše vlastní zatracená výbušnina?“ zahřměl generál.

„Bohužel ano. Trochu jsme pátrali a vypadá to, že ten jeruzalémský vzorek pochází ze zásilky vysoce kvalitní HMX, kterou jsme na začátku devadesátých let tajně prodali Pákistánu, aby ji použil ve svém nukleárním programu. Pákistánci už potvrdili, že krátce po dodání se jeden kontejner HMX ztratil. Vojenští agenti sledující černý trh věří, že byla prodána kupcům ze zahraničí, ale až do letoška se neobjevily důkazy o jejím použití.“

„Celý kontejner HMX. Neuvěřitelné,“ zavrčel Braxton.

„V tom kontejneru bylo zhruba tři tisíce šest set kilogramů trhaviny. To už je slušná ničivá síla.“

Generál zavřel oči a potřásl hlavou. „Předpokládám, že ten útok souvisí s nedávnými výbuchy v mešitách, je to tak?“ zeptal se, aniž oči otevřel.

„Vím, že v mešitě al-Azhar v Káhiře i v mešitě Yesil v Burse vybuchla HMX. V obou případech se k útokům nikdo nepřihlásil. A nenašli se důkazy, které by je spojovaly s některou z místních frakcí. V Jeruzalémě to vypadá na podobné okolnosti.“

„A co ten mrtvý Palestinec, kterého našli na hřbitově?“

„To byl obyčejný zlodějíček starožitností bez známých vazeb na teroristy,“ odpověděl agent CIA. „Možná se nějak podílel na objevení toho lomu, ale není považován za pachatele útoku.“

„Což nás přivádí ke stále nezodpovězené otázce – kdo a proč.“

O’Quinn vrhl na generála utrápený pohled. „K těm útokům se nikdo nepřihlásil a obávám se, že prostě nemáme žádnou zřetelnou stopu,“ odpověděl. „Jak může potvrdit Joe, tajné služby hledají podezřelé všude možně, od křesťanských extremistů a židů po al-Káidu a jiné fanatické muslimské skupiny. Jsme závislí na zahraničních tajných službách a ty momentálně nemají nic průkazného.“

Agent CIA přikývl. „Generále, všechny terče útoků jsou teologicky významné pro sunnitské muslimy. Máme za vysoce pravděpodobné, že za nimi stojí šíitové. Možná vazba na Hizballáh v případě jeruzalémského útoku tuto teorii jen potvrzuje. Musím říct, že v agentuře začíná převládat názor, že to jsou Íránci snažící se odvrátit pozornost od svého programu vývoje nukleárních zbraní.“

„To zní pravděpodobně,“ souhlasil Braxton, „ale rozhodně by si zahrávali s ohněm, kdyby se nechali přistihnout při činu.“

O’Quinn mlčky zavrtěl hlavou.

„Dovolím si nesouhlasit, pane,“ řekl. „Ty bombové útoky na Íránce nevypadají. Rozhodně by představovaly novou úroveň extremismu, jakou jsme zatím neviděli.“

„Nenabízíte mi toho moc, čeho bych se mohl chytit, O’Quinne,“ zavrčel generál. „A co ten Turek, muftí Battal, který vám tak nahání strach?“

„Zahájil prezidentskou kampaň, jak jsme se obávali. On a jeho strana budou rozhodně těžit z jakéhokoliv pobouření, které tyto útoky mohou vyvolat ve fundamentalistické komunitě. Což vzbuzuje podezření, že by ty útoky mohly spíš souviset s konkrétními politickými cíli než se všeobecnou taktikou teroristů. Co se Battala týče, pozorně sledujeme jeho aktivity, ale dosud jsme nebyli svědky žádných nátlakových akcí. V tomto případě rozhodně potřebujeme nezvratný důkaz, že má s útoky něco společného.“

„Takže nemáme nic. Možná byste se měli začít zabývat tím, kde mají ti teroristé v plánu zaútočit příště.“

„Význam cílů zjevně roste,“ poznamenal O’Quinn.

„A ten poslední byl zmařen, takže bychom se měli obávat, co přijde teď.“

„Dalším terčem by mohla být mešita Ka’ba v Mekce. Postarám se, aby bylo Saúdům doporučeno posílit její zabezpečení,“ ozval se O’Quinn.

„Naši analytici na téhle věci usilovně pracují,“ dodal zástupce CIA. A přidal frázi vyjadřující ve Washingtonu bezmocnost: „Děláme, co můžeme.“

Braxton se při té poznámce zamračil. „Já vám povím, co byste měli udělat,“ zavrčel, naklonil se přes stůl a probodl oba agenty zuřivým pohledem. „Existuje jednoduchý způsob, jak to celé zarazit. Jediné, co musíte,“ a jeho hlas zahřměl místností, „je najít zbytek těch zatracených výbušnin!“

52

Osmanská Hvězda vplula navečer do zátoky severně od Dardanel, zakotvila u dlouhého mola a teď tam stála prázdná. Vedle ní ležel pod zvlněnou hladinou na dně potopený pracovní člun, který čekal, až ho z hloubky vyzvedne pobřežní jeřáb a tým potápěčů.

Maria stanula na lodním můstku a překvapilo ji, když uviděla na molu parkovat bratrův jaguár. Celik sledoval, jak se loď blíží k molu, a když byla uvázána lana, vystoupil ze zadních dveří vozu. Rychle přešel po lávce s kufříkem pod paží a seskočil na loď.

„Nečekala jsem tě tady, Ozdene,“ řekla Maria místo pozdravu.

„Čas se krátí,“ opáčil a neklidně se rozhlédl po můstku. Kapitán a kormidelník pochopili, rychle opustili můstek a nechali ho tam se sestrou samotného.

„Slyšel jsem, že po našem odjezdu prohledala přístav policie,“ řekla Maria. „Není to tady pro tebe nebezpečné?“

Celik se ušklíbl. „Místní policie dostala dobře zaplaceno, aby se nestarala o naše zájmy. Jejich návštěva byla jen formální a ke skladištím se ani nepřiblížili.“ Policejní vyšetřovatelé mu připomněli útok mužů z NUMA a podvědomě si promnul místo na hlavě, kam ho udeřil Pitt.

„Ti Američané za svou dotěrnost zaplatí,“ pronesl hrdelním tónem. „Ale nejdřív se musíme postarat o důležitější věci.“

Maria se připravila na kritiku za své selhání v Jeruzalémě, ale k očekávanému výbuchu nedošlo. Celik se mlčky podíval zadním oknem na prázdnou palubu.

„Kde je Sultana?“

„Nechala jsem ji v Bejrútu v opravně. Posádka s ní za pár dní připluje do Istanbulu.“

Celik přikývl a přistoupil k sestře.

„A teď mi pověz, Mario, proč se akce nezdařila?“

„Sama to nevím jistě,“ odpověděla klidně. „Hlavní nálož nevybuchla. Bylo v ní několik rozbušek a jsem si jistá, že byla připravena správně. Musel v tom být nějaký vnější vliv. Dokonce i druhá nálož měla napáchat větší škody. Podezírám tu izraelskou archeoložku, co byla zabita, že část náloží zneškodnila.“

„Výsledek byl zklamáním,“ konstatoval Celik a všechny sžíravé poznámky si nechal pro sebe, „ale jsem rád, že ses v pořádku vrátila.“

„Cestou zpátky jsme vysadili ty libanonské pašeráky v Tripolisu, takže Izraelci nenajdou nic, co by je k nám mohlo dovést.“

„Ty jsi vždycky uměla zakrýt stopy, Mario.“

Navzdory jeho neobvykle klidnému chování viděla v jeho tváři úzkost.

„Jak si stojí muftí?“ zeptala se.

„Vede kampaň jako profesionální politik a získal si veřejnou podporu několika klíčových členů Velkého národního shromáždění. Ale stále zaostává ve výzkumech veřejného mínění nejméně o pět procentních bodů a volby budou už za pár dní.“ Káravě na ni pohlédl. „Jeruzalémský útok nebyl očekávaným povzbuzením, které nám mělo napomoci k vítězství.“

„Možná je to mimo naše možnosti,“ nadhodila.

Mariina slova náhle uvolnila vztek, který Celik potlačoval.

„Ne!“ vykřikl. „Jsme příliš blízko. Nesmíme propást příležitost. Znovunastolení našeho rodinného impéria je v ohrožení,“ dodal a skoro ucítil na jazyku chuť svého vzestupu. Oči se mu náhle šíleně rozzářily a jeho tvář zrudla zuřivostí. „Nemůžeme si tu šanci nechat proklouznout mezi prsty.“

„Zlatý roh?“

„Ano,“ odpověděl, otevřel kufřík a vytáhl mapu. „K zadržení musí dojít zítra večer,“ řekl a podal jí papírovou složku. „Uvnitř je přiložen časový plán cílové lodi a její trasa. Budeš připravena?“

Maria pohlédla s obavami na bratra.

„Myslím, že ano,“ odpověděla tiše.

„Dobře. Na palubě té lodi čeká tým janičářů, kteří akci podpoří. Spoléhám na tebe.“

„Ozdene, víš jistě, že to chceš udělat?“ zeptala se. „Riziko je příliš velké. Bude to znamenat smrt mnoha našich krajanů. A obávám se následků, pokud neuspějeme.“

Celik na svou sestru vrhl sveřepý pohled a pak pevně přikývl.

„Není jiná možnost.“

53

Kapitán izraelské lodi Abel Hammet sledoval, jak se paprsky zapadajícího slunce třpytí jako ohnivé koule na lenivých vlnách Středozemního moře. Stál na otevřeném bočním můstku, díval se, jak slunce zapadá za obzor, a vítal příjemný večerní vánek. Když se zhluboka nadechl chladného vzduchu, byl by přísahal, že cítí vůni tureckých borovic z pobřeží. Za vzdálenou přídí svého plavidla rozeznal jen několik mihotavých světel na břehu jižního Turecka. Dočasně osvěžený se vrátil na krytý můstek lodi Dayan, aby dokončil svou hlídku.

Dayan byl se svými necelými sty metry délky poměrně malý tanker, skutečný drobek ve srovnání se supertankery, které dovážejí ropu z Perského zálivu. Přestože měl s ropnými tankery mnoho společných rysů, byl původně postaven na trochu jiný náklad: čerstvou vodu. Na základě nedávno uzavřené obchodní dohody pořídila izraelská vláda tři stejná plavidla, postavená k přepravě vody na suché a prašné břehy Izraele.

Turecko, které od Izraele dělí čtyři sta kilometrů Středozemního moře, je v tom vyprahlém regionu jednou z mála zemí, která má nadbytečné zásoby vody. Díky tomu, že se na jeho území nacházejí prameny Tigridu i Eufratu stejně jako několika dalších velkých horských řek, disponuje strategickými zdroji, jejichž význam v následujících desetiletích ještě vzroste. Země pochopila možnosti nového exportního artiklu a uzavřela s Izraelem zkušební obchodní dohodu na prodej zlomku zásob své vody.

Dayan vezl necelých čtyřicet tisíc hektolitrů a Hammet věděl, že jeho příspěvek izraelskému zásobování vodou je pouhou kapkou v moři, ale při dvou plavbách přes Středozemní moře týdně to už dávalo smysl. Pro něho šlo o snadnou službu a devítičlenná posádka si tu práci pochvalovala.

Zůstal stát uprostřed kormidelny a sledoval postup lodi na navigačním monitoru.

„Motor ubrat na dvě třetiny,“ přikázal kormidelníkovi. „Jsme pětašedesát kilometrů od Manavgatu. Nemá smysl dorazit tam před rozedněním, protože v čerpací stanici dřív nikdo nebude.“

Kormidelník zopakoval rozkaz a jediný lodní motor snížil otáčky. Tanker plující díky prázdným nádržím vysoko na hladině postupně zpomalil z dvanácti uzlů na osm. Když se pár hodin nato přiblížila půlnoc, vyšel na palubu výkonný důstojník, aby kapitána vystřídal. Hammet naposledy pohlédl na obrazovku radaru a předal velení.

„Na levoboku se k nám zezadu blíží nějaká loď, ale jinak je moře prázdné,“ oznámil důstojníkovi. „Prostě nás držte dál od pláží, Zeve.“

„Ano, kapitáne,“ odpověděl námořník. „Dneska žádné půlnoční plavání.“

Hammet se uchýlil do své kajuty o palubu níž a rychle usnul. Krátce nato se však probudil s pocitem, že něco není v pořádku. Probral se z dřímoty a uvědomil si, že lodní motor neotřásá lodí jako obvykle, když pluli kupředu. Pomyslel si, že je zvláštní, že ho nikdo nepřišel probudit, jestli se vyskytl nějaký navigační nebo technický problém.

Kapitán si oblékl župan, vyšel ze své kajuty a vystoupil po schodech na můstek. Vešel do temné kormidelny a strnul. Pár kroků před ním ležel na podlaze tváří v kaluži krve výkonný důstojník.

„Co se to tu děje?“ vyštěkl na kormidelníka.

Kormidelník se na něho mlčky ohlédl s hrůzou v očích. Ve ztlumeném světle na můstku Hammet rozeznal, že mladík má na tváři ošklivý šrám. Kapitánův pohled upoutalo přední okno, za kterým uviděl světla jiné lodi zářící nebezpečně blízko levého boku tankeru.

„Kormidlo ostře doprava!“ křikl na kormidelníka a nevšímal si šramotu za sebou.

Od zadní stěny se odlepila vysoká postava v černém, s lyžařskou maskou zakrývající hlavu a obličej. V rukou svírala samopal zvednutý do výše ramen. Kormidelník ignoroval kapitánův rozkaz a zíral strnule před sebe, zatímco se střelec blížil. Hammet se obrátil právě včas, aby spatřil, jak zbraň letí vzduchem k jeho obličeji. Uslyšel křupnutí, jak pažba samopalu dopadla na jeho čelist, a náhlá bolest jím projela jako blesk. Ucítil, že se mu podlomila kolena, a pak bolest zmizela. Všechno kolem zčernalo a on se připojil k výkonnému důstojníkovi ležícímu na podlaze.

54

„Ridley, příteli, jen pojď dál.“ Tlusťochův hlas zněl jako písek v mixéru, když podruhé ve dvou týdnech vítal Bannistera ve svém telavivském bytě.

„Díky, Oscare,“ odpověděl archeolog naplněný sebedůvěrou, kterou při předchozí návštěvě viditelně postrádal.

Gutzman ho dovedl do obývacího pokoje, kde u blízkého stolu seděl hubený, dobře oblečený Arab a prohlížel si nějaké dokumenty. Zvedl hlavu a vrhl na Bannistera podezíravý pohled.

„Tohle je Alfar, jeden z mých kurátorů,“ řekl Gutzman s posměšným mávnutím rukou. Postřehl Banisterův výraz a dodal: „Jen klid. Jeho uši jsou bezpečné.“

Gutzman došel ke svému oblíbenému křeslu a neladně se do něj svalil.

„Tak co důležitého máš na srdci, že jsi mě tak brzy znovu navštívil?“ zeptal se.

„Oscare, víš stejně dobře jako já, že pátrání v historii je přinejlepším spekulativní podnik. Můžeme hledat dny, týdny, dokonce roky a vytoužený monumentální objev nikde. Jistě, cestou se mohou vyskytnout důležité objevy a občas i nějaký ten vzrušující kousek, který podnítí představivost. Většina úsilí však obvykle přijde vniveč. Ale vždycky existuje šance, že budou hvězdy člověku nakloněny a on najde jedinečný dar z nebes.“

Naklonil se pro efekt dopředu v křesle a pohlédl Tlusťochovi do očí.

„Oscare, já věřím, že stojím na pokraji takového objevu.“

„A copak to je, můj chlapče?“ zasípěl Gutzman. „Nenapínej mě.“

„Vypravil jsem se na pár dní do Londýna a náhodou jsem navštívil jednoho obchodníka se starožitnostmi, kterého znám už mnoho let. Nedávno získal soubor předmětů ukradených před lety z archivů anglikánské církve,“ zalhal Bannister a odmlčel se, znovu pro efekt.

„Pokračuj.“

„Mezi těmi materiály byla i původní umělecká díla, šperky a artefakty uloupené ze Svaté země během křižáckých válek.“ Bannister se obezřetně rozhlédl po místnosti a pak dodal tichým hlasem: „A také se tam nacházela původní kopie Manifestu.“

Gutzman vyvalil oči, až vypadaly jako pingpongové míčky.

„Víš… víš to jistě?“ zachraptěl. Pokusil se skrýt vzrušení, ale tvář mu zrudla euforií.

„Ano,“ odpověděl Bannister a vyndal úmyslně špatnou fotokopii papyrového dokumentu. „Originál jsem na vlastní oči neviděl, ale byl jsem ujištěn, že je autentický.“

Gutzman si list několik minut prohlížel, aniž pronesl jediné slovo. Ticho v místnosti narušovalo jen šustění papíru v jeho neklidných prstech.

„Tak on existuje!“ pronesl nakonec tlumeným hlasem. „Nemohu uvěřit boží milosti, která to umožnila.“ Pak staroch pohlédl přísně na Bannistera. „A co ten obchodník, prodá mi ho?“

Bannister přikývl. „Vzhledem k tomu, odkud ty předměty pocházejí, je nucen rozprodat je ve vší tichosti. Proto si tenhle cení na pět milionů liber sterlingů.“

„Pět milionů liber!“ zaklel Gutzman a zkroutil se v záchvatu kašle. Když popadl dech, pohlédl Bannisterovi do očí.

„Tolik nikdy nezaplatím,“ pronesl pevným hlasem.

Bannister trochu zbledl, takovou odpověď nečekal. „Domnívám se, že bude možné o ceně vyjednávat, Oscare,“ vykoktal. „A ten obchodník navíc naznačil, že na své náklady nechá provést datování dokumentu radiokarbonovou metodou.“

Gutzman, který už kupoval artefakty od vykradačů hrobů i od politiků, věděl, jak dosáhnout příznivé ceny. Navíc poznal, když se ho někdo snažil oklamat, a neuniklo mu zaváhání v Bannisterově hlase.

„Zůstaň tady,“ řekl Tlusťoch, pracně vstal z křesla a vyšel z pokoje.

Okamžik nato se vrátil s tlustými deskami. Posadil se, otevřel je a odhalil sbírku fotografií v plastových fóliích, na nichž bylo vidět starobylé artefakty různého stáří a slohu, malé i velké. Bannister poznal sochy, plastiky a keramiku v ceně statisíců dolarů. Gutzman zalistoval na konec desek, vyndal několik fotografií a podal je Bannisterovi.

„Podívej se na tohle,“ zafuněl Tlusťoch.

„Součást tvé sbírky?“

„Ano, z mého skladu v Portugalsku.“

Bannister si fotografie prohlédl. První zobrazovala malou sbírku zrezivělých mečů a hrotů kopí. Na druhém snímku byla železná vojenská přilba, v níž Bannister poznal objev z německého Heddernheimu. Na další fotografii se objevila tenká bronzová deska s vyobrazením orla, škorpiona a několika královských korun. Na posledním snímku byl předmět, který Bannister nepoznával. Vypadalo to jako velká, hranatá masa kovu, který byl na jedné straně pomačkaný a zkroucený.

„Vzácná sbírka římské výzbroje,“ řekl Bannister. „Odhaduju správně, že ten orel a škorpion byli součástí bojové standarty?“

„Výborně, Ridley. A ne jen tak nějaké standarty, ale emblému Scholae Palatinae, elitní římské gardy Konstantina Velikého. A co si myslíš o tom posledním předmětu, příteli?“

Bannister si fotografii prohlédl ještě jednou, ale opět zavrtěl hlavou.

„Obávám se, že ho nepoznávám.“

Gutzman se spokojeně usmál. „Je to bronzový bodec z jedné císařské galéry. Podle velikosti by mohl pocházet z přídě liburnské birémy.“

„Ano, už to vidím. Konec trčící dopředu se zploštil při nárazu. Kde jsi tohle našel?“

„Trčel v trupu jiné lodi, patřící kyperským pirátům, jestli se té historce dá věřit. Ta poškozená loď najela na mělčinu a potopila se do měkkých naplavenin, které ji ochránily. Množství artefaktů bylo překvapivě zachovaných. Vrak nakonec našli místní potápěči, dlouho předtím, než na scénu dorazili státní archeologové. Jeden bohatý sběratel získal většinu předmětů dřív, než se úřady vůbec dozvěděly, že je někdo vyzvedl.“

„Nech mě hádat, kdo byl ten bohatý sběratel,“ ušklíbl se Bannister.

Gutzman se bublavě zasmál. „V tomhle konkrétním případě jsem dostal šťastný tip,“ řekl s úsměvem.

„Jsou to moc pěkné kousky, Oscare. Ale proč mi je ukazuješ?“

„Koupil jsem ty artefakty před mnoha lety. A mnoho let jsem přemýšlel o té pověsti o Manifestu. Je to pravda? Mohl ten náklad opravdu existovat? A pak jsem měl jedné noci sen. Zdálo se mi, že držím Manifest v rukou, podobně jako držím dnes jeho kopii. A kolem sebe jsem viděl římské zbraně a artefakty. Ale ne jen tak nějaké artefakty. Viděl jsem tyhle předměty.“ Ukázal na fotografie.

„Často se nám zdá o tom, po čem toužíme,“ odvětil Bannister. „Opravdu si myslíš, že existuje souvislost mezi Manifestem a těmihle římskými starožitnostmi? Nemohly pocházet z jiné potopené lodi?“

„S málokterou lodí měla něco společného Scholae Palatinae. Víš, byli to nástupci pretoriánské gardy, kterou rozdrtil Konstantin v bitvě u Milvijského mostu, kde porazil Maxentia a sjednotil říši. Ne, je mi jasné, že se ta kyperská loď pustila do křížku s galérou s císařským posláním.“

„Pochází to plavidlo ze správné doby?“

Gutzman se znovu usmál. „Ta loď, stejně jako výzbroj a artefakty, pocházejí všechny zhruba z roku 330 našeho letopočtu. A pak je tu tohle,“ dodal a ukázal na omšelý římský štít na jedné z fotografií.

Bannister ho napoprvé přehlédl, ale teď si všiml, že vedle hrotů kopí leží štít s nezřetelnými písmeny chí a ró, neboli X a P, napsanými přes sebe.

„Konstantinův kříž,“ zamumlal Bannister.

„Nejen to, ale váhu té teorii dodává i jeden papyrus z Caesarey,“ řekl Gutzman. „Ten sen je skutečný, Ridley. Pokud je tvůj Manifest pravý, slyšel jsem už ze svých vlastních artefaktů Helenin hlas.“

Bannisterovi se rozzářily oči nad tou možností.

„Pověz mi, Oscare,“ zeptal se ironicky, „kde se ten vrak našel?“

„Loď byla objevena nedaleko vesnice Pissouri na jižním pobřeží Kypru. Třeba není nemožné, aby byl původní náklad s Manifestem pohřbený někde v okolí?“ nadhodil Gutzman se zvednutým obočím. „No, to by byl dar z nebes, že, Ridley?“

„To rozhodně,“ přikývl archeolog a kolečka v hlavě se mu divoce točila. „To by byl objev století.“

„Ale to trochu předbíháme událostem. Musím Manifest nejprve prozkoumat a zjistit, jestli je autentický. Pověz svému londýnskému příteli, že jsem za něj ochotný zaplatit sto tisíc liber. Ale budu požadovat datování radiokarbonovou metodou a osobní prohlídku před koupí,“ řekl a vstal.

„Sto tisíc liber?“ zopakoval Bannister chraplavým hlasem.

„Ano, ani o penny víc.“

Starý sběratel poplácal Bannistera po rameni. „Díky, že jsi přišel nejdřív za mnou, Ridley. Věřím, že jsme na stopě úžasnému objevu.“

Bannister mohl jen zklamaně přikývnout cestou ke dveřím. Poté co sjel dolů výtahem, vrátil se Gutzman do obývacího pokoje a přistoupil k Alfarovi.

„Poslouchal jsi náš rozhovor?“ zeptal se Tlusťoch.

„Ano, pane Oscare. Každé slovo,“ odpověděl Arab s lehkým přízvukem. „Ale nechápu, proč ten Manifest nekoupíte.“

„To je prosté, Alfare. Jsem si celkem jistý, že to je Bannister, kdo Manifest vlastní, ne nějaký londýnský překupník. Snaží se mě oškubat a to se mu nepodaří.“

„Tak proč jste mu pověděl o svých římských artefaktech?“

„Zasadil jsem sémě. Víte, má objevitelský talent. Teď odešel zklamaný z prodeje Manifestu, ale také zmatený, stejně jako já, z možnosti, že ty artefakty skutečně existují. Jsem si jistý, že ho tam jeho ego okamžitě dožene. Možná je to bláznivý nápad, ale proč to nezkusit? Bannister je vynalézavý a mívá štěstí. Pokud se něco dá objevit, ten muž to najde. Tak proč ho nenechat, aby to našel pro nás?“

„Jste chytrý muž, pane Oscare. Ale jak si Bannistera ohlídáte?“

„Chci, abys kontaktoval Dhakkara. Vzkaz mu, že ho potřebuji na jednoduché sledování, za které mu dobře zaplatím.“

„Nechal zprávu, že nechce pár měsíců vkročit do Izraele, pokud to bude možné.“

„Je mu tady horko, co?“ zasmál se Gutzman. „To je jedno. Pověz mu, ať si nedělá starosti, že ta práce nebude v Izraeli. Svou odměnu si bude muset vydělat na Kypru.“

55

Hammet sebou trhl v záři fluorescenčního světla, které přivítalo jeho první pokus otevřít oči. To ovšem nebylo ničím ve srovnání s pronikavou bolestí, která mu bušila v týlu hlavy. Ještě jednou se přinutil zvednout víčka a snažil se poznat, kde je. První odpověď zněla: Ležím na zádech a dívám se do světel na stropě.

„Kapitáne, jak se cítíte?“ ozval se povědomý hlas výkonného důstojníka tankeru Dayan.

„Jako přejetý lokomotivou,“ odpověděl Hammet a zvedl hlavu, aby se rozhlédl po okolí.

Když se mu podařilo zaostřit, poznal, že leží na stole v lodní jídelně a pod hlavou má hromádku lněných ubrousků jako provizorní polštář. Okolo něho kroužili členové jeho posádky s obavami a strachem ve tvářích. Uvědomil si, v jaké se nachází pozici, zvedl se na loktech a sklouzl ze stolu. Výkonný důstojník mu pomohl posadit se na židli. Překonal vlnu nevolnosti, pohlédl na důstojníka a pokývl na znamení díků.

Poprvé si všiml, že má výkonný důstojník kolem hlavy obtočený obvaz a pleť o několik odstínů bledší než obvykle.

„Bál jsem se, že jste mrtvý,“ poznamenal Hammet.

„Ztratil jsem trochu krve, ale to zvládnu. Vy jste nám nahnal větší strach, byl jste mimo sebe celou noc.“

Kapitán tankeru se podíval k blízkému okénku a uviděl, jak dovnitř proudí paprsky ranního slunce. Náhle si uvědomil, že lodní motor mlčí a loď zjevně kotví na místě. Lekl se, přejel pohledem o kus dál po přepážce a uviděl dva muže v černém sedící po obou stranách dveří. V klínech měli položené samopaly a probodávali ho nelítostnými pohledy.

„Jak se dostali na palubu?“ zeptal se Hammet tiše.

„To nevíme jistě,“ odpověděl důstojník. „Zřejmě malým člunem z té nákladní lodi. Než jsme zjistili, co se děje, vtrhla na můstek skupinka ozbrojenců.“

„Vyslali jste nouzový signál?“

Důstojník zavrtěl nešťastně hlavou. „Nebyl čas.“

Hammet spočítal členy posádky sedící okolo stolu a všiml si, že chybí třetí důstojník.

„Kde je Cook?“

„Už dřív ho odvedli na můstek. Myslím, že ho přinutili kormidlovat loď.“

Krátce nato se rozlétly dveře jídelny a další ozbrojenec hrubě strčil dovnitř třetího důstojníka. Mladý námořník s velkou modřinou na tváři přistoupil ke stolu a stanul před kapitánem.

„Rád vidím, že jste v pořádku, kapitáne,“ hlesl.

„Podejte hlášení,“ nařídil Hammet.

„Pane, namířenou zbraní mě přinutili kormidlovat. Celou noc jsme pluli plnou rychlostí na sever a sledovali černou nákladní loď jménem Osmanská hvězda. Za rozbřesku jsme zakotvili vedle ní v malé chráněné zátoce. Jsme pořád v tureckých vodách, asi patnáct kilometrů severně od Dardanel.“

„Máte tušení, co jsou ti lidé zač?“

„Ne, pane. Mluvili turecky, ale nevznesli žádné požadavky. Nedokážu si představit, proč by někdo unášel prázdný tanker na vodu.“

Hammet přikývl a mlčky uvažoval o tomtéž.

* * *

Posádka izraelského tankeru byla držena v lodní jídelně dalších čtyřiadvacet hodin. Hammet se několikrát obrátil na strážce s dotazem nebo žádostí, ale pokaždé ho umlčela hlaveň samopalu. Celý den a noc slyšeli na přední palubě pracovat dělníky a stroje. Když Hammet kradmo vyhlédl okénkem, spatřil jeřáb, který přemísťoval bedny z nákladní lodi na tanker.

Koncem dne je za účasti dalších ozbrojených strážců vyvedli z lodi a poručili jim, aby pomohli s nakládáním. Když kráčeli na molo, šokovalo Hammeta zjištění, co udělali s jeho lodí. Útočníci vyřezali do přední paluby několik obrovských děr. Dvě přední nádrže tankeru, z nichž každá pojmula pět tisíc sedm set hektolitrů vody, byly teď otevřené jako plechovky sardinek. Kapitán si všiml, že bedny, které viděl překládat z nákladní lodi, jsou rozmístěné po obvodu každé odkryté nádrže.

„Ti idioti udělali z našeho tankeru nákladní loď,“ zaklel cestou na břeh.

Jeho úžas ještě zesílil, když posádku odvedli do jižního skladiště a přikázali jí vykládat malé krabice s plastickou trhavinou z vojenského kontejneru. Pak je vedli zpátky k tankeru, kde umísťovali výbušninu do středu dvou otevřených nádrží. Hammet se ještě jednou podíval na dříve naložené bedny a viděl, že jsou plné pětadvacetikilových pytlů označených „Dusičnan amonný, topný olej“.

„Chtějí vyhodit loď do vzduchu,“ pošeptal výkonnému důstojníkovi při další cestě pro novou dávku HMX.

„A nás s ní,“ dodal důstojník.

„Jeden z nás se musí pokusit o útěk a najít pomoc. Je nutné tohle šílenství zastavit.“

„Vás jako kapitána by postrádali okamžitě.“

„A vás s tou obvázanou hlavou hned po mně,“ opáčil Hammet.

„Já to zkusím,“ ozvalo se za nimi. Byl to kormidelník tankeru, drobný muž jménem Green.

„V tom skladišti je tma, Greene,“ řekl Hammet. „Zkuste se ztratit ve stínu.“

Ale stráže byly připravené zabránit útěku a zahnali Greena zpátky do řady pokaždé, když se zdržel nebo pokusil vzdálit od ostatních. Neochotně se připojil k průvodu nosičů.

Posádka pokračovala ve vynucené práci, dokud se zásoba výbušnin v kontejneru neztenčila. Hammet s překvapením zaznamenal tmavookou ženu v kombinéze sledující jejich činnost z můstku tankeru. Když se vrátili do skladiště pro poslední náklad, obrátil se k Hammet ke kormidelníkovi.

„Pokuste se zůstat vzadu v kontejneru,“ zašeptal.

Kapitán vydal členům posádky rozkaz, aby se rychle nacpali do kontejneru, než na ně strážný křikl, aby zpomalili. Greenovi to však poskytlo příležitost proklouznout až dozadu. Rychle vylezl na horní polici a natáhl se podél stěny, takže jeho štíhlé tělo bylo ze země sotva vidět. Hammet nechal ostatní vynést zbytek výbušnin a pak vyšel z kontejneru se zvednutými dlaněmi.

„To je všechno,“ oznámil nejbližšímu strážnému a následoval své muže přes skladiště.

Za rychlé chůze neodolal a pootočil hlavu – viděl, že strážný došel ke kontejneru a nahlédl dovnitř. Ujistil se, že je prázdný, obrátil se a zabouchl dveře. Hammet se odvrátil, zadržel dech a modlil se za ticho. Ale jeho naděje se rozplynuly, když uslyšel zaskřípění a klapnutí zástrčky, které jím projelo až do prstů u nohou.

56

Pneumatiky letadla pravidelné linky zvedly oblak prachu a dotkly se ranveje çanakkalského letiště kousek jižně od Dardanel. Letadlo zabočilo k určenému terminálu, pomalu zastavilo a jeho dvě vrtule utichly. Summer sledovala zpoza plotu, jak její bratr vystupuje z letadla mezi posledními. Při chůzi mírně kulhal a všimla si několika malých obvazů, ale jinak vypadal zdravě. Když se však přiblížil, poznala, že nejhorší rány si nese uvnitř.

„Koukám, že jsi pořád vcelku,“ řekla a objala ho. „Vítej v Turecku.“

„Díky,“ odpověděl potichu.

Pryč byla jeho obvyklá pozitivní energie a optimismus. Summer si pomyslela, že i jeho oči se zdají být temnější. Ne smutné a truchlivé, jak mohla očekávat, ale chladné a skoro rozezlené. Byl to pohled, který u svého bratra nikdy předtím neviděla. Jemně ho vzala za paži a vedla k výdeji zavazadel.

„Četli jsme zprávy o útoku na Skalní dóm, ale ani nás nenapadlo, že jsi byl při tom,“ řekla tiše. „Pak se tátovi šeptandou doneslo, že jsi zabránil výbuchu.“

„Zneškodnil jsem jen jednu nálož,“ odvětil trpce. „Izraelské bezpečnostní síly ode mě držely novináře dál, když mě dávali dohromady ve vojenské nemocnici. Asi nechtěli, aby politickou situaci ještě zkomplikovala přítomnost Američana.“

„Díky bohu, že jsi nebyl vážně raněný.“ Odmlčela se a ustaraně na něho pohlédla. „Moc mě mrzí, co se stalo tvé izraelské přítelkyni.“

Dirk přikývl, ale neřekl nic. Brzy dorazili k výdeji a našli jeho zavazadla. Pak vykročili k malé dodávce z půjčovny stojící na parkovišti a Summer řekla: „Musím ještě něco vyzvednout.“

Dojeli na druhý konec letiště, kde našli zchátralé skladiště označené „Letecký náklad“. Summer si vyžádala zásilku pro NUMA, dostala dva spěšné balíčky a dva muži vyvezli ven malou bednu a naložili ji do auta.

„Co je v té bedně?“ zeptal se Dirk, když se rozjeli.

„Nový nafukovací člun. Aegean Explorer přišel o dva při té mele nad vrakem.“

Summer vylíčila Dirkovi všechno, co věděla o objevení osmanského vraku, smrti dvou vědců NUMA a Zeibigově únosu.

„Turci ty lidi na jachtě nezatkli?“ zeptal se Dirk.

Summer zavrtěla hlavou. „Tátu reakce místních úřadů pořádně naštvala. Explorer přinutili trčet pár dní v přístavu a posádku obvinili ze smrti Tanga a Iversona.“

„Spravedlnost slouží těm, kdo mají moc. To o Tangovi a Iversonovi je moc zlé. Pracoval jsem s nimi na pár projektech. Byli to dobří chlapi,“ dodal a jeho hlas se vytratil, protože rozhovor o smrti dovedl jeho myšlenky přímo k Sophii.

„A navíc se úplně rozpadl ten výzkum řas. Náš turecký představitel ministerstva životního prostředí, který musí být na palubě, je pryč kvůli nějakým rodinným problémům. A Rudi s Alem měli mezitím problém s tím novým AUV.“ Chtěla dodat, že Dirkův příjezd všem pozvedne náladu, ale došlo jí, že to tak za současných okolností nebude.

Summer dojela do çanakkalského přístavu a našla Aegean Explorer kotvící vedle několika velkých rybářských lodí. Dovedla bratra na palubu a do lodní jídelny, kde Pitt, Gunn a Giordino probírali plán plavby s kapitánem Kenfieldem. Vřele mladšího Pitta přivítali.

„Copak tě táta neučil, že si nemáš hrát s výbušninami?“ zažertoval Giordino a potřásl Dirkovi rukou v drtivém stisku.

Dirk se přinutil k úsměvu, pak objal otce a posadil se ke stolu. „Summer mi vyprávěla, že jste našli vrak osmanské lodi,“ řekl. Tón jeho hlasu jasně prozradil, že je v myšlenkách někde jinde.

„Ano, a způsobil nám spoustu problémů,“ odpověděl Pitt. „Pochází zhruba z roku 1570 a na jeho palubě byly nějaké neobvyklé římské artefakty.“

„Po těch nám ale bohužel zbylo jen několik fotografií,“ dodal Gunn smutně.

„Samozřejmě to celé bledne ve srovnání se Summeřiným objevem,“ poznamenal Pitt.

Dirk se obrátil ke své sestře. „O co šlo?“ zeptal se.

„Tak ona ti to neprozradila?“ podivil se Giordino.

Summer vrhla na Dirka rozpačitý pohled. „Na to nebyl čas.“

„Taková skromnost,“ ušklíbl se Gunn a prohrábl hromádku papírů na stole. „Tady, udělal jsem kopii Summeřina originálu,“ prohlásil a podal Dirkovi jeden list.

Ten si stránku vzal a pozorně četl:

Cambridgeská univerzita Fakulta archeologie

Překlad (koptská řečtina)

Císařská loď Aragon

Zvláštní Manifest k doručení císaři Konstantinovi

Byzanc

Manifest:

Osobní předměty Ježíše Krista včetně malé skřínky obsahující:

plášť

kadeř vlasů

dopis Petrovi

soukromé drobnosti

velký kámen z krypty

oltář z nazaretského kostela

dobový obraz Ježíše

kosti z těla J.

Zadáno 14. legii v Caesareji

Septarius, guvernér Judey

„Tohle je skutečné?“ zeptal se Dirk.

„Originál je napsaný na papyru. Krátce jsem ho viděla,“ odpověděla Summer a potřásla hlavou, „takže vím, že existuje. Tohle je překlad pořízený proslulým cambridgeským archeologem a etymologem v roce 1915.“

„To je neuvěřitelné,“ prohlásil Dirk. Dokument si získal jeho naprostou pozornost. „Všechny ty předměty patřily Ježíšovi. Římani je po jeho smrti museli sebrat a zničit…“

„Ani zdaleka,“ zvolala Summer. „Získala je Helena, matka Konstantina Velikého, v roce 327 našeho letopočtu. Předměty zmíněné v Manifestu byly posvátné a nejspíš byly zaslány Konstantinovi jako symbol konverze Římské říše ke křesťanství.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že jsi to našla zrovna v Anglii,“ řekl nakonec Gunn.

„Jen díky našemu ponoru ke křižníku Hampshire“ vysvětlila Summer. „Polní maršál Kitchener ten papyrus podle všeho získal, když v sedmdesátých letech devatenáctého století prováděl průzkum Palestiny. Jeho význam pravděpodobně nikdo neznal až do překladu, který byl proveden o několik desetiletí později. Julie Goodyearová, odbornice na Kitchenera, která pomohla Manifest objevit, si myslí, že anglikánská církev kvůli němu možná Kitchenera zabila.“

„Myslím, že jejich obavy chápu,“ prohlásil Giordino. „Kdyby se našla kost z Ježíšova kostnice, určitě by to otřáslo současným církevním systémem.“

„Je to zajímavá souvislost s římskými artefakty, které jsme našli v tom osmanském vraku a které také pocházely z dob Konstantina a Heleny,“ poznamenal Gunn.

„Takže ty Ježíšovy artefakty se přepravovaly na římské lodi, která vyplula z Caesarey?“ zeptal se Dirk.

Summer přikývla. „O Heleně se ví, že absolvovala pouť do Jeruzaléma, kde podle svého tvrzení objevila Svatý kříž. Fragmenty toho kříže se dnes nacházejí v kostelech po celé Evropě. Často se objevuje pověst, že hřeby z kříže byly roztaveny a přidány ke kovu, z něhož byly ukovány přilba a uzda pro Konstantina. Helena se tedy zjevně bezpečně dostala s křížem do Byzance. Ale o těchto předmětech tady zmínka není,“ dodala a ukázala na seznam. „Musely být převezeny zvlášť a už dávno se ztratily. Dokážete si představit, jaký dopad by to mělo na současný obraz Ježíše?“

V místnosti se rozhostilo ticho, jak si všichni vybavovali obraz zakladatele křesťanství. Všichni kromě Dirka. Jeho oči zůstaly upřené na konec Manifestu.

„Caesarea,“ řekl. „Tohle naznačuje, že ten náklad opustil Caesareu pod dohledem římských legionářů.“

„Přímo tam jsi pracoval, viď?“ zeptal se jeho otec.

Dirk přikývl.

„Nenechali tam náhodou plán plavby vytesaný do kamene?“ zeptal se Giordino.

„Ne, ale náhodou jsme objevili množství papyrových svitků z té doby. Nejzajímavější z nich popisovaly polapení a popravu nějakých kyperských pirátů. Zajímavé bylo, že ti piráti zřejmě před svým dopadením svedli na moři bitvu s legionáři. Doktor Haasis, s nímž jsem v Caseareji spolupracoval, tvrdil, že ti římští legionáři byli součástí nějaké skupiny zvané Scholae Palatinae a vedl je centurio jménem Plautus.“

Gunn málem spadl ze židle.

„Cože? Jak že se jmenoval?“ vykoktal.

„Plautus nebo to možná bylo Plautius.“

„Plautius?“ zeptal se Gunn.

„Ano, tak. Jak to víš?“

„Tohle jméno bylo vytesané na mém monolitu, tedy na monolitu, který jsem našel ve vraku. Byl to památník Plautiovi, který podle všeho zemřel v bitvě na moři.“

„Nemáš nějakou stopu, odkud ten kámen pocházel?“ zeptal se Dirk.

Gunn zavrtěl hlavou, ale Zeibigova tvář se náhle rozzářila.

„Dirku, říkáš, že ti piráti byli z Kypru?“ zeptal se.

„To naznačuje text na tom papyru.“

Zeibig zalistoval nějakými papíry a vytáhl stránku s výzkumnými daty.

„Ten římský senátor zobrazený na té zlaté minci, Artrius. Doktor Ruppé mi poslal nějaký historický výzkum, z něhož vyplývá, že krátce sloužil jako guvernér na Kypru.“

Pittovi přelétl přes tvář letmý úsměv. „Kypr, to je ta stopa, která nám chyběla. Pokud jsou kyperské historické záznamy kompletní, vsadím se, že zjistíme, že na Kypru byl i Traianus, také zmíněný na monolitu. Třeba dokonce sloužil pod guvernérem Artriem.“

„Jistě,“ souhlasil Giordino. „Traianus dostal nejspíš od guvernéra rozkaz vztyčit památník poté, až dorazí ta zlatá koruna.“

„Co ale pohledávaly římská koruna a památník na osmanské lodi?“ zeptal se Dirk.

„Myslím, že na tohle mám teorii,“ řekl Zeibig. „Jak si vybavuji, Kypr historicky patřil pod benátskou nadvládu ještě dlouho po pádu římského impéria. Ale přišli Osmani a provedli úspěšnou invazi na ostrov okolo roku 1570, což je shodou okolností rok, z něhož pochází náš vrak. Tipnul bych si, že ta zlatá koruna a monolit byly jen ukořistěné starožitnosti, které se převážely sultánovi do Konstantinopole.“

„Na základě Manifestu můžeme předpokládat, že Plauitus dostal za úkol přepravit náboženské relikvie jménem Heleny,“ řekl Gunn. „Stéla z vraku spolu s Dirkovým objevem papyrových svitků potvrzují, že přišel o život při boji s piráty u Kypru. Je možné, aby k těm všem událostem došlo při stejné plavbě?“

„Vsadil bych se, že tahle Scholae Palatinae by se stejně jako pretoriánská garda vzdálila od císařova mocenského sídla jen za mimořádných okolností,“ poznamenal Pitt.

„Jako byla třeba ochrana jeho matky na cestě do Jeruzaléma,“ podotkla Summer.

„Což by vysvětlovalo tu zlatou korunu,“ přitakal Giordino. „Klidně mohla být určena Artriovi, když byl guvernérem Kypru, a měl ji dostat za dopadení pirátů, kteří zabili Plautia.“

„Stejných pirátů, kteří ukradli ty relikvie?“ zeptal se Gunn. „To je ta správná otázka. U koho ty relikvie skončily?“

„Provedla jsem zběžné pátrání po těch položkách z Manifestu,“ ozvala se Summer. „Ačkoliv se údajné fragmenty Svatého kříže nacházejí v desítkách kostelů po celé Evropě, nenašla jsem žádné zásadní záznamy o některém z předmětů na Manifestu, které by byly někde vystavené – teď nebo v minulosti.“

„Takže zmizely s Plautiem,“ konstatoval Gunn.

„Ten záznam z Caesarey prohlašuje, že ti piráti byli polapeni a dovezeni do přístavu na palubě své vlastní lodi,“ řekl Dirk. „Její paluby byly od krve a našlo se na ní mnoho římských zbraní. Jakkoli je zjevné, že bojovali s Plautiem, nebylo jasné, co se stalo s jeho lodí. Nebo s relikviemi.“

„Což pravděpodobně znamená, že se ta Plautiova římská galéra potopila,“ nadhodil Pitt.

Ostatní v místnosti znatelně ožili, protože jim bylo jasné, že pokud někdo dokáže najít důležitý vrak, je to právě ten hubený chlapík se zelenýma očima sedící před nimi.

„Tati, mohli bychom se po ní podívat, až dokončíme ten turecký projekt?“ zeptala se Summer.

„To může být dřív, než si myslíš,“ poznamenal Gunn.

Summer se obrátila a zmateně na něho pohlédla.

„Turecké ministerstvo pro životní prostředí nás informovalo, že objevili značné množství odpadu vypuštěného z velké chemické továrny v Çiftliku, města u Chiosu,“ vysvětlil Pitt. „Rudi se podíval na proudy a zdá se, že je tu značná souvislost s mrtvou zónou, kterou jsme mapovali nedaleko osmanského vraku.“

„Pravděpodobnost větší než pětadevadesát procent,“ potvrdil Gunn. „Turci nás laskavě požádali, abychom se vrátili za rok a otestovali nějaké vzorky, ale v tomhle okamžiku nemá cenu, abychom pokračovali ve výzkumu.“

„Takže to znamená, že se vracíme k osmanskému vraku?“ zeptala se Summer.

„Doktor Ruppé organizuje oficiální výzkum pod záštitou Istanbulského archeologického muzea,“ vysvětlil Pitt. „Dokud nebude mít nezbytná povolení od ministerstva kultury, navrhuje, abychom se vzdali další práce na tom místě.“

„Takže se můžeme pokusit najít tu římskou galéru?“ zeptala se Summer vzrušeně.

„Dostali jsme za úkol prozkoumat malou oblast jižně odsud,“ odpověděl Pitt. „Mělo by to být hotové za dva nebo za tři dny. Tedy za předpokladu, že bude fungovat AUV,“ dodal a vrhl postranní pohled na Gunna.

„To mi něco připomíná,“ plácla se do čela Summer. „Mám tvoje náhradní díly.“

Hodila dva spěšné balíčky Gunnovi, který jeden chvatně rozbalil a podíval se dovnitř.

„Je tu náhradní obvod,“ prohlásil nadšeně. „To by nás mělo dostat zpátky do vody.“

Podívala se na druhý balíček a posunula ho před Pitta.

„Tenhle je adresovaný tobě, šéfe.“

Pitt přikývl a rozhlédl se kolem stolu. „Pokud bude AUV zase funkční, tak rychle dokončíme náš turecký projekt,“ prohlásil s ironickým úsměvem, „protože ke Kypru je to kus cesty.“

* * *

Hodinu nato Aegean Explorer lehce odrazil od mola v Çanakkale. Pitt s Giordinem se dívali z můstku, jak kapitán Kenfield kormidluje loď z ústí Dardanel a pak na jih podél tureckého pobřeží. Jakmile byl Explorer bezpečně mimo frekventované trasy, Pitt se posadil a rozbalil si balíček.

„Buchty z domova?“ zeptal se Giordino a posadil se proti němu.

„To ani ne. Pověřil jsem Hirama, aby trochu proklepl Osmanskou hvězdu a Sultanu.“

„Hiram“ byl Hiram Yaeger, hlavní počítačový expert NUMA. V ústředí NUMA ve Washingtonu vedl supermoderní počítačové centrum, které sbíralo podrobná oceánografická a meteorologická data z celého světa. Jako nadaný hacker měl Yaeger nos na neodhalená tajemství, a když bylo třeba, nevadilo mu využívat neoficiální zdroje informací.

„To jsou dvě lodi, které bych rád našel na mořském dně,“ poznamenal Giordino. „Podařilo se Yaegerovi něco zjistit?“

„Už to tak vypadá,“ odpověděl Pitt, když vyndal několikastránkový dokument. „Obě plavidla jsou registrovaná v Libyi na jméno jedné fiktivní společnosti. Yaegerovi se podařilo vystopovat skutečného vlastníka, jímž je soukromá turecká společnost zvaná Anatolia Exports, tatáž, o které se zmínila policie. Ta společnost se už dlouho specializuje na dopravu tureckého textilu a dalšího zboží obchodním partnerům po celém Středozemním moři. Patří jí sklad a kancelářská budova v Istanbulu stejně jako přístav na pobřeží nedaleko města Kirte.“

„No ano, tam to docela dobře znám,“ ušklíbl se Giordino. „A kdo tu společnost vede?“

„Jako majitelé je uvedená dvojice Ozden Celik a Maria Celiková.“

„Ani mi nemluv… jezdí jaguárem a rádi narážejí do lidí čluny.“

Pitt mu podal Celikovu fotografii, kterou Yaeger sehnal z reportáže z konference Turecké obchodní asociace. Pak se s ním podělil o několik satelitních snímků Celikových nemovitostí.

„Tak tohle je náš kluk,“ zašklebil se Giordino, když si prohlédl první fotografii. „Co ještě o něm a jeho ženě víme?“

„Maria je jeho sestra. A údaje jsou celkem skrovné. Yaeger naznačuje, že Celikovi jsou tajnůstkáři, kteří se veřejně moc neprojevují. Tvrdí, že musel kopat hodně hluboko, než narazil na zlatonosné žíly.“

„Takže uspěl?“

„Poslechni si tohle. Podle genealogických informací jsou oba Celikové vnuci Mehmeda VI.“

Giordino zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to jméno neznám.“

„Mehmed VI. byl poslední vládnoucí sultán Osmanské říše. Byl svržen z trůnu a musel se svým klanem odejít ze země, když se v roce 1923 dostal k moci Atatürk.“

„A chudák kluk teď nemá nic než starou otlučenou nákladní loď. Není divu, že z toho má mindrák.“

„Myslím, že to částečně vysvětluje jeho fanatický postoj k tomu osmanskému vraku.“

„A drzost loupeže v Topkapi. Ačkoliv by tu mohla být ještě další motivace.“

„Jaká například?“

„Yaeger našel možné finanční napojení na jednu istanbulskou marketingovou organizaci. Ta pomáhá s kampaní muftího Battala, kandidáta na prezidenta v nadcházejících volbách.“

Pitt položil papír, který pročítal. „Rey Ruppé se před námi v Istanbulu o tom muftím zmínil. Je to významný fundamentalista a některé kruhy ho považují za nebezpečného.“

„Nikdy neškodí mít přátele s bezednými kapsami. Jen mě napadá, co z toho má Celik?“

„Odpověď na tuhle otázku by mohla všechno vysvětlit,“ řekl Pitt.

Odložil poslední zprávu a zamyslel se nad tím bohatým Turkem a jeho divokou sestrou, zatímco Giordino se díval na satelitní snímky.

„Vidím, že se Osmanská hvězda vrátila do domovského přístavu,“ poznamenal Giordino. „Ale rád bych věděl, co tam dělá ten řecký tanker kotvící vedle ní.“

Položil fotografii před Pitta, aby si ji prohlédl. Pitt se podíval na povědomou zátoku shora a uviděl u mola nákladní loď. Na druhé straně mola kotvil malý tanker s modrobílou vlajkou na stěžni. Vlajka upoutala jeho pozornost a Pitt si ji chvilku prohlížel. Pak popadl lupu ze stolu s mapami.

„To není řecká vlajka,“ vyhrkl. „Ten tanker je z Izraele.“

„To je pro mě novina, že Izrael má flotilu tankerů,“ opáčil Giordino.

„Říkali jste něco o izraelských tankerech?“ zeptal se kapitán Kenfield, který zaslechl jejich rozhovor z druhé strany můstku.

„Al našel jeden zakotvený v zátoce našich tureckých přátel,“ vysvětlil Pitt.

Kenfield zbledl. „Když jsme byli v přístavu, rozšířila se poplašná zpráva o pohřešovaném izraelském tankeru, který zmizel kus od Manavgatu. Je to vlastně tanker na vodu.“

„Vybavuju si, že jsem jeden před pár týdny viděl,“ poznamenal Pitt. „Jak je ta pohřešovaná loď velká?“

„Myslím, že se jmenuje Dayan,“ odvětil kapitán. Došel k počítači a po krátkém hledání dodal: „Má výtlak osm set tun a je pětadevadesát metrů dlouhá.“

Obrátil počítačový monitor k Pittovi a Giordinovi, aby jim ukázal fotografii lodi. Byla stejná jako ta na družicovém snímku.

„Ta fotografie je necelých čtyřiadvacet hodin stará,“ řekl Giordino při pohledu na časový údaj na snímku.

„Kapitáne, jak je na tom váš zabezpečený satelitní telefon?“ zeptal se Pitt.

„Je plně funkční. Chceš si zavolat?“

„Ano,“ odpověděl Pitt. „Myslím, že je načase zavolat do Washingtonu.“

57

„O’quinne, dobře že jste se tu zastavil. Prosím, pojďte dál a posaďte se.“

Důstojníka tajné služby polekalo, když ho viceprezident Spojených států osobně přivítal ve vstupní hale v prvním patře Eisenhowerovy vládní kancelářské budovy a uvedl ho do své kanceláře. Washingtonský protokol totiž diktoval, aby níže postavenou bytost dovedla do posvátného doupěte Čísla dvě sekretářka nebo poradce. Ale James Sandecker byl vzácný druh politika a na podobné formality si nepotrpěl.

Tento admirál námořnictva ve výslužbě byl před pár desítkami let zodpovědný za založení Národní podvodní a mořské agentury, která vyrostla ve významnou organizaci. Každého překvapilo, když předal otěže Pittovi a přijal nabízený post viceprezidenta, který mu nabízel více možností jak podporovat ochranu světových oceánů. Sandecker, malý, ale výbušný muž s ohnivě rudými vlasy a bradkou byl v hlavním městě známý jako strohý přímočarý člověk, který si však získal velký respekt. O’Quinna během bezpečnostních porad často pobavilo, když viděl, jak rychle dokázal viceprezident rozebrat problém nebo jednotlivce, aby se dostal k jádru věci.

Když O’Quinn vstoupil do kanceláře, rozhlédl se obdivně po sbírce starožitných olejomaleb starých lodí a závodících jachet, které lemovaly dřevem obložené stěny. Následoval Sandeckera k jeho stolu a posadil se proti němu.

„Hodně vám chybí moře, pane viceprezidente?“

„Není dne, kdy bych si nepřál vyměnit psací stůl za palubu lodi,“ odpověděl Sandecker, sáhl do zásuvky a zastrčil si mezi zuby velký doutník. „Monitorujete události v Turecku?“ zeptal se bez dalších okolků.

„Ano, pane. Je to součást mé práce.“

„Co víte o šílenci jménem Ozden Celik?“

O’Quinn se musel na chvilku zamyslet. „Je to turecký obchodník, který má kontakty se členy saudské královské rodiny. Myslíme si, že by mohl mít prsty ve financování fundamentalistické Strany ctnosti muftího Battala. Proč se ptáte?“

„Zjevně něco chystá. Víte o zmizení izraelského tankeru na vodu před dvěma dny?“

O’Quinn si vybavil zmínku o incidentu v denní zprávě a přikývl.

„To plavidlo bylo zpozorováno v malém přístavu několik kilometrů severně od Dardanel. Ten přístav patří Celikovi. Mám taky spolehlivé informace, že Celik stojí za nedávnou loupeží artefaktů v Topkapi.“ Sandecker posunul přes stůl satelitní fotografii tankeru.

„Topkapi?“ zopakoval O’Quinn a zvedl překvapeně obočí. „My si myslíme, že existuje souvislost mezi tou loupeží a nedávnými útoky na mešity v al-Azharu a Skalní dóm v Jeruzalémě.“

„Prezident o té možnosti ví.“

O’Quinn si prohlédl satelitní snímek.

„Mohu se zeptat, jak jste získal tuhle informaci, pane?“

„Od Dirka Pitta z NUMA. Celikovi muži zabili dva jeho vědce a třetího unesli právě do tohoto přístavu,“ odpověděl Sandecker a ukázal na fotografii. „Pitt svého člověka osvobodil a objevil tam kontejner plastické trhaviny. Armádní dodávku HMX, abych byl přesný.“

„HMX se našla také na místech bombových útoků na mešity!“ vyhrkl O’Quinn.

„Ano, vybavuji si to z vaší zprávy pro prezidenta.“

„Celik musí jednat ve prospěch muftího Battala. Je mi jasné, že ty anonymní útoky na mešity, kde byly použity naše výbušniny, měly za účel podnítit fundamentalistické nepokoje po celém Středním východě a hlavně v Turecku. Cílem musí být zvrátit veřejné mínění ve prospěch Battala a dostat ho tak do prezidentské kanceláře.“

„To je logický motiv. Proto je ten unesený izraelský tanker důvodem k obavám.“

„Už jsme kontaktovali tureckou vládu?“

„Ne,“ odpověděl Sandecker a zavrtěl hlavou. „Prezident se obává, že by jakákoliv akce z naší strany mohla být vykládána jako pokus Američanů ovlivnit volební výsledek. Upřímně řečeno ani nevíme, jak hluboko sahají Battalova chapadla do současné vlády. V sázce je prostě příliš mnoho a volby jsou příliš blízko na to, abychom riskovali, že případné protiamerické nálady pomohou jeho straně k vítězství.“

„Ale naši analytici tvrdí, že muftí má tak jako tak slušnou šanci vyhrát.“

„Toho si je prezident vědom, ale přesto trvá na tom, že se do toho Spojené státy až do voleb nesmějí plést.“

„Existují postranní kanály, které bychom mohli využít,“ namítl O’Quinn.

„I to je považováno za příliš riskantní.“

Sandecker vytáhl doutník z úst a prohlédl si jeho okousaný konec. „Je to prezidentova pravomoc, O’Quinne, ne moje.“

„Ale nemůžeme se prostě dívat jinam.“

„Proto jsem vás sem zavolal. Máte zpravodajské kontakty v Mossadu, předpokládám?“ zeptal se.

„Ano, jistě,“ přikývl O’Quinn.

Sandecker se naklonil přes stůl a zabodl do zpravodajského důstojníka pohled svých jasně modrých očí.

„Potom navrhuji, abyste zvážil možnost zvednout telefon a povědět jim, kde se ten pohřešovaný tanker nachází.“

58

Rudi Gunn dokončil opravy poškozených senzorů auv za soumraku, krátce předtím, než Aegean Explorer doplul k průzkumné síti souřadnic asi třicet kilometrů jižně od Çanakkale. AUV bylo spuštěno do vody a posádka lodi se vrátila ke čtyřiadvacetihodinovému sledovacímu režimu. Když nastoupila do služby půlnoční směna, zůstal můstek prázdný až na druhého důstojníka a kormidelníka.

Loď plula pomalu na sever; kormidelník vytřeštil oči na obrazovku radaru.

„Pane, za zádí na levoboku se náhle objevilo nějaké plavidlo, ani ne půl kilometru daleko!“ vykoktal polekaně. „Přísahám, že tam ještě před minutou nebylo.“

Důstojník na můstku se podíval na radar a uviděl malou amébu světla, která už skoro splývala s bodem uprostřed, jenž představoval Aegean Explorer.

„Kde se tam proboha vzala?“ vyhrkl. „Kormidlo o dvacet stupňů doprava,“ přikázal rychle ve strachu, že jim neznámá loď narazí kolmo do boku.

Kormidelník otočil kolem, důstojník vyšel na levý boční můstek a podíval se ven. Měsíc a hvězdy zakrývaly nízké mraky, které halily moře do tmy. Důstojník s jistotou očekával, že zřetelně uvidí světla blízké lodi, takže ho překvapilo, když spatřil jen tmu.

„Ti blázni nemají ani rozsvícená poziční světla!“ vykřikl a neúspěšně pátral na hladině po nějakém stínu. „Zkusím jim zavolat vysílačkou.“

„To bych nedoporučoval,“ vyštěkl jasný hlas s náznakem hebrejského přízvuku.

Překvapený důstojník se obrátil a uviděl z pravoboku na můstek vstupovat dva muže v tmavých maskáčích. Vyšší z nich postoupil kupředu a světlo na můstku ozářilo jeho hubený obličej s výraznou bradou. Vetřelec se zastavil několik kroků před důstojníkem a namířil mu na hruď samopal.

„Nařiďte kormidelníkovi, ať se vrátí na původní kurz,“ poručil ozbrojenec a podtrhl svou žádost pevným pohledem tmavých očí. „Vaší lodi nic nehrozí.“

Důstojník neochotně kývl na kormidelníka. „Nastavit původní kurz,“ zavelel. Obrátil se k útočníkovi a vykoktal: „Co děláte na naší lodi?“

„Hledám muže jménem Pitt. Přiveďte ho na můstek.“

„Nikdo toho jména na lodi není,“ zalhal důstojník.

Vetřelec udělal krok k němu.

„V tom případě odvedu své muže a potopím vás,“ pohrozil tlumeným hlasem.

Důstojník si pomyslel, že by to mohla být planá hrozba. Ale pohled ostříleného vojáka mu prozradil, že taková možnost skutečně existuje. Zachmuřeně proto přikývl a vystřídal kormidelníka, aby mohl dojít pro Pitta. Druhý vetřelec okamžitě vyrazil za kormidelníkem, který odešel po zadním schodišti.

Pár minut nato nakráčel na můstek Pitt a z očí mu šlehaly blesky.

„Pan Pitt? Jsem poručík Lazlo, zvláštní jednotka izraelského námořnictva.“

„Omluvte mě, že vás nepřivítám na palubě, poručíku,“ odsekl Pitt suše.

„Já se omlouvám za to obtěžování, ale potřebuji vaši pomoc v citlivé akci. Byl jsem ujištěn, že vysoce postavené osoby v americké vládě tuto spolupráci schválily.“

„Chápu. Pokud je to tak, proč tenhle půlnoční tyátr?“

„Operujeme v tureckých vodách bez vědomí místní vlády. Je nezbytné, aby naše přítomnost zůstala utajena.“

„Dobře, poručíku. Tak na nás přestaňte mířit a povězte nám, o co jde.“

Voják zvolna sklonil zbraň a pokynul kolegovi, aby následoval jeho příkladu.

„Dostali jsme rozkaz zachránit posádku izraelského tankeru Dayan. Bylo nám řečeno, že znáte přístav, kde je loď držena.“

„Ano, nachází se v zátoce severně od Dardanel. Je pořád tam?“

„Výzvědné informace za posledních deset hodin to potvrzují.“

„Proč nepoužijete k propuštění posádky diplomatické kanály?“ zeptal se Pitt provokativně.

„Vaše vláda poskytla informace, že by mohla existovat souvislost mezi únosci a nedávným útokem na Skalní dóm v Jeruzalémě. Zpráva o velké zásobě trhavin v tom přístavu vyvolala u našich zpravodajských specialistů obavy z dalšího útoku.“

Pitt přikývl. Chápal, že pronásledovat Celika oficiální cestou by mohlo znamenat nebezpečné zdržení. Ten Turek zjevně neměl v plánu nic dobrého a Pitt si nic nepřál víc než ho zneškodnit.

„Výborně, poručíku, rád vám pomůžu.“ Obrátil se k druhému důstojníkovi. „Rogersi, informujte prosím kapitána, že jsem opustil loď. Mimochodem, poručíku, jak jste se dostali na palubu?“

„Máme u vašeho levého boku připoutaný malý nafukovací člun. Kdyby vaše loď dočasně zpomalila, usnadnilo by nám to odplutí.“

Rogers žádost vyslyšel, pak se postavil na boční můstek a sledoval, jak Pitt a několik stínů přelézají přes zábradlí a tiše mizí v noci. Za několik minut ho kormidelník zavolal k obrazovce radaru.

„Už zmizeli,“ řekl při pohledu na obrazovku.

Rogers se podíval na prázdný monitor a přikývl. Někde na otevřeném moři zmizel Pitt spolu se záhadným plavidlem. Zadoufal, že jen dočasně.

59

Tekumah nemarnila čas s návratem do bezpečné hloubky. Tato ponorka třídy Dolphin postavená v loděnicích HDW v německém Kielu byla jednou z hrstky ponorek provozovaných izraelskou armádou. Poháněl ji naftový motor, a přestože byla celkem malá, byla vybavená supermoderní elektronikou a zbraňovými systémy, které z ní dělaly nebezpečného podmořského nepřítele.

Sotva se nafukovací člun dotkl jejího trupu, vytáhla čekající posádka Pitta a výsadkáře na palubu a odvedla je průlezem dolů. Člun byl uložen ve vodotěsném prostoru. Jakmile se Pitt posadil v malé důstojnické jídelně, zazněl plavidlem rozkaz k ponoření.

Lazlo odložil své zbraně, pak přinesl ke stolu dvě kávy a posadil se proti Pittovi. Sáhl do desek ležících opodál a vytáhl satelitní fotografii Celikova přístavu podobnou té, kterou Pitt dostal od Yaegera.

„Půjdeme tam rozdělení do dvou malých týmů,“ vysvětlil Izraelec. „Jeden prohledá tanker a druhý budovy na břehu. Můžete mi o nich něco povědět?“

„Pokud mě necháte jít s vámi,“ opáčil Pitt.

„K tomu nemám oprávnění.“

„Poslechněte, poručíku,“ řekl Pitt a chladně si vojáka změřil. „Nešel jsem s vámi jenom proto, abych se svezl v ponorce. Celikovi muži zabili dva mé vědce a třetího unesli. Celikova sestra unesla mou ženu s nabitou zbraní v ruce. A v tom přístavu je tolik prvotřídní výbušniny, že by mohla rozpoutat třetí světovou. Chápu, že chcete dostat zpátky posádku tankeru Dayan, ale v tady je v sázce mnohem víc.“

Lazlo chvilku mlčky seděl. Pitt nebyl ten typ člověka, kterého by čekal, že najde na palubě výzkumné lodi, žádný roztržitý vědec zabraný do své práce.

„Tak dobře,“ odvětil nakonec tiše.

Pitt si vzal snímek a pečlivě zkoumal rozmístění dvou skladišť a kamenné administrativní budovy.

„Můžete mi říct, jaké tam mají zabezpečení?“ zeptal se Lazlo.

„Na prvním místě je to obchodní přístav, ale setkali jsme se s velkým množstvím ozbrojeného personálu. Domnívám se, že to byla hlavně Celikova osobní ochranka, ale část z nich má zřejmě za úkol střežit přístav. Očekával bych malou, ale dobře vyzbrojenou jednotku. Poručíku, jsou vaši muži cvičení v demolicích?“

Výsadkář se usmál. „Jsme Šajetet 13. Demolice jsou významnou součástí našeho tréninku.“

Pitt už slyšel o téhle izraelské zvláštní jednotce, která plnila podobnou funkci jako jednotky SEAL amerického námořnictva. Vybavil si, že se jim říká „batmani“ podle insignií s netopýřími křídly, které nosili na uniformách.

„Členům mojí vlády dělá velké starosti kontejner plastické trhaviny HMX, který jsme našli v tomhle skladišti,“ pokračoval Pitt a ukázal na fotografii.

Lazlo přikývl. „Mám rozkaz jen k záchranné akci, ale zneškodnit ty výbušniny je v našem společném zájmu. Pokud tam ještě budou, postaráme se o ně,“ slíbil.

Do jídelny strčil hlavu malý muž v důstojnické uniformě a vážně na oba muže pohlédl.

„Lazlo, za čtyřicet minut budeme na místě výsadku.“

„Díky, kapitáne. Mimochodem, tohle je Dirk Pitt z té americké výzkumné lodi.“

„Vítejte na palubě, pane Pitte,“ řekl kapitán bez emocí. Rychle obrátil pozornost zpátky k Lazlovi. „Na celou operaci budete mít asi dvě hodiny tmy. Musím vás varovat, že se za denního světla na hladinu nevynořím.“

„Kapitáne, jedno vám můžu slíbit,“ odpověděl výsadkář s chladnou sebejistotou. „Jestli se do dvaceti minut nevrátíme, můžete odplout bez nás.“

60

Jak se ukázalo, Lazlo se v délce akce mýlil, ale ne tak, jak se dalo očekávat.

Tekumah se vynořil tři kilometry severozápadně od zátoky a rychle vyložil výsadek podruhé za tu noc. Pitt oblečený v bezvýrazných černých maskáčích se připojil k osmičlennému záchrannému týmu, který nastoupil do dvou nafukovacích člunů a vyplul od ponorky. Před vjezdem do zátoky oba čluny zastavily, jejich kormidelníci vypnuli závěsné motory a uchýlili se k pohonu tichých elektromotorů na baterie.

Když vklouzli do zátoky, vrhl Pitt zklamaný pohled na molo a pošeptal Lazlovi:

„Je pryč.“

Velitel izraelského komanda tiše zaklel, když uviděl, že má Pitt pravdu. Nejen že byl pryč tanker, ale celé molo bylo prázdné. I budovy na břehu se zdály být temné a neobývané.

„Tým Alfa, změna plánu, přistaneme s vámi na břehu,“ ohlásil Lazlo druhému člunu. „Určeným cílem je východní skladiště.“

Pořád sice existovala šance, že teroristé drží posádku tankeru v zajetí na břehu, ale poručík si uvědomoval, že je to nejspíš falešná naděje. Z let zkušeností věděl, že úspěch každé tajné operace závisí na kvalitě zpravodajských informací. A tentokrát se zdálo, že zpravodajci selhali.

Dva čluny přirazily ke břehu zároveň několik metrů od mola a jejich posádky se vyšplhaly na břeh tiše jako duchové. Pitt následoval Lazlův tým, který se blížil ke kamennému domu a pak zuřivě vtrhl dovnitř. Pitt vše sledoval z předního nádvoří a poznal po zvuku, že je dům opuštěný stejně jako zbytek přístavu. Zamířil k západnímu skladišti, a když se přiblížil ke dveřím, uslyšel Lazlovy lehké kroky.

„Ještě jsme budovu nezajistili,“ zašeptal poručík drsným tónem.

„Je prázdná jako ty ostatní,“ odvětil Pitt, otevřel dveře dokořán a vstoupil dovnitř.

Lazlo viděl, že má Pitt pravdu. Rozsvítil světla pod stropem a ta ozářila rozlehlý prostor, prázdný až na velký kovový kontejner na druhém konci.

„Vaše výbušniny?“ zeptal se výsadkář.

Pitt přikývl. „Doufejme, že je pořád plný.“

Prošli skladištěm ke kontejneru a Pitt vytáhl zástrčku. Když otevřel dveře, vrhla se na něho zevnitř nějaká postava ozbrojená kusem rozbité bedny. Pittovi se podařilo před úderem uhnout a pak se obrátil, aby udeřil on sám. Ale než stačil máchnout pěstí, objevila se odněkud špička Lazlovy boty a zabořila se útočníkovi do žaludku. Polekaný muž zalapal po dechu, Izraelcova noha ho zvedla ze země a odhodila na bok kontejneru. Pokorně upustil provizorní zbraň, když se mu do tváře zaryla hlaveň Lazlova samopalu.

„Kdo jsi?“ vyštěkl Lazlo.

„Jmenuju se Levi Green. Jsem námořník z tankeru Dayan. Nestřílejte, prosím,“ škemral.

„Blázne,“ zamumlal Lazlo a sklonil zbraň. „Přišli jsme tě zachránit.“

„Já… omlouvám se vám,“ vykoktal námořník a obrátil se k Pittovi. „Myslel jsem, že jste místní dělník.“

„Co děláte v tom kontejneru?“ zeptal se Pitt.

„Přinutili nás naložit jeho obsah, krabice s výbušninami, na Dayan. Schoval jsem se tady v naději, že se mi podaří utéct, ale zajistili dveře a byl jsem v pasti.“

„Kde je zbytek posádky?“ zeptal se Lazlo.

„To nevím. Asi zpátky na lodi.“

„Tanker tu už není.“

„Oni loď upravili,“ řekl Green, oči stále vytřeštěné strachy. „Prořezali přední nádrže a naplnili je pytli s topným olejem. Nás přinutili naložit dovnitř krabice s výbušninami.“

„Co myslíte ‚pytli‘ s topným olejem?“ zeptal se Pitt.

„Byly tam spousty beden s nějakou hmotou v pětadvacetikilových pytlích. Ty byly označené jako nějaké topná směs. Dusičnan něco…“

„Dusičnan amonný?“ zeptal se Pitt.

„Ano, to je ono.“

Pitt se obrátil k Lazlovi. „Dusičnan amonný plus topný olej, neboli ANFO. Je to levná, ale vysoce účinná výbušnina,“ řekl, když si vybavil ničivý efekt, který měl náklad podobné látky na Murrahovu federální budovu v Oklahoma City v roce 1995.

„Jak dlouho jsi byl v tom kontejneru?“ zeptal se Lazlo námořníka.

Green se podíval na hodinky. „Něco přes osm hodin.“

„Což znamená, že mají asi stošedesátikilometrový náskok,“ spočítal bleskově Pitt.

Lazlo se sklonil, popadl Greena za límec a trhnutím ho zvedl na nohy.

„Půjdeš s námi. Pohni sebou.“

O tři kilometry dál na moři se kapitánovi Tekumahu ulevilo, když uviděl, jak se batmani blíží k místu setkání ani ne hodinu poté, co odpluli. Ale jeho pocity se změnily, když Lazlo s Pittem nahlásili zmizení Dayanu. Chvatně prošli záznamy radaru ponorky a pátrali po automatickém identifikačním systému Dayanu, ale nic jim neposkytlo informaci o poloze tankeru. Tři muži se posadili a studovali mapu východního Středozemního moře.

„Zburcuju velení námořnictva,“ řekl kapitán. „Teď už by mohli být pár hodin od Haify nebo Tel Avivu.“

„Myslím, že je to chybný předpoklad,“ nesouhlasil Pitt. „Pokud se historie opravdu opakuje, chtějí tu loď odpálit na nějakém místě důležitém pro muslimy, aby to vypadalo jako útok Izraele.“

„Pokud by měli spadeno výhradně na hustě obydlenou oblast, zdají se být nejblíž Atény,“ poznamenal Lazlo.

„Přece by nezaútočili na svoje lidi,“ utrousil kapitán pochybovačně.

„Celik už ukázal, že se neštítí ničeho,“ oponoval Pitt. „Pokud už zaútočil bombami na mešity ve své zemi a po celém regionu, není důvod pochybovat, že by zabil tisíce dalších svých krajanů.“

„To je ten tanker tak nebezpečný?“ zeptal se kapitán.

„V roce 1917 zachvátil požár francouzskou vojenskou nákladní loď a ta vybuchla v přístavu v Halifaxu. Výbuch zabil v okolí více než dva tisíce obyvatel. Dayan veze možná desetkrát větší výbušnou sílu než ta francouzská loď. A pokud zamířil do Istanbulu, dopluje do centra města s dvanácti miliony lidí.“

Pitt ukázal na mapě námořní trasu do Istanbulu. „Při rychlosti dvanácti uzlů by pořád ještě mohl být dvě nebo tři hodiny od města.“

„Příliš daleko, než abychom ho dostihli,“ usoudil kapitán, „nemluvě o tom, že bych stejně plul přes Dardanely. Obávám se, že nejlepší bude informovat řecké a turecké úřady a zmizet z jejich teritoriálních vod. Mezitím necháme na našich výzvědných satelitech, aby přesně určily, kam ten tanker pluje.“

„A co jeho posádka?“ zeptal se Lazlo.

„Poručíku, obávám se, že víc dělat nemůžeme,“ odpověděl kapitán.

„Tři hodiny,“ zamumlal tiše Pitt, zatímco studoval trasu do Istanbulu. „Kapitáne, jestli mám mít šanci ten tanker dohonit, musím se okamžitě vrátit na svoji loď.“

„Dohonit ho?“ podivil se Lazlo. „Jak? Neviděl jsem na vaší lodi vrtulník.“

„Nemáme vrtulník,“ odpověděl odhodlaně Pitt. „Ale něco skoro tak rychlého jako letící kulka.“

61

Kulka se řítila po hladině jako vysokorychlostní hydroplán. Pitt, který pevně svíral řízení, zatímco pod ním hlasitě kvílely turbomotory běžící na plné otáčky, vrhl rychlý pohled na Giordina.

„Spletl ses v maximální rychlosti,“ křikl, aby ho bylo slyšet.

Giordino obrátil hlavu k navigačnímu monitoru, kde malý číselný údaj oznamoval, že se pohybují rychlostí třiačtyřiceti uzlů.

„Vždycky lepší podcenit než nadhodnotit,“ odpověděl s úsměvem.

Poručík Lazlo na sedadle pro cestující za nimi se tolik neradoval. Statečný výsadkář si připadal jako v mixéru, protože Kulka se houpala a poskakovala na vlnách. Poté co se chvíli marně snažil udržet na sedadle, našel pás a pevně si ho utáhl v naději, že se mu podaří předejít záchvatu nevolnosti.

Když ho Tekumah dovezl zpátky na Aegean Explorer, neváhal Pitt ani chvíli. Kulka už měla doplněné palivo a byla připravená ke spuštění. Vzbudil Giordina a nasedli do ponorky. Jakmile si Lazlo uvědomil, že má Pitt skutečnou šanci tanker dohonit, trval na tom, že popluje s nimi.

Brzy už se řítili rušnou Dardanelskou úžinou a v prvním světle nového dne kličkovali mezi loděmi v zoufalém závodu s cílem v Istanbulu. Zabránit Kulce, aby se nepřevrátila, když se vyhýbali tankerům a nákladním lodím plujícím oběma směry, vyžadovalo od Pitta veškeré soustředění a energii. Jasné xenonové reflektory pomáhaly zlepšit viditelnost a Giordino poskytoval druhý pár očí, když se rozhlížel po menších plavidlech a odpadu ve vodě.

Nebyl to způsob, jaký by si Pitt pro cestování tímto historickým průplavem zvolil. Díky své lásce k historii věděl, že jak Xerxes, tak Alexandr Veliký vedli svá vojska opačným směrem přes tuto úžinu původně zvanou Helespont. Nedaleko od Çanakkale, na jihozápadním pobřeží, stávala Trója, dějiště trójské války. A dál na severu, na protějším břehu, se rozkládaly pláže, kde neúspěšné vylodění Spojenců v Gallipoli odstartovalo první světovou válku. Pláže a holé kopce Pittovi splývaly v jednu šmouhu, jak jeho oči těkaly mezi navigačním monitorem a černými vlnami, které rychle mizely pod přídí.

Úzká vodní cesta Dardanelami se brzy rozevřela do širokých vod Marmarského moře. Teď, když měl víc prostoru na manévrování mezi rozesetými loděmi, se Pitt trochu uvolnil a byl vděčný, že hladina zůstává klidná. Když minul severní výběžek ostrova jménem Marmara, vyrušil ho klidný hlas Rudiho Gunna vycházející z vysílačky.

„Aegean Explorer volá Kulku“ hlásil se Gunn.

„Tady Kulka. Co pro mě máš, Rudi?“ zeptal se Pitt přes sluchátka s mikrofonem.

„Mohu ti poskytnout předběžné potvrzení. Hiram objevil novější satelitní snímek, a ten zřejmě ukazuje zmíněnou loď, jak vplouvá do Dardanel.“

„Víš, v kolik to bylo hodin?“

„Vypadá to na dvacet tři nula nula místního času,“ odpověděl Gunn.

„Asi bys měl zavolat Sandeckerovi.“

„Už jsem to udělal. Říkal, že probudí pár místních.“

„To by měl. Možná nemáme moc času. Díky, Rudi.“

„Buď opatrný a drž se na hladině. Explorer konec.“

„Jen doufejme, že Celik nemá pod palcem taky turecké námořnictvo a pobřežní stráž,“ zamumlal Giordino.

Pitt si představil, jak daleko asi Celikova korupce ve skutečnosti sahá, ale v té chvíli s tím nemohl moc dělat. Podíval se na monitor a všiml si, že Kulka zvýšila rychlost na čtyřicet sedm uzlů. Zároveň jí však rychle ubývalo palivo.

„Dohoníme je, když budeme muset?“ zeptal se Lazlo.

Pitt se podíval na hodinky. Byly čtyři ráno. V duchu si rychle spočítal, že vzhledem ke své rychlosti by se obě plavidla měla přiblížit k Istanbulu asi za hodinu.

„Ano,“ odpověděl.

Ale věděl, že to bude těsné. Velmi těsné.

62

Tentokrát se už Jeruzalém opakovat nebude, pomyslela si Maria. Pracovala v záři palubních světel tankeru a opatrně zastrkovala asi tucet rozbušek do jednotlivých bloků plastické trhaviny HMX. Pak připojila každou rozbušku k samostatnému elektronickému časovači. Podívala se na hodinky, vstala a pohlédla přes příď lodi. Na horizontu pod zamlženou černou oblohou ležela přikrývka z mihotajících se bílých teček. Světla Istanbulu byla teď asi patnáct kilometrů daleko. Vkleče na palubě nastavila každý časovač na dvouhodinové zpoždění a aktivovala ho.

Vrátila nepoužité rozbušky do malé krabičky a sestoupila do otevřené nádrže na přídi. Podlaha tam byla zarovnaná bednami se směsí dusičnanu amonného a topného oleje a ona musela prokličkovat bludištěm palet dopředu. Našla širokou hromadu dřevěných bedýnek, které obsahovaly skoro čtrnáct set kilogramů HMX. Zapíchla jednu rozbušku hluboko do obsahu prostřední bedýnky a čtyři další do náloží v blízkosti ANFO. Přesunula se do nádrže na levoboku, zopakovala celý proces se zbývajícími rozbuškami a ujistila se, že jsou všechny bezpečně zakryté.

Stoupala zpátky na lodní můstek, když jí zazvonil mobil. Nijak ji nepřekvapilo, že jí volá bratr.

„Ozdene, vstal jsi časně,“ řekla.

„Jsem na cestě do kanceláře, abych mohl tu událost sledovat na vlastní oči.“

„Nestoupej si moc blízko k oknu, nedá se odhadnout, jak silný ten výbuch bude.“

Maria slyšela, jak se bratr uchechtl. „Jsem si jistý, že tentokrát nás žádné zklamání nečeká. Jde všechno podle plánu?“

„Ano, žádný problém. Už vidíme světla Istanbulu. Zařídila jsem, aby k události došlo za necelé dvě hodiny.“

„Výborně. Jachta je na cestě, zakrátko by se s vámi měla setkat. Připojíš se ke mně?“

„Ne,“ odpověděla Maria. „Myslím, že bude lepší, když posádka i já na nějaký čas se Sultanou zmizíme. Ukryjeme loď v Řecku, ale já se vrátím včas na volby.“

„Náš osud je blízko, Mario. Brzy ochutnáme ovoce své práce. Sbohem, sestro.“

„Na shledanou, Ozdene.“

Ukončila hovor a krátce se zamyslela nad jejich zvláštním vztahem. Vyrostli spolu na odlehlém řeckém ostrově a vytvořilo se mezi nimi silné sourozenecké pouto, které po smrti matky ještě zesílilo. Jejich náročný otec od nich od obou hodně očekával, ale k Ozdenovi se choval jako k nástupci trůnu. Možná proto byla vždycky tvrdší než její bratr – musela se snažit spíš jako druhý syn než dcera. I teď se bratr jel posadit do své pozlacené kanceláře a ona velela lodi a celé akci. Odjakživa bojovala v zákulisí a bratr byl ve světlech reflektorů. Jí to však takhle vyhovovalo, protože věděla, že by bez Ozdena nebyla ničím. Když stála na můstku a dívala se přes širokou příď tankeru, cítila, že je to ona, kdo má moc, a chtěla si vychutnat každou vteřinu.

Ale lesklá skořápka jejího brnění trochu napraskla, když zašuměla lodní vysílačka.

„Istanbulská pobřežní stráž tankeru Dayan. Istanbulská pobřežní stráž tankeru Dayan. Ozvěte se, prosím.“

Vztekle se zamračila, obrátila se a vyštěkla na kormidelníka.

„Svolej janičáře.“

Ignorovala volání vysílačkou, otočila se, upřela oči na monitor radaru a v duchu se připravovala na nadcházející potyčku.

* * *

Nouzové půlnoční diplomatické varování z Izraele a USA se nakonec dostalo k turecké pobřežní stráži, jejíž istanbulská základna přislíbila, že všechny připlouvající tankery budou zastaveny a prohledány v bezpečné vzdálenosti od města. Na pozici jižně od Bosporu bylo vysláno rychlé hlídkové plavidlo doprovázené policejním člunem.

Napětí ještě vzrostlo, když se na radaru objevilo velké neidentifikované plavidlo směřující na sever. Podezření okamžitě zesílilo, jakmile se zjistilo, že byl deaktivován automatický identifikační systém plavidla. Na opakované rádiové žádosti nikdo nereagoval, a tak byl vyslán menší a rychlejší policejní člun, aby loď prověřil.

Jakmile policie doplula k lodi, poznala podle jeho stínu a pozičních světel, že se zjevně jedná o tanker velikosti pohřešované lodi Dayan. Policejní člun proplul podél vysokého boku tankeru a obkroužil záď. Velitel si všiml izraelské vlajky na stěžni na zádi a přečetl si jméno napsané bílými písmeny.

„Je to Dayan,“ nahlásil hlídkové lodi pobřežní stráže.

Měla to být jeho poslední slova v životě.

63

Palubní a poziční světla Dayanu zhasla okamžik předtím, než vypukla palba. U zábradlí na zádi tankeru se zjevila řada janičářů, kteří začali současně pálit dolů na policejní člun. Kapitán malého plavidla zemřel jako první, skosený salvou, jež roztříštila čelní sklo můstku. Hned nato padl policista stojící na palubě. Dostal zásah do zad dřív, než vůbec pochopil, co se děje. Další muž na lodi, zkušený policejní seržant, reagoval rychleji, skrčil se za bok lodi a opětoval střelbu služebním samopalem. Byl však zabit, když se člun stočil bokem, takže přišel o úkryt a všichni janičáři soustředili palbu na něho.

Střelba na okamžik utichla. Z podpalubí se ještě vynořil čtvrtý a poslední člen posádky. Jakmile uviděl své mrtvé kolegy, vyšel na záďovou palubu s rukama nad hlavou. Byl u policie nový a hlas se mu třásl, když prosil teroristy, aby nestříleli. Vysloužil si však jen krátkou salvu, po níž se zhroutil na palubu a připojil se ke svým druhům ve smrti.

Nikým neřízený policejní člun se několik minut pohupoval za tankerem jako zatoulané štěně. Z vysílačky v kormidelně se ozývala opakovaná volání plavidla pobřežní stráže, ale neměl na ně kdo reagovat. Brázda za velkým tankerem nakonec stočila příď člunu stranou a motor hnal plovoucí márnici bezcílně k západnímu obzoru.

* * *

Zvuk střelby byl pro Hammeta signálem k akci. Kapitána izraelského tankeru už několik hodin sužovaly obavy, od chvíle, kdy celou posádku nahnali zpátky do jídelny poté, co naložila na loď plastické výbušniny, a vypluli na moře. Věděl, že ti ozbrojení Turci, ať už je to kdokoliv, změnili jeho loď v bombu a že izraelská posádka nejspíš vyletí do vzduchu s ní. Kapitán a jeho první důstojník tiše probrali únikové plány, ale možností moc neměli. Dva strážní, kteří je sledovali ode dveří, se zdáli být ještě víc ve střehu než předtím, a každé dvě hodiny je střídala čerstvá dvojice. Zajatci nedostávali jídlo a nesměli se už přibližovat k přepážkám ani dívat z okének.

V té pozdní hodině spala většina posádky natažená na palubě. Hammet ležel mezi svými muži, ačkoliv neměl na spánek ani pomyšlení. Předstíral však dřímotu, když se dveře otevřely a příchozí strážným něco vzrušeně pošeptal. Oba muži se okamžitě zvedli, vyklouzli ven a nechali izraelskou posádku dočasně bez dozoru.

Hammet vyskočil na nohy.

„Všichni vstávat,“ řekl tiše a zatřásl prvním důstojníkem a ostatními kolem sebe. Rozespalá posádka se vyhrabala na nohy. Hammet shromáždil své muže u dveří a potichu je seznámil s plánem.

„Zeve, vezmi muže a odveď je do záchranného člunu na zádi,“ nařídil výkonnému důstojníkovi. „Já zajdu do strojovny a pokusím se zastavit loď. Máte rozkaz spustit se na vodu beze mě, pokud se do deseti minut neobjevím.“

Důstojník se nadechl k protestu, když tu k nim ze zádi dolehl zvuk střelby.

„Změna plánu,“ vyhrkl Hammet chvatně. „Převeďte muže přes palubu a pokuste se spustit nafukovací člun na levoboku. Možná že ho budete muset hodit přes zábradlí, protože loď pluje plnou rychlostí.“

„Pro některé muže bude dost obtížné skočit do moře.“

„Vezměte z pohotovostní skříně nějaká lana a záchranné vesty, ať se můžou dolů spustit. Teď jděte!“

Hammet věděl, že má jen pár minut, ne-li vteřin, a spěšně vystrkal muže z jídelny. Když vyběhl poslední, vystoupil na palubu a zavřel za sebou dveře. Stáli vedle vysoké záďové nástavby a před sebou měli zábradlí na pravoboku. Výkonný důstojník rychle vedl posádku dopředu a kolem přední zdi nástavby, k níž se všichni cestou přitiskli, aby je nebylo vidět z můstku. Hammet se obrátil a zamířil opačným směrem k záďovému průchodu do strojovny.

Vzduch pořád prořezával rachot palby, a jakmile došel na konec nástavby, uviděl u zadního zábradlí šest mužů pálících směrem k hladině. Přikrčil se a proběhl k bočním dveřím vedoucím na schodiště. S bušícím srdcem seběhl po schodech o tři paluby níž a vstoupil do široké chodby. Dveře strojovny měl před sebou. Opatrně k nim přistoupil a pomalu je otevřel. Vešel dovnitř a rozhlédl se kolem. Přivítal ho závan horkého vzduchu a hluboký mechanický hukot.

Hammet doufal, že s sebou strojníka únosci na tu jedinou cesty nevzali, a jeho naděje se potvrdila. Strojovna byla prázdná. Rychle seběhl po plechovém schodišti, pak zůstal stát u obrovského dieselu a zvažoval, co udělá.

Existovaly různé možnosti, jak motor zastavit, ale věděl, že to vyvolá okamžitý poplach. Potřeboval něco se zpožděným účinkem, aby posádka stačila bezpečně uniknout.

Pak pohlédl za motor ke dvěma velkým naftovým nádržím. Ty tam ležely jako dvě tlustá horizontální obilná sila.

„No jasně,“ zamumlal si pro sebe a rychle postoupil kupředu se zábleskem v očích.

64

Ani ne za deset minut byl Hammet zpátky na vrcholu schodiště a vyhlížel na zadní palubu. Střelba už dávno ustala a to, že neviděl ani jednoho z janičářů, kapitána zneklidňovalo. Za zábradlím na zádi postřehl malý člun stáčející se od tankeru a správně odhadl, že to byl terč střelby.

Rozběhl se podél zadní zdi nástavby k palubě na levoboku. Vyhlédl za roh a ulevilo se mu, že ji našel prázdnou. Dvě lana uvázaná k zábradlí mu dodala naději, že posádka už unikla. Srdce se mu však sevřelo, když si všiml, že je nafukovací záchranný člun stále připevněný na svém držáku na boční stěně nástavby. Opatrně došel blíž a vyhlédl přes zábradlí, aby zjistil, jestli na koncích lan někdo nevisí, ale viděl pod sebou jen prázdnou hladinu.

Výstřel zazněl dřív, než ho ucítil, jedno prásknutí pistole. Viděl, jak mu po noze stéká čúrek teplé krve, a teprve pak mu stehnem projela palčivá, tepající bolest. Noha se mu rychle podlomila a on padl na druhé koleno. Potom se ze stínu u přepážky vynořila nějaká postava.

Maria k němu klidně přistoupila a celou dobu mu mířila pistolí na hruď.

„Trochu pozdě na procházku, kapitáne,“ pronesla posměšně. „Asi byste se měl připojit ke své posádce.“

Hammet na ni pohlédl se zklamáním v očích.

„Proč to děláte?“ vykřikl.

Ignorovala jeho otázku a hned nato přiběhli dva janičáři přivolaní výstřelem. Na její rozkaz popadli Hammeta a odtáhli ho přes palubu do jídelny. Tam našel sedět na podlaze svou nešťastnou posádku a strážného přecházejícího sem a tam s připraveným samopalem.

Janičáři hrubě hodili kapitána na podlahu a zaujali postavení po obou stranách dveří. Výkonný důstojník Dayanu k Hammetovi přiběhl, aby mu pomohl posadit se, a lodní zdravotník mu začal ošetřovat zraněnou nohu.

„Doufal jsem, že vás tady už nenajdu,“ řekl a trhl sebou.

„Promiňte, kapitáne. Ti chlapi na zádi přestali střílet, právě když jsme shodili přes bok lana. Všimli si nás dřív, než jsme stačili spustit člun.“

Ačkoliv se podařilo zastavit krvácení, cítil Hammet, že upadá do šoku. Několikrát se zhluboka nadechl ve snaze se uvolnit.

„A vy jste měl větší štěstí?“ zeptal se důstojník.

Kapitán pohlédl na svou zraněnou nohu, pak překonal bolest a přikývl.

„Dalo by se říct, že ano,“ odpověděl. Oči už měl skelné a hlas se mu třásl. „Každopádně si myslím, že naše cesta brzo skončí.“

65

Pět kilometrů severně volala hlídková loď turecké pobřežní stráže opakovaně Dayan i policejní plavidlo, ale marně. Když pozorovatelé na můstek nahlásili vzdálené záblesky z hlavní, nařídil kapitán hlídkové lodi okamžitě tanker zadržet.

Zatímco se loď pobřežní stráže blížila k velkému plavidlu, připravila malá posádka kulomet ráže 30 mm umístěný ve věžičce na palubě. Loď rychle obeplula tanker, a když nebylo nikde vidět policejní člun, srovnala s ním rychlost u jeho pravého boku. Potom kapitán zavolal na Dayan megafonem.

„Tady je plavidlo pobřežní stráže SG-301. Rozkazuji vám zastavit a připravit se na náš výsadek.“

Kapitán pobřežní stráže čekal, jestli Dayan zpomalí, a vtom na něho zavolal druhý důstojník.

„Pane, z pravoboku se k nám blíží další plavidlo.“

Kapitán se ohlédl a uviděl tmavou luxusní jachtu, jak doplula k boku lodi pobřežní stráže a pak se stáhla o kus dozadu.

„Povězte jim, ať se vzdálí, jestli nechtějí provrtat olovem,“ přikázal kapitán podrážděně. Jeho pozornost se rychle vrátila k tankeru, kde se u zábradlí náhle objevila nějaká postava.

Kapitána překvapilo, když viděl, že je to žena, která mává na jeho loď a něco volá. Kapitán přistoupil k boku můstku a křikl na kormidelníka.

„Přiveďte nás blíž, nic neslyším.“

Maria se sama pro sebe usmála. Loď pobřežní hlídky doplula na metr či dva k boku tankeru. Jak stála u zábradlí, tyčila se vysoko nad malým plavidlem a snadno viděla hlídkovému člunu přímo na můstek.

„Potřebuji vaši pomoc,“ křikla na oba důstojníky, kteří teď stáli na bočním můstku.

Nečekala na odpověď, zvedla malou sportovní tašku, která jí ležela u nohou, a hodila ji přes zábradlí. Mířila přesně a taška obloukem doletěla k jednomu z důstojníků, který ji snadno chytil ve vzduchu. Okamžik počkala, aby se podívala, jestli důstojník tašku otevře, pak padla na palubu a zakryla si hlavu.

Následný výbuch ozářil noční oblohu jasným zábleskem, po němž následovala hromová rána. Maria počkala, až přestanou vzduchem létat trosky, a vyhlédla přes zábradlí. Můstek lodě pobřežní hlídky doslova zmizel. Exploze rozmetala celou nástavbu i s muži, kteří tam stáli. Z několika malých požárů, které stravovaly elektronické okruhy, se k nebi vznášel hustý kouř. Na zbytku lodi se pomalu sbírali šokovaní a popálení námořníci, které tlaková vlna srazila na palubu.

Maria se doplazila k můstku svého plavidla a křikla dovnitř.

„Teď!“

Ze dveří vyrazil malý tým ozbrojenců, doběhl k zábradlí a okamžitě začal pálit na zmatené námořníky dole. Střelba trvala jen krátce, protože obsluha kulometu byla záhy zlikvidována spolu s posádkou. Několik námořníků se rychle vzpamatovalo a opětovalo palbu. Byli však nuceni střílet pod nevýhodným úhlem, čímž se připravili o možnost se krýt. Během několika minut byli přemoženi a palubu hlídkové lodi pokrývala masa mrtvých a raněných mužů.

Maria dala rozkaz zastavit palbu a promluvila do přenosné vysílačky. Pár vteřin nato proplula modrá jachta kolem hlídkové lodi, zpomalila a lehce narazila do její přídě. Stačilo několik nárazů, aby se hlídkový člun přitiskl k boku tankeru. Bez pohonu ztratil rychlost a začal se posouvat dozadu podél velké lodi.

Jachta také zpomalila a zvolna se sunula před člun pobřežní stráže, zatímco ho nepřestávala tisknout k Dayanu, dokud se nad ním netyčila záď tankeru. Jachta počkala, až špička přídi hlídkové lodi mine záď tankeru, a pak člun postrčila plným tlakem z pohonných trysek na přídi. Člun se stočil doleva a vyplul napříč brázdou za zádí tankeru. Z hladiny se ozvala tlumená rána. Do trupu plavidla pobřežní stráže se zaryl obrovský bronzový lodní šroub Dayanu.

Se zakrvácenou palubou plnou těl mrtvých a raněných a dýmající kormidelnou se hlídková loď náhle prudce naklonila na pravobok. Noc protrhlo jen několik pronikavých výkřiků, když se její příď zvedla do vzduchu – pak celá sklouzla zádí napřed pod hladinu a zmizela, jako by nikdy neexistovala.

66

Po dvou hodinách plavby nocí na plný plyn začala Pitta tížit fyzická i duševní únava. Propluli už středem Marmarského moře, kde se setkali s většími vlnami, jež každých pár vteřin vyhodily Kulku do vzduchu. Lazlo na zadním sedadle konečně potlačil nevolnost, ale bolelo ho celé tělo, jak donekonečna narážel do trupu ponorky.

Trochu pookřáli, když na mezinárodním tísňovém kanálu uslyšeli loď pobřežní stráže.

„Myslím, že jsem je slyšel volat Dayan,“ řekl Giordino a zvýšil hlasitost přijímače, aby přehlušil řev motorů Kulky.

Dalších několik minut pozorně naslouchali, jestli Dayan na opakovaná volání odpoví. Pak vysílačka ztichla úplně. Za chvilku zahlédl Giordino na obzoru malý bílý záblesk.

„Viděl jsi to?“ zeptal se Pitt.

„Něco se zablesklo přímo před námi.“

„Mně to připadalo jako ohnivá koule.“

„Výbuch?“ zeptal se Lazlo a vystrčil hlavu dopředu. „Je to ten tanker?“

„Ne, to si nemyslím,“ odpověděl Pitt. „Nezdálo se to být tak velké. Ale jsme moc daleko na to, abychom si mohli být jistí.“

„Mohlo to být tak patnáct kilometrů daleko,“ souhlasil Giordino. Podíval se na navigační monitor a na ústí Bosporu na horním okraji digitální mapy. „To by znamenalo, že jsme už docela blízko Istanbulu.“

„Což znamená, že jsme stále o patnáct minut pozadu,“ konstatoval Pitt.

V kabině se rozhostilo ticho podobné tomu jako na rádiových vlnách. Pitt, stejně jako ostatní, mohl jen předpokládat, že se tureckým silám nepodařilo tanker zastavit. Možná je tedy na nich odvrátit katastrofický výbuch, jenž by zabil desetitisíce lidí. Ale co mohou dokázat tři muži v ponorce?

Pitt zahnal podobné myšlenky, sáhl na plynové páky, aby se přesvědčil, že jsou nadoraz, a vyhlédl si přímou cestu k zářícím světlům Istanbulu.

67

Maria vztekle přecházela po můstku tankeru a rysy jejího obličeje vypadaly jako vytesané z chladného kamene.

„Nečekala jsem, že se nám postaví pobřežní stráž,“ vyštěkla. „Jak mohli vědět, že se blížíme?“

Malý, bledý muž kormidlující tanker potřásl hlavou.

„Ví se, že Dayan zmizel. Možná nás nějaká loď plovoucí kolem identifikovala a nahlásila pobřežní stráži. Třeba je to dobře. Aspoň bude turecká vláda hned vědět, že za útok jsou odpovědní Izraelci.“

„To je asi pravda. Ale žádné další konflikty si nemůžeme dovolit.“

„Vysílačka mlčí. Nemyslím si, že by měli možnost poslat za námi další loď,“ řekl kormidelník. „Radar před námi ani žádná plavidla neukazuje.“

Vyhlédl z bočního okna a několik metrů od zádi tankeru uviděl světla modré jachty.

„Sultana hlásila menší poškození způsobené kontaktem s lodí pobřežní stráže,“ oznámil, „ale jsou připravení vzít nás kdykoliv na palubu.“

„Za jak dlouho se budeme moci evakuovat?“

„Zpomalím loď, jakmile vplujeme do východního kanálu Bosporu. Můžete se připravit na odchod, jen co nasměruji loď na Zlatý roh a nastavím automatické kormidlo. Odhadoval bych, že té polohy dosáhneme asi za patnáct minut.“

Maria se podívala na hodinky. Elektronické časovače měly odpálit nálože asi za hodinu.

„Výborně,“ pronesla klidně. „Tak žádné zdržení.“

68

Na šedé obloze se objevily bledé karmínové – slunce se chystalo ke každodennímu výstupu nad východní obzor. Zbožní muslimové po celém Istanbulu vstávali časně, aby před rozbřeskem vydatně pojedli. Muezzinové brzy spustí své přerývané volání zvoucí věřící do mešit k ranní modlitbě. Mešity měly být plné jako obvykle, protože islámský kalendář ukazoval, že je poslední týden ramadánu.

Jméno ramadán odkazuje na devátý měsíc islámského kalendáře, kdy byly podle tradice Mohamedovi zjeveny první verše koránu. Věřící se v tomto měsíci snaží navázat bližší vztah s bohem, k čemuž jim napomáhá přísná povinnost postit se během denních hodin. Akt sebeočištění je podporován nejen půstem, ale také důrazem na konání dobrých skutků. Přátelé a příbuzní si dávají zvláštní pokrmy a dary a chudým se dostává charity a pomoci. Ale Maria Celiková se jen několik kilometrů od města chystala dopustit zcela zvláštního charitativního skutku.

Izraelský tanker proplouval ústím Bosporu a držel se poblíž asijského pobřeží. Když se na protější straně úžiny objevil Zlatý roh, snížil kormidelník tankeru rychlost.

„Už je čas,“ oznámil Marii.

Rychlý proud z Bosporu směřující na jih z Černého moře velkou loď okamžitě zpomalil. Maria povolala několik mužů na pravobok a nechala spustit ocelové schody. Jachta připlula blíž a zaujala postavení na úpatí schodiště.

„Zajisti zajatce a pošli sem zbytek mužů,“ nařídila jednomu janičáři a vstoupila na spuštěné schody.

Sešla po kovovém schodišti dolů, kde jí jeden člen posádky pomohl na palubu jachty. V kormidelně se setkala se dvěma najatými iráckými bandity. Ten, který se jmenoval Farzad, měl i v době před rozbřeskem nasazené své typické sluneční brýle.

„Připravili jste v Řecku všechno potřebné?“ zeptala se jich.

„Ano,“ odpověděl Farzad. „Dostaneme se tam v tichosti přes Chios. Pro Sultanu je tam rezervované kryté kotviště a pro vás jsme zařídili dopravu do Atén. O tři dny později máte koupenou letenku do Istanbulu.“

Maria přikývla a dívala se, jak po schodišti sestupují zbývající janičáři a přeskakují na jachtu. Strážní hlídající posádku Dayanu se v tichosti stáhli a zavřeli dveře jídelny na řetěz.

Kormidelník na můstku tankeru počkal, až přestoupí poslední janičář, a pak dal signál jachtě, že mění kurz. Když se Sultana dočasně vzdálila od boku tankeru, zvýšil kormidelník otáčky na plnou rychlost a nasměroval příď k západu. Naprogramoval kurz na Sulejmanovu mešitu a zapnul automatické kormidlo.

Už se chystal odejít z můstku, když si všiml blikající kontrolky na řídicím pultu. Podíval se na ni a potřásl hlavou.

„S tím už teď nic nenadělám,“ zamumlal, seběhl po schodišti, přeskočil na čekající jachtu a ponechal Dayan osudu.

69

Kulka se vřítila do ústí bosporské úžiny s kohoutím ocasem bílé vody za zádí. Několik prvních rybářů užasle zíralo na křížence ponorky s motorovým člunem, který se mihl kolem nich v šeru začínajícího dne.

Pitt zkoumal obzor před nimi, když si všiml lodi, která se k nim blížila plnou rychlostí.

„Vypadá nějak povědomě,“ poznamenal k Giordinovi.

Italská jachta spěchala proti nim na jih, takže se obě plavidla brzy setkala a proplula jen kousek od sebe.

„Jo, je to Celikova jachta,“ potvrdil Giordino.

„Nejspíš opouští místo činu.“

„To asi znamená, že už nám nezbývá moc času,“ opáčil Giordino a znepokojeně na Pitta pohlédl.

Pitt mlčel, odsunul stranou pomyšlení, že je šílené přibližovat se k lodi plné načasovaných výbušnin, a snažil se vymyslet plán, jak Dayan zastavit.

„To musí být ona, tamhle před námi.“

Lazlo zvedal paži a ukazoval před příď. Tři kilometry před nimi bylo vidět záď velkého tankeru mizící za vyvýšeninou na západním pobřeží.

„Namířili ji na Zlatý roh,“ řekl Pitt, který už neměl nejmenší pochybnost o poslání tankeru.

Tento slavný přístav, jenž je už dva tisíce let námořním centrem Istanbulu, je obklopen nejhustěji obydlenými čtvrtěmi města. Výbuch tankeru nasměrovaného na Sulejmanovu mešitu stojící jen dva bloky od nábřeží by nejen otřásl tou historickou stavbou, ale také by zdevastoval půl milionu lidí žijících v okruhu půldruhého kilometru od místa exploze.

Ale Dayan plující bez kormidelníka tam ještě nebyl. Právě těsně unikl srážce s prvním ranním trajektem, když se k němu Kulka zezadu přiblížila. Pitt si všiml, jak kapitán trajektu hrozí ve vzduchu pěstí a vztekle troubí sirénou na tanker, aniž mohl tušit, že je jeho kormidelna prázdná.

„Na palubě není po nikom ani stopy,“ hlásil Giordino, který se rozhlížel po horní palubě a nástavbě tankeru.

Pitt proplul okolo levoboku Dayanu, aby našel, kudy se dostat na loď, pak se mihl před jeho přídí a zabočil k pravoboku. Giordino rychle ukázal na schody spuštěné se zadní paluby.

„Lepší než lézt po laně,“ poznamenal Giordino.

Pitt dovedl ponorku těsně vedle spuštěných schodů.

„Kormidlo je tvoje, Ale,“ řekl. „Drž se poblíž… ale ne moc blízko.“

„Opravdu chceš jít na palubu?“

Pitt odhodlaně přikývl.

„Lazlo,“ obrátil se k výsadkáři. „Využijeme vašich schopností a pokusíme se zneškodnit nálože. Když se to nepodaří, pokusím se loď nasměrovat do Marmarského moře a zmizíme odsud.“

„Jen žádnou zbytečně dlouhou exkurzi,“ řekl Giordino, když vylézali ze zadního poklopu.

„Když tě budu potřebovat, spojím se s tebou na kanálu 86,“ řekl Pitt, než vylezl ven.

„Budu mít uši nastražené,“ ujistil ho Giordino.

Pitt přelezl po plováku na levoboku až ke spuštěným schodům, snadno se chytil zábradlí a vytáhl se na ně. Lazlo mu byl v patách. Pitt vyběhl po schodech nahoru, vyskočil na tanker a rozhlédl se po obrovské přední palubě. Okamžitě uviděl proříznuté nádrže, o kterých mluvil Green, a směs výbušnin uvnitř.

„Dejte nám čas,“ řekl si sám pro sebe, když ho Lazlo následoval v běhu k nádržím. „Jenom nám dejte čas.“

70

Janičář přistoupil opatrně k Marii, váhal, jestli ji může vyrušit z rozhovoru s kapitánem. Když si konečně všimla, že jí něco chce, obrátila se a vyštěkla:

„Co je?“

„Slečno Celiková, ta loď, která nás teď minula v protějším směru… Já myslím, že je to ta samá, kterou se ti vetřelci dostali do přístavu u Kirte.“

Maria otevřela užasle ústa, hned se však vzpamatovala. Obrátila se, podívala se zadním oknem a stačila ještě zahlédnout Kulku, jak obeplouvá útes směrem ke Zlatému rohu.

Ihned se otočila zpátky ke kapitánovi, oči jí plály zuřivostí.

„Okamžitě obraťte!“ vykřikla. „Vracíme se.“

* * *

Pitt sotva tušil, kde začít. Přední nákladový prostor vypadal shora jako krysí bludiště. Všude byly vyrovnané dva metry vysoké bedny plné pytlů s ANFO, které tam teroristé spustili ve zjevném shonu. Někde uprostřed se ukrývaly silné nálože HMX. Pitt jen doufal, že k tomu všemu bude připojený pouze jeden časovač s jednou rozbuškou.

Pitt už řekl Lazlovi, že mají pět minut na to najít a deaktivovat nálože. Lazlo zároveň prohledával nákladový prostor na pravoboku poté, co Pittovi za běhu vysvětlil, co má hledat. Pitt strávil polovinu vyhrazeného času tím, že se prodíral do středu nákladového prostoru, kde našel desítky cihel plastické trhaviny vyrovnané v několika dřevěných bedýnkách. V hlavě mu hlasitě tikaly vteřiny, odhazoval výbušniny stranou, aniž však někde spatřil rozbušku. Teprve když se dostal k poslední bedýnce, objevil elektrický časovač napojený na malou rozbušku zamáčknutou do plastické trhaviny. Radostně pokýval hlavou, vytrhl mechanismus z HMX a vrátil se po svých stopách bludištěm.

Pět minut už uplynulo, když vylezl po žebříku z nákladového prostoru a vystoupil na palubu. Lazlo se právě vynořil z otvoru na pravoboku a rozběhl se k Pittovi se dvěma časovači v ruce. Pitt pozvedl svou rozbušku a podal ji Lazlovi.

„Tohle jsem našel v hlavní náloži HMX,“ řekl.

„Není to dobré,“ opáčil Lazlo a strnule zavrtěl hlavou. „Po celém nákladovém prostoru je ukryté množství náloží. Tohle jsem náhodou našel v bedně s ANFO,“ řekl a ukázal jeden časovač. „Jsem si jistý, že jich je víc.“

Podíval se na Pittův časovač a porovnal ho se dvěma svými.

„Spustí za čtrnáct minut,“ konstatoval, obrátil se a mrštil přístroji přes zábradlí. „Všechny najít nedokážeme.“

Pitt se nad těmi slovy zamyslel.

„Pokuste se objevit posádku,“ nařídil. „Já nás obrátím zpátky do úžiny.“

Nepočkal na odpověď a rozběhl se tryskem k můstku. Paluba mu zavibrovala pod nohama a náhle cítil, že se třese celá loď. Doběhl k bočnímu schodišti, rychle se podíval k zádi a hned si přál, aby to nebyl udělal.

Z východu se k tankeru řítila modrá jachta Ozdena Celika.

71

Giordino, který se držel za zádí tankeru, si rozjeté jachty mířící jeho směrem také všiml. Přepnul vysílačku na kanál 86 a pokusil se varovat Pitta, ale odpověď z můstku Dayanu nedostal. Zrychlil ponorku a vzdálil se od tankeru do středu kanálu a držel se paralelně s nástavbou Dayanu. Byl příliš nízko na vodě, než aby mohl vidět někoho na můstku, ale spatřil Lazla běžícího přes palubu.

Ohlédl se a překvapilo ho, že jachta změnila směr a rychle se blíží ke Kulce. Uvědomil si, že ho museli vidět, když vysazoval Pitta a Lazla u tankeru. Navzdory rannímu šeru rozeznal dvě postavy stojící u předního zábradlí jachty. Věděl, že v rukou drží samopaly namířené na něho.

Giordino okamžitě trhl za plynové páky ponorky. Kulka div nevyskočila z vody, jak rychle nabrala rychlost. Giordino prolétl před přídí tankeru a zamířil k severnímu pobřeží. Kousek před sebou viděl Galatský most a usoudil, že by mu mohl poskytnout úkryt. Ale rychlý pohled dozadu odhalil, že jachta už je ani ne padesát metrů za ním. Zmenšila vzdálenost, ačkoliv Kulka zrychlovala. Giordino hlasitě zaklel, když spatřil, jak z přídě jachty vylétl malý záblesk žlutého světla.

Projektily dopadly do vody jen pár desítek centimetrů od trupu ponorky a Giordino neslyšel ani neviděl, že by ho některá z nich zasáhla. Přesto však strhl řízení ostře doleva a pak zpátky doprava. Malá ponorka reagovala okamžitě a mrštně kličkovala po hladině. To stačilo, aby ji střelci na jachtě prakticky nemohli zasáhnout.

Galatský most se náhle klenul nad ponorkou a Giordino pod ním prolétl jako blesk. Ještě jednou strhl řízení, pak se ohlédl a uviděl, že jachta vyjela zpod mostu a žene se za ním. Rychlejší a ovladatelnější Kulka konečně ukázala, co v ní je, a vzdálenost mezi plavidly se postupně zvětšovala. To však podnítilo ty na jachtě k dalším salvám.

Giordino dál kličkoval a upíral oči na další most, Atatürkův, ani ne tři čtvrtě kilometru před ním. Náhlá rána ho přinutila sklonit hlavu, a když vzhlédl, uviděl, že tři kulky prorazily akrylovou kabinu ponorky. Jeho plán schovat se za nějakou překážku a ponořit se tím byl zmařen, takže se soustředil na most před sebou.

Z kanálu se zvedalo několik silných pilířů, které Atatürkův most podpíraly, a Giordino si je vybral za úkryt. Věděl, že pokud bude kličkovat mezi pilíři, nějakou dobu jachtu zdrží a zároveň se vyhne střelám. Ale obavy o vlastní osud náhle potlačilo pomyšlení na Pitta a tanker naložený výbušninami.

Něco přes půldruhého kilometru za ním plul Dayan vstříc jisté zkáze. Giordino musí být po ruce, aby dostal oba muže z tankeru, a to co nejdřív. V tom okamžiku ani nevěděl, jestli mají Pitt s Lazlem vůbec nějakou naději.

Pak se otočil a uviděl, že jachta, která ho stíhala, náhle zmizela.

72

Na to, aby objevil zajatou posádku tankeru, stačilo Lazlovi řídit se sluchem. Ačkoliv byl Hammet po zásahu do nohy oslabený, začal se svými muži hledat únikovou cestu v okamžiku, kdy strážní odešli z jídelny. Těžký řetěz na vstupních dveřích brzy zavrhli jako nepřekonatelný a obrátili zrak jinam. Obklopovaly je ocelové přepážky, takže jediná cesta ven vedla vlastně nahoru.

Za pomoci řeznických nožů z malé kuchyně se posádka začala probourávat stropem a potrubím a kabely nad ním v naději, že se jí podaří prorazit palubu. Lazlo uslyšel ten hluk ve vedlejším skladišti, které prohledával, a okamžitě se rozběhl ke dveřím jídelny. Rychle rozmotal řetěz zajištěný obyčejným uzlem a rozkopl dveře. Několik členů posádky stojících na stolech s noži v rukou ustalo v práci a překvapeně na něho zíralo.

„Kdo tady velí?“ vyštěkl Lazlo.

„Já jsem kapitán Dayanu“ ozval se Hammet. Seděl na nedaleké židli s nohou položenou na stoličce.

„Kapitáne, máme jen pár minut, než loď vybuchne. Jak bychom se odsud mohli nejrychleji dostat?“

„Záchranným člunem na zádi,“ odpověděl Hammet a s bolestným úšklebkem se postavil na nohy. „Nemůžete zneškodnit nálože?“

Lazlo zavrtěl hlavou.

„Všichni muži ke člunu,“ zavelel Hammet. „Rychle!“

Posádka chvatně vyběhla ze dveří a Lazlo s výkonným důstojníkem pomohli kapitánovi ven jako poslednímu. Když vyšli na palubu, ucítil Hammet pod nohama neobvyklé vibrace a pohlédl přes zábradlí. Izraelského kapitána šokovalo, když uviděl, jak se nedaleko před nimi tyčí minarety Sulejmanovy mešity.

„My jsme uprostřed Istanbulu?“ vykoktal.

„Ano,“ odpověděl Lazlo. „Pojďte, máme málo času.“

„Ale musíme tanker obrátit a nasměrovat odsud!“ namítl Hammet. „Někdo na můstku se o to už snaží.“

Hammet vyrazil za ostatními k zádi, ale když se paluba znovu otřásla, zaváhal. „Ach ne!“ zasténal zoufale. „Já uzavřel přívod paliva.“

73

Pitt právě zjistil to samé. Když doběhl na můstek, ignoroval dvojici blikajících červených světel na hlavním panelu a našel vypínač automatického kormidla. Tanker se už blížil ke Galatskému mostu a mířil k jeho prostřednímu úseku. V tu chvíli Pitt znovu získal vládu nad kormidlem. Při pohledu na mostní pilíř na levoboku si uvědomil, že nemá dost místa k obrácení plavidla. Nejdřív bude muset proplout pod mostem a pak teprve provést široký obrat a vyjet ze Zlatého rohu.

Příď se začala zasouvat pod most a Pitt uviděl, že se mostní klenba nachází skoro ve výši jeho očí. Napadlo ho, zda se pod most nástavba tankeru vůbec vejde. Zatímco čekal, až se přiblíží k mostu, podíval se konečně na blikající červená světla. Ke svému úžasu zjistil, že varují před nedostatkem paliva v hlavní i zásobní nádrži. Když se Hammet vplížil do strojovny, otevřel klapky, které vypustily palivo do podpalubí, odkud bylo vypumpováno do vody. Pitt věděl, že nádrže jsou teď prázdné, což dokazoval i selhávající motor, který nasával poslední zbytky paliva.

Pitt pochopil, že nemá šanci dopravit tanker zpátky do Marmarského moře, kde by výbuch nenadělal škody. Bylo dokonce nemožné odplout s ním z města.

Většina lidí by na můstku tikající časované bomby, která měla každou chvíli vybuchnout, propadla panice. Cítili by nepřekonatelné nutkání uprchnout, zmizet z té lodi smrti a pokusit se zachránit si kůži.

Ale Pitt nebyl jako většina lidí. Pulz se mu stěží zrychlil nad normál a chladnokrevně se rozhlížel po okolních březích. Nervy měl klidné, mozek mu pracoval na plné obrátky a zkoumal všechna východiska z nastalé krize. Pak se potenciální řešení objevilo na protější straně přístavu. Riskantní a bláznivé, pomyslel si – ale řešení. Přeladil vysílačku na můstku na kanál 86 a zvedl mikrofon.

„Ale, kde jsi?“ zavolal.

V reproduktoru okamžitě zapraskal Giordinův hlas.

„Jsem asi půldruhého kilometru před tebou. Hrál jsem si na kočku a na myš s tou jachtou, ale myslím, že se jí už znelíbil můj pach. Měj oči otevřené, řítí se zpátky k vám. Jste s Lazlem připravení na vyzvednutí z lodi?“

„Ne, potřebuju tě někde jinde,“ odpověděl Pitt. „U toho velkého plovoucího rypadla kotvícího u jihovýchodního rohu mostu.“

„Budu tam. Konec.“

Nástavba tankeru právě vjela pod most a jeho motor se znovu zakuckal. Když vyjeli zpátky do ranního světla, uviděl Pitt modrou jachtu, jak se řítí k tankeru ve vzdálenosti asi sta metrů. Ignoroval ji a stočil kormidlo nadoraz doleva. Pak přistoupil k zadnímu oknu a přemýšlel, jak se daří poručíku Lazlovi.

74

Izraelský výsadkář právě pomáhal nést kapitána Hammeta do záchranného člunu, když se nedaleko ozvala palba. Vteřinu nato z paluby nad ním spadlo roztříštěné sklo. Lazlo vzhlédl a všiml si, že se střelba soustředila na okna můstku. Stihl jen rozeznat rádiový stožár jachty, než zmizel za zádí tankeru.

„Rychle do člunu,“ pobídl Lazlo námořníky.

Šest členů posádky už sestoupilo do krytého laminátového člunu. Byl umístěn na příkré plošině těsně nad zadním zábradlím a jeho příď mířila do vody. Výkonný důstojník a další muž pomohli Hammetovi do člunu. Potýkal se s pásem a přikázal ostatním, aby se také připoutali. Pak vzhlédl ke vstupu do člunu, právě když se ho Lazlo chystal zavřít zvenčí.

„Vy nejdete s námi?“ zeptal se s překvapeným výrazem.

„Moje práce ještě neskončila,“ odpověděl Lazlo. „Okamžitě se spusťte na vodu a zamiřte k pobřeží. Hodně štěstí.“

Hammet se pokusil výsadkáři poděkovat, ale Lazlo rychle zavřel dveře a seskočil ze člunu. Když viděl, že je posádka připoutaná na sedadlech, obrátil se kapitán k výkonnému důstojníkovi.

„Uvolněte nás, Zeve.“

Důstojník zatáhl za páku, která uvolňovala vnější držák. Člun sklouzl z rampy, narazil na hladinu a jeho příď se zabořila hluboko do vody. Sotva se stihl vynořit, už se poblíž objevila modrá jachta. Zazněla střelba z automatické zbraně. Jenže tentokrát palba nepřicházela z jachty.

Lazlo, který se ukrýval na zádi tankeru, vypálil dvě krátké dávky ze svého samopalu M-4. Střelba mířená na dva ozbrojence krčící se na přídi jachty zabila jednoho z nich okamžitě a jeho bezvládné tělo se svalilo přes bok lodi. Druhý o vlas unikl zranění a rychle se stáhl do hlavní kajuty.

Maria incident sledovala z můstku a její vztek ještě zesílil. Podívala se na hodinky a křikla na kapitána jachty:

„Pořád máme čas! Dovezte nás ke schodům.“

„A co ten záchranný člun?“ zeptal se.

„Zapomeňte na ně. Vyřídíme je později.“

Jachta poskočila směrem ke spuštěné lodní lávce a zmizela Lazlovi z dohledu. Maria rychle poslala dva janičáře po schodech nahoru.

„Já půjdu zajistit můstek,“ nabídl se Iráčan Farzad. Vytáhl z podpažního pouzdra pistoli Glock a vykročil ke dveřím kajuty.

Maria přikývla. „Postarej se, aby tanker najel na břeh. Rychle!“

Lazlo už přeběhl záď a právě vyhlédl přes zábradlí, když jachta odrazila od lávky. Zábradlí poprášily kulky střelce z jachty a přinutily Lazla vrhnout se na palubu. Znovu vzhlédl a zaklel, protože uviděl dva janičáře stoupat po lávce a přeskočit na palubu, kde se ukryli za přepážku u nástavby.

Lazlo zůstal ležet, překulil se k zábradlí a pak se odplazil dozadu k velkému odtoku, který odváděl z paluby mořskou vodu. Zkroutil se uvnitř za plochou obrubou před odtokem. Zdaleka to nebyla optimální obranná pozice, ale Lazlo předpokládal, že ho tam vetřelci neuvidí a bude je moci překvapit.

Měl pravdu. Vycvičený výsadkář trpělivě čekal, až se dva janičáři pokusí společně přesunout na záď. Když se oba objevili na palubě, zvedl Lazlo samopal a vypálil.

Jeho zbraň vpálila čtyři kulky do hrudi prvnímu vetřelci, jenž okamžitě padl mrtvý na zem. Druhý skočil na palubu a odvalil se za podpěru dřív, než mohl Lazlo znovu zamířit a vyřídit ho.

Oba muži se teď drželi navzájem v šachu ve svých obranných pozicích. Krátké dávky létaly sem a tam, jak každý z nich doufal ve šťastnou ránu, jež protivníka zneškodní.

Pitt se na můstku snažil si přestřelky nevšímat a držel kormidlo tankeru stočené nadoraz. Stále však s obavami jedním okem sledoval jachtu, která se jich držela jako klíště. Přitom také zadním oknem zahlédl třetího muže. Ten vylezl na palubu za janičáři a zmizel směrem k přední palubě několik okamžiků předtím, než Lazlo začal střílet.

Když pod ním propukla střelba, prohledal Pitt můstek, jestli nenajde nějakou zbraň taky pro sebe. Otevřel i nouzovou skřínku nad stolem s mapami. Krátce vystrčil hlavu z bočního okna a uviděl, že zbývající janičář míří na Lazlovu pozici z místa skoro přímo pod ním. Rychle doběhl ke skřínce a vrátil se s velkým hasicím přístrojem. Vyklonil se z okna, pečlivě namířil a pustil ho.

Provizorní červená střela minula o pár centimetrů janičářovu hlavu a udeřila ho zezadu do ramene. Střelec po tom překvapivém úderu hekl, spíš leknutím než bolestí, a instinktivně se ohlédl po pachateli útoku.

Lazlo ležící dvacet metrů od něho si ho našel v zaměřovači samopalu a stiskl spoušť. Krátká dávka neměla za následek žádný gejzír krve ani bolestný výkřik. Janičář se prostě svalil mrtvý dopředu a na lodi se rozhostilo náhlé, zneklidňující ticho.

75

Můstek tankeru se zdál být prázdný, když tam Farzad vystoupil po zadním schodišti. Všiml si, že před přídí horizontálně klouže pobřeží Sultanahmetu, a přistoupil ke kormidlu, aby ho vyrovnal. Našel ovládání kormidla a sklonil pistoli.

„Na tvém místě bych si s tím nehrál,“ pronesl Pitt.

Pitt se zvedl z dřepu za ovládacím pultem u přepážky na levoboku. V ruce držel mosaznou signální pistoli, kterou vzal z nouzové skřínky.

Farzad pohlédl na Pitta, a jakmile ho poznal, v očích se mu vztekle zablesklo. Jeho zloba se však změnila v pobavení, když pohlédl na Pittovu zbraň.

„Toužil jsem tě znova potkat,“ řekl Farzad se silným přízvukem.

Pak se pokusil zlehka zvednout svou pistoli. Pitt stiskl spoušť. Zapálená světlice přelétla můstek a zasáhla Farzada do hrudi v mraku jisker. Okamžitě mu vzplálo oblečení, padl na podlahu a odvalil se do kouta jako podpálený potkan. Vteřinu nato světlice vybuchla a přes kormidelnu vyšlehly plameny a kouř.

Pitt se vrhl na podlahu a zakryl si hlavu, takže jiskry přelétly nad ním. Farzad zareagoval se zpožděním a právě se snažil uhasit si šaty. Další světlice poslala druhou vlnu plamenů jeho směrem. Zahalil ho oblak kouře a jisker, a když se z něj vynořil, lapal zoufale po vzduchu. Pitt okamžitě vyskočil na nohy a vrhl se kupředu v naději, že muže srazí, než se zorientuje natolik, aby mohl vystřelit. Farzad však na Pitta nezapomněl a namířil glock jeho směrem.

Hlasitý výstřel otřásl celým můstkem, ale Pitt věděl, že to nebyl Farzad, kdo stiskl spoušť. Teroristovo tělo náhle vylétlo směrem ke kormidlu, pak sklouzlo na zem a nechalo na ovládacím pultě krvavou šmouhu.

Lazlo rychle vyběhl na můstek a namířil kouřící zbraň na Farzadovo bezvládné tělo.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Lazlo a letmo pohlédl na Pitta.

„Jo, jenom jsem si udělal malý ohňostroj,“ odpověděl Pitt a rozkašlal se, protože ve vzduchu stále visel hustý dým. „Díky za skvělé načasování.“

Lazlo mu podal pomačkaný hasicí přístroj, který přinesl pod paží.

„Nate, napadlo mě, že byste to mohl chtít zpátky. Vzdušná podpora přišla vhod.“

„Právě jste mi tu laskavost oplatil,“ řekl Pitt a použil hasicí přístroj na uhašení několika malých ohňů, které zažehla světlice.

„Nevšiml jsem si, že tenhle gauner proklouzl na palubu,“ poznamenal Lazlo, když se přesvědčil, že je Farzad skutečně mrtvý.

„Skočil sem hned po těch prvních dvou.“

„Předpokládám, že to ti darebáci z jachty zkusí znova.“

„Dochází nám čas,“ opáčil Pitt. „Ale i tak bychom měli zvednout lávku.“

„Dobrý nápad. A co my?“

„Možná to budeme mít těsné. Předpokládám, že umíte plavat?“

Lazlo obrátil oči v sloup a přikývl. „Uvidíme se dole,“ řekl a seběhl po schodišti.

Kouř ze světlice rychle unikl ven rozbitými okny. Pitt přistoupil ke kormidlu a odhadl jejich polohu. Dayan byl už za polovinou obratu do opačného směru a jeho příď se pomalu blížila k jižnímu oblouku Galatského mostu. Pitt vzal za kormidlo, aby při dokončení obratu nasměroval velký tanker nebezpečně blízko k pobřeží, a zvýšil otáčky motoru. Otřesy a odmlky z podpalubí byly horší než předtím. Pitt bojoval, aby vymáčkl ze selhávajícího stroje, co se dalo.

Rychle se rozhlédl po pobřežních vodách, aby našel Kulku, ale nebyla nikde v dohledu. Poté co se s ním Pitt spojil vysílačkou, rozjel se Giordino maximální rychlostí k plovoucímu rypadlu a už proplul pod Galatským mostem. Jako kdyby tušil, že ho Pitt hledá, zavolal náhle tanker vysílačkou.

„Tady Kulka. Jsem za mostem a blížím se k zelenému plovoucímu rypadlu. Co chceš, abych udělal?“

Pitt mu vylíčil svůj plán a Giordino jen tiše hvízdl.

„Doufám, že máš všech pět pohromadě,“ zabručel. „Kolik máme času?“

Pitt se podíval na hodinky. „Asi šest minut. Měli bychom tam dorazit tak za tři.“

„Díky, že vezeš ten sud prachu ke mně. Neopozdi se,“ dodal a rychle se odhlásil.

Tou dobou už Dayan dokončil obrat a asi čtyři sta metrů před nimi se klenul jižní oblouk Galatského mostu. Pitt silou vůle nutil loď, aby plula rychleji, ale zdálo se mu, že se most vůbec nepřibližuje. Věděl, že načasování bude těsné, ale s tím už nemohl nic dělat.

Pak vrčení v útrobách lodi náhle vystřídalo ticho. Otřesy pod jeho nohama ustaly a řídicí pult se rozzářil jako vánoční stromek. Žíznivý motor Dayanu dopil poslední doušek paliva a vydechl naposledy.

76

Na palubě jachty, která sledovala Dayan ve vzdálenosti několika desítek metrů za jeho levobokem, zvedla Maria k očím dalekohled. K jejímu zklamání se velký tanker dál stáčel od pobřeží a rychle se znovu blížil ke Galatskému mostu. Když se podívala na kormidelnu tankeru a zahlédla u kormidla Pitta, pochopila proč.

„Oni selhali,“ zachraptěla vztekle. „Rychle dostaňte zbytek mých mužů na palubu tankeru.“

Kapitán jachty na ni nervózně pohlédl.

„Neměli bychom už být na cestě odsud?“ zeptal se.

Maria k němu přistoupila blíž, aby ji nikdo jiný na můstku neslyšel.

„Jakmile tam ti muži budou, odplujeme,“ zašeptala nelítostně.

Její poslední tři janičáři se shromáždili na palubě jachty, která se řítila k boku Dayanu. Jachta se přiblížila k lávce tankeru, aby vysadila střelce, ale schody se náhle zvedly z vody. U ovládání hydrauliky nad nimi stál Lazlo.

„Zastřelte ho!“ zaječela Maria a ukázala na izraelského výsadkáře.

Polekaní janičáři rychle namířili na Lazla a spustili palbu. Izraelský voják je sledoval a obrátil se, aby ustoupil od zábradlí. Na okamžik však zaváhal u ovládání ve snaze dostat lávku z jejich dosahu. To zaváhání ho přišlo draho, protože ho kulka z jedné zbraně zasáhla do ramene.

Okamžitě ztratil rovnováhu, svalil se na ovládací pultík a pak se svezl na palubu, aby se ukryl před další střelbou. Levou paži měl necitlivou a v rameni cítil ostrou bolest. Smysly měl však stále nedotčené, protože uslyšel zdola hlasitý rachot. Se samopalem v jedné ruce se doplazil k zábradlí, postavil se a rychle vyhlédl přes bok.

Ke svému zklamání uviděl, že se spodní konec lávky stočil od lodi přímo nad jachtu. Pak se podíval lépe a zjistil, že lávka je ve skutečnosti zabořena do jachty samotné. Jak spadl na řídicí pult, vytrhl nechtěně kabel ovládající spouštění schodiště. Těžká ocelová plošina se zřítila k hladině jako kámen.

Jenže místo aby dopadla do vody, zapíchla se shora do přídě jachty a pronikla asi metr pod palubu.

Navzdory škodám a ostrému úhlu schodiště už dva janičáři vyskočili na rampu a snažili se po ní rychle vylézt nahoru. Lazlo opřel samopal o zábradlí, vypálil delší dávku a srazil oba muže do vody.

Náhle se mu zatočila hlava, schoulil se na palubě a sáhl do lékárničky na opasku. Bojoval s pokušením lehnout si a usnout a opakoval si, že stačí, když na dalších pár minut zadrží posádku jachty. Pak vzhlédl k můstku a pomyslel si, kolik času ještě asi Pitt potřebuje.

* * *

Čas teď rozhodně nebyl Pittovým spojencem. Naposledy se podíval na hodinky – do výbuchu zbývalo šest minut. Snažil se na to nemyslet. Soustředil se jen na to, aby dopravil tanker kousek za most.

Protože se motor zastavil, plula loď už jen setrvačností. Několik generátorů na palubě sice poskytovalo elektrickou energii, jež umožňovala Pittovi otáčet kormidlem, ale obrovský lodní šroub se dotočil. Mírný proud od Zlatého rohu lehce tlačil tanker do zádi a Pitt doufal, že to bude stačit, aby si ještě pár minut udržel rychlost. Kdyby bylo dost času, proud by tanker nakonec bezpečně odnesl až do Marmarského moře. Ale čas docházel stejně, jako motoru došlo palivo.

Jižní oblouk Galatského mostu mučivě pomalu rostl před oknem můstku a Pitt s úlevou zaznamenal, že Dayan stále pluje rychlostí sedmi uzlů. Jeho pozornost opět upoutala sporadická palba a on se odvážil rychle vyhlédnout z okna. Zahlédl Lazla ležícího u vrcholku lávky a uklidnilo ho, že je tanker prozatím v bezpečí.

Nad hlavou už viděl mostní klenbu, která vrhla na kormidelnu krátký stín. Pitt se chopil kormidla a jemně upravil kurz. Zbytek bude na Giordinovi, pomyslel si.

„Jen doufám, že se ti podaří dodržet svou část dohody, parťáku,“ zamumlal a přitom sledoval, jak stín mostu pomalu mizí za zádí.

77

S délkou sto třicet osm metrů byla loď Ibn Battua jedním z největších plovoucích rypadel, jaké kdy Giordino viděl. Provozovala ji belgická společnost Jan De Nul a patřila mezi pouhou hrstku takových plavidel s vlastním pohonem na světě. Na rozdíl od běžných sacích rypadel, která jen nasávají bahno a štěrk ze dna dlouhou rourou, mělo tohle také hlavici, která dokázala dno překopávat. V případě Ibn Battuty tvořila hlavici koule o průměru dvou metrů vyzbrojená rotujícími zuby z oceli obohacené uhlíkem a wolframem, jež byly schopné prokousat se pevnou skálou. Připevněná na rameni, které se spouštělo na mořské dno, připomínala otevřené čelisti žraloka megalodona útočícího na kořist.

Plovoucí rypadlo pracovalo patnáct metrů od břehu a bylo ukotveno dvojicí mohutných podpůrných vzpěr, které trčely z přední části trupu. Loď stála kolmo ke břehu a zádí směřovala do kanálu, což hrálo Pittovi výborně do karet.

Giordino se přiblížil k lodi od zádi a všiml si těžkého řetězu visícího přes zábradlí na pravoboku rypadla. Dovedl k němu Kulku a zastavil motory. Rychle vylezl ven, chytil řetěz a připevnil ho ke Kulce, než ji stačil odnést proud. Vyšplhal se po řetězu nahoru, pověsil se na zábradlí a vytáhl se na palubu.

Jako potenciální riziko v kanálu byla Ibn Battuta, pojmenovaná po marockém průzkumníkovi ze čtrnáctého století, jasně osvětlená desítkami světel připevněných nad palubou. Giordino pohlédl z jednoho konce paluby lodi na druhý a zjistil, že je zcela prázdná. Posádka ještě spala na palandách. Jen jeden osamělý námořník držel na můstku časnou ranní hlídku a ten si Giordinovy přítomnosti dosud nevšiml.

Giordino rychle doběhl na záď, aby našel ovládání rypadla, a jen se modlil, aby se nenacházelo v kormidelně. Uprostřed zadní paluby, před velkým rámem ve tvaru písmene A, uviděl malou vyvýšenou budku s širokými okny.

Vystoupil po schůdcích, vešel dovnitř a posadil se do křesla obsluhy obráceného k zádi. Ulevilo se mu při zjištění, že mechanismus rypadla dokáže ovládat jediný člověk, ale nešťastně se zašklebil, když uviděl, že jednotlivé prvky řízení jsou označené holandskými štítky.

„No, aspoň že to není turecky,“ zamumlal, zatímco se rychle rozhlížel po panelu. Našel přepínač označený „Dynamo“ a přecvakl ho do polohy „Macht“. Palubou otřásl hluboký rachot, jak se mohutný generátor rypadla probudil k životu. Námořník stojící na můstku přiskočil k zadnímu oknu a okamžitě zpozoroval Giordinovu postavu v řídicí kabině. Z vysílačky na stěně budky brzy zařval jeho rozčílený hlas. Giordino klidně natáhl ruku a vysílačku vypnul. Pak se podíval doleva.

Široká příď tankeru se právě vynořila zpod Galatského mostu sotva sto metrů daleko. Giordino se přestal snažit dešifrovat holandské nápisy na ovládacím pultu a zoufale začal mačkat tlačítka. Jedna série vyvolala nový rachot. Vzhlédl a zjistil ke své spokojenosti, že se zuby hlavice rypadla divoce otáčejí. Její rameno trčelo vodorovně ze zádi lodi a drželo ji nějakých šest metrů nad hladinou. Na to, co měl Pitt za lubem, to bylo příliš vysoko.

„Wat doe jij hier?“ zavrčel náhle za Giordinem hluboký hlas.

Giordino se ohlédl a uviděl, jak do budky vstupuje podsaditý muž s rozcuchanými vlasy. Strojník Ibn Battuty, pod umouněným svrchníkem stále oblečený do pyžama, došel k Giordinovi a sevřel mu rukou rameno. Giordino klidně zvedl prst a ukázal ven z okna.

„Koukej,“ řekl.

Strojník se podíval na stranu a strnul při pohledu na Dayan mířící přímo na rypadlo. Začal něco říkat a obrátil se k Giordinovi, ale setkal se jen s letící pěstí. Zasáhla ho do brady a on okamžitě ztratil vědomí. Giordino ho rychle zachytil a jemně položil na zem.

„Promiň, kamaráde. Teď není čas na společenskou konverzaci,“ oznámil omráčenému strojníkovi. Pak se obrátil zpátky k pultu. Uviděl, jak přístroje zakryl temný stín tankeru, a spěšně se rozhlédl po řízení. Všiml si malé páky nalevo, vzal za ni a stlačil ji dolů. S velkou úlevou sledoval, jak se konec ramene náhle sklání k vodě. Podržel páčku dole, dokud nebyla hlavice skoro celá ponořená a její rotující zuby nešlehaly na hladině hustou pěnu.

Pustil páčku a podíval se nahoru kanálem. Příď obrovského tankeru byla necelých šest metrů daleko. S pocitem bezmoci pramenícím z vědomí, že víc už udělat nemůže, tam stál a díval se, jak se loď přibližuje.

78

Pittovi bylo jasné, že je to zoufalý pokus, ale neměl na vybranou. Jednoduše nebyl čas vyplout s tankerem na otevřené moře a teď, když se zastavil motor, nešlo ani uniknout od zalidněných břehů Istanbulu. Kdyby tanker vybuchl uprostřed Zlatého rohu, zemřely by tisíce lidí. Pittovou jedinou nadějí bylo potopit alespoň část výbušnin a minimalizovat jejich ničivou sílu.

A to byl úkol Ibn Battuty. Pitt věděl, že rotující hlavice rypadla dokáže proříznout tanker jako otvírák plechovku. Přestože byla hlavice stále zvednutá nad vodou, viděl, že se její zuby otáčejí, což musela být Giordinova práce. Lehce upravil kurz, došel k oknu na levoboku a vyhlédl ven. Protože loď plula vysoko na hladině, neviděl podél boků tankeru až k vodě, což ztěžovalo už tak složité přiblížení. Snažil se nemyslet na fakt, že na to, co chce udělat, má jen jeden pokus.

Zatímco se tanker rychle blížil k belgickému rypadlu, Pittovi se ulevilo. Uviděl, jak se rameno s hlavicí sklání k hladině. Pár vteřin nato spatřil Giordina, jak stojí u zábradlí na zádi a mává na něho, aby dovedl tanker blíž. Pitt doběhl ke kormidlu, stočil ho o pár stupňů doprava a čekal, až příď zareaguje. Tanker se přiblížil a Giordino zvedl nad hlavu ruce se vztyčenými palci.

Pitt nechal kormidlo kormidlem a vrátil se k bočnímu oknu, aby sledoval náraz. Za sebou náhle zaslechl řev motoru ve vysokých otáčkách doprovázený ječícím ženským hlasem. Podíval se dolů a uviděl Lazla stále ležet nad spuštěnou lávkou. Tentokrát si všiml malé kaluže krve na palubě poblíž poručíkovy hrudi. Za ním spatřil jachtu, jak sebou divoce trhá dopředu a dozadu a jednou dokonce naráží do boku tankeru.

Pitta mimoděk napadlo, proč jachta vlastně ještě neodplula. Pak ale tu myšlenku zahnal jako nepodstatnou a obrátil se zpátky k rypadlu a okamžiku pravdy.

* * *

„Uvolněte nás!“ zaječela Maria nejméně potřetí.

Tato obvykle chladnokrevná, bezcitná žena byla rudá vzteky a neustále se dívala na hodinky. Zbývaly už jen minuty.

Kapitánovi se řinul z obočí pot, jak lomcoval kormidlem sem a tam ve snaze zbavit se zaklíněné lávky. Počkal, až proplují pod Galatským mostem, zařadil zpětný chod a nechal motory bojovat se setrvačností tankeru. Lávka však zůstala vězet v palubě jachty jako rybářský háček v tlamě vzteklého marlina.

Motory jachty zavyly, když je kapitán rozběhl na plné otáčky a pokusil se stočit loď ke straně. Nevěděl však, že spodní kolečka a hřídel lávky se zachytily do řetězu kotvy v kotevní skříni a zoufalé pohyby jachty řetěz ještě víc utahují.

Ze schodiště zbyl už jen zkroucený ocelový preclík, ale spodní plošina se ne a ne ulomit. Zatímco se za její zádí vařila voda od divokých otáček lodních šroubů, byla jachta vlečena vedle tankeru jako štěně na vodítku. Kapitán se s hrůzou díval dopředu na rypadlo a čekal, až se Dayan stočí od belgické lodi. Ale jak se přibližovali, došlo mu, že tanker kolem ní nepropluje.

Se zoufalou naléhavostí cloumal s jachtou ze strany na stranu, až narážela do boku tankeru. Ale odolná lávka odmítala povolit. Příď Dayanu byla už přímo před rypadlem, ale viděl, že mezi plavidly zůstává úzká mezera, i když rameno hlavice se sklánělo do vody.

Zatímco na něho Maria stále upřeně hleděla, kývl směrem k rypadlu.

„To rameno nás od lávky osvobodí,“ řekl. „Za chvilku budeme volní.“

79

Pittovo nasměrování nebylo úplně dokonalé, ale moc mu k tomu nechybělo.

Příď Dayanu urazila pár metrů před hlavicí rypadla, než se rotující zuby dotkly trupu tankeru. Jak se zakously do ocelových plátů, ozvalo se pronikavé skřípění, které jen zčásti tlumila voda. Na několika metrech hlavice jen zanechala v trupu hlubokou prohlubeň. Pak se nekonečná řada zubů zachytila na sváru mezi pláty a vytrhla širokou díru.

Teď už nebylo cesty zpět. Rotující hlavice požírala trup jako hladový bobr, sycená setrvačností osmitisícitunového tankeru. Wolframové zuby se prokousaly trupem a do ocelových nádrží, jež obsahovaly vodu, když byla loď naložená. Ale místo čerstvé vody se do nich teď začala valit kalně zelená, jak se dovnitř dral Bospor.

Ze svého vyvýšeného postavení viděl Pitt víry na hladině vedle dna přední nádrže na pravoboku. Mohl jen doufat, že se voda přelije i do té na levoboku a sníží výbušnou sílu náloží. Ale čas nebyl na jeho straně.

Pohlédl na palubu Ibn Battuty a uviděl, že se Giordino už plíží zpátky k ponorce. U zábradlí na zádi ho vystřídala hrstka členů posádky rypadla. Probudil je rachot a teď šokovaně zírali na zkázu, kterou jejich loď páchala na obrovském tankeru přímo před jejich očima.

Když se hlavice dostala až na úroveň můstku, přistoupil Pitt ke kormidlu a v posledním gestu ho stočil o patnáct stupňů doleva. Odhadl, že by tanker zpomalený nabranou vodou mohl urazit ještě asi tři čtvrtě kilometru, a chtěl, aby se vzdálil do středu kanálu. Hlavice stále ještě s kovovým rachotem trhala trup, když Pitt opustil můstek a utíkal dolů po schodech, aby zvedl Lazla a zmizel z lodi.

Nečekal, aby se podíval, jaký osud potká jachtu. Maria stále ječela kapitánu Sultany do ucha povely, a ten držel jachtu u boku tankeru a doufal, že se vyhne srážce s rypadlem. Rychle zaznamenal, že se tanker lehce stočil na levobok, což mu dodalo naději na únik. Obrat umožnil jachtě vyhnout se rameni hlavice, která už vyklouzla z trupu Dayanu. Nebylo tam však dost místa, aby jachta unikla před hlavicí samotnou.

Koule na výsuvném rameni zasáhla příď jachty a přejela po jejím pravém boku. Zuby snadno vyryly do spodní strany laminátového trupu jachty dvoumetrovou rýhu a pak jí ulomily oba roztočené lodní šrouby. Hučící motory ztichly, voda zaplavila strojovnu a jachta se začala naklánět k zádi.

Kapitán jen stál strnulý šokem, ruce stále přilepené na kormidlu. Ale Maria takové omezení neměla. Vytáhla z pouzdra berettu, přistoupila ke kapitánovi, přitiskla mu hlaveň k uchu a stiskla spoušť.

Nečekala, až se jeho tělo svalí na zem, a utíkala na příď, aby osvobodila jachtu od tankeru jednou provždy.

80

Než Pitt dorazil na hlavní palubu, tanker se už značně nakláněl. Hlavice rypadla vyryla do jeho boku šedesát metrů dlouhou trhlinu a voda zaplavila všechny nádrže. Ani celá posádka s pumpami by nedokázala takové zkáze dlouho vzdorovat. Přesně v to Pitt doufal. Ale teď musel najít způsob, jak odtamtud dostat sebe i Lazla.

Tanker se rychle nakláněl na pravobok a Pitt usoudil, že si může vybrat mezi krátkým skokem ze schodiště nebo dlouhým ze zábradlí. Když doběhl k Lazlovi, překvapilo ho, že se jachta pořád drží u boku tankeru. Z nakloněné paluby mohl dohlédnout dolů na jachtu a uviděl zkroucené schodiště, které v ní bylo zaklíněné. Víc ho však zajímala postava Marii stojící na přídi s pistolí v ruce. Vypálila několik ran do zkrouceného ocelového nosníku, který držel lávku pohromadě, a pak spatřila kousek nad sebou Pitta.

„Zemři s tou lodí!“ křikla, namířila na Pitta a stiskla spoušť.

Pitt byl o vlásek rychlejší a vrhl se na palubu k Lazlovi, takže mu kulka hvízdla nad hlavou.

„Pojďte, poručíku, je čas najít jiný východ,“ řekl výsadkáři.

Lazlo se k Pittovi pracně obrátil a pohlédl na něho skelnýma, přimhouřenýma očima. Pittovi náhle došla vážnost jeho poranění. Viděl zakrvácené rameno, jež se Lazlo pokusil omotat obvazem. Záleželo však na každé vteřině, takže se Pitt natáhl a pevně sevřel límec za Lazlovým krkem.

„Drž se, parťáku,“ zachraptěl.

Pitt ignoroval Marii a zvedl se do dřepu. Couval po nakloněné palubě a táhl Lazla za sebou. Maria jejich směrem okamžitě vystřelila několik kulek. Těsně však oba muže minula a Pittovi se podařilo bezpečně jí zmizet z očí. Lazlo, kterému se vrátila trocha sil, se nechal od Pitta zvednout na nohy. Výsadkář měl bundu nasáklou krví a po palubě se za ním táhla rudá stopa.

Tanker sebou náhle trhl a naklonil se skoro o třicet stupňů na pravobok. Pitt si hned uvědomil, že blížící se výbuch nepředstavuje největší nebezpečí.

„Dokážeš lézt se mnou?“ zeptal se Pitt Lazla.

Vytrvalý výsadkář přikývl a s paží položenou kolem Pittových ramen se pustil roztřesenými kroky nahoru po palubě.

Maria za nimi střílela dál, tentokrát znovu do zničeného schodiště. Několik dalších dobře mířených kulek konečně oslabilo nosník, který se ostře ohnul, jak se tanker potápěl. Dupla na lávku, nosník se konečně zlomil a horní část schodiště se zhoupla k tankeru.

Konečně volná, pohlédla Maria na tanker z přídě pomalu se potápějící jachty. Usoudila, že se tanker před explozí ještě o velký kus vzdálí a ona by se mohla stihnout vrátit do bezpečí mostu. Alespoň že Pitt s Lazlem zemřou s tou lodí, pomyslela si.

Mohla mít pravdu, jenže nepočítala s pomstychtivým hněvem Dayanu.

81

Ze své kanceláře ve dvacátém poschodí věžáku stojícího na východním pobřeží Bosporu sledoval Ozden Celik vývoj událostí s rostoucími obavami. Když poprvé uviděl tanker blížící se k Istanbulu, vnímal ho ve slabém světle rozbřesku jen jako matný stín. Ale šedivějící obloha rozšiřovala jeho panoramatický výhled, až nakonec viděl i tyčící se minarety Sulejmanovy mešity na druhé straně úžiny.

Zaostřil na Dayan dalekohled s velkým přiblížením upevněný na trojnožce, právě když z jeho zádi sklouzl záchranný člun. Užasle sledoval, jak tanker proplouvá pod Galatským mostem, zatímco mezi ním a Sultanou zřejmě zuřila přestřelka. Celikovi se rozbušilo srdce, když viděl, že tanker dokončil obrat a znovu se vynořil pod zadním koncem mostu.

„Ne, máš plout k pobřeží u mešity!“ křikl na líný tanker.

Jeho frustrace ještě zesílila, protože Maria neodpovídala na jeho opakované telefonáty. Ztratil jachtu z očí, když se tanker obrátil a jeho vysoký trup menší plavidlo zakryl. Celik zadržel dech a doufal, že se jachta otočí a zamíří ke Zlatému rohu, aby unikla výbuchu, k němuž mělo dojít každým okamžikem. Vyvalil však oči hrůzou. Dayan těsně minul rypadlo, obrátil se do středu kanálu a odhalil jachtu, která se stále držela jeho pravého boku.

Zaostřil dalekohled a uviděl svou sestru na přídi jachty, jak střílí nejprve na tanker a pak na kovové schodiště. Celik nemohl přehlédnout, že se tanker nad ní nebezpečně naklání.

„Uteč pryč! Uteč pryč!“ křikl Celik na sestru ze vzdálenosti tří kilometrů.

S okuláry zaraženými pod obočím scénu vyděšeně sledoval. Marii se konečně podařilo osvobodit jachtu, ale ta nevystřelila kupředu, jak čekal. Celik netušil, že jachta přišla o lodní šrouby a sama se také potápí. Zmatený tím pohledem nechápal, proč jachta stále zůstává u boku silně se naklánějícího tankeru.

Ze své vyhlídky na druhé straně úžiny Celik neslyšel symfonii skřípění a stenů, která vycházela z útrob tankeru, jehož těžiště se pomalu posouvalo. Obrovská masa vody v celé délce trupu náklon na pravobok ještě zvětšila, až paluba připomínala svah strmé hory. Tankerem se rozléhaly tříštivé rány, jak nádobí, nábytek a vybavení prohrávaly bitvu s gravitací a přesýpaly se k přepážkám na pravoboku.

Pravé zábradlí se dotklo vody. Mohutný tanker teď ležel zcela na boku. Několik vteřin v té poloze setrval. Dayan se mohl rozlomit nebo prostě potopit na boku, ale místo toho se zastavil, jako by se chtěl před smrtí naposledy nadechnout.

Když se loď začala převracet, stála Maria pořád na přídi jachty a cítila, jak její tělo zahalil stín tankeru. Protože Sultana odplula od Dayanu jen na několik metrů, byla stále v jeho dosahu. Ničivému nárazu už nešlo uniknout.

Maria vzhlédla a zvedla paži, jako by chtěla převalující se tanker odstrčit. Ten ji místo toho rozdrtil jako hmyz. Převrácený Dayan dopadl na hladinu a zavalil jachtu, zatímco na břeh vyšplíchla třímetrová vlna, jež zhoupla Ibn Battutou jako veslicí. Obzor zaplnil tmavý trup tankeru obrostlý škeblemi a jeho mamutí bronzový šroub se líně otáčel pod ranní oblohou. Tlumené údery hroutících se přepážek se v trupu mísily s hukotem vody, zatímco se překocená loď začala pomalu potápět přídí napřed.

Celik svíral dalekohled třesoucíma se rukama, a sledoval, jak jeho sestra umírá pod tíhou obřího trupu. Strnulý zíral bez mrknutí oka před sebe, dokud nádoba jeho emocí nepřetekla. Zasténal, mrštil trojnožkou přes kancelář, svalil se na koberec, zakryl si oči a neovladatelně se rozplakal.

82

Celik nebyl jediný, kdo s hrůzou sledoval převrácení tankeru. Giordino právě nasedl do Kulky, když za sebou uslyšel rachot, ohlédl se a uviděl, jak se Dayan převalil na jachtu. Rychle zajistil poklop a hned nato do Ibn Battuty narazila vysoká vlna, která zvedla ponorku a odnesla ji od plovoucího rypadla.

Giordino hned nastartoval motory a rozjel se k tankeru. S obavami myslel na Pitta, který na něho ještě před pár minutami mával z lodního můstku. Můstek byl teď hluboko pod vodou a z izraelského plavidla bylo vidět jen chladnou, neživou spodní část trupu.

Aniž dbal na hrozbu blížícího se výbuchu, doplul těsně vedle tankeru. Když se loď převrátila, vyplavalo na hladinu překvapivě málo trosek, takže mohl spěšně proplout po celé jeho délce, a hledal v kanálu těla. Věděl, že Pitt je ve vodě jako delfín. Pokud přežil převrácení lodi, byla stále šance, že odplaval do bezpečí.

Když se přiblížil k potopené přídi, otočil Giordino ponorku a vrátil se k trupu, jako by nevěděl nebo nedbal, že nálože mají ani ne za dvě minuty vybuchnout. Minul střed trupu a blížil se k zádi. Hladina před ním byla stále prázdná. S těžkým srdcem začal neochotně uvažovat o možnosti, že se jeho starý přítel nedostal z lodi živý.

Přidal plyn a začal se stáčet od vraku. Vtom si všiml dvou lan natažených přes trup. Zvláštní bylo, že obě vedla od zábradlí na pravoboku nahoru po trupu a přes kýl jen kousek před lodním šroubem. Se zábleskem naděje v očích Giordino zrychlil a obeplul širokou záď tankeru, která byla teď zvednutá vysoko do vzduchu.

Když dorazil na druhou stranu tankeru, zahlédl, jak lana visí dolů z kýlu, ale jinak byl trup prázdný. Pak sotva padesát metrů daleko ve vodě spatřil dva předměty. Okamžitě se obrátil, doplul blíž a ke své radosti zjistil, že je to Pitt, který táhne raněného Lazla dál od lodi.

Giordino dojel až k nim a pak zkušeně zařadil zpětný chod, aby na místě zastavil. Pitt zvedl Lazla na plovák, a když viděl, že se Giordino pohnul, aby otevřel příklop, křikl na něho: „Není čas. Dostaň nás odtud.“

Giordino přikývl, počkal, až Pitt vyleze nahoru a obejme paží Lazla, a rozjel se. Oběma muži to házelo a zalévaly je vlny, jak se Kulka řítila kupředu a poskakovala po vlnách v přístavu. Giordino otočil plavidlo a ujížděl ke Galatskému mostu s vědomím, že jim jeho pilíře mohou poskytnout nejbližší úkryt.

Kulka byla asi sto metrů od mostu – a kanálem se rozlehlo hluboké zadunění. Ačkoliv se část výbušnin vysypala na mořské dno, když se tanker převrátil, skoro polovina dusičnanu amonného s topným olejem a většina HMX zůstala zaklíněná ve dvou předních nádržích. Ale protože se loď potápěla přídí napřed, nacházely se zaplavené nádrže skoro celé pod hladinou, což značně potlačilo sílu exploze.

Následovala rychlá série dalších výbuchů, jak se zažehovaly nové a nové rozbušky, a nakonec obrovská detonace roztrhla trup tankeru. Tlaková vlna se rozběhla po kopcích a ulicích Istanbulu jako aerodynamický třesk. Z boku tankeru vytryskla fontána bílé vody, která vynesla třicet metrů do vzduchu kusy oceli a trosky. Rozeklané úlomky kovu pršely v okruhu tři čtvrtě kilometru z nebe jako smrtící déšť.

Ale jinak se děsivý výbuch ukázal jako prakticky neškodný. Díky natočení tankeru směřovala hlavní síla exploze dopředu a směrem k Bosporu. Pittova poslední úprava kurzu ušetřila pobřeží těch nejhorších následků.

Zatímco do zátoky dopadala ocel a trosky, z tankeru vyšlo hlasité zaskřípění, jak se odtrhla proražená část trupu. Zničená příď se ulomila a okamžitě klesla na dno kanálu. Zbytek lodi zůstal ještě chvilku na hladině, potom ji následoval.

Giordino vylezl z kabiny Kulky pohupující se pod klenbou Galatského mostu a zkontroloval své cestující.

„Díky za svezení,“ řekl Pitt, který ošetřoval Lazla.

„Dostali jste se z toho s odřenýma ušima, chlapci,“ opáčil Giordino.

„Měli jsme štěstí. Maria Celiková si z nás na zábradlí na pravoboku chtěla udělat cvičné terče, tak jsme vylezli po palubě nahoru. Náhodou jsme tam našli dvě lana spuštěná z levoboku a zrovna jsme po nich sestupovali dolů, když se loď překulila. Dostali jsme se přes kýl a sklouzli po druhé straně, abychom se vyhnuli jachtě.“

„Nemuseli jste se jí bát,“ řekl Giordino s úsměvem. „Rozmázlo ji to na placku.“

„Přežil někdo?“

Giordino zavrtěl hlavou.

„Lazlo potřebuje do nemocnice,“ řekl Pitt. „Měli bychom ho dostat na břeh.“

S Giordinem pomohl raněnému do ponorky a rozjeli se k jižnímu pobřeží.

„To byla ale rána,“ řekl Giordino Pittovi. „A mohlo to být mnohem horší!“

Pitt jen mlčky přikývl, pohled upřený z okénka kokpitu.

Před nimi se zvedla do výšky záď izraelského tankeru. Plavidlo se jako na znamení vzdoru zastavilo v takřka kolmé poloze a teprve pak zahučelo do vln. A nedaleko od něj na druhé straně úžiny se spolu s ním potopily něčí sny na obnovení osmanské dynastie.

83

Výbuch tankeru otřásl Istanbulem spíš politicky než fyzicky. Potvrzená ztráta policejního člunu a plavidla pobřežní stráže ve spojení s útokem uvedly do stavu pohotovosti ozbrojené síly země. Když byl tanker identifikován jako Dayan, začala mezi Tureckem a Izraelem po diplomatických kanálech létat plamenná obvinění. Protesty panikařících obyvatel města vedly málem k vojenskému zásahu. Ale obavy z turecko-izraelského konfliktu se zmírnily, když úřady našly zachráněnou posádku Dayanu.

Posádka při veřejném slyšení popsala svůj únos a zajetí neznámými ozbrojenci. Turci rychle změnili názor, když námořníci popsali, jak museli před hlavněmi samopalů nakládat výbušniny a pak málem zahynuli na palubě lodi, nebýt záchrany na poslední chvíli. Pitt odvezl Lazla do nemocnice a pak s Giordinem soukromě informovali turecké úřady o svém podílu na potopení tankeru.

Když americké tajné služby poskytly důkazy, že při útocích na mešity v Burse, Káhiře a Jeruzalémě byla použita stejná plastická trhavina HMX, turecké síly pohotově zareagovaly. V Celikově domě, kanceláři a přístavu byly okamžitě provedeny tajné prohlídky a v řeckých vodách byla zabavena Osmanská hvězda. Protože tlak veřejnosti na odhalení pachatelů útoku narůstal, byly brzy publikovány výsledky oficiálního vyšetřování.

Jakmile byla zveřejněna jejich jména, stali se Ozden a Maria Celikovi vyvrheli společnosti a zdroji národní ostudy. A poté, co se zjistilo, že spáchali také vloupání do Topkapi, změnila se národní ostuda a vztek v otevřenou zuřivost. Vyšetřovatelé a novináři pátrali v utajené minulosti sourozenců a brzy odhalili jejich vazby na poslední vládnoucí osmanskou dynastii stejně jako na bosy podsvětí a obchodníky s drogami, s nimiž Celikovi spolupracovali na počátku své obchodní kariéry.

Nevyhnutelně vyšly najevo i finanční transakce mezi arabskými královskými rodinami a Celikovými, což vedlo k odhalení milionů dolarů, které se dostaly k muftímu Battalovi. To objasnilo pravý cíl útoků – a nenávist veřejnosti se obrátila proti muftímu a jeho Straně ctnosti. Ačkoliv se nepodařilo najít důkazy, že by byl do teroristických útoků zapleten nebo o nich aspoň věděl, napáchané škody byly značné.

Vina Celikových se definitivně potvrdila, když byli na dno Zlatého rohu vysláni potápěči. Rozmačkané trosky Sultany byly nalezeny nedaleko od roztrhaného trupu tankeru. Záchranný tým vynesl vrak jachty na hladinu, kde z něho policejní forenzní jednotka vyprostila rozdrcené tělo Marie Celikové.

Jméno Ozdena Celika bylo pošpiněno, jeho majetek zabaven a tělo jeho sestry leželo v istanbulské městské márnici. Z celého Celikova impéria zbyl jenom jeho majitel.

Který jako by zmizel z povrchu země.

84

Páteční polední pobožnost zvaná Chutba je nejnavštěvovanější muslimskou bohoslužbou týdne. Je to doba, kdy domácí imám mešity přednáší kázání posilující víru a pak vede shromážděné v modlitbě.

Modlitebna istanbulské mešity Fatih byla překvapivě prázdná navzdory muezzinovu volání k modlitbě. Při chutbě obvykle bylo narváno k prasknutí a desítky lidí stály i venku na nádvoří před modlitebnou, aby si poslechly slova naděje muftího Battala. Ale toho dne to neplatilo.

Když muftí Battal vystoupil na pódium nedaleko mihrábu, stálo v otevřeném sále sotva padesát nejhorlivějších věřících. Kdysi mocný muftí vypadal, jako by za uplynulý týden zestárl o dvacet let. Oči měl zapadlé a chladné, pleť bledou a mrtvolnou. Sebevědomé chování, kterým se vyznačoval při svém vzestupu k moci, bylo zcela pryč. Zíral na řídký dav, trochu se třásl a potlačoval jedinou emoci – vztek.

Promluvil tlumeným hlasem a zahájil kázání proti nebezpečné, nekontrolovatelné moci vlády. Brzy však už jen nezvykle blábolil, chrlil ze sebe litanii proti sekulárnímu zlu a hrozbám. Pochmurné tváře, jež na něho zklamaně hleděly, nakonec jeho invektivy zastavily. Neočekávaně ukončil kázání krátkou pasáží z koránu pojednávající o vykoupení a pak vedl malé shromáždění v modlitbě.

Aby se nepotkal se svými bratry, došel Battal rychle k boční zdi modlitebny a vstoupil do předpokoje, kde měl malou kancelář. Překvapilo ho, když uviděl na židli před svým stolem sedět vousatého muže. Na sobě měl sepranou bílou košili a kalhoty dělníka; obličej mu částečně zakrýval klobouk se širokou krempou.

„Kdo vás sem pustil?“ zahřměl na muže Battal.

Neznámý vstal a zvedl hlavu, aby Battalovi pohlédl do očí. Pak se zatahal za falešný plnovous.

„Pustil jsem se sám, Altane,“ odpověděl vyčerpaný hlas Ozdena Celika.

Pod převlekem za prostého člověka se jeho vzhled moc nelišil od Battalova. Měl stejně ztrhaný, vyzáblý obličej a bledou pleť. Jen jeho oči plály jako oči šílence.

„Tím, že jste sem přišel, mě ohrožujete,“ sykl Battal. Rychle došel k zadním dveřím, opatrně je otevřel a vyhlédl ven.

„Pojďte za mnou,“ poručil Celikovi a vyklouzl ze dveří.

Vedl ho chodbou a pak vstoupil do zřídka používaného skladiště v zadní části mešity. V jednom koutě stála pračka a před ní sušák ověšený starými ručníky. Když Celik vstoupil, zavřel za ním Battal dveře a zamkl je.

„Proč jste sem přišel?“ zeptal se netrpělivě.

„Potřebuji vaši pomoc, abych se dostal ze země.“

„Ano, váš život v Turecku skončil. A můj málem také.“

„Všechno jsem obětoval pro vás, Altane. Své bohatství, majetek. Dokonce svou sestru,“ dodal roztřeseným hlasem. „Všechno jsem podřídil cíli udělat z vás prezidenta.“

Battal zíral na Celika a v jeho pohledu nebylo nic než pohrdání.

„Zničil jste mě, Ozdene,“ řekl a tvář mu zrudla vzteky. „Ve volbách jsem byl poražen na hlavu. Mí sponzoři se vytratili. Moji věřící mě opustili. A to všechno proto, že jste poskvrnil mou pověst. A teď tohle.“

Vytáhl z kapsy dopis a hodil ho po Celikovi. Turek ho ignoroval a jen potřásl hlavou, když list spadl na podlahu.

„Poslal mi ho Diyanet. Zprostili mě funkce istanbulského muftího.“ Battalovi se zablesklo v očích a zamračil se na Celika. „Naprosto jste mě zničil.“

„To všechno se stalo, aby byl naplněn náš osud,“ opáčil Celik tiše.

Battal už nedokázal ovládat své emoce. Popadl Celika za košili a mrštil jím přes místnost. Celik upadl na sušák s prádlem, rozlámal ho a svalil se na zem pokrytý ručníky. Pokusil se vstát, ale Battal už ležel na něm. Popadl konec šňůry na prádlo, omotal ji Celikovi kolem krku a pevně utáhl. Celik se divoce bránil, kopal kolem sebe a bušil do muftího. Ale Battal byl příliš velký a silný a plný touhy po pomstě. Poháněn dlouho potlačovaným vztekem si nevšímal Celikových ran a utahoval šňůru čím dál silněji.

Celikovi nebyla hrůza z uškrcení neznámá. Zatímco lapal po dechu a z těla mu pomalu unikal život, pochodovala mu před očima přehlídka jeho vlastních uškrcených obětí. Když selhal i jeho poslední zoufalý pokus osvobodit se, pohlédl na muftího se směsicí strachu a vzdoru, pak se mu oči obrátily v sloup a tělo ochablo. Battal škrtil Celika ještě pět minut, ani ne pro jistotu, jako spíš hnán nepříčetnou zuřivostí. Nakonec vstal, pomalu couvl od mrtvého a vypotácel se ze skladiště s třesoucíma se rukama a navždy vyšinutou myslí.

Celikovo tělo objevil až druhý den dopoledne rybář z Bosporu. Tajně pohozené do přístavu plulo skoro celou noc kolem Zlatého rohu, než ho vlny vyvrhly na Serailovém mysu.

Mrtvé tělo Ozdena Celika, posledního Osmana na světě, se našlo jen několik kroků od hradeb Topkapi, ve stínu slávy jeho předků.

85

Pitt a Giordino našli Lazla ve druhém patře istanbulské nemocnice v příjemném, ale přísně střeženém pokoji s výhledem na Bospor. Výsadkář ležel v posteli a četl tři dny staré vydání izraelského deníku Haaretz.

„Neříkej mi, že jsi doma pořád ještě na titulních stránkách,“ řekl Pitt, když vstoupil a potřásl mu rukou.

„Rád vás vidím, přátelé,“ odvětil Lazlo a rozpačitě odložil noviny. „Ano, o tom, co jsme udělali, se v Izraeli pořád ještě píše. Ale ke své lítosti musím přiznat, že se veškeré zásluhy přičítají mně. Byl jsi to ty, kdo tanker zneškodnil,“ řekl Pittovi. „A nic z toho by nebylo možné bez Kulky,“ dodal k Giordinovi.

„Myslím, že by se dalo říct, že to byla týmová práce,“ opáčil Pitt.

„Kromě jiného jsme my tři desetinásobně zlepšili vztahy mezi mou zemí a Tureckem,“ pochlubil se Lazlo.

„Nemluvě o tom, jak jsme na pár dalších let pomohli udržet Atatürkovu vizi sekulární turecké vlády,“ poznamenal Pitt.

„Myslím, že by nás měl někdo navrhnout na Nobelovu cenu míru,“ ušklíbl se Giordino.

„Slyšel jsem, že se dnes ráno našlo Celikovo tělo,“ poznamenal Lazlo.

„Ano, podle všeho ho někdo uškrtil a pak hodil do Zlatého rohu,“ potvrdil Pitt.

„Že bys mě předběhl?“

Pitt se usmál. „Tentokrát ne. Jeden policejní detektiv nám prozradil, že si jsou celkem jistí, že za to může muftí Battal. Tajný policista sloužící v Battalově mešitě nahlásil, že viděl muže odpovídajícího Celikovu popisu v budově v odhadovanou dobu smrti.“

„Jeden ďábel zabil druhého, nic víc,“ pokrčil rameny Lazlo.

Do pokoje vstoupila atraktivní sestra, dala Lazlovi léky a pak odešla sledována jeho pozorným pohledem. „Těšíš se domů, poručíku?“ zeptal se Giordino s úsměvem. „Mimochodem, teď jsem kapitán Lazlo. Dostal jsem zprávu o svém povýšení.“

„Dovol, abych ti pogratuloval jako první,“ řekl Giordino a podstrčil mu láhev whisky, kterou propašoval do nemocnice. „Třeba tady najdeš někoho, s kým by ses o ni mohl podělit,“ dodal a zamrkal na něho.

„Vy Američani jste v pohodě,“ opáčil Lazlo se širokým úsměvem.

„Jaká je prognóza?“ zeptal se Pitt.

„Příští týden mě čeká v Tel Avivu operace a pak několikatýdenní terapie. Ale měl bych se úplně zotavit a doufám, že se před koncem roku vrátím do služby.“

Přerušil je muž se zraněnou nohou, který vjel do pokoje na kolečkovém křesle.

„Abele, tady jsi,“ přivítal ho Lazlo. „Je načase, aby ses seznámil s muži, kteří ti zachránili život.“

„Abel Hammet, kapitán Dayanu. Nebo spíš bývalý kapitán,“ představil se námořník a vřele se s Pittem a Giordinem přivítal. „Tady Lazlo mi pověděl o všem, co jste udělali. Opravdu jste moc riskovali a já a moje posádka vám nemůžeme dost poděkovat.“

„Je mi líto, že jste nakonec přece o svůj tanker přišel,“ poznamenal Pitt.

„Dayan byla dobrá loď,“ řekl Hammet lítostivě. „Ale dobrá zpráva je, že dostaneme zbrusu novou loď. Turecká vláda přislíbila náhradu, zjevně postavenou za peníze jistého Ozdena Celika.“

„A pak že na světě není spravedlnost,“ utrousil Giordino.

Muži se zasmáli a Pitt se podíval na hodinky.

„No, Aegean Explorer vyplouvá asi za hodinu,“ řekl. „Je mi líto, ale musíme vyrazit.“

Potřásl rukou Hammetovi a pak se obrátil k Lazlovi.

„Kapitáne, bude mi potěšením mít tě kdykoliv po svém boku,“ řekl.

„Bude mi ctí,“ odvětil Lazlo.

Když Pitt s Giordinem zamířili ke dveřím, Lazlo na ně ještě zavolal:

„A kam máte namířeno? Zpátky k tomu vraku?“

„Ne,“ odpověděl Pitt. „Poplujeme na Kypr.“

„Na Kypr? A co tam na vás čeká?“

Pitt věnoval Izraelci tajemný úsměv.

„Doufám, že božský objev.“

ČTVRTÁ ČÁST

OSUD MANIFESTU

86

St. Julien Perlmutter se právě usadil ve velkém koženém křesle, když zazvonil telefon. Jeho oblíbené místo na čtení bylo vyrobené na míru, aby pojmulo jeho stoosmdesátikilovou postavu. Podíval se na blízké stojací hodiny a všiml si, že je skoro půlnoc. Natáhl se kolem vysoké sklenice portského na bočním stolku a zvedl sluchátko.

„Juliene, jak se daří?“ ozval se povědomý hlas.

„No jestli tohle není zachránce Konstantinopole,“ odpověděl Perlmutter dunivým hlasem. „Slyšel jsem o tvém hrdinském činu ve Zlatém rohu, Dirku. Doufám, že jsi tam nepřišel k úhoně?“

„Ne, jsem v pořádku,“ odpověděl Pitt. „A mimochodem, dneska tomu tam říkají Istanbul.“

„Třesky plesky. Šestnáct set let to byla Konstantinopolis. Je směšné to po takové době měnit.“

Pitt se musel zasmát svému starému příteli, který většinu svých bdělých hodin prožíval v minulosti. „Doufám, že jsem tě nezastihl v posteli?“ zeptal se.

„Ale vůbec ne. Právě jsem si sedl s kopií deníku kapitána Cooka z jeho první cesty do Pacifiku.“

„Jednoho dne se vypravíme zjistit, co zbylo z Endeavor,“ slíbil Pitt.

„Ach ano, to by byla krásná výprava,“ opáčil Perlmutter. „Tak kde jsi, Dirku, a proč ten pozdní hovor?“

„Právě jsme přistáli v Limassolu na Kypru a mám jednu záhadu, se kterou bys mi mohl pomoct.“

Mohutnému vousáči se při těch slovech zaleskly oči. Jako jeden z předních námořních historiků měl Perlmutter vášeň pro záhady moře, která byla dokonce silnější než jeho záliba v dobrém jídle a pití. S Pittem spolupracoval celá léta a věděl, že pokud tenhle jeho přítel zavolá, má obvykle něco lákavého.

„Tak spusť,“ pronesl Perlmutter hlubokým hlasem.

Pitt mu pověděl o osmanském vraku a jeho artefaktech z římské éry a pak přeskočil k příběhu o Manifestu a seznamu relikvií.

„No tedy, to je ale impozantní náklad,“ zabručel Perlmutter. „Škoda že by jen málo z toho, pokud vůbec něco, přetrvalo dvě tisíciletí na dně moře.“

„Ano, kosterní zbytky jsou to nejlepší, v co mohu doufat.“

„S tím bys rozhodně píchl do vosího hnízda,“ poznamenal Perlmutter.

„Jestli něco z toho ještě existuje, zaslouží si to být nalezeno,“ opáčil Pitt.

„To rozhodně. I bez toho nákladu by nedotčená římská galéra představovala pravý poklad. Máš nějaký bod, ze kterého při pátrání vyjdeš?“

„Právě proto ti volám,“ odpověděl Dirk. „Doufám, že bys mohl vědět o nějakých neidentifikovaných starodávných vracích u jižního pobřeží Kypru. A nejspíš by mi pomohly i jakékoliv údaje o historických obchodních trasách v okolí ostrova.“

Perlmutter se na okamžik zamyslel. „Mám v knihovně několik svazků, které by ti mohly pomoci. Dej mi pár hodin a já se podívám, co by se dalo dělat.“

„Díky, Juliene.“

„Poslechni, Dirku,“ dodal Perlmutter, než zavěsil, „víš, že Kypr byl proslulý produkcí nejlepšího vína v Římské říši?“

„Ale nepovídej.“

„Slyšel jsem, že sklenice commandaria chutná stejně jako před dvěma tisíci lety.“

„Postarám se, abych ho pro tebe láhev našel, Juliene.“

„Jsi dobrý chlap, Dirku. Tak zatím.“

Perlmutter zavěsil, dlouze se napil portského a vychutnal si jeho oblou sladkou chuť. Pak zvedl své obří tělo na nohy a přistoupil ke knihovně zabírající celou zeď, která doslova přetékala svazky o námořní historii, a začal si něco broukat, zatímco se přehraboval folianty i moderními příručkami.

* * *

Ani ne za dvě hodiny zazvonil satelitní telefon Aegean Exploreru.

„Dirku, zatím jsem našel jenom drobnost, ale jako začátek by to mohlo stačit,“ řekl Perlmutter.

„Každý drobek pomůže,“ opáčil Pitt.

„Je to vrak ze čtvrtého století. V šedesátých letech dvacátého století ho objevili sportovní potápěči.

„Je římský?“

„To nevím jistě. Archeologická zpráva, kterou mám, je docela stará, ale stojí v ní, že se mezi vyzvednutými artefakty našly nějaké římské zbraně. Jak víš, Kypr nikdy neměl pro Řím zvláštní vojenský význam, spíš to byl prostor pro obchod s mědí a obilím. A vínem, samozřejmě. Takže výskyt zbraní na tom vraku by mohl být významný.“

„Stojí to za prověření. Kde se ten vrak nachází?“

„Našli ho kousek od města jménem Pissouri, které je kousek od vás na jižním pobřeží. Ten vrak ležel asi čtyři sta metrů od veřejné pláže. Našel jsem ale pozdější zmínku, že ho v devadesátých letech část vyzvedli a artefakty vystavili v Okresním archeologickém muzeu v Limassolu.“

„To se hodí,“ řekl Pitt. „Je to místo na římské obchodní trase?“

„Obvyklá obchodní loď plující z Judey by cestou do Konstantinopole spíš kopírovala pobřeží Levantského moře. Totéž platí pro římské galéry, které se obecně držely pobřeží, aby zůstaly v klidných vodách. Ale naše znalosti o námořních zvyklostech té doby jsou omezené.“

„Možná vůbec neměla namířeno na Kypr,“ opáčil Pitt. „Díky, Juliene, podíváme se na ten vrak.“

„Pokusím se toho vyhrabat víc. Zatím přeju šťastný lov.“

Když Pitt ukončil hovor, vstoupily na můstek jeho dvě děti s malými cestovními taškami na ramenou.

„Prcháte z lodi před začátkem průzkumu?“ zeptal se Pitt.

„Už víš, kde začít?“ zeptala se Summer.

„Vážený pan Perlmutter mi právě pomohl položit síť souřadnic.“

„Přemluvila jsem Dirka, aby mi pomohl vzít útokem místní archivy,“ vysvětlila Summer. „Napadlo mě, že bychom mohli najít nějaké zmínky o Manifestu nebo snad o historii místního pirátství. Nebude vadit, když se k tobě přidáme tak za den za dva?“

„Ne, to zní jako skvělý nápad. Kde se zastavíte nejdřív?“

Summer pokrčila rameny. „Upřímně řečeno jsme se ještě nepoohlédli po žádných zdejších informačních zdrojích. Neměl bys nějaký návrh?“

Pitt se neubránil úsměvu a nahlédl do poznámek, které si udělal při hovoru s Perlmutterem.

„Čistě náhodou,“ zamrkal na ni, „vím naprosto přesně, kam byste měli zajít.“

87

Summer s Dirkem našli limassolské okresní archeologické muzeum v moderní budově ležící východně od centra města, nedaleko městského parku. Množství keramiky a dalších artefaktů z bohaté kyperské historie bylo vystaveno v prostých prosklených vitrínách rozmístěných ve třech křídlech budovy. Zatímco čekali na kurátora muzea, obdivovala Summer expozici terakotových figurek zvířat z období antiky.

„Jsem Giorgos Danellis. Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se muž s okrouhlým obličejem a řeckým přízvukem.

Summer představila sebe i bratra. „Zajímáme se o vrak ze čtvrtého století, který byl objeven u Pissouri,“ vysvětlila.

„Ano, Pissourský vrak,“ pokýval Danellis hlavou. „Ta expozice je v sále tři.“

Doprovázel je do vedlejší místnosti a zeptal se: „Vy jste z Britského muzea?“

„Ne, pracujeme pro Národní podvodní a mořskou agenturu,“ odpověděl Dirk.

„Omlouvám se,“ řekl kurátor. „Před pár dny tu byl jeden pán, který se ptal na stejnou expozici. Napadlo mě, jestli nepatřil k vám.“

Došel k velké skleněné vitríně naplněné desítkami artefaktů. Summer si všimla, že se většinou jedná o keramické nádoby spolu s několika polorozpadlými úlomky dřeva s železným kováním.

„Co nám o té lodi můžete povědět?“ zeptala se.

„Pochází z první poloviny čtvrtého století,“ řekl a ukázal na zkorodovanou stříbrnou minci na nižší polici. „Na tomhle římském denáru je vyobrazen císař Konstantin s vavříny, což naznačuje, že se loď potopila okolo roku 330 našeho letopočtu.“

„Byla to římská galéra?“ zeptal se Dirk.

„Když byla objevena, vedly se na tohle téma jisté diskuse, ale většina expertů se shoduje, že šlo o obchodní galéru. Vzorky dřeva potvrdily, že byla postavena z libanonské borovice, což by tu hypotézu potvrzovalo.“ Ukázal na vyobrazení galéry s vysokou přídí a dvěma čtvercovými plachtami pověšené na stěně.

„Archeologové se domnívají, že nejspíš přepravovala obilí nebo olivový olej.“

Dirk ukázal na mořem ohlodaný jílec meče zastrčený za jedním hliněným hrncem.

„Měla na palubě zbraně?“ zeptal se.

Kurátor přikývl. „Údajně jich tam bylo mnohem víc, ale bohužel jsme objevili jen zbytek toho meče. Archeologové byli nuceni urychleně provést výzkum, protože od chvíle, kdy byl vrak objeven, ho systematicky plundrovali lupiči. Slyšel jsem, že spousta zbraní byla z vraku odnesena dřív, než tam archeologové vůbec dorazili.“

„Jak si vysvětlujete takové množství zbraní na obchodní lodi?“ zeptala se Summer.

Kurátor pokrčil rameny. „Opravdu nevím. Třeba to byla součást jejího nákladu. Nebo se na palubě plavil nějaký vysoce postavený důstojník.“

„Je tu ještě jedna možnost,“ poznamenal Dirk.

Danellis a Summer na něho zvědavě pohlédli.

„Zdá se mi,“ řekl, „že tahle loď mohla být pirátská. Připomíná mi popis zajaté kyperské pirátské lodi, který jsem četl v Caesareji. Na té se také našly římské zbraně.“

„Ano, i tak to mohlo být,“ souhlasil kurátor. „Některé osobní předměty členů posádky byly na tu dobu celkem luxusní,“ dodal a ukázal na skleněný talíř a umělecký keramický pohár.

„Pane Danellisi, nacházejí se v kyperských vodách nějaké další vraky z té doby?“ zeptala se Summer.

„Ne. U severního pobřeží je domnělý vrak z doby bronzové, ale jinak je tohle nejstarší vrak, o kterém vím. Co přesně vás zajímá?“

„Pátráme po římské galéře plující s posláním od císaře Konstantina, která se mohla ztratit v kyperských vodách. Plavila by se ve zhruba stejné době jako Pissourský vrak.“

„O tom nic nevím,“ zavrtěl kurátor hlavou. „Ale třeba byste mohli navštívit klášter Stavrovouni.“

Summer na něho skepticky pohlédla. „Proč klášter?“

„No, kromě toho, že je to krásné místo,“ odpověděl Danellis, „hostil ten klášter Konstantinovu matku Helenu, když se vracela ze Svaté země se Svatým křížem.“

88

Aegean Explorer se plazil blízko pobřeží a pak se obrátil a stejným lenošivým tempem zamířil na moře. Za jeho zádí se táhl pevně napjatý izolovaný kabel, který mizel pod hladinou. Padesát metrů za lodí byla na kabelu připevněná sonda ve tvaru doutníku klouzající asi půl metru nad dnem, jejíž dva transduktory vysílaly ke dnu zvukové vlny, které se po odrazu zachytily a změřil se čas jejich návratu. Procesory na palubě lodi převáděly sonarové signály do vizuální podoby, čímž poskytovaly obraz kontur dna.

Pitt seděl na můstku a sledoval na monitoru vlnící se dno poseté kameny. Giordino stojící nedaleko se na chvíli přestal dívat Pittovi přes rameno a prohlížel si dalekohledem pláž.

„Vychutnáváš si scenérii?“ zeptal se Gunn.

„Mohla by být lepší,“ odpověděl Giordino. „Ačkoliv ji vylepšuje párek mladých holek, které se schovávají před sluncem v jedné jeskyni.“

Pláž u Pissouri tvořil úzký pruh písku v pozadí s vysokými útesy, na kterých stála vesnice téhož jména. Jakkoliv byla tato pláž oblíbená mezi britskými vojáky sloužícími na blízké základně v Akrotiri, patřila na jižním pobřeží stále mezi ty tišší.

„Vypadá to, že budeme brzy u konce pláže,“ poznamenal Giordino, zatímco se loď dál pohybovala na východ nad určenou sítí souřadnic.

„Tak to znamená, že se blížíme k vraku,“ opáčil Pitt optimisticky.

Jako v odpověď na jeho slova se Pissourský vrak pár minut nato objevil na monitoru. Giordino s Gunnem se postavili Pittovi za záda a studovali obraz na monitoru. Zdaleka to nevypadalo jako skutečná loď, spíš jako dlouhý pahrbek, ze kterého trčely malé kousky kýlu a rámu odkryté přesýpajícím se pískem. Byl zázrak, že ze sedmnáct set let staré lodi zbylo aspoň tolik.

„Rozhodně to vypadá jako starý vrak,“ řekl Gunn.

„Je to jediný vrak, který se našel u Pissouri, takže to musí být Perlmutterova loď ze čtvrtého století,“ konstatoval Giordino. „Překvapuje mě ale, že není blíž u pobřeží,“ dodal, když si všiml, že jsou skoro tři čtvrtě kilometru od pevniny.

„Nesmíš zapomínat, že Středozemní moře bylo před dvěma tisíci lety o něco mělčí,“ podotkl Gunn.

„To by vysvětlovalo její polohu,“ opáčil Giordino. „Potopíme se k ní?“ obrátil se k Pittovi.

Pitt zavrtěl hlavou. „Není třeba. Zaprvé, už ji vybrali před námi. A zadruhé, není to náš vrak.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“ zeptal se Gunn.

„Volala mi Summer. Viděli s Dirkem expozici artefaktů v limassolském muzeu. Archeologové, kteří prováděli výzkum, si jsou jistí, že to není římská galéra. Dirk si myslí, že by to mohla být ta druhá pirátská loď, která se podílela na útoku na Římany. Později by třeba stála za ponor, ale Summer naznačila, že byla zřejmě hodně vyrabovaná už předtím, než se k ní dostali archeologové.“

„Takže ji použijeme jako výchozí bod?“ zeptal se Gunn.

„Je to ten nejlepší údaj, jaký máme,“ přikývl Pitt. „Jestli tady ta pirátská loď najela na břeh a ztroskotala, můžeme jen doufat, že je to římské plavidlo někde poblíž.“

Giordino se posadil blíž k monitoru a snažil se udělat si pohodlí.

„Tak jo, hledáme dál,“ poznamenal. „Jak řekl ten chlap, ani Řím nebyl postaven za jeden den.“

89

Summer jela na východ po hlavní pobřežní silnici z Limassolu. Dirk se řidičských povinností vzdal, protože ona právě přijela z Anglie. Kypr si jako kolonie britské koruny v první polovině dvacátého století zachoval viditelné pozůstatky bývalé britské vlády. Anglicky se mluvilo skoro všude, v jižní řecké polovině země se platilo librami a na silnicích se jezdilo vlevo.

Summer obrátila auto z půjčovny do vnitrozemí a pokračovala po kvalitní vozovce směrem k Nicosii. Když se přiblížili k východnímu výběžku pohoří Trodoos, začala silnice mírně stoupat. Po jízdě přes většinou opuštěné kopce odbočili na úzkou asfaltovou cestu. Ta ostře stoupala a klikatila se na vrcholek malé hory. Na něm se tyčil klášter Stavrovouni.

Summer nechala auto na parkovišti na úpatí klášterního komplexu. Prošli kolem prázdné vrátnice a dorazili k dlouhému dřevěnému schodišti vedoucímu na vrchol. Nedaleko seděl žebrák v potrhaných šatech a širokém klobouku, hlavu skloněnou v dřímotě. Sourozenci ho minuli po špičkách a vystoupili po schodech na pozemek kláštera, odkud byl nádherný výhled na celou jihovýchodní část ostrova. Přešli otevřené nádvoří a dorazili k vážnému mnichovi ve vlněném hábitu, jenž stál u vchodu do kláštera.

„Vítejte ve Stavrovouni,“ řekl odměřeně a pohlédl na Summer. „Možná to nevíte, ale jsme příslušníci ortodoxního athonitského řádu. Je mi líto, ale ženy do kláštera nesmějí.“

„Já si myslím, že nebýt ženy, nebyl byste tady,“ odsekla Summer. „Říká vám něco jméno Helena?“

„Je mi líto.“

Summer zavrtěla hlavou a obrátila se k Dirkovi.

„Asi zůstanu tady a prohlédnu si ty fresky.“ Ukázala na pomalované zdi nádvoří. „Užij si prohlídku.“

Dirk se ke své sestře naklonil a pošeptal jí: „Když se do hodiny nevrátím, bude to znamenat, že jsem se tu rozhodl zůstat.“

Otočil se zády k rozzuřené sestře a následoval mnicha do otevřených dřevěných dveří.

„Můžete mi povědět, jakou roli sehrála Helena v historii kláštera?“ zeptal se Dirk.

„V pradávných časech na téhle hoře stál řecký chrám. Byl už dávno opuštěný a rozpadal se, když na Kypr dorazila svatá Helena po pouti do Jeruzaléma. Říká se, že tato světice ukončila třicet let trvající sucho, které zemi sužovalo. Stavrovouni, pokud to nevíte, znamená ‚Křížová hora‘. Nechala tady postavit kostel a zanechala zde kříž kajícného lotra, který přivezla s sebou z Jeruzaléma, a také fragment Svatého kříže.“

Mnich vedl Dirka do malého kostela a kolem velkého dřevěného ikonostasu k oltáři. Na něm stál velký dřevěný kříž zasazený do stříbra. Malý zlatý rámeček zasazený do kříže chránil drobný dřevěný úlomek.

„Kostel byl v průběhu staletí hodně poškozený věkem a nájezdy bezvěrců,“ vysvětlil mnich, „nejprve Mameluků a později Osmanů. Obávám se, že z Helenina odkazu tady nezbylo nic jiného než tento posvátný kousek Svatého kříže,“ ukázal na fragment zasazený do zlata.

„Nevíte o nějakých dalších relikviích, které Helena možná na Kypru zanechala?“ zeptal se Dirk.

Mnich si promnul bradu. „Ne, o žádných nevím, ale měl byste si promluvit s bratrem Androsem. Je to náš místní historik. Podíváme se, jestli je ve své pracovně.“

Mnich vedl Dirka chodbou nalevo, ze které se vstupovalo do množství strohých pokojíků pro hosty. Na konci se nacházelo několik pracoven a Dirk tam zahlédl hubeného muže, který si potřásal rukou s jedním mnichem.

Když je míjeli, Dirk prohodil: „Ridley Bannister?“

„No, ano,“ odpověděl Bannister a podezíravě si Dirka změřil.

„Jmenuju se Dirk Pitt. Právě jsem četl vaši poslední knihu o vykopávkách ve Svaté zemi. Poznal jsem vás podle fotografie na obálce. Musím říct, že mě četba o vašich objevech zaujala.“

„Tak to děkuji,“ odvětil Bannister a podal Dirkovi ruku. Pak se znepokojeně zamračil. „Říkal jste, že se jmenujete Pitt? Nemáte čistě náhodou příbuznou jménem Summer?“

„Ano, je to moje sestra. Vlastně teď čeká venku. Vy se s ní znáte?“

„Myslím, že jsme se před nějakou dobou potkali na jedné archeologické konferenci,“ vykoktal Bannister. „Co vás tedy přivedlo do Stavrovouni?“ zeptal se, aby rychle změnil téma.

„Summer nedávno našla důkaz, že Helena možná převážela z Jeruzaléma víc než jen Svatý kříž a že se tyto relikvie možná ztratily na Kypru. Doufáme, že najdeme stopy, které by nás přivedly k římské galéře, jež plula na její rozkaz.“

Šero v chodbě zakrylo, jak Bannister náhle zbledl. „Fascinující vyhlídka,“ hlesl. „Máte nějaké tušení, kde by ty relikvie mohly být?“

„Začínáme od známého vraku poblíž vesnice jménem Pissouri. Ale jak víte, na stopy staré dva tisíce let není snadné narazit.“

„To jistě. No, je mi líto, ale musím běžet. Bylo mi potěšením se s vámi seznámit, pane Pitte, a hodně štěstí při vašem pátrání.“

„Děkuju. A nezapomeňte se cestou odsud pozdravit se Summer.“

„Nezapomenu.“

Bannister neměl samozřejmě nic takového v úmyslu. Prošel chvatně chodbou, vstoupil znovu do kostela a našel v protější zdi boční východ. Když se vynořil do slunečního světla, plížil se opatrně směrem k nádvoří, dokud nezahlédl Summer studující fresku na zdi. Počkal, až se k němu obrátí zády, přeběhl otevřené prostranství a dosáhl vrcholu schodiště, aniž si ho všimla.

Seběhl po schodech a málem zakopl o žebráka sedícího dole. Pak zamířil k autu. Rychle ujížděl po klikaté cestě k hlavní silnici, kde zajel ke krajnici a zaparkoval za hájkem rohovníků. Seděl tam, čekal a vyhlížel Dirka se Summer.

Pár vteřin poté, co Bannister odjel z parkoviště kláštera, nastartovalo tam další auto. Jeho řidič zastavil u úpatí schodiště a počkal, až otrhaný žebrák vstane a posadí se na místo spolujezdce. Žebrák si sundal klobouk a odhalil dlouhou jizvu na pravé čelisti.

„Rychle!“ vyštěkl Dhakkar na řidiče. „Nenechte ho zmizet z dohledu.“

90

Když Dirk vyšel z kláštera, stála Summer na druhé straně nádvoří.

„Jak to šlo v pánském klubu?“ zeptala se s nádechem trpkosti.

„Nebyl to zas takový mejdan, jak sis možná představovala.“

„Zjistil jsi něco?“

Dirk popsal, co se dozvěděl od klášterního historika a jak je vystaven fragment Svatého kříže.

„Mluvil jsem s místním historikem, ale neměl k Helenině návštěvě na Kypru celkem co dodat. Tohle místo bylo tolikrát vyrabováno, že tady nezbyly žádné archiválie. Sečteno a podtrženo, o žádných dalších relikviích kromě Svatého kříže nikdo nic neví.“

„A věděl něco o Helenině flotile?“

Dirk zavrtěl hlavou. „Pokud všichni vědí, dorazila Helena na Kypr bez problémů a stejně i odplula.“

„Takže k útoku na Plautia a jeho galéru muselo dojít ještě před jejím příjezdem.“

Popadla bratra za paži a táhla ho k jedné zdi nádvoří.

„Podívej se na tohle,“ řekla.

Dovedla ho k trojici velkých fresek namalovaných v jedné řadě na zdi stíněné stříškou. Fresky se na první pohled zdály být vybledlé na hranici viditelnosti. Dirk přistoupil blíž a prohlédl si první malbu. Byla to obvyklá Madona s dítětem, malý Ježíš se svatozáří v Mariině náručí. Obě postavy měly velké oči a absence perspektivy naznačovala, že obraz vznikl před dávnou dobou. Další freska zachycovala scénu ukřižování, Ježíše na kříži s hlavou hluboko skloněnou v agonii. Dirk si všiml poněkud neobvyklých postav dvou žebráků a lupičů visících na vedlejších křížích.

Pak došel ke třetímu obrazu, u něhož se Summer zastavila s potěšeným výrazem ve tváři. Byla na něm vyobrazena žena s korunou na hlavě a její profil směřoval k hornímu rohu fresky. Prstem ukazovala na vysokou zelenou horu, na níž se tyčila dvojice křížů. Ze ztvárnění kopce bylo jasně poznat Stavrovouni.

„Helena?“ zeptal se Dirk.

„Musí to být ona,“ odpověděla Summer. „A teď se podívej dolů.“

Dirk se pozorně zahleděl na spodní část fresky a uviděl modrý pruh představující moře. Pod Heleniným profilem se daly zřetelně rozeznat tři lodě na hladině. Všechny lodě byly vyobrazené jako zhruba stejně velké a poháněly je vesla i plachty. Dirk usoudil, že to vypadá, jako když dvě plavidla pronásledují třetí. Ukázal na dvě lodě vzadu.

„Zdá se, že tahle se potápí zádí napřed,“ poznamenal, „a tahle se obrací směrem na moře.“

„Podívej se na plachtu té vedoucí lodě,“ vyzvala bratra Summer.

Dirk napnul zrak a rozeznal na plachtě nezřetelný symbol. Vypadalo to jako X s P napsaným přes střed.

„To je monogram chí – ró, který používal Konstantin,“ vysvětlila. „Byl to božský symbol, který údajně spatřil ve snu před svým vítězstvím v bitvě u Milvijského mostu. Používal ho na své bojové standartě a jako znak své vlády.“

„V tom případě je na tom obrazu buďto Helena připlouvající na Kypr s doprovodem…“

„Nebo Plautiova galéra prchající před dvěma plavidly kyperských pirátů,“ dořekla za něho.

Vydrolené místo na fresce zakrývalo trasu galéry, ale zdálo se, že má namířeno ke břehu. Těsně nad obzorem byl další obrázek, nahá žena vynořující se z moře doprovázená dvojicí delfínů.

„Význam tohohle nechápu,“ prohodila Summer, když si Dirk obrázek prohlédl.

V tom okamžiku prošel kolem přísně vypadající mnich, který právě prováděl klášterem dva francouzské turisty. Dirk ho zastavil a zeptal se ho na fresky.

„Ano, jsou velmi staré,“ přisvědčil mnich. „Archeologové si myslí, že pocházejí z byzantské éry. Někteří tvrdí, že tyhle zdi byly součástí původního kostela, ale nikdo to neví jistě.“

„Tahle poslední freska,“ zeptala se Summer, „to je obraz Heleny?“

„Ano,“ potvrdil mnich. „Připlula po moři a předpovídá stavbu kostela tady na Stavrovouni.“

„Víte, co je tohle za postavu?“ zeptala se a ukázala na nahou ženu.

„To by měla být Afrodita. Víte, klášter byl postaven na ruinách Afroditina chrámu. Umělec zřejmě složil tomu místu poctu ještě předtím, než Helena zadala stavbu místního kostela.“

Summer mnichovi poděkovala a pak sledovala, jak kráčí zpátky ke dveřím kláštera.

„No, aspoň něco,“ řekla. „Teď tedy víme, že ty pirátské lodě byly dvě.“

„Podle toho obrazu to vypadá, že římské plavidlo po bitvě s piráty stále plulo. Mělo někam namířeno,“ zamumlal Dirk a zíral na fresku, až začal vidět rozmazaně. Nakonec odstoupil od zdi a dohonil Summer, která už mířila k východu.

„Myslím, že víme všechno, co se tady dalo zjistit,“ řekl. „Mimochodem, mluvila jsi s Ridleym Bannisterem?“

„Jakým Ridleym?“ zeptala se, když sestoupili po schodišti na parkoviště.

„S Ridleym Bannisterem, tím britským archeologem. Povídal, že tě zná.“

Když se dočkal nechápavého výrazu, popsal Dirk jejich setkání v klášteře.

„Nikdy jsem ho neviděla,“ odvětila Summer. Pak se jí v hlavě začala točit kolečka podezíravosti. „Jak vypadá?“

„Hubený, střední postavy, pískové vlasy. Myslím, že by ženám mohl připadat pohledný.“

Summer se náhle zastavila. „Nevšiml sis, jestli měl na ruce prsten?“

Dirk se na okamžik zamyslel. „Asi jo. Na pravém ukazováčku. Všiml jsem si ho, když jsme si potřásli rukama. Byl ze zlata a zvláštního tvaru, jako ze středověku.“

Summer zrudla vzteky. „To je ten chlap, co na mě a Julii namířil pistoli a ukradl nám Manifest. Představil se nám jako Baker.“

„Je to známý a uznávaný archeolog,“ řekl Dirk.

„Uznávaný?“ sykla Summer. „Vsadím se, že taky pátrá po té galéře.“

„Jeden z mnichů se zmínil, že pracuje na knize o svaté Heleně.“

Než došli k autu, Summer přímo běsnila. Před očima měla stále Bannistera, jak jim bere Manifest ve sklepě Kitchenerova sídla. Agresivně sjížděla po klikaté cestě od kláštera a její vztek byl na řízení znát. Když vjela na hlavní silnici, vůbec ji nenapadlo, že příčina její zloby teď sedí v autě, které je sleduje.

Než dorazili na předměstí Limassolu, byl už její vztek ten tam. A než našli městský komerční přístav, cítila se dokonce povzbuzená.

„Pokud je Bannister tady, musí ta galéra existovat,“ řekla Dirkovi.

„Rozhodně ji ještě nenašel,“ opáčil.

Summer spokojeně přikývla. Kdo ví, pomyslela si, možná jsme blíž, než si myslíme.

91

„To už odplouváme?“ zeptala se Summer. Stála na můstku Aegean Exploreru a sledovala dva členy posádky, jak navíjejí a uklízejí poutací lano na přídi. Uplynula necelá hodina od chvíle, kdy loď přirazila k molu v Limassolu a ona a Dirk nastoupili na palubu.

Pitt stál kousek od kormidla a srkal kávu.

„Musíme se vrátit k západní straně poloostrova Akrotiri, abychom dohlédli na Rudiho AUV,“ vysvětloval.

„Myslela jsem, že pátráte za pomoci vlečné sondy?“

„To ano. Už jsme dokončili první síť souřadnic u Pissouri a začali novou na západě. Ale Rudi rekonfiguroval AUV na boční skenování, tak jsme ho poslali do práce. Právě teď proplouvá velkou sítí východně od Pissouri. S Explorerem budeme pokračovat na západ a pokryjeme mnohem větší území.“

„To dává smysl,“ odpověděla. „Jak dlouho ještě zůstane AUV pod hladinou?“

„Vynoří se až za osmnáct hodin. To nám dává čas projet se sami, než ho budeme muset vytáhnout.“

„Tati, mrzí mě, že jsme k výzkumu nepřispěli něčím zásadnějším.“

„Vaše freska, zdá se, potvrzuje teorii, že Pissourský vrak byl jednou z těch pirátských lodí. Jestli ta galéra existuje, máme slušnou šanci, že ji najdeme někde blízko.“

Aegean Explorer plul dál na jih okolo tupého výběžku poloostrova Akrotiri a pak zahnul na severozápad k Pissouri vzdálenému něco přes třicet kilometrů. Senzory výzkumné lodi se brzy spojily se dvěma rádiovými bójemi, jež předávaly data z AUV, které plulo nad mořským dnem v hloubce asi šedesáti metrů. Zatímco Gunn s Giordinem procházeli záznamy AUV, spustil Pitt ze zádi Exploreru vlečnou sondu a pak se střídal u monitoru s Dirkem a se Summer.

Druhého dne v devět ráno vystoupila Summer na můstek s kávou, připravená vystřídat otce u monitoru.

„Dávají v telce něco zajímavého?“ zeptala se.

„Bohužel samé reprízy,“ odpověděl Pitt, vstal a protáhl se. „Celou noc se pod námi vlní stejné kameny a písek. Kromě malého potopeného rybářského člunu, který zachytil Dirk, nikde nic.“

„Cestou sem jsem se stavila u Ala,“ řekla a vklouzla na Pittovo místo. „Povídal, že z AUV má podobné výsledky.“

„Jsme skoro na konci sítě,“ opáčil Pitt. „Neměli bychom pokračovat dál na západ?“

Summer se na otce usmála. „Když přijde na hledání lodních vraků, ani mě nenapadne zpochybňovat tvoje instinkty.“

„Takže na západ,“ přitakal s úsměvem.

Kapitán k nim přišel od kormidla a rozložil na stole námořní mapu oblasti.

„Kde přesně chcete vyznačit novou síť souřadnic?“ zeptal se Pitta.

„Jenom protáhneme tu současnou tak daleko k pobřeží, jak to půjde. Řekněme další tři kilometry na západ, až sem,“ ukázal na malý mys na mapě.

„Tak dobře,“ přitakal Kenfield. „Protáhnu souřadnice k Petra tou Romiou, jak stojí tady na mapě, neboli k Afroditině skále.“

Summer strnula na židli. „Říkal jste Afroditina skála?“ zeptala se.

Kenfield přikývl a vzal z police nad stolem s mapami turistického průvodce po Kypru s oslíma ušima.

„Četl jsem o něm zrovna včera v noci. Petra tou Romiou nebo Romiova skála se jmenuje podle byzantského lidového hrdiny, který údajně naházel do moře obrovské balvany, aby zahnal piráty. Ty balvany je pořád ještě vidět v příboji. Ale to místo je také známé tím, že se tam patronka Kypru bohyně Afrodita vynořila z moře na vlně mořské pěny.“

„Tati, to je ono!“ vyřikla Summer a vyskočila ze židle. „To vyobrazení Afrodity na fresce. Nepředstavuje chrám na Stavrovouni, kde teď stojí klášter. To je to místo, kam mířila římská galéra. Někdo na břehu, nebo možná samotní piráti, viděli galéru prchat k těm skalám.“

„Jsou zhruba na dohled od Pissourského vraku,“ poznamenal Kenfield.

„Tohle beru,“ přikývl Pitt a usmál se dceřinu nadšení. „Takže Afroditina skála. Podíváme se, jestli nám ta bohyně projeví trochu náklonnosti.“

Krátce nato dosáhli konce prozkoumávané oblasti a vytáhli sondu na palubu. Když loď změnila kurz, aby pokračovala v pátrání o kus dál u pobřeží, bylo na můstku cítit silný optimismus. V napjatém očekávání si nikdo nevšiml, že je ze vzdálenosti tři čtvrtě kilometru sleduje malý člun, ve kterém Ridley Bannister pozoruje tyrkysovou loď dalekohledem přilepeným k očím.

92

Šest hodin na to to na velkou Afroditinu přízeň nevypadalo. Mořské dno okolo Petra tou Romiou se ukázalo prosté veškerých člověkem vyrobených předmětů. Další směnu u monitoru si vzal Dirk a zíral na nekonečné plochy skal a písku, zatímco Summer s Pittem se potloukali kolem a doufali v trefu. Giordino vstoupil na můstek a překvapilo ho, když viděl, že Summeřino nadšení přešlo ve frustraci.

„AUV se vynoří za pětačtyřicet minut,“ oznámil Pittovi.

„Tenhle pás bude za pár minut dokončený,“ poznamenal Dirk.

„Tak dobře, až dojedete na konec, skončete to a vyrazíme pro tu velkou rybu,“ řekl Pitt.

„Našli jste něco?“ zeptal se Giordino.

„Jestli máš slabost pro kamenné zahrady, vychutnal by sis místní dno,“ utrousil Dirk.

Giordino došel ke kormidlu a podíval se předním oknem ven. Když uviděl, že jsou blízko pobřeží, zvedl dalekohled a přejel pohledem po oblázkové pláži, jež se táhla od velkého shluku skal na západ.

„Neleží tam nějaká řecká bohyně?“ zeptala se Summer s nádechem sarkasmu.

„Ne, bohové dnešního slunného odpoledne pláž opustili. Nevidím dokonce ani žádné duchy ve stínu mořských jeskyní.“

Pitt k němu přistoupil s tázavým výrazem ve tváři. „Mohu se podívat?“

Zatímco se Pitt rozhlížel po břehu, oznámil Dirk, že jsou na konci prozkoumávaného pásu.

„Ale, pomohl bys mi vytáhnout sondu?“ zeptal se a vypnul sonar.

„K službám,“ odpověděl Giordino a oba muži zamířili na záď.

Pitt ještě chvíli zkoumal pobřeží a pak se obrátil ke Kenfieldovi.

„Kapitáne, dalo by se zajet blíž k pobřeží pod kurzem dvaceti stupňů?“ zeptal se.

„O co jde, tati?“ chtěla vědět Summer.

„Jenom zjišťuju, jestli král Al nenarazil náhodou znova na zlato.“

Aegean Explorer pomalu doplul do mělčích vod a Pitt viděl lépe na pobřeží. Z nízké oblázkové pláže u Petra tou Romiou se terén prudce zvedal na západ až k vrcholkům vysokých křídových útesů. Pravidelné vlny Středozemního moře se s hukotem tříštily o jejich základny a vrhaly na skály chomáče pěny. Ve stěně útesů moře vymlelo ve vápenci prohlubně nebo, jak říkal Giordino, mořské jeskyně. Právě ty upoutaly Pittovu pozornost a on si každou bedlivě prohlédl. Nakonec se soustředil na jednu z nich, malý černý otvor nízko nad vodou s volnými kameny rozesetými v ústí.

„Sonda je na palubě,“ oznámil Dirk a vrátil se s Giordinem na můstek.

Pitt odložil dalekohled. „Kapitáne, jak jsme na tom teď s přílivem?“ zeptal se.

„Právě začal odliv,“ odpověděl Kenfield. „Rozdíl mezi přílivem a odlivem je tady minimální, necelý metr.“

Pitt s úsměvem přikývl a obrátil se ke Gunnovi.

„Rudi, ty ses zabýval vznikem a vývojem oceánů. Jak velké změny ve výšce hladiny zažilo Středozemní moře v posledních sedmnácti stech letech?“

Gunn se podrbal na hlavě. „Dnešní hladina je nejspíš o dva nebo tři metry výš než před dvěma tisíci lety. Na přesné údaje bych se musel podívat do databáze NUMA.“

„To není nutné,“ odpověděl Pitt. Ještě jednou se podíval na mořskou jeskyni. „Myslím, že je tak akorát velká,“ zamumlal.

„Opravdu už musíme vyrazit vyzvednout AUV,“ naléhal Gunn.

„Dobře, ale než odplujete, vysadíte Summer a mě v zodiaku. A tebe taky, Dirku, jestli chceš jet s námi.“

„Ne, díky, tati,“ odpověděl Dirk. „Už jsem si užil dost pronásledování přízraků se Summer. Pomůžu jim s AUV.“

„Ale kam pojedeme?“ zeptala se Summer.

„Tamhle k tomu útesu.“ Pitt ukázal s úsměvem na břeh. „Kde jinde bychom mohli najít římskou galéru?“

93

Když Aegean Explorer odplul na východ, aby dohonil AUV, přidal Pitt plyn závěsnému motoru nového člunu a zamířil ke břehu. Summer seděla na přídi, dlouhé rusé vlasy jí vlály ve větru, a hleděla k blížící se jeskyni s nadějeplným výrazem ve tváři. Nízký otvor nad hladinou odrážel jen málo světla, což Pittovi prozradilo, že se jeskyně skutečně táhne hluboko do útesu.

Když připluli blíž, zjistil Pitt, že je vstup dost velký na to, aby jím zodiac proklouzl. Avšak průjezd otvorem komplikovaly vlny, přestože byl právě odliv. Napravo zahlédl skupinu plochých skal vyčnívajících z vody, doplul s člunem k nim a počkal, až je vlna zanese na jednu z nich. Summer rychle vyskočila a uvázala lano kolem jednoho balvanu, aby člun zajistila.

„Vypadá to, že se namočíme,“ prohodil Pitt, popadl baterku a vystoupil ze zodiaku.

Summer ho následovala, když přelézal skály a nakonec byl nucen brodit se vodou u ústí jeskyně. Ponořené vrstvy skal tvořily hrubou římsu, a když po ní Pitt vcházel do jeskyně, zalila ho malá vlna až ke krku. Rozsvítil baterku, kterou držel nad hlavou, a viděl, že prvních zhruba sedm metrů jeskyně tvoří tunel, který se pak rozšiřuje do temné prostory.

Zastavil se a čekal, až Summer projde po kluzkých kamenech, a chytil ji za ruku právě včas, aby nespadla do hloubky.

„Možná by bylo snazší plavat,“ vypravila ze sebe.

„Před námi vidím suchou plošinu,“ odvětil Pitt a posvítil baterkou kolem nich.

Přitiskli se k boční stěně a postupovali po ponořené římse, která postupně stoupala, dokud se zcela nevynořila z vody. Strop nad jejich hlavami se zvedl do mimořádné výšky a tunel se zároveň rozšířil ve velkou jeskyni. Voda protékala zahnutým kanálem ve tvaru velkého U, což naznačovalo, že se vrací zpátky do moře. Pitt si všiml, že voda není nehybná, ale pomalu proudí.

Kráčeli ještě několik metrů po římse, která je dovedla k velké písčité vyvýšenině. Pitta překvapilo, když uviděl, že do jeskyně pronikalo měkké, slabé světlo. Vzhlédl a uviděl prasklinu ve stěně útesu, jíž dovnitř procházelo několik slunečních paprsků.

Náhle Pitt ucítil, jak mu Summer pevně sevřela paži.

„Tati!“ vykřikla.

Uviděl, že vytřeštěně zírá před sebe. Podíval se tím směrem v očekávání, že spatří letícího netopýra nebo snad hada plazícího se po zemi. Místo toho padl jeho zrak na trup staré lodi.

Plavidlo sedělo vzpřímeně na písčité římse a ve slabém světle se zdálo být skoro nepoškozené. Když Pitt došel blíž, uviděl, že bylo postaveno před mnoha staletími. Zahnutá příď se zvedala do vysokého oblouku, který se stáčel zpět nad otevřenou palubu. V bocích nad čárou ponoru se nacházely desítky malých otvorů, kterými byla původně prostrčená vesla. Žádná vesla tam však vidět nebyla, jen z některých otvorů trčely ulámané pahýly.

Přistoupili k lodi pokryté prachem a viděli, že jediný stěžeň je ulomený u své základny a leží na zadní palubě. Pitt přejel paprskem světla k vysoké zádi a spatřil lidskou kostru ležící přes dřevěné kormidlo.

„Je to galéra,“ pronesl Pitt s úsměvem. „A od pohledu stará. Nejspíš si ulomila stěžeň, když proplouvala ústím jeskyně.“

Summer ze sebe v úžasu nevypravila ani slovo. Když došla na příď, konečně se jí podařilo zavolat na otce.

„Tati, podívej se na tohle.“

Příď lodi tvořila až po čáru ponoru masa rozlámaného dřeva. Podívala se zblízka a uviděla několik ohnutých měděných bodců trčících na obou stranách ve vodorovné řadě.

„Jediné skutečné poškození trupu,“ poznamenala Summer. „Museli několikrát najet na útes, než pronikli do téhle jeskyně.“

„Zdá se, že tady mívala připevněný bodec jako beranidlo,“ utrousil zamyšleně Pitt.

Použil bodce jako žebřík, vystoupil na příď a přehoupl se přes zábradlí. Pohled na palubu mu skoro vyrazil dech. Celou ji pokrývaly kosterní pozůstatky oděné do vybledlých tunik nebo hábitů, některé kostnaté ruce ještě svíraly meče. Kolem bylo také poházené množství štítů a kopí vypovídajících o dramatické bitvě na život a na smrt.

„Nějaké známky, že je římská?“ zeptala se Summer zdola.

„Samozřejmě že je.“

Summer při těch slovech strnula. Nebylo to chladným tónem těch slov, ale spíš proto, že je nepronesl Pitt.

Obrátila se a uviděla, jak ze tmy vychází postava Ridleyho Bannistera, mokrého od hrudi dolů. V ruce držel malou kameru, kterou zapnul, a jeskyni zalilo mlhavé modré světlo.

„No jestli tohle není uznávaný archeolog Ridley ‚Baker‘ Bannister,“ ušklíbla se Summer, když došel blíž. „Vzal jste si svou zbraň?“

„Ale ne. Ve skutečnosti to byl revolver polního maršála Kitchenera. Nerad to říkám, ale nebyl ani nabitý.“ Pozvedl kameru tak, aby ji viděla. „Rád se s vámi znovu setkávám, slečno Pittová. A teď kdybyste byla laskavá a uhnula mi z cesty, budu pokračovat v dokumentování svého objevu.“

„Vašeho objevu?“ vyhrkla a začala se v ní vařit krev. „Vy prolhaný mizero, přece jste nic nenašel!“

„Ale i tak je ta loď teď v podstatě moje. Asi bych vám měl říct, že moc dobře vycházím s ředitelem kyperského památkového úřadu. Už mám předjednaná výhradní práva na film a knihu pro případ, že loď najdu, k čemuž jste mi laskavě napomohli. Ale nebojte se, zmíním se o vás v doslovu.“

Bannister přiložil kameru k oku a začal filmovat vnitřek galéry.

„Mimochodem, je na palubě náklad zmíněný v Manifestu?“ zeptal se, zatímco přejížděl kamerou podél boku lodi.

Jak zaostřoval na poškozenou příď plavidla, nevšiml si, že k němu Summer běží, dokud nebylo příliš pozdě. Summer natáhla ruku, vytrhla mu kameru a mrštila jí o skálu. Ozval se tříštivý zvuk, jak popraskaly čočky, ale vnější namodralé světlo na kameře zůstalo neporušené.

Bannister zíral na zničenou kameru a pomalu v něm vzkypěl vztek. Popadl vyšší ženu vpředu za košili a zuřivě s ní začal třást. Summer si vzpomněla na svůj trénink v judu a chystala se mrštit jím o zem, když se jeskyní rozlehla hlasitá rána. Ozvěna ještě neutichla a Summer ucítila, jak jí Bannisterovy prsty sklouzly z košile. Archeolog na ni vrhl bolestný pohled a pomalu se svalil na zem. Zůstal nehybně ležet a Summer si všimla, že jeho khaki kalhotami prosakuje na několika místech krev.

Summer se podívala za něho a uviděla na pahorku stát tři muže. I ve slabém světle rozeznala, že vypadají jako Arabové. Nejvyšší z těch tří stál uprostřed a z hlavně samopalu Uzi se mu kouřilo. Pomalu zamířil k Summer, zbraň stále namířenou na ni, zatímco se rozhlížel po lodi.

„Takže,“ konstatoval Dhakkar nejistou angličtinou, „vy jste ten poklad našli.“

94

Summer bez hnutí stála, zatímco se k ní ti tři blížili. U jejích nohou se Bannister držel za své rány a ve tváři měl nechápavý, šokovaný výraz. Dhakkar přistoupil blíž a sklonil uzi. Jeho pozornost zaměstnávala galéra.

„Gutzman bude mít radost,“ řekl arabsky svému nejbližšímu společníkovi, vousatému ozbrojenci jménem Salaam, který se účastnil útoku na Skalní dóm.

„Co s těmi dvěma?“ zeptal se Salaam a posvítil tenkou baterkou na Summer a Bannistera.

„Zabij je a hoď jejich těla do oceánu,“ odpověděl Dhakkar a přejel rukou po trupu starodávné lodi.

Bannister, který jejich rozhovoru rozuměl, se pokusil zvednout se ze země. Summer slyšela, jak za ní sténá bolestí. Salaam ho ignoroval, přistoupil blíž k Summer a namířil jí na hlavu pistoli.

„Uteč!“

Z paluby galéry hlasitě zazněl Pittův výkřik a Arabové překvapeně strnuli. Summer zahlédla, jak se ozbrojenec před ní podíval k lodi a okamžitě vytřeštil oči hrůzou.

Vzduchem na něho svištělo pilum, římské kopí se železným hrotem. Salaam neměl čas uhnout a oštěp ostrý jako břitva se mu zabodl do hrudi. Dokonale vyrobená zbraň projela muži celým tělem a hrot se vynořil ze zad pod ledvinami. Šokovaný Arab vyplivl krev a padl mrtvý na zem.

V okamžiku, kdy Salaam dostal zásah, promýšlela už Summer své možnosti. Okamžitě jí bylo jasné, že se může buďto vrhnout po pistoli mrtvého, utéct a skočit do vody, nebo se vyšplhat za otcem na loď. Žilami jí už proudil adrenalin a nutil mozek reagovat. Ale Summer nejprve dokončila logickou úvahu. Rychle usoudila, že s pistolí by neměla proti Dhakkarovu uzi šanci. A přestože jí srdce radilo běžet za otcem, rozum jí říkal, že voda je mnohem blíž.

Potlačila emocionální nutkání, uskočila doprava a vrhla se po hlavě do vody. Vzduch už prořezával rachot střelby, když její natažené ruce prorazily hladinu a zbytek těla je následoval. Svah naplaveného písku klesal ostře dolů a ona se ponořila do hloubky, aniž si srazila vaz.

Instinktivně plavala dolů a nechala se unášet mírným proudem ke vchodu do jeskyně.

Byla zdatný plavec a adrenalin ji hnal až ke dnu kanálu v hloubce tří metrů. Voda byla černočerná, tak se pokusila použít proud, aby ji vedl kupředu. Cestou se občas odřela o skalní stěnu.

Udělala asi deset silných temp, která ji hladce hnala vodou kupředu. Potom jí začal docházet vzduch, takže zamířila pomalu k hladině, přesvědčená, že urazila dost dlouhou vzdálenost od střelce, aby se mohla rychle nadechnout. Když už ji bolely plíce, zvedla nad hlavu pěst jako potápěč při bezpečném vynoření a kopla nohama směrem k hladině. Vystoupila asi o tři metry, když její ruka náhle narazila na kámen. Pomalu posunula obličej podél natažené ruky, až se přitiskla tváří ke skále nad hlavou.

Bušící srdce jí poskočilo v hrudi, protože si uvědomila, že se vodní kanál změnil v podmořský tunel, ve kterém pro ni žádný vzduch není.

95

Dhakkarovo uzi začalo pálit v okamžiku, kdy se Summer vrhla do kanálu v jeskyni. Mířil však směrem ke galéře a provrtal její boční zábradlí vteřinu nato, než se za ně Pitt schoval. Pitt rychle seběhl na spodní palubu a zvedl kulatý dřevěný štít, který mu ležel u nohou. Máchl jím a hodil ho po Dhakkarovi jako létající talíř v naději, že odvede jeho pozornost od Summer. Dhakkar před štítem ustoupil stranou, vypálil znovu a málem Pitta u zábradlí zasáhl krátkou dávkou.

Pitt se rychle podíval přes zábradlí a uviděl, že Summer skočila do kanálu. Uslyšel i cáknutí. Voda zůstala klidná a střelci neplýtvali kulkami na kanál, což mu dodalo naději, že dcera odplave do bezpečí.

Ukázalo se, že Bannister také dokáže uhýbat před kulkami. Ve zmatku, který Pitt vyvolal hodem kopím, se archeolog odplazil za nízké skály a ukryl se. Kvůli svým zraněním přitom střídavě upadal do bezvědomí a zase se probouzel. Arabové mu stejně nevěnovali velkou pozornost. Soustředili se spíš na to, aby pomstili smrt svého kolegy.

„Dostaň se na palubu přes záď,“ křikl Dhakkar na svého kumpána poté, co se přesvědčil, že je probodnutý muž opravdu mrtvý. „Já tam půjdu přes příď.“

Arab vzal mrtvému baterku a zamířil k přídi galéry, aniž spustil pohled z Pitta nahoře na palubě.

Pitt viděl v jeskyni jen tři ozbrojené útočníky a doufal, že jich tam víc není. Neměl tušení, co jsou zač, ale bylo mu jasné, že neváhají zabíjet. Věděl, že to znamená, že je bude muset s úderem předběhnout.

Ve slabém světle prohlédl hlavní palubu galéry a uviděl na obou koncích žebříky vedoucí na palubu pro veslaře. Zamířil k tomu na zádi a cestou zvedl meč a další štít, které tam zbyly po pradávné bitvě. Štít mu připadal neobvykle těžký, a když ho obrátil, zjistil, že jsou do něho zabodnuté tři šípy. Byly to vrhací šípy, které římští vojáci začali používat těsně před pádem říše. Každý byl asi třicet centimetrů dlouhý, uprostřed měl těžké olověné závaží a na konci bronzový hrot. Pitt si dal štít pod rameno, překročil spadlý stěžeň a přešel palubu.

Když dorazil k vyvýšené zádi, uslyšel, jak se oba střelci snaží dostat na palubu na předním i zadním konci lodi. Cestou zakopl o kostru římského legionáře a málem se svalil otevřenou šachtou žebříku na nižší palubu. Proklel se za hluk, který tím způsobil, ale nehoda ho přivedla na nápad.

Pozvedl meč a zarazil ho do prkna v palubě tak, aby stál zpříma. Potom sebral torzo kostry a nasadil ho na jílec meče. Rychle kolem něho obalil plášť, který ležel opodál, a pak si všiml zlomeného kopí. Prostrčil ho mezi žebry kostry tak, aby hrot trčel výhružně dopředu. Konec násady ukryl do pláště. Ve slabém světle vypadal starodávný válečník skoro jako živý.

Nad sebou Pitt uslyšel, že útočník lezoucí na záď skočil na její vyvýšenou část. Pitt se rychle stáhl k ležícímu stěžni, přelez ten silný sloup a ukryl se v jeho stínu. Potichu vytáhl ze štítu tři vrhací šípy a sáhl do kapsy, jestli tam nenajde minci. Nahmatal čtvrťák, sevřel ho v dlani a čekal.

Střelec postupoval opatrně, trpělivě se rozhlížel po hlavní palubě, jestli nezahlédne nějaký pohyb, a pak sestoupil na palubu s kormidlem po jednom ze dvou žebříků, které byly připevněné po obou stranách šachty vedoucí až dolů. Pitt měl štěstí, že si vybral ten, který byl k němu blíž.

Pitt se držel ve stínu, dokud neslyšel mužovy boty dopadnout na hlavní palubu. Pak zvedl ruku a vyhodil minci vysoko do vzduchu. Čtvrťák dopadl přesně tam, kam Pitt chtěl – zazvonil o palubu hned vedle kostry nasazené na meči.

Polekaný útočník se okamžitě obrátil za tím zvukem a uviděl postavu v plášti svírající kopí. Bez váhání vpálil do kostry dvě kulky z automatické pistole a překvapeně se díval, jak se rozpadla. Jeho překvapení však dlouho netrvalo, protože Pitt vyskočil na nohy a vrhl první šíp ze vzdálenosti šesti metrů.

Starodávná zbraň byla překvapivě dobře vyvážená. Pitt neminul, zasáhl muže do boku. Arab hekl bolestí způsobenou ostrým hrotem a obrátil se právě v okamžiku, kdy mu druhý šíp hvízdl kolem hrudi. Nahmatal první šíp, aby ho vytáhl, a podíval se k Pittovi právě včas, aby spatřil třetí šíp letět svým směrem. Byl natolik vyvedený z míry, že jen instinktivně ustoupil stranou, aby se vyhnul smrtící šipce. Jenže paluba mu zmizela pod nohama.

S výkřikem se svalil do otevřené šachty s žebříkem, které se Pittovi podařilo vyhnout. Vteřinu nato se z paluby pro veslaře rozlehlo odporné praskání kostí následované výmluvným tichem.

„Ali?“ vykřikl Dhakkar z přídě.

Ale nikdo mu neodpověděl.

96

Podruhé ve dvou minutách musela Summer dospět k rozhodnutí, jež znamenalo život nebo smrt. Má se obrátit zpátky nebo plavat dál? Neměla tušení, jak daleko za ní klesl strop pod vodu. Mohly to být dva metry nebo dvacet. Ale při plavání proti proudu se i dvacet metrů mohlo jevit jako kilometr. Tentokrát se řídila instinktem a rozhodla se ve zlomku vteřiny. Poplave dál.

Mohutnými tempy se vrhla znovu do tunelu a pažemi nebo hlavou občas narazila do okolní skály. Při každém druhém tempu zvedla ruku nad sebe v naději, že se vynoří z vody do vzduchové kapsy. Ale pokaždé se dotkla jen ponořeného kamene. Cítila, jak jí srdce ztěžka tluče, a bojovala s reflexem vydechnout, zatímco se jí zmocňovala plíživá panika. Jak dlouho už jsem pod vodou? ptala se sama sebe. Minutu? Dvě? Zdálo se to jako věčnost. Ale ať zněla odpověď jakkoliv, věděla, že důležitější otázka zní, jak dlouho vydrží plavat.

Snažila se zabírat ještě víc, ale zdálo se jí, že plave zpomaleně, protože její mozek bojoval o kyslík. Paže a nohy ji podivně pálily následkem svalové hypoxie. Černá voda jako by jí ještě víc černala před očima a už ani necítila, jak ji v nich štípe slaná voda. Vnitřní hlas na ni volal, ať zůstane silná, ale ona cítila, že už dlouho nevydrží.

A pak to uviděla. Ve vodě nad ní se objevila slabá zelená záře. Měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi a plíce se roztrhnou. Možná to byl jen zrakový klam předcházející mdlobě, ale ona na to nedbala. Vydechla ten zbytek vzduchu, který měla v plicích, sebrala poslední zásoby energie a silně zabrala směrem ke světlu.

Údy už měla jako v ohni a v uších jí ohlušivě zvonilo. Ignorovala však bolest, pochybnosti i nutkání to vzdát a dál usilovně prořezávala vodu.

Zelená záře postupně přešla v teplé světlo, tak silné, že bylo v mořské vodě vidět částečky usazenin. Přímo nad hlavou zachytily její oči stříbrný lesklý kruh připomínající misku plnou rtuti. Ještě jednou zabrala rukama i nohama v posledním zoufalém návalu síly.

Summer vystřelila z vody jako delfín a s cáknutím dopadla zpět. Lapajíc po dechu doplavala k nedaleké skále a chytila se jejího povrchu posetého vilejši, zatímco se její tělo snažilo doplnit zásoby kyslíku a zregenerovat se. Pak v dálce uslyšela tlumenou střelbu a vzpomněla si na otce.

Rozhlédla se kolem a zjistila, že se nachází u zpola ponořené skály asi sto metrů západně od jeskyně. Potom zahlédla zodiac NUMA uvázaný k balvanu vedle dvou menších člunů. Ponořila se zpátky do vody, obeplula skály a zamířila ke člunům.

Paže měla brzy jako z olova a příboj ji několikrát málem hodil na skaliska, ale podařilo se jí doplavat až ke člunům. V zodiaku nebyla vysílačka, takže se nejprve vytáhla na palubu prvního ze dvou zbývajících člunů, malé dřevěné lodi, kterou si obstaral Dhakkar. Uvnitř jeho stísněné, otevřené kormidelny objevila námořní vysílačku a okamžitě se spojila s Aegean Explorèrent.

Dirk, Giordino a Gunn byli právě na můstku, když se z reproduktoru ozval Summeřin zoufalý hlas.

„Summer, tady Explorer. Mluv,“ ohlásil se klidně Gunn.

„Rudi, v té jeskyni jsme našli galéru. Ale přepadli nás tam tři ozbrojenci. Unikla jsem, ale táta je pořád tam a oni se ho snaží zabít.“

„Jen klid, Summer. Už jsme na cestě. Někam se schovej, než se tam dostaneme, a drž se dál od nebezpečí.“

Než Gunn pověsil mikrofon, Kenfíeld obrátil Explorer a zrychloval na maximum. Dirk popošel kupředu a zahleděl se oknem z můstku ven.

„Jsme nějakých deset nebo dvanáct kilometrů daleko,“ řekl zoufale Gunnovi. „Nemůžeme se tam dostat včas.“

„Má pravdu,“ přitakal Giordino. „Zastav loď.“

„Jak to myslíš, zastav loď?“ vykřikl Gunn.

„Dejte nám dvě minuty na spuštění Kulky a doletíme tam jako blesk.“

Gunn se nad tou žádostí na okamžik zamyslel. I pro Gunna byl Pitt víc než jen šéf, spíš něco jako bratr. Kdyby si vyměnili role, věděl přesně, co by Pitt udělal.

„Tak dobře,“ souhlasil váhavě. „Jenom se nenechte zabít.“

Dirk s Giordinem se okamžitě vrhli ke dveřím.

„Ale, sejdeme se na palubě,“ řekl Giordinovi Dirk. „Musím si cestou něco vzít.“

„Hlavně aby ti neujel autobus,“ opáčil Giordino a zmizel na zádi.

Dirk seběhl na nižší palubu, kde byla ubytovaná posádka. Doběhl k otcově kajutě, vtrhl dovnitř a přistoupil k malému vestavěnému psacímu stolu. Nad ním byla police s knihami a Dirk rychle přelétl pohledem po jejich hřbetech. Zarazil se u silného, v kůži vázaného vydání Bílé velryby od Hermana Melvilla. Vytrhl knihu z poličky a na okamžik ji otevřel.

„Na tu velkou bílou bestii, Izmaeli,“ zamumlal, strčil si knihu pod paži a vyběhl z kajuty.

97

Pitt skoro zapoměl na Dhakkara, který konečně přelezl přes příď a volal na svého komplice. Když mu odpovědělo jen ticho, rozsvítil Arab Salaamovu baterku a namířil ji na záď paluby. Paprsek světla přelétl po Pittovi, který tam stál se štítem v ruce a úšklebkem ve tváři.

Než však vyštěklo Dhakkarovo uzi, vrhl se Pitt na zem na opačnou stranu stěžně, takže mu kulky přelétly nad hlavou a zaryly se do vyvýšené paluby s kormidlem. Pitt nečekal, až se Arabovi podaří lépe namířit, rychle se odplazil přes palubu a spustil se po schodech dolů. Dhakkar vyrazil za ním.

Aliho tělo leželo sotva viditelné v pruhu světla, které dopadalo shora na spodní palubu. Pitt viděl, že Arab má hlavu vyvrácenou v nepřirozeném úhlu z toho, jak si při pádu srazil vaz. Pitt si klekl vedle teroristova těla a hledal na palubě pistoli, ale ta tam nebyla. Ali ji při pádu pustil, takže se odrazila mezi sedadla veslařů zapuštěná v palubě. Pitt odložil baterku na horní palubě, když vrhl pilum, a potmě neměl šanci zbraň najít.

Dhakkar mu přeběhl nad hlavou směrem na záď, Pitt se pustil kupředu a tápavě si hledal cestu uličkou mezi řadami sedadel pro veslaře na obou stranách. Všechny římské zbraně nechal na palubě nad sebou a teď se ocitl bezbranný v neosvětleném prostoru. Mohl jen doufat, že se dostane nahoru po žebříku na přídi dřív, než se Dhakkar spustí po tom na zádi.

Ale Dhakkar věděl, že jeho kořist prchá, a neváhal ani vteřinu. Pitt ho slyšel sestupovat dolů. Zrychlil, když uviděl slabý paprsek světla, o němž věděl, že označuje otevřené schodiště.

Dhakkar seskočil na spodní palubu a strávil pouhou vteřinu ohledáním Aliho mrtvoly. Potom si posvítil malou baterkou dopředu. Na vzdáleném konci paluby rozeznal pohyb a paprsek světla padl na Pitta snažícího se dostat k přednímu schodišti. Okamžitě zamířil a vypálil dávku ze samopalu.

Pitt se vrhl na palubu, zatímco se do dřeva okolo něho zakusovaly kulky. Okolo základny žebříku bylo rozmístěných několik beden a on se rychle odplazil dopředu, aby se za ně mohl schovat. Dhakkar došel blíž, vystřelil znovu a rozštípl jednu bednu jen kousek od Pittovy hlavy.

Neozbrojený Pitt se ocitl v bezvýchodné situaci. Jeho jedinou šancí bylo vystoupat nějak po žebříku, než se Dhakkar ještě víc přiblíží. Opět se rozhlédl po nějaké zbrani, ale všiml si jen kostry ležící opodál. To dávno mrtvé tělo patřilo římskému legionáři, protože kosti spočívaly uvnitř tuniky s brněním a lebka v přilbě. Pitt usoudil, že mrtvý voják musel propadnout šachtou schodiště, když padl v bitvě. Chvilku si brnění prohlížel, pak ho náhle popadl a vyklepal z něj staré kosti.

Počátkem čtvrtého století si římští vojáci zvolili jako materiál pro brnění železo. Bylo hrozně těžké, ale dokázalo odolat i těm nejostřejším kopím a nejsilnějším mečům. A možná, napadlo Pitta, by mohlo zastavit i devítimilimetrové střely z uzi. Pitt si nasadil těžkou okrouhlou přilbu, která měla vzadu prodloužený štít chránící krk. Pak si prohlédl brnění. Říkalo se mu kyrys a tvořily ho dva železné pláty vytvarované do podoby hrudníku, jeden na hruď a druhý na záda. Pitt poznal, že bylo vyrobeno pro muže menšího, než je on.

Nemarnil čas tím, že by se snažil si kyrys nasadit, jen si hodil oba pláty na záda a upevnil je koženým pásem kolem krku. Doplazil se k základně žebříku, vzhlédl k palubě nad sebou, zhluboka se nadechl a vyrazil vzhůru tak rychle, jak jen mu jeho nohy a ruce dovolovaly.

Dhakkar byl stále patnáct metrů daleko, když uviděl Pitta, jak vyrazil nahoru. Zkušený zabiják se okamžitě zastavil a pozvedl zbraň. Levou rukou podržel pod hlavní baterku, pečlivě zamířil na Pitta a stiskl spoušť.

Dřevo okolo Pitta explodovalo ve spršce třísek, kulky se zavrtaly do přepážky, na níž byl žebřík upevněn. Ucítil tři silné údery do zad, které ho přirazily k žebříku, ale mohl lézt dál. Silné ruce a nohy ho vytáhly na horní palubu, právě když horní příčel žebříku, na které měl ještě před okamžikem nohy, rozsekala druhá dávka.

Pitt zamířil k bočnímu zábradlí, překvapený, že se dostal nahoru nezraněný. Stále v římském brnění se chystal skočit z boku lodi, když si všiml, že na palubě leží další pilum, stejné jako to, kterým skolil prvního teroristu. Rozhodl se bránit, zvedl oštěp a pomalu se vracel ke schodišti.

Dhakkar mezitím došel k úpatí žebříku a moudře zhasl baterku. Na galéře se náhle rozhostilo mrtvolné ticho, oba muži se zastavili. Dhakkar pak začal pomalu a tiše stoupat po rozstříleném žebříku. Protože nemohl cestou nahoru zároveň držet světlo i zbraň, sevřel baterku mezi zuby a samopal zvedl nad hlavu.

Jakmile se však jeho hlava vynořila nad palubu, uviděl kousek od sebe Pitta. Pilum vylétlo z Pittovy ruky a rotovalo ve spirále směrem k Arabovi. Ale terč byl příliš malý a Dhakkar hlavu snadno schoval, takže pilum neškodně narazilo do dřevěného rámu. Dhakkar vysunul uzi a vypálil na Pitta zbytek zásobníku. Pak vylezl nahoru.

Pitt už byl u zábradlí, a když začaly divoce létat kulky, vrhl se dolů. Ale dávka ho vyvedla z rovnováhy, takže na písku asi o čtyři a půl metru níže přistál příliš neohrabaně. Když se postavil, projela mu kotníkem palčivá bolest, která ho přinutila kulhat. S podvrtnutým kotníkem se mu vodní kanál zdál náhle na kilometry daleko. Mnohem blíž však leželo Salaamovo tělo a Pitt věděl, že ten muž byl ozbrojený pistolí.

Rychle se dobelhal k mrtvému a hmatal kolem rukou.

„Hledáš tohle?“ ozval se náhle z galéry posměšný hlas.

Pitt se váhavě podíval přes rameno a uviděl Dhakkara, jak mu pistolí mrtvého Araba míří přímo na hlavu.

98

Pitt nevěděl, proč ho arab okamžitě nezastřelil. Dhakkar stál několik vteřin bez hnutí, než si Pitt všiml, že se dívá za něho. Opatrně sledoval jeho pohled ke kanálu, kde se neobvykle rozvířila hladina.

Ve vodě se rozzářilo matné světlo, které postupně sílilo, a ve vodě se objevil roj bublin. Jako první se z hlubin vynořily jasné xenonové reflektory a po nich následovala akrylová kabina a dlouhý bílý trup. Pitt se na Kulku ponuře usmál, když se vynořila celá a pohupovala se na hladině kanálu v jeskyni.

Dirk s Giordinem užasle hleděli z kokpitu na rozlehlou jeskyni a římskou galéru spočívající v jejím středu. Pak spatřili Pitta před hlavní Dhakkarovy zbraně. Oba muže teď ozařovaly reflektory ponorky. Dirk se při pohledu na Araba zakuckal.

„To je ten terorista z Jeruzaléma,“ vykoktal k Giordinovi. „Sviť na něj dál.“

Než stačil Giordino odpovědět, vyskočil Dirk ze sedadla a otevřel zadní poklop. Ve vteřině vystoupil na boční plovák, stále s knihou Hermana Melvilla v ruce. Ponorka byla skoro tři metry od břehu, když ji Giordino otočil předkem ke galéře, ale Dirk nečekal, až s ní dopluje blíž. Rozběhl se, skočil do kanálu a plaval ke břehu s knihou nad hlavou.

Dhakkar tu scénu nervózně sledoval z paluby galéry. Chvatně obrátil pistoli k Pittovi, vypálil a sledoval, jak Pitt padl na písek. Pak soustředil pozornost na ponorku. Přestože slyšel cáknutí, když Dirk skočil do vody, neviděl ho vystupovat na břeh, protože ho oslňovaly reflektory ponorky. Pečlivě zamířil, prostřelil jeden z nich, pak vpálil několik kulek do akrylové bubliny a vyřídil i druhé světlo. Teprve potom postřehl na břehu vysokou postavu s pažemi nataženými směrem k němu.

Dhakkar vystřelil jako první, ale minul a kulka prolétla Dirkovi těsně kolem levého ucha. Dirk ani nemrkl a kráčel dál přímo proti Arabovi. Tělem mu zmítala záplava emocí od lásky k Sophii po palčivou zuřivost a touhu po, pomstě. Kupodivu však mezi těmi pocity nebylo ani stopy po strachu.

Vzal si Dhakkara na mušku coltu ráže.45, který držel v natažených rukou, a stiskl spoušť. Ani rána, ani zpětný ráz zbraně nezpomalily jeho krok a on pochodoval dál jako robotický voják. Při každém kroku znovu vystřelil.

Dirkova první kulka naštípla zábradlí před Dhakkarem. Terorista střelbu opětoval, ale jeho rána šla příliš vysoko. Další šanci vypálit nedostal. Druhá kulka z Dirkovy pětačtyřicítky se Dhakkarovi zaryla do ramene a skoro mu utrhla paži. Obrátil se a spadl po zádech na zábradlí, kde to koupil znovu do boku.

Dhakkar zůstal viset přes zábradlí a pozvolna z něho vyprchával život. Dirk přišel blíž a vpálil do něho ještě pět kulek, až z teroristova těla zbyla jen odporná rudá masa, která se svezla na palubu galéry. Chvilku stál a díval se na mrtvého Araba a pak se obrátil za cáknutím, jež se ozvalo za ním.

Summer předtím navedla Kulku do vchodu mořské jeskyně a teď se přibelhala po podvodní římse. Když dorazila na suchou zem, doběhla k Dirkovi a vydechla: „Kde je táta?“

Dirk zachmuřeně kývl směrem k ležící postavě v římské přilbě, která se nacházela nedaleko prvního mrtvého útočníka. Giordino mezitím doplul s ponorkou ke břehu, vyskočil a utíkal s Dirkem a Summer k Pittovi.

Ředitel NUMA se pomalu zavrtěl, pak vzhlédl a věnoval svým dětem unavený úsměv.

„Tati, jsi v pořádku?“ zeptala se Summer.

„Nic mi není,“ ujistil ji. „Jenom se mi udělalo trochu mdlo. Pomozte mi na nohy.“

Když mu Dirk a Summer pomohli vstát, prohlédl si Giordino jeho brnění a usmál se.

„Sláva císaři!“ zvolal a uhodil se pěstí do prsou.

„Měl bych císaři poděkovat,“ opáčil Pitt a sundal si přilbu. Pozvedl ji a ukázal rýhu nedaleko spánku, kde ji škrábla Dhakkarova kulka.

„Třeba se ti aspoň konečně rozsvítí,“ utrousil Giordino.

Pitt si přesunul kyrys na hruď a prohlédl si ho. V hrudním plátu byly tři čisté otvory po kulkách, na zadním plátu však zůstaly jen důlky. Pittovi zachránil život jen fakt, že jeho brnění mělo dvě vrstvy.

„Tohle vypovídá o kvalitě římských kovářů,“ poznamenal.

Shodil brnění na zem a pohlédl na Dirka a pětačtyřicítku, kterou syn stále svíral v ruce.

„Ten colt vypadá povědomě.“

Dirk váhavě podal zbraň otci. „Jednou jsi mi vypravoval, jak ti ho Loren poslala do Mongolska schovaný ve výtisku Bílé velryby s vyřezaným otvorem.

Napadlo mě podívat se do tvé kajuty a uviděl jsem tu knihu na polici. Snad ti to nevadí.“

Pitt zavrtěl hlavou a pak pohlédl na krvavou sekanou, která zbyla z Dhakkara.

„Pořádně jsi ho zřídil,“ řekl.

„Ten šmejd vedl útoky v Caesareji a Jeruzalémě,“ odpověděl chladně Dirk, aniž se zmínil o tom, že Dhakkar byl nepřímo zodpovědný za Sophiinu smrt.

„Je divné, že se objevil tady,“ ozvala se Summer.

„Tak se mi zdá, že k tomu by měl co říct náš britský přítel,“ prohodil Pitt a ukázal na Bannistera.

Archeolog seděl opřený o skálu a omámeně na ně zíral.

„Půjdu ho prohlédnout,“ nabídl se Giordino. „A vy byste mohli zjistit, co je na palubě galéry.“

„Našel jsi ten náklad z Manifestu?“ zeptala se napjatě Summer.

„Měl jsem moc práce na to, abych ho hledal,“ odpověděl Pitt. „Tak jo, pomozte někdo zesláblému starci nahoru.“

S Dirkovou a Summeřinou pomocí vylezl Pitt na palubu galéry a sestoupil dolů po temném žebříku. Dokulhal k narovnaným bednám, za které se předtím ukryl.

„Navrhuju začít tady,“ řekl. Popadl jednu z menších beden, sfoukl z ní vrstvu prachu a posvítil si na ni baterkou. Na dřevě byl zřetelný symbol chí ró.

„Summer, tady je tvůj Konstantinův kříž,“ upozornil sestru Dirk.

Summer vzala otci z ruky baterku, prohlédla si znak a nadšeně přikývla.

Bedna nesla na boku známky poškození kulkami z Dhakkarova uzi. Pitt na naštípnutý roh opatrně poklepal pažbou pětačtyřicítky, aby bednu otevřel. Spoj snadno povolil a poškozená stěna odpadla. Z otevřené bedny vypadly na palubu obnošené kožené sandály. Summer na ně posvítila baterkou a všimla si, že je k jednomu z nich přivázaný kousek pergamenu. Sklonila se níž a ozářila latinský nápis:

Sandalii Christus

Překlad nikdo z nich nepotřeboval. Dívali se na Ježíšovy boty.

EPILOG

SPASITELÉ

99

Před chrámem Hagia Sophia se shromáždil dav, který se táhl přes více než šest bloků. Věřící křesťané stáli bok po boku se zbožnými muslimy a poutníci obou náboženství napjatě očekávali, až se otevřou dveře dělící je od expozice vystavené uvnitř. Za těch čtrnáct set let, po které byla jednou z dominant Istanbulu, zažila ta uctívaná budova nesčetně historických dramat, ale jen málo událostí v její minulosti vyvolalo takové vzrušení, které nyní pulzovalo davem toužícím proniknout dovnitř.

Ti v davu věnovali jen mizivou pozornost starému zelenému kabrioletu Delahaye stojícímu před vchodem. Kdyby se podívali pozorněji, uviděli by na boku kufru řadu otvorů po kulkách, které nový majitel auta ještě nestihl nechat opravit.

Uvnitř budovy přešla skupinka privilegovaných osob uctivě přes Korunovační nádvoří a obdivovala dvojitou expozici pod klenbou chrámu tyčící se dvacet tři metrů nad zem. Napravo našli zúčastnění výstavu věnovanou životu Mohameda, která obsahovala ukradenou bojovou standartu, část koránu napsanou jeho rukou a další artefakty ze soukromé sbírky Ozdena Celika. Na pravé straně sálu se nacházely Ježíšovy relikvie nalezené na palubě galéry na Kypru. Kolem vitrín obou expozic se začaly shromažďovat desítky ozbrojených strážných, kteří se připravovali na první otevření výstavy veřejnosti.

Giordino s Gunnem konverzovali s Loren a Pittem u skleněné vitríny s kosterními pozůstatky, když se k nim připojil doktor Ruppé.

„Je to úžasné!“ zářil Ruppé. „Nemohu uvěřit, že jste tohle dokázali. Společná výstava relikvií ze života Ježíše a Mohameda. A v takovém prostředí!“

„Vzhledem k tomu, že Hagia Sophia sloužila v minulosti jako kostel i jako mešita, zdála se jako dokonalé místo k vystavení těch památek,“ vysvětlil Pitt. „A dalo by se říct, že mi starosta Istanbulu něco dlužil,“ dodal s úsměvem.

„Rozhodně pomohlo, že ti lidé na Kypru souhlasili, že Ježíšovy artefakty zapůjčí, než postaví stálé muzeum pro relikvie a galéru.“

„Další skvěle odvedená práce,“ přitakal Ruppé. „Veřejnost bude u vytržení. Tohle je skutečně inspirující lekce v toleranci spojená s kurzem dějin náboženství.“ Pohlédl na Pitta se zvednutým obočím. „Víte, kdybych byl hazardní hráč, možná bych si myslel, že si chcete pojistit své sázky v posmrtném životě.“

„Nikdy neškodí mít pojistku,“ opáčil Pitt a zamrkal na něho.

Na druhé straně sálu stála nadšená Julie Goodyearová před malou vitrínou obsahující několik vybledlých listů papyru.

„Summer, věřila bys tomu? Tohle je skutečný dopis, který napsal Ježíš Petrovi.“

Summer se usmála zaujetí ve tváři mladé historičky.

„Ano, a pod ním je překlad. Zdá se, že instruoval Petra, aby začal dělat přípravy na velké shromáždění. Někteří bibličtí archeologové věří, že by to mohl být odkaz na Kázání na hoře.“

Julie si dokument ještě chvilku prohlížela, pak se obrátila k Summer a zavrtěla hlavou.

„Je to neuvěřitelné. Ohromující je už jen fakt, že byly ty artefakty vypsány na fyzickém dokumentu, který se zachoval až dodnes. Ale to, že se je podařilo opravdu nalézt, a navíc v tak výborném stavu, se rovná zázraku.“

„Kterému napomohla trocha tvrdé práce a štěstí,“ odvětila Summer s úsměvem. Zahlédla na protější straně Loren s Pittem a řekla: „Pojď, chci ti představit svého otce.“

Když Summer vedla Julii přes sál, přinutila ji Julie na chvilku se zastavit u prvního exponátu výstavy věnované Ježíšovi. V pevné, zabezpečené vitríně byl uložen originál Manifestu. Pod ním byla malá cedulka, na které stálo: „Zapůjčeno Ridleym Bannisterem“.

„Je milé vidět zase originál, i když mě překvapilo, že pan Bannister souhlasil s jeho vystavením,“ poznamenala Julie.

„Skoro v té jeskyni na Kypru umřel a odvážím se tvrdit, že ho ten zážitek zásadně změnil. Byl to vlastně jeho nápad, aby se Manifest nastálo vystavil s ostatními předměty na Kypru. Samozřejmě se mu podařilo napsat o Manifestu knihu a natočit film,“ dodala Summer a ušklíbla se.

Došli k Pittovi a ostatním a Summer jim představila svou kamarádku.

„Je mi potěšením setkat se s mladou dámou, která má hlavní zásluhu na objevení tohohle historického pokladu,“ řekl Pitt vlídně.

„Ale prosím vás, moje role byla podružná,“ opáčila Julie. „Relikvie jste ve skutečnosti objevil vy se Summer. A hlavně tu nejvíc fascinující,“ dodala a ukázala na vitrínu za Pittem.

„Ano, Ježíšovy kosterní pozůstatky,“ přikývl Pitt. „Nejprve vyvolaly pořádný rozruch. Ale po pečlivé analýze nápisu na přední straně té kamenné skřínky se zjistilo, že tam je vlastně napsáno Josef, ne Ježíš“. Množství expertů tvrdí, že se jedná o Josefa Arimatejského, ale asi to nikdy nebudeme vědět jistě.“

„Řekla bych, že je to pravděpodobné. Byl dost bohatý na to, aby si mohl dovolit hrobku a tuhle schránu. Proč by ji Helena jinak přidala do sbírky? Je jen škoda, že se ty kosti ztratily.“

„Tuhle záhadu přenechám vám,“ usmál se Pitt. „Když už mluvíme o záhadách, Summer se mi zmínila, že jste našla novou stopu týkající se lorda Kitchenera a Hampshiru.“

„Ano, našla. Summer vám možná vyprávěla, jak jsme objevily dopisy od biskupa jménem Lowery, který krátce před potopením Hampshiru nutil Kitchenera, aby mu Manifest odevzdal. Lowery se nedlouho poté zmrzačil při autonehodě a nakonec si vzal v návalu deprese život. V dokumentech jeho rodiny jsem našla dopis na rozloučenou, v němž se přiznává ke svému podílu na katastrofě Hampshiru. Loď byla potopena úmyslně ze strachu, že Kitchener odváží Manifest do Ruska, aby byl zveřejněn. V době, kdy byly síly v první světové válce vyrovnané, se anglikánská církev jeho obsahu zjevně obávala, zvlášť vzhledem k možnosti existence Ježíšových kosterních ostatků – a jejich paradoxu vzhledem ke vzkříšení.“

„Řekl bych, že církev bude mít co vysvětlovat.“

Zatímco rozmlouvali, došla Loren k malému obrazu vystavenému za stojany s hedvábnými šňůrami. Tento exponát, který měl šanci stát se nejoblíbenějším předmětem z celé výstavy, byl dobový portrét Ježíše na dřevěné desce, namalovaný římským malířem. Přestože umělec postrádal zručnost Rembrandta nebo Rubense, vytvořil překvapivě realistickou podobiznu hloubavého muže. Z modelu s protáhlým obličejem, tmavými vlasy a plnovousem vyzařovala silná aura. Loren usoudila, že je to způsobeno očima. Olivově zbarvené zornice skoro vyskakovaly z desky a zářily směsicí intenzity a vášně.

Loren si obraz několik minut prohlížela a pak k sobě zavolala Summer.

„Jediná dobová podobizna Ježíše,“ pronesla Summer s úctou, když přišla k ní. „Není to pozoruhodné?“

„Ano, to je.“

„Většina římských obrazů, které se z té doby dochovaly, jsou fresky, takže je takovýhle portrét skutečnou raritou. Jeden expert se domnívá, že ho možná vytvořil stejný umělec, který namaloval známou fresku v syrské Palmýře. Ten umělec nejspíš tvořil fresky v domech boháčů v Judeji a přivydělával si portréty. Historici si zřejmě myslí, že zachytil Ježíše na vrcholu jeho životní dráhy, krátce předtím, než byl zatčen a ukřižován.“

Pečlivě si prohlédla tvář na portrétu.

„Vypadá vážně jako pravý obyvatel Středomoří, že?“ řekla Summer. „Skutečný muž holdující slunci a větru.“

„Rozhodně nepůsobí jako na obrazech středověkých umělců, kteří ho ztvárňovali tak, že vypadal, jako by se narodil ve Švédsku,“ poznamenala Loren. „Nepřipomíná ti někoho?“ zeptala se, aniž odtrhla z obrazu oči.

Summer naklonila hlavu ke straně, ještě chvilku si portrét prohlížela a pak se usmála. „Vlastně ano, jistá podoba tu je.“

„A komu má být podobný?“ zeptal se Pitt, který k nim právě přistoupil.

„Má vlnité černé vlasy, štíhlou tvář a snědou pleť,“ odpověděla Loren. „Stejné rysy jako ty.“

Pitt se podíval na obraz a zavrtěl hlavou. „Ne, nemá tak zelené oči jako já. A soudě podle doby, ve které žil, nemohl měřit víc než sto šedesát centimetrů a vážit víc než padesát kilo. A je mezi námi ještě jeden velký rozdíl.“

„A jaký?“ zeptala se Loren.

„On po vodě chodil. Já v ní plavu.“

100

Odpolední horko polevilo a slunce vrhalo dlouhé stíny na budovu jeruzalémského okresního soudu. Porota přečetla svůj verdikt. Televizní reportéři a novináři vyběhli z budovy jako první, celí žhaví napsat reportáže z procesu. Pak se vyrojili diváci, kteří mezi sebou živě rozmlouvali o výsledku. Jako poslední se objevili svědkové a právníci, vděční, že dlouhý proces konečně dospěl ke konci. Kdo se však neobjevil, byl obžalovaný Oscar Gutzman. Nevyšel z hlavních dveří soudní budovy jako svobodný člověk. Spoutaného a přísně střeženého ho v tichosti odvedli zadním východem do policejní dodávky, která ho odvezla do věznice v Šikmě, aby tam nastoupil výkon trestu.

Dirk junior a Sam Levine se zdrželi v hale, aby poděkovali právníkům obžaloby za jejich práci, a pak vyšli do slábnoucího slunečního světla. Oba muži měli ve tvářích zklamaný výraz, protože věděli, že rozsudek nikdy nevyváží smrt Sophie a jejího kolegy.

„Patnáct let za spoluvinu a napomáhání k vraždě agenta Holdera v Caesareji,“ řekl Sam. „Nic lepšího jsme ani čekat nemohli.“

„Mělo by to zajistit, že se nedostane ven živý,“ opáčil netečně Dirk.

„Při jeho chatrném zdraví bych se divil, kdyby přežil první rok.“

„Tak to bys sebou měl hodit, jestli ho chceš obžalovat z loupeže starožitností,“ podotkl Dirk.

„Vlastně jsme se už dohodli s jeho právníky. Ačkoliv jsme měli dost důkazů, aby byl odsouzen za prodej kradených artefaktů, přidat mu pár let k současnému trestu by nestálo za tu námahu.“

„A co jsi získal na oplátku?“

„Všechna obvinění byla stažena výměnou za spolupráci při probíhajícím pátrání po zdrojích starožitností z jeho sbírky. A navíc,“ dodal Sam s úsměvem, „Gutzman souhlasil, že po své smrti odkáže celou svou sbírku státu Izrael.“

„To je docela slušný úlovek.“

„Taky si to myslíme,“ odvětil Sam, když sešli ze schodiště před soudní budovou. „Je to aspoň malá náhrada za naše ztráty.“

„Dobře vědět, že z toho vzešlo aspoň něco dobrého,“ opáčil Dirk. Potřásl Levinovi rukou. „Bojuj dál, Same. Sophie by chtěla, abys pokračoval.“

„Taky budu. Dávej na sebe pozor, Dirku.“

Když Sam zamířil k parkovišti, uslyšel Dirk, jak na něho někdo volá. Obrátil se a uviděl Ridleyho Bannistera, který sestupoval po schodišti a opíral se o naleštěnou hůl.

„Ano, Bannistere?“

„Neměl byste chvilku?“ zeptal se archeolog a dokulhal k Dirkovi. „Jenom bych vám chtěl říct, že jsem před začátkem procesu nevěděl, že jste si se slečnou Elkinovou byli blízcí. Byla něco jako má profesní kolegyně, i když jsme se často rozcházeli v názorech. Ale vždycky jsem si jí vážil, byla to pozoruhodná žena.“

„Sdílím vaše pocity,“ pronesl Dirk tiše. „A děkuju vám, že jste se zúčastnil procesu. Vaše svědectví byla pro usvědčení Gutzmana zásadní.“

„Věděl jsem, že kupuje kradené starožitnosti, ale nikdy by mě nenapadlo, že by zašel tak daleko a najal si cvičené teroristy, aby obohatil svou sbírku. Je snadné propadnout kouzlu artefaktů a já se v tomhle směru také hodně provinil. Ale nakonec je třeba zachovat se správně. Vy a vaše rodina jste mi ukázali cestu, a navíc jste mi zachránili život. Vždycky vám za to budu vděčný.“

„Jak dlouho budete potřebovat tohle?“ zeptal se Dirk a ukázal na hůl.

„Už jen asi dva týdny. Doktoři na Kypru odvedli skvělý kus práce, když mě dávali dohromady.“

„Je od vás hezké, že jste zapůjčil Manifest do jejich nového muzea.“

„Patří k ostatním předmětům, které věnovala NUMA,“ odpověděl Bannister. „Třeba si tím vylepším svůj obraz u vaší sestry. Summer je mimochodem moc milá a výřečná mladá dáma. Vyřiďte jí prosím, že bych byl poctěn, kdybych s ní někdy mohl povečeřet.“

„Povím jí to. A co máte teď v plánu?“

„Najít Archu úmluvy. Objevil jsem stopu, která naznačuje, že by mohla být ukrytá v jedné jeskyni v Jemenu. Vypadá to slibně. A co vy?“

„Myslím, že jsem s prací ve Středozemním moři na nějaký čas skončil,“ odpověděl Dirk tiše.

„No, hodně štěstí, ať už se vypravíte kamkoliv. A pozdravujte ode mě otce a Summer.“

„Ať se vám daří, Bannistere. Určitě se ještě uvidíme.“

Dirk se díval, jak archeolog kulhá ke stanovišti taxíků a jeden si zastavuje. Dirkův hotel byl vzdálený jen pár bloků, tak se rozhodl, že tam dojde pěšky. Jak kráčel ulicemi západního Jeruzaléma, brzy přestal vnímat hustý provoz a přeplněné chodníky a jeho mysl se ztratila v citové mlze.

Minul hotel, šel ještě asi půldruhého kilometru a vstoupil Herodovou branou do Starého města. Kráčel nepřítomně úzkými uličkami veden neviditelným kompasem na východ.

Riskantně přešel ulici za drobnou jeptiškou, vzhlédl a zjistil, že stojí u kostela svaté Anny. Cítil, jak se v něm rozhostil klid, když ho obcházel dozadu k lázním Bethesda.

Lavička, na které nedávno seděl se Sophií, byla prázdná, a on se usadil do stínu platanu. Ztracen v myšlenkách hleděl na prázdný bazén ještě dlouho poté, co slunce zapadlo za obzor. Když se pak pod noční oblohou zvedl chladný vítr, který přinesl sladkou vůni jasmínu, stále rozjímal.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai