PROLOG

LONDÝN, ANGLIE 1864

Muž známý jako Jotun Strode cílevědomě kráčel předjitřní mlhou, límec námořnického kabátu měl zvednutý a šálu těsně ovinutou kolem krku a úst. Jeho dech se srážel ve vzduchu před ním.

Náhle se zastavil a naslouchal. Nebyly to kroky? Podíval se doleva, pak doprava. Odněkud zepředu k němu dolehlo tlumené cvaknutí. Podpatek na dlažebním kameni. Jotun – na tak velkého muže svižně, ustoupil do stínů mezi sloupy klenuté brány. V kapse kabátu sevřel rukojeť koženého zabijáku vyplněného olovem. Boční uličky a zadní dvorky Tilbury nikdy nebyly přívětivým místem a nejméně v době mezi západem a východem slunce.

„Proklínám tohle město,“ zabručel Jotun. „Temné, vlhké, studené. Bůh mi pomoz.“

Postrádal manželku, postrádal vlast. Ale zde ho potřebovali, anebo spíš jeho schopnosti. Pochopitelně věřil jejich úsudku, nicméně byly chvíle, kdy by s radostí vyměnil současný úkol za řádné bitevní pole. Tam alespoň znal nepřítele a věděl, co ho čeká: zabít, nebo být zabit. Jak jednoduché. Avšak i přes jejich odloučení dávala jeho žena jasně přednost současnému působišti před dřívějšími.

„Raději když jsi daleko, ale živý, než blízko a mrtvý,“ řekla mu, když obdržel rozkazy.

Jotun vyčkával několik dalších minut, ale již se nic neozvalo. Pohlédl na hodinky: půl čtvrté. Za hodinu budou ulice kypět životem. Jestli se s ním chce informátor setkat, musí k tomu dojít dřív.

Vrátil se na ulici a pokračoval na sever, až došel k Malta Road, pak zamířil na jih k dokům. V dálce zaslechl chřestění osamělé bóje a ucítil pach řeky Temže. Vpředu skrz mlhu spatřil v jihovýchodním rohu Dock Road osamělou postavu kouřící cigaretu. Jotun po špičkách přešel ulici a kráčel vpřed, dokud neviděl dál za roh. Muž byl pochopitelně sám.

Jotun ustoupil do boční uličky a pak jednou tiše hvízdl. Muž se otočil. Jotun rozškrtl o nehet palce zápalku, nechal ji krátce vzplanout a pak ji zamáčkl mezi palcem a ukazováčkem. Muž přešel k němu.

„Dobré ráno, pane.“

„To je sporné, Fancy.“

„Vskutku je, pane.“ Fancy se rozhlédl oběma směry.

„Nervózní?“ zeptal se Jotun.

„Co, já? Proč bych měl být nervózní? Lidi jako já tu chodí i uprostřed noci. Čeho bych se měl bát?“

„Dobrá, poslouchám.“

„Je tady, pane. Stále zakotvená jako poslední čtyři dny.

Ale jen na jednom lanu. Vyzpovídal jsem kamaráda, co pomáhá dole v docích. Povídá se, že vypluje po řece.“

„Kam?“

„Do millwallských doků.“

„Millwallské doky nejsou ještě dostavěné, Fancy. Proč mi lžeš?“

„Nelžu, pane, takhle jsem to slyšel. Millwall. Dnes dopoledne.“

„V Millwallu už mám svého člověka, Fancy. A ten tvrdí, že budou zavřené ještě nejméně týden.“

„Promiňte, pane.“

Jotun zaslechl povědomé zaškrábání koženého oděvu na zdi za sebou v uličce a ihned si uvědomil, že se Fancy omlouvá za něco úplně jiného. Trochu útěchy mu přineslo jen přesvědčení, že ho ten malý mizera nezradil ze zlé vůle, ale spíš z chamtivosti.

„Teď se seber a zmiz, Fancy… Co nejdál. Pryč z Londýna. Jestli tě ještě uvidím, rozpářu ti břicho a nakrmím tě tvýma vlastníma vnitřnostma.“

„Už mě nikdy neuvidíte, pane.“

„Pro svoje vlastní dobro se o to postarej.“

„Vážně promiňte. Vždycky jsem vás měl…“

„Ještě slovo a bude tvoje poslední. Zmiz.“

Fancy se rozběhl pryč a rozplynul se v mlze.

Jotun rychle zvážil možnosti. Skutečnost, že mu Fancy lhal o Millwallu, znamenala, že mu lhal i o lodi, takže ta popluje naopak po proudu, a ne proti němu. A to nesmí dopustit. Nyní se nabízela otázka: Je moudřejší před těmi muži, kteří se k němu plíží, utéct, anebo s nimi bojovat?

Kdyby se dal na útěk, začnou ho pronásledovat, a poslední, co potřebuje, je povyk tak blízko doků. Posádka lodi je beztak už celá napjatá a on ji potřebuje zaskočit nepřipravenou.

Jotun se otočil a pohlédl do uličky.

Byli tři, jeden jen o kousek menší než on, dva mnohem menší, ale všichni svalnatí se širokými rameny a hranatými hlavami. Pouliční zabijáci. Hrdlořezové. Kdyby bylo dost světla, aby Jotun rozeznal jejich obličeje, určitě by viděl málo zubů, hodně jizev a malé, kruté oči.

„Dobré ráno, pánové. Jak vám mohu pomoci?“

„Nedělejte si to ještě těžší,“ zachrčel největší z nich.

„Nože, pěsti anebo obojí?“ zeptal se Jotun.

„Cože?“

„Ale nic. Je to na vás. Tak pojďte, ať to máme za sebou.“

Jotun vytáhl ruce z kapes.

Ten velký se na něj vrhl. Jotun zahlédl, jak z opasku vytahuje nůž. Dobře načasovanou ránou mu chtěl otevřít stehenní tepnu nebo rozpárat slabiny. Jotun měl výhodu nejen pěti centimetrů výšky, ale nejméně deseti centimetrů v rozpětí paží a hned toho i využil a uštědřil mu jeden ze svých proslulých zvedáků. V poslední chvíli švihl zabijákem skrytým v dlani. Olověný prut potažený kůží zasáhl velkého muže přímo pod bradu. Hlava mu odskočila, zapotácel se dozadu, narazil do svých kumpánů a pak se zřítil k zemi.

Jeho nůž zazvonil o dlažbu. Jotun udělal dlouhý krok vpřed, zvedl koleno na úroveň pasu a prudce dupl podpatkem muži na kotník a zlomil mu ho. Muž začal řvát.

Zbylí dva zaváhali, ale jen na okamžik. Za podobných okolností se často vlci rozutečou, když padne vůdce smečky, ale tihle muži byli zvyklí na neuspěchaný boj.

Ten napravo obešel padlého druha, nahrbil se a rozběhl se vpřed jako útočící býk. Šlo pochopitelně o úskok. V jedné ruce skrýval nůž a ve chvíli, kdy by ho Jotun popadl, by bodl. Jotun rychle přenesl váhu na levou nohu, pokrčil ji a odrazil se vpřed, současně mohutně vykopl pravou. Zasáhl útočníka naplno do obličeje. Zaslechl tiché křupnutí kosti.

Protivník padl na kolena, chvíli se kymácel a pak se zřítil tváří přímo na dlažbu.

Poslední zaváhal a Jotun si uvědomil, že to je jeho šance: využít okamžiku, kdy si muž uvědomí, že zemře, pokud se nerozhodně správně.

„Jsou naživu,“ řekl Jotun. „Ale jestli se ty neotočíš a neutečeš, tak tě tu zabiju.“

Muž stál jako přimražený, nůž napřažený před sebe.

„No tak, hochu, vážně ti zaplatili tolik?“

Muž nechal nůž klesnout. Ztěžka polkl, zavrtěl hlavou a pak se otočil a utekl.

———

Jotun také běžel. Uháněl ulicí ze všech sil přímo k Dock Road, pak přes pás živého plotu a okolo St. Andrews.

Krátká ulička ho zavedla k dvojici skladišť. Prosprintoval mezi nimi, přehoupl se přes plot, tvrdě dopadl, překulil se zpět na nohy a pokračoval v běhu, dokud neuslyšel, že mu pod nohama duní prkna. Doky. Podíval se vpravo, pak vlevo, ale viděl jen mlhu.

Kudy dál?

Rozhlédl se, přečetl si domovní číslo nad hlavou, pak se otočil na patě a běžel asi padesát metrů jižním směrem.

Zprava k němu dolehlo šplouchání vody. Podíval se tam.

Klenul se tam nejasný velký obrys. Prudce zastavil, narazil přitom do hromady beden, klopýtl, ale pak znovu našel rovnováhu. Vyskočil na nejmenší bednu a pak přeskákal na vyšší patro. Dohlédl až na hladinu sedm metrů pod sebou.

Podíval se proti proudu, nic, pak pohlédl směrem po proudu.

Dvacet metrů od břehu uviděl slabý žlutý svit vycházející zpoza několikadílného okna; nad ním za palubním zábradlím lodní kormidelnu.

„Sakra!“ vyštěkl Jotun. „Ať se na místě propadnu!“

Loď se rozplynula v mlze a zmizela.

KAPITOLA 1

OSTROV CHUMBE, ZANZIBAR, TANZANIE

Žraloci se pohybovali na okraji viditelnosti, elegantní šedé stíny, které dovolovaly Samovi a Remi zahlédnout jen záblesky ploutví ostrých jako nože a šlehajících ocasů, než se opět ztratily za závojem rozvířeného písku. Remi opět nedokázala odolat příležitosti k fotografování a požádala Sama, aby jí posloužil coby živé měřítko, když namířila vysokorychlostní podvodní fotoaparát na něj a krmící se změť těl za ním. Sam se v tu chvíli bál méně žraloků než propasti těsně za zády, padesátimetrového srázu z písečné mělčiny do temné hlubiny Zanzibarského průlivu.

Remi vzhlédla od fotoaparátu, usmála se očima za potápěčskou maskou a ukázala mu o. k. Sam s ulehčením začal plavat k ní. Společně si klekli na písečné dno a sledovali výjev. Byl červenec, což u břehů Tanzanie znamenalo období monzunů a to zase znamenalo, že teplý Východoafrický pobřežní proud (EACC) plyne od jihovýchodu, dokud nenarazí na jižní cíp Zanzibaru, kde se rozpadne na menší proudy směřující ke břehu a zpět na moře. Pro žraloky to představuje „potravní tepnu“ v třicetikilometrové mezeře mezi Zanzibarem a pevninou, která unáší jejich kořist k severu. Remi to pojmenovala neodolatelný pohyblivý bufet.

Sam a Remi dávali pozor, aby zůstali uvnitř pásma, jemuž říkali bezpečná zóna, šlo o padesátimetrový křišťálově průzračný pás vody okolo ostrova Chumbe. Za ním už začínal spád do průlivu. Předěl se nedal přehlédnout.

Proud plynul rychlostí nejméně šesti uzlů a zdvihal rozvířený závoj písku, jak se otíral o podloží ostrova. Sam s Remi to nazvali zónou bez návratu; jediný krok do tohoto povrchového proudu od pobřeží, a pokud jste nebyli zajištěni lanem, ocitli jste se na jednosměrné cestě na širé moře.

Přes uvedené nebezpečí, anebo právě kvůli němu – patřil tento každoroční výlet na Zanzibar k jejich oblíbeným.

Spolu se žraloky, trofejními rybami, zrádnými proudy a podvodními písečnými bouřemi trvajícími měsíce nabízel EACC i poklady, i když většinou jen zlomky a jednotlivé kousky, které neměly větší cenu než psychologickou, ale Samovi a Remi to stačilo. Po staletí lodi zásobovaly východoafrické pobřeží od Mombasy až po Dáresalám, mnohé z nich naloženy zlatem, drahokamy a slonovinou pro koloniální města. A v Zanzibarském průlivu se jich nepočítaně potopilo, jejich náklad byl nyní rozeset po dně a jen čekal na správný proud, který by ho odkryl nebo přihrál do rukou zvědavých potápěčů, jako byli Fargovi. Za ty roky zde nalezli zlaté a stříbrné mince od dob římské říše až po Španěly, čínskou keramiku, cejlonský nefrit, stříbrné nádoby… Brali všechno, fantastické kousky i ty obyčejné.

Během letošního výletu našli pouze jednu pozoruhodnou věc: kosočtverečnou zlatou minci tak obalenou vilejši, že se nedaly rozeznat žádné podrobnosti.

Sam a Remi pozorovali ještě pár minut krmící se žraloky a pak na sebe kývli a zamířili podél dna na jih, tu a tam se zastavili a pingpongovou pálkou odmetli písek v naději, že hrbolek, který upoutal jejich pozornost, může být skrytým kouskem historie.

Ostrov Chumbe, přibližně deset kilometrů dlouhý a tři široký, má podobu dámské kozačky s holení, kotníkem a nártem obrácenými k průlivu a lýtkem a ostrým vysokým podpatkem směřujícími k Zanzibaru. Těsně nad kotníkem se v písečném podloží nacházela průrva, zátoka vedoucí do laguny vytvořené vysokým podpatkem.

Po patnácti minutách plavání nad písečným dnem Sam s Remi dosáhli průrvy vedoucí k podpatku, pak se stočili na západ, dokud se neocitli deset metrů od pláže, a pak zamířili opět na sever a pokračovali v pátrání. Nyní postupovali mnohem opatrněji. Právě na tomto pásu písčitého podloží se hlavní proud nebezpečně otíral o pobřeží, klín zpěněné vody zužující jejich bezpečnou zónu na necelých dvanáct metrů.

Remi plavala pár metrů před Samem blíž ke břehu a oba průběžně kontrolovali, jestli to toho druhého nezanáší příliš blízko k propasti.

Sam koutkem oka zahlédl, jak se něco zalesklo, prchavý zlatý záblesk. Přestal plavat a nejdřív zabořil kolena pevně do písku, pak zaťukal nožem na kyslíkovou láhev, aby si získal Reminu pozornost. Zarazila se a otočila k němu.

Ukázal na dané místo. Přikývla. Pak plavali, Sam v čele, ke břehu, dokud neuviděli písčitou mělčinu. Hradba písku byla vysoká téměř čtyři metry, okraje tvořily sráz spadající od úrovně prsou až do hloubky sedmi metrů. Zastavili se před vyvýšeninou a rozhlédli se.

Remi rozhodila ruce: Kde?

Sam pokrčil rameny a začal prozkoumávat vyvýšeninu shora dolů. Tady. Sedm metrů vpravo to zahlédl znovu, záblesk zlata. Plavali dál a znovu se zastavili. Ocitli se ještě blíž zóny bez návratu, měli ji necelé dva a půl metru za zády. Dokonce i z této vzdálenosti cítili tah proudu, bylo to jako vír snažící se stáhnout je do hlubiny.

Z písku ve výši pasu vyčnívalo asi patnáct centimetrů něčeho připomínajícího obruč sudu. I když to bylo zašlé a pokryté vilejši, na několika místech zapracoval proud společně s pískem a obnažil třpytící se kov.

Sam natáhl ruku a ometl okolí obruče. Odhalená část se rozšířila na dvacet, pak pětadvacet centimetrů, než kvůli zakřivení opět zmizela v písku. Sam zvedl pálku výš s tím, že odkryje i část sudu, pokud dřevo ještě nezetlelo.

Náhle přestal odhrnovat písek. Podíval se na Remi a všiml si, že má oči za brýlemi pořádně vykulené. Nad obručí nebylo tlící dřevo, ale opět zakřivená kovová plocha zezelenalá patinou. Sam klesl na kolena a plazil se po nich vpřed, až téměř nalehl na vyvýšeninu, poté se sehnul a začal odhrabávat pálkou písek pod obručí. Asi po půlminutě se objevila dutina. Sam do ní pomalu a opatrně vsunul ruku a prozkoumal roztaženými prsty prázdný prostor.

Po chvíli ruku vytáhl a couval od předmětu, dokud se neocitl opět vedle Remi. Tázavě se na něj podívala. Přikývl.

Už nebylo pochyb. Jejich sud vůbec nebyl sud, ale spíš lodní zvon.

———

„No, to je tedy překvapení,“ prohlásila Remi, když se za pár minut vynořili.

„Taky bych řekl,“ souhlasil Sam poté, co si vyndal náustek. Největší předmět, který doposud našli, bylo kuchařské prkénko z ryzího stříbra, pocházející z lodě torpédované za druhé světové války.

Sundala si ploutve a hodila je přes bort na záďovou palubu pronajaté lodi, osmimetrové jachty Andreyale Joubert-Nivelt pro pobřežní plavbu, postavené z lakovaného týkového dřeva a vybavené retro podvodními okénky, a pak vyšplhala za Samem po žebříku. Když si svlékli zbytek výstroje a uložili ji do kabiny andreyale, Remi vylovila z příruční chladničky pár lahví s vodou a jednu hodila Samovi. Sedli si do křesílek na palubě.

„Jak dlouho myslíš, že tam pod vodou je?“ zeptala se Remi.

„Těžko říct. Získat takovou patinu netrvá zas tak dlouho.

Museli bychom změřit sílu její vrstvy na zbytku pláště.

Vnitřek zvonu vypadal celkem zachovale.“

„A srdce zvonu?“

„To jsem nenahmatal.“

„Zdá se, že nás čeká rozhodování.“

„Přesně tak.“

Nejenže tanzanské úřady měly velmi nekonvenční zákony, když došlo na podmořské nálezy; ostrov Chumbe byl znám i jako Korálový park Chumbe a většinu jeho vod tvořilo Útesové útočiště a souše zase veřejnosti nepřístupná lesní rezervace. Než by Sam a Remi mohli něco podniknout, musí zjistit, jestli zvon oficiálně leží v některé z chráněných oblastí. Pokud tuto překážku překonají, mohou teprve s čistým svědomím přistoupit k dalšímu kroku: určení původu a/nebo historie zvonu, což je nutné, pokud by na něj chtěli vznést právní nárok, než informují o jeho existenci místní úřady. Pohybovali se teď na tenkém ledě. Pokud ho přejdou, mohou získat významný historický nález, ale pokud něco nevyjde, podle zdejších zákonů by v nejlepším případě o svůj objev přišli, v horším by je čekalo obvinění ze zločinu.

Podle zákona si mohli vzít jakýkoli nalezený předmět vyrobený lidskou rukou, pokud jeho vyzdvižení nevyžadovalo „žádný zásah do místní přírody“. Drobnosti jako Remina kosočtverečná mince byly v pořádku, ale lodní zvon představoval úplně jinou kategorii.

Nic z toho nebylo pro Fargovy novinkou. Spolu i každý zvlášť, soukromě i profesionálně Sam a Remi hledali poklady, památky a řešili záhady po většinu svého dospělého života.

Remi kráčející v otcových stopách vystudovala Bostonskou univerzitu a získala akademický titul z antropologie a historie se specializací na dávné obchodní cesty.

Samův otec, který zemřel před několika lety, býval jedním ze šéfinženýrů vesmírných programů NASA a Samova matka, velmi temperamentní dáma, vlastnila loď pro sportovní potápění.

Sam získal diplom inženýra na Caltechu, Kalifornském technologickém institutu, a spolu s ním i sbírku cen za lakros a fotbal.

Když Sam končil studia na Caltechu, nabídl mu práci muž, o kterém později zjistil, že pracuje v DARPA – Agentuře pro pokročilé obranné výzkumné projekty, vládní výzkumné a vývojové sekci. Perspektiva čistého tvůrčího výzkumu v kombinaci se službou vlasti byla tak lákavá, že se Sam dlouho nerozhodoval.

Po sedmi letech v DARPA se vrátil do Kalifornie, kde se v Majáku, džezovém klubu na Hermosa Beach, setkal s Remi. Sam si zašel do klubu na vychlazené pivo a Remi tam oslavovala úspěšnou výpravu za potopenou španělskou lodí u Abalone Cove.

I když ani jeden z nich jejich setkání nikdy neoznačil za lásku na první pohled, oba se shodovali v tom, že rozhodně šlo o „moc krásnou první hodinu“. Šest měsíců nato se vzali tam, kde se poprvé setkali, při komorním obřadu v Majáku.

S Remiinou podporou se Sam vrhl po hlavě do vlastního podnikání a během roku si získal slávu a bohatství argonovým laserovým skenerem, který dokázal najít a na dálku rozlišit smíšené kovy a slitiny od zlata a stříbra až po platinu a palladium. Lovci pokladů, univerzity, korporace a těžební společnosti se prali o licenci na Samův objev a Fargo Group do dvou let měla čistý roční zisk tři miliony dolarů a za čtyři roky se o ni začaly zajímat zazobané korporace. Sam a Remi přijali nejvyšší nabídku a prodali společnost za tolik peněz, že mohli až do smrti vést luxusní život, a pak se vrhli na svou největší vášeň: hledání pokladů.

Neboť motor, který poháněl jejich životy, nebyly peníze, ale spíše dobrodružství a uspokojení z toho, že jejich nadace Fargových vzkvétá. Nadace, která rozdělovala příspěvky mezi sociálně znevýhodněné a zneužívané děti, ochranu zvířat a péči o přírodu, v posledních deseti letech skokově narůstala a rozšiřovala se; v loňském roce darovala nejrůznějším organizacím téměř dvacet milionů dolarů.

Rozhodující část těchto peněz pocházela přímo od Sama a Remi a zbytek od soukromých dárců. Jejich činy vzbudily v dobrém i ve zlém velkou pozornost médií, což k nim naopak přitáhlo bohaté a prominentní dárce.

Nyní vyvstala otázka, jestli je lodní zvon něco, co by mohli proměnit v dobročinné fondy, anebo prostě fascinující historické rozptýlení. Ne, že by na tom zase tak záleželo.

Objevování neznámé historie skrývá svá vlastní potěšení.

Tak nebo tak, věděli, odkud musí začít.

„Je čas zavolat Selmě,“ prohlásila Remi.

„Je čas zavolat Selmě,“ přitakal Sam.

———

O hodinu později již byli zpátky v pronajatém plantážnickém bungalovu na Kendwa Beach na nejsevernějším výběžku Zanzibaru. Zatímco Remi připravovala čerstvý ovocný salát, plátky pršutu a mozzarelly a ledový čaj, Sam zavolal Selmě. Nad hlavami jim vířil vzduch jedenapůlmetrový stropní ventilátor a francouzským oknem dovnitř pronikal čerstvý pobřežní větřík a rozvlňoval síťové závěsy.

Přestože v San Diegu byly teprve čtyři hodiny v noci, Selma Wondrashová vzala telefon při prvním zazvonění.

Sama a Remi to nepřekvapilo, věděli, že Selma spí v noci jen čtyři hodiny kromě nedělí, kdy si dopřává pět hodin.

„Z prázdnin mi voláte, jedině když jste v průšvihu nebo se do něj chystáte dostat,“ ozvala se z hlasitého odposlechu Selma a jako vždy se neobtěžovala zdvořilostními formalitami.

„To není pravda,“ odpověděl Sam. „Loni ze Seychel jsme volali –“

„Protože se vám do plážového domku vloupala tlupa paviánů, zničila vybavení a ukradla vám všechny věci, takže si policie myslela, že jste párek zlodějů.“

Má pravdu, zaartikulovala němě z kuchyňského koutu Remi. Napíchla na špičku nože kus čerstvého ananasu a hodila ho Samovi. Chytil ho přímo ústy a ona mu tiše zatleskala.

„Dobrá, máte pravdu,“ ujistil Sam Selmu.

Selma Wondrashová, bývalá maďarská občanka, která se nikdy nezbavila přízvuku, byla přísnou, leč skrytě laskavou hlavou tříčlenného pátracího týmu Sama a Remi pro nadaci Fargových. Selma byla vdova, před deseti roky ztratila při leteckém neštěstí manžela, zkušebního pilota.

Když získala titul v Georgetownu, pracovala na ředitelství zvláštních sbírek Kongresové knihovny, až dokud ji Sam a Remi nepřetáhli k sobě. A ještě víc než jako vedoucí výzkumu se Selma osvědčila coby vynikající cestovní agentka a logistický guru, když s vojenskou efektivitou organizovala jejich přesuny sem a tam. Selma jedla, pila a dýchala pro pátrání, byl to její život: nějaká záhada, která se tvrdohlavě odmítala nechat rozlousknout, anebo legenda ukrývající i tu nejmatnější jiskřičku pravdy.

„Takže o co jde tentokrát?“ zeptala se Selma.

„O lodní zvon,“ zavolala Remi.

Slyšeli šustění papíru, jak si Selma připravovala novou složku. „Tak povídejte,“ vyzvala je.

„Západní pobřeží ostrova Chumbe,“ spustil Sam a odříkal jí souřadnice, které zaznamenal do své GPS, než odplavali ke člunu. „Měla byste prověřit –“

„Hranice rezervací a chráněných zón, jistě,“ vpadla Selma a její pero škrábalo na papíře. „Řeknu Wendy, ať se podívá na tanzanské námořní zákony. Ještě něco?“

„Mince. Kosočtverečná, přibližně velikosti amerického půldolaru. Našli jsme ji asi sto metrů severně od zvonu…“

Sam se pro ujištění podíval na Remi, souhlasně přikývla.

„Uvidíme, jestli ji dokážeme trochu očistit, zatím se nedá nic rozeznat.“

„Mám to. Dál?“

„Už nic dalšího. To je všechno. A spěchá to, Selmo. Čím dřív ten zvon vytáhneme, tím lépe. Tamní písčité dno nevypadá zrovna nejstabilněji.“

„Ozvu se vám,“ odpověděla Selma a zavěsila.

KAPITOLA 2

MEXICO CITY, MEXIKO

Quauhtli Garza, prezident Spojených států mexických a vůdce Mexické (vyslovováno tradičně mešíkcké) strany Tenochca, hleděl ven okny zabírajícími celou stěnu dolů na Plaza de la Constituzión, kde kdysi stával Velký chrám.

Nyní z něj zbyly jen vyzdobené ruiny, turistická atrakce pro ty, kdo chtěli zírat na smutné pozůstatky velkolepého aztéckého města Tenochtitlánu a na mohutný dvacetitunový Kamenný kalendář o průměru čtyř metrů.

„Výsměch,“ zamumlal Quauhtli Garza při pohledu na vířící davy.

Fraška, kterou byl až dosud schopen jen částečně korigovat. Pravda, mexický lid od jeho zvolení získal lepší představu o svém původu, začínal rozumět skutečné historii své země, kterou zničil španělský imperialismus.

Dokonce i název Aztécká strana, jenž používalo mnoho novinářů k charakteristice Mexické strany Tenochca, byl urážlivý, jen přitakání falši. Hernán Cortés a jeho krvelační španělští konkvistadoři nazvali mexický lid Aztéky, zkomoleninou jména legendárního domova Mexika – Aztlánu. Nicméně šlo o lež z nutnosti. Protože nyní byli Aztékové pojem, kterému Mexičané jednak rozuměli a jednak je dokázal oslovit a sjednotit. V pravý čas je Garza bude učit.

Ve skutečnosti Garzu a Mexica Tenochca přivedl k moci apel na předkonkvistační nacionalismus, avšak Garzova naděje, že Mexiko s otevřenou náručí a okamžitě přijme svůj historický odkaz, začínala uvadat. Postupně mu docházelo, že vyhráli volby také kvůli tomu, že se předchozí vláda zdiskreditovala jako neschopná a zkorumpovaná, a díky „aztéckému pozérství“ Mexica Tenochca, jak to označil jeden z politických komentátorů.

Vskutku pozérství! Takový nesmysl.

Copak Garza už před lety nezavrhl své španělské křestní jméno Fernando a nepřijal nahuatlské? A neudělal celý jeho kabinet totéž? Copak Garza nedal vlastním dětem nahuatlská jména? A co víc: literární a obrazové záznamy španělské konkvisty Mexika pomalu mizely ze školních osnov, ulice a náměstí dostávaly nahuatlská jména, na školách se vyučoval nahuatl a skutečné dějiny mexického národa, několikrát ročně se slavily náboženské svátky a tradiční mexické oslavy. Jenže stále všechny průzkumy ukazovaly, že Mexičané to pokládají jen za novinku – výmluvu, aby nemuseli do práce, mohli se opíjet a dělat výtržnosti v ulicích. Avšak stejné průzkumy uváděly, že pokud bude dostatek času, mohlo by dojít ke skutečným změnám. Garza a Mexická strana Tenochca musí vyhrát příští volby a k tomu Garza potřeboval mít pevněji pod palcem senát, poslaneckou sněmovnu a nejvyšší soud. V

současnosti bylo funkční období prezidenta omezeno na jednou šest let. Ne dost dlouho, aby Garza dokončil, co plánoval, ne dost dlouho, aby dokončil, co Mexiko potřebuje: plně si uvědomit vlastní kořeny bez lží zakrývajících dobývání a vraždění.

Garza odstoupil od okna, přešel ke stolu a zmáčkl tlačítko na dálkovém ovládání. Od stropu se spustily žaluzie a zastínily polední slunce; rozzářilo se osvětlení zapuštěné do stropu a osvětlilo temně rudý koberec a nábytek z masivního dřeva. Garzova pracovna, stejně jako jeho ostatní život, odrážela mexické dědictví. Tapiserie a obrazy na zdech znázorňovaly aztécké dějiny. Byl zde čtyřmetrový pás ručně malovaného kodexu ukazující založení Tenochtitlánu na močálovitém ostrově uprostřed jezera Texcoco; naproti portrét aztécké bohyně měsíce Coyolxauhqui; na opačné straně místnosti vedle krbu tapiserie od podlahy až ke stropu,

zobrazující

Huitzilopochtliho,

„kolibřičího

kouzelníka“ a Tezcatlipoka, „kouřící zrcadlo“, jak společně bdí nad svým lidem. Na zdi nad stolem visela olejomalba Chicomoztoku, „místa sedmi jeskyní“, legendárního rodiště všech lidí hovořících nahuatlem.

Avšak nic z toho jej nepřinutilo onu noc zůstat vzhůru.

Ta čest připadla předmětu stojícímu v rohu místnosti. Na křišťálovém podstavci v krychli centimetr silného skla ležel Quetzalcoatl, opeřený had, bůh Aztéků. Zobrazení Quetzalcoatla byla pochopitelně všude, na keramice, tapiseriích a v mnoha kodexech, ale toto bylo unikátní. Šlo o sošku. Jedinou svého druhu. Deset centimetrů vysokou a osmnáct dlouhou, představovala mistrovské dílo vyřezané neznámou rukou před tisíciletím z kusu téměř průsvitného nefritu.

Garza obešel stůl a sedl si do křesla před stojanem.

Quetzalcoatlův povrch, nasvícený shora halogenovou žárovkou, vypadal, že se hýbe a vytváří hypnotizující tvary a skvrny barev, které se objevovaly a zase mizely. Garzovy oči přejížděly po Quetzalcoatlově peří a šupinách, až se dostaly ke špičce ocasu, anebo tam, kde měl být ocas, opravil se. Namísto toho, aby se tělo zužovalo do tradičního hadího ocasu, soška se rozšiřovala o několik centimetrů a pak náhle končila svislou zubatou linií, jako by byla odseknutá z většího celku. Tuto teorii skutečně zastávali Garzovi vědci. On se ji naopak všemožně snažil popřít.

Tato soška Quetzalcoatla, symbol Mexica Tenochca, nebyla kompletní. Garza věděl, co chybí, anebo přesněji, věděl, že chybějící část se nepodobá ničemu z aztéckého panteonu. A toto pomyšlení mu nedalo v noci spát. Protože tento symbol hnutí Mexica Tenochca ode dne, kdy Garza stranu založil, tato soška se stala pojítkem vlny nacionalismu, která ho vynesla do úřadu. Kdyby byla její pravost zpochybněna… Něco takového se Garza neodvažoval ani domyslet. Představa, že by ztracená válečná loď z devatenáctého století mohla vše zničit, byla k nesnesení. Všechno by mělo přijít vniveč jen proto, že nějaký potápěč náhodně objevil cetku nebo artefakt, ukázal ji někomu s povrchním zájmem o historii a ten se pak zeptal odborníka? Spustil by se dominový efekt schopný zničit znovu získanou národní hrdost.

———

Zabzučení interkomu na stole vytrhlo Garzu ze zamyšlení. Vypnul halogenové světlo nad vitrínou a vrátil se ke stolu. „Ano?“ zeptal se. „Je tady, pane prezidente.“

„Pošlete ho dovnitř,“ řekl, otočil se a posadil za stůl.

Okamžik nato se otevřely dvojité dveře a dovnitř vešel Itzli Rivera. Při sto osmdesáti centimetrech vážil osmašedesát kilo a zdálky vypadal téměř nehmotně – extrémně vychrtlý, úzké tváři tvořené úhly a plochami dominoval sokolí nos –, ale když se přiblížil, Garza si připomněl, jak Riverův vzhled klame. Vypovídaly o tom kruté oči, nelítostná ústa, klidná cílevědomá chůze a také svalnatá a šlachovitá obnažená předloktí. Náhodný pozorovatel by i bez toho, že toho muže zná, snadno uhodl, že Itzlimu Riverovi není násilí cizí. Garza pochopitelně věděl, že je to pravda. Šéf jeho operačního týmu si skutečně nebral servítky, své o tom vědělo mnoho nebožáků, většinou politických oponentů, kteří nesdíleli Garzovu vizi Mexika.

Naštěstí bylo snadnější najít v nevěstinci pannu než v senátu nebo sněmovně někoho nezkorumpovaného a Rivera měl čich na to, jak nalézat slabiny politiků a pak jich zneužívat.

Sám Rivera byl upřímný stoupenec, zavrhl své španělské jméno Hector a přijal Itzli, jež v nahuatlu znamená „obsidián“. Velmi výstižné, pomyslel si Garza.

Rivera, bývalý major Grupo Aeromóvil de Fuerzas Especiales neboli Speciální letecké jednotky, GAFE, a bývalý tajemník S2, Druhé sekce Ministerstva obrany, odešel z armády, aby se stal Garzovým osobním strážcem, ale Garza rychle rozpoznal jeho skutečný potenciál a zaměstnal ho jako náčelníka svého soukromého zpravodajského a operačního týmu.

„Dobré ráno, pane prezidente,“ pozdravil ho prkenně Rivera.

„Tobě také. Posaď se, no, jen se posaď. Dáš si něco k pití?“ Rivera zavrtěl hlavou a Garza navázal: „Tak čemu vděčím za tvou návštěvu?“

„Narazili jsme na něco, co by vás mohlo zajímat, na jedno video. Požádal jsem vaši sekretářku, aby ho připravila.“

Rivera zvedl ze stolu dálkové ovládání, zamířil ho na padesátipalcovou LCD televizi na zdi a stiskl tlačítko. Garza se posadil. Po několika vteřinách se na obrazovce objevili muž a žena, přibližně pětatřicátníci, seděli spolu a za nimi se rozprostíral oceán. Reportér mimo záběr jim kladl otázky. I když Garza mluvil plynně anglicky, Riverovi technici přidali španělské titulky.

Rozhovor byl krátký, necelé tři minuty. Když skončil, Garza pohlédl na Riveru. „Takže o co jde?“

„To jsou Fargovi, Sam a Remi Fargovi.“

„Má mi to něco říkat?“

„Vzpomínáte si na ten loňský příběh o Napoleonově ztracené vinotéce… o spartském pokladu?“

Garza přikývl. „No ano, ano…“

„Tak za tím stáli Fargovi. V tom, co dělají, jsou velmi dobří.“

Tohle už Garzu zaujalo. Předklonil se v křesle. „Kde ten rozhovor nahráli?“

„Na Zanzibaru. Reportér BBC. Pochopitelně ta časová shoda může být náhodná.“

Garza mávl netrpělivě rukou. „Nevěřím na náhody. A ty také ne, příteli, jinak bys mi to nepřinesl.“

Rivera poprvé, co vešel do pracovny, projevil nějakou emoci, krátký žraločí úsměv mu však odumřel dřív, než došel k očím. „Správně.“

„Jak jsi na to narazil?“

„Po tom… objevu… jsem nechal technický tým vytvořit speciální program. Sleduje na internetu jistá klíčová slova. V

tomhle případě ‚Zanzibar‘, ‚Tanzanie‘, ‚Chumbe‘, ‚vraky‘ a ‚poklad‘. Poslední dvě jsou pochopitelně specializace Fargových. V rozhovoru trvali pevně na tom, že si jen vyjeli na výlet za sportovním potápěním, ale…“

„Tak brzy po posledním incidentu… po té Břitce…“

„Sylvii Radfordové.“

Radfordová, pomyslel si Garza. Ta pitomá ženská naštěstí vůbec netušila, co vlastně našla, pokládala to za pouhou cetku, ukazovala ji všude po Zanzibaru a Bagamoyu a ptala se usedlíků, co to může být. Bohužel musela zemřít, ale Rivera se o to postaral s obvyklou pečlivostí, pouliční loupež, která se zvrhla ve vraždu, usoudila policie.

To, co paní Radfordová doopravdy našla, byla jen slabá nitka; aby se vůbec stala hrozbou, musel by ji podrobně prozkoumat odborník. Ale Fargovi… Obával se, že vědí všechno o sledování náhodných stop. Fargovi umějí vydolovat něco z ničeho.

„Mohla někomu říct, co vlastně našla?“ zeptal se Garza.

„Počítám, že Fargovi mají něco jako vlastní zpravodajskou síť. Nemohli třeba dostat nějaký tip?“ Garza přivřel oči a tvrdě pohlédl na Riveru. „Pověz, Itzli, nezapomněl jsi na něco?“

Pohled, kterým dokázal vykolejit mnoho tajemníků vlády a politických protivníků, však Riverou ani nehnul, jen pokrčil rameny.

„Pochybuju, ale je to možné,“ prohlásil chladně.

Garza přikývl. I když možnost, že se paní Radfordová s někým o svůj nález podělila, byla zneklidňující, Garzu potěšilo, že Rivera nepopřel, že mohl udělat chybu. Jako prezident byl Garza denně obklopený pochlebovači a přitakávači. Věřil Riverovi, že mu sdělí nepřikrášlenou pravdu a spraví i nespravitelné, a on ho v tom nikdy nezklamal.

„Zjisti to,“ poručil Garza. „Leť na Zanzibar a zjisti, o co vlastně Fargovým jde.“

„A co když to není náhoda? S nima to bude těžší než s tou Břitkou.“

„Jsem si jistý, že to zvládneš,“ ujistil ho Garza. „Jestli nás tamní dějiny něco učí, tak to, že Zanzibar může být dost nebezpečné místo.“

KAPITOLA 3

ZANZIBAR

Po rozhovoru se Selmou si Sam a Remi chvíli zdřímli, pak se osprchovali, převlékli a vydali se na skútrech pobřežní cestou do Kamenného Města do své oblíbené tanzanské restaurace Ekundu Kifaru, svahilsky Červeného jednorožce. Červený jednorožec, nabízející vyhlídku na moře, sídlil mezi starou celnicí a Velkým stromem, gigantickým starým fíkovníkem, který sloužil jako denní shromaždiště lodních tesařů a kapitánů malých lodí, kteří tu nabízeli jednodenní plavby na Trestanecký ostrov nebo ostrov Bawe.

Pro Sama a Remi Zanzibar (nebo svahilsky Unguja) ztělesňoval starou Afriku. Ostrovu po staletí vládli válečníci a sultáni, otrokáři a piráti; sloužil jako základna obchodních společností a přestupní stanice pro tisíce evropských misionářů, průzkumníků a lovců velké zvěře. Sir Richard Burton a John Hanning Speke využívali Zanzibar jako základnu při pátrání po prameni Nilu; Henry Morton Stanley začal svou slavnou výpravu na záchranu ztraceného Davida Livingstonea ve spletitých uličkách Kamenného Města; kapitán William Kidd údajně také brázdil vody kolem Zanzibaru jako pirát a rovněž jako lovec pirátů.

Sam a Remi zjistili, že snad každá ulice a dvorek tu mají svou historii a každá stavba nějaký tajný příběh. A nikdy neodjížděli ze Zanzibaru bez desítek šťastných vzpomínek.

Když dorazili na parkoviště, slunce se kvapem chýlilo k horizontu a vrhalo na moře rudé a zlatavé stíny. Ve vzduchu se vznášela vůně grilovaných ústřic.

„Vítejte zpět, pane a paní Fargovi,“ zavolal na ně zřízenec a pokynul dvojici číšníků v bílém, ti se vrhli vpřed, odklidili zaparkované skútry a udělali jim místo.

„Dobrý večer, Abasi,“ odpověděl Sam a potřásl si s ním rukou. Remi se dostalo vřelého objetí. Abasiho Sibaleho poznali před šesti lety při své první návštěvě Zanzibaru a rychle se z nich stali přátelé, alespoň jednou při každém ze svých každoročních výletů na ostrov s ním a jeho rodinou povečeřeli. Neznali ho jinak než usměvavého.

„Jak se má Faraja a děti?“ zeptal se Sam.

„Jsou šťastní a zdraví, děkuji. Zajdete k nám na oběd, dokud jste tady?“

Remi se usmála. „To si nenecháme ujít.“

„Myslím, že je pro vás uvnitř už všechno připravené,“

prohlásil Abasi.

Hned za dveřmi je očekával Elimu, vrchní číšník. Také znal Fargovy už celá léta. „Rád vás vidím, vítejte. Váš oblíbený stůl s výhledem na přístav je připravený.“

„Děkujeme,“ řekl Sam.

Elimu je zavedl k rohovému stolu osvětlenému červenou protihurikánovou lucernou, ze dvou stran měl otevřená okna k moři. Pod nimi se začínala rozsvěcet pouliční světla Kamenného Města.

„Víno?“ zeptal se Elimu. „Přejete si lístek?“

„Máte pořád ten Pinot Noir, Chamonix?“

„Ano, ročník devadesát osm nebo dva tisíce.“

Sam pohlédl na Remi a ta prohlásila: „Pořád vzpomínám na ten devadesátý osmý.“

„Jak si dáma přeje, Elimu.“

„Výborně, pane.“

Elimu odchvátal.

„Je to nádhera,“ zamumlala Remi s pohledem upřeným na oceán.

„Stoprocentní souhlas.“

Odtrhla zrak od okna, usmála se na něj a stiskla mu ruku.

„Ty jsi moje sluníčko,“ zabroukala. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu se Sam Fargo dnes spálil, jen kořen nosu a špičky uší zůstaly růžové. Do rána zhnědnou.

„Počkej, zítra se budeš drbat.“

„Drbu se už teď.“

„Takže nějaké nápady?“ zeptala se Remi a zvedla kosočtverečnou minci.

Ta strávila odpoledne nejdřív v lázni desetiprocentní kyseliny dusičné, kterou vystřídal Samův tajný roztok z bílého octa, soli a destilované vody následovaný čistěním jemným kartáčkem na zuby. I když mnoho míst zůstalo zakrytých, rozeznali ženskou tvář z profilu a dvě slova: „Marie“ a „Reunion“. Než odjeli z bungalovu, odeslali tyto nové údaje Selmě.

„Ani jediný,“ povzdechl si Sam. „Ale stejně má na minci moc divný tvar.“

„Nějaká soukromá ražba?“

„Možná. Pokud ano, dali si záležet. Hezké čisté hrany, pečlivá práce, solidní váha…“

Elimu se vrátil s vínem, otevřel láhev, nalil jim oběma a čekal, až ho ochutnají a schválí, pak jim doplnil číše. Tato odrůda Pinot Noir pocházela z Jižní Afriky, košaté červené se stopami hřebíčku, skořice, muškátu a něčeho, co Sam nedokázal identifikovat.

Remi si dala druhý doušek a prohlásila: „Cikorka.“

Samovi zazvonil mobil. Podíval se na displej, zaartikuloval němě Selma a pak hovor přijal. „Dobrý večer, Selmo.“ Remi se předklonila, aby také slyšela.

„Pro mě ráno. Právě dorazili Pete a Wendy. Pouštějí se do tanzanského trestního práva.“

„Výborně.“

„Nechte mě hádat: Sedíte v Ekundu Kifaru a díváte se na západ slunce.“

„Zvyk je železná košile,“ prohlásila Remi.

„Co pro nás máte?“ zeptal se Sam.

„Něco o té vaší minci. Kápli jste na další záhadu.“

Sam uviděl, že se k nim blíží číšník, a řekl: „Počkejte moment.“ Objednali si samakaiwa kusonga a wali, rybí krokety s rýží na místní způsob a chléb čapati, a jako zákusek rídizi no kastad, banánový pudink po zanzibarsku.

Číšník odešel a Sam odblokoval spojení se Selmou.

„Můžete pokračovat, Selmo. Jsme jedno velké ucho,“

vyzval ji.

„Mince byla vyražena někdy kolem roku 1690. Vyrobili jich jen padesát a nikdy se nedostaly do oběhu. Vlastně to byly, nemám pro to lepší označení, jakési žetony vášně.

‚Marie‘ na líci je část nápisu ‚Sainte Marie‘, názvu francouzské obce na severním pobřeží ostrova Réunion.“

„Nikdy jsem o něm neslyšela,“ poznamenala Remi.

„To mě nepřekvapuje. Jde jen o ostrůvek asi sedm set padesát kilometrů východně od Madagaskaru.“

„Kdo je ta žena?“ zeptal se Sam.

„Adelise Molyneuxová. Manželka Demonta Molyneuxe, správce Sainte Marie od roku 1685 do roku 1701. Podle záznamů nechal Demont k desátému výročí jejich svatby roztavit své osobní zásoby zlata a vyrazit z něj mince s Adelise.“

„Tomu říkám gesto,“ pronesla Remi.

„Mince měly představovat počet let, které Demont doufal, že spolu ještě prožijí. Celkem se trefil. Zemřeli totiž necelý rok po sobě, těsně před čtyřicátým výročím sňatku.“

„A jak se tahle mince mohla dostat až sem na Zanzibar?“

divil se Sam.

„Zde se začíná pravda mísit s legendou,“ odpověděla Selma. „Předpokládám, že jste slyšeli o Georgi Boothovi.“

„Anglický pirát,“ řekl Sam.

„Správně. Většinu času působil v Indickém oceánu a Rudém moři. Kariéru zahájil přibližně roku 1696 jako dělostřelec na Pelikánu, pak sloužil na Delfínu. Okolo roku 1699 obklíčila Delfín poblíž ostrova Réunion britská flotila.

Část posádky se vzdala, část včetně Bootha uprchla na Madagaskar, kde Booth spolu s dalším kapitánem pirátů Johnem Bowenem spojili síly a přepadli Speaker, otrokářskou loď o výtlaku čtyři sta padesát tun. Booth byl zvolen kapitánem a kolem roku 1700 odplul se Speakerem na Zanzibar. Když vystoupili na břeh kvůli zásobám, napadli je Arabové. Booth byl zabit, Bowen přežil. Bowen pak namířil se Speakerem do madagaskarských vod a o pár let později zemřel na Mauritiu.“

„Říkáte, že Delfín zaskočili u Réunionu?“ opáčil Sam.

„Jak blízko k obci Sainte Marie?“

„Jen pár mil od břehu,“ odpověděla Selma. „Podle legendy Booth s posádkou právě na ni udělali nájezd.“

„A sebrali tam Adelisiny mince,“ dodala Remi.

„Tak praví legenda. A totéž napsal i Demont Molyneux v oficiální stížnosti francouzskému králi Ludvíkovi XIV.“

„Tak si to zopakujme,“ prohlásil Sam. „Booth a ostatní uprchlíci z Delfínu s sebou odnesli Adelisiny mince a pak se setkali s Bowenem. Zmocnili se Speakeru a zamířili na Zanzibar, kde pak… co? Zakopali svou kořist na ostrově Chumbe? Hodili ji do moře někde na mělčině, že si ji později vyloví?“

„Anebo možná Speaker vůbec neunikl,“ dodala Remi.

„Třeba se vyprávění mýlí. Co když se potopil v průlivu?“

„Podle mě to vyjde nastejno,“ namítla Selma. „Tak jako tak mince, kterou jste našli, pochází z Adelisina pokladu.“

„Otázkou je,“ protáhl Sam, „jestli náš zvon skutečně pochází ze Speakeru. “

KAPITOLA 4

ZANZIBAR

Bouře, která zasáhla ostrov k ránu, za svítání opět odešla, zanechala svěží vzduch a okolo jejich bungalovu záplavu lesknoucího se vlhkého listí. Sam a Remi seděli na zadní verandě s vyhlídkou na pláž a jedli z obložené mísy ovoce, chléb a sýr a zapíjeli silnou černou kávou. Na okolních stromech zpívali neviditelní ptáci.

Náhle se po noze Reminy židle vyšplhal maličký gekon, přeběhl jí přes klín a vyskočil na stůl, kde prokličkoval mezi talíři a utekl po Samově židli opět dolů.

„Nejspíš si spletl směr,“ poznamenal Sam.

„S plazy to umím,“ utrousila Remi.

Dali si ještě šálek kávy a pak sklidili ze stolu, sbalili si batohy a sešli na pláž, kde se pohupovala jejich kajutová jachta. Sam hodil na palubu zavazadla a pak pomohl Remi nahoru.

„Kotva?“ zavolala.

„Už ji vytahuju.“

Sam si přidřepl k plážové kotvě ve tvaru závitu, vykroutil ji z písku a podal nahoru Remi. Zmizela mu z dohledu a slyšel její kroky na palubě, pár vteřin na to se motor probral k životu a ustálil se na kašlavém brblání.

„Pomalu vzad,“ zavolal Sam.

„Pomalu vzad, ano,“ opáčila Remi.

Když uslyšel, že se začíná otáčet šroub, opřel se do trupu, zabořil nohy do vlhkého písku, napjal nohy a zatlačil.

Loď se pohnula, poodjela a pak sklouzla na vodu. Sáhl nahoru, chytil se spodku zábradlí, odrazil se, zahákl nohu za bort a vyhoupl se na palubu.

„Na ostrov Chumbe?“ zavolala Remi z otevřené kormidelní budky.

„Na ostrov Chumbe,“ potvrdil Sam. „Musíme rozřešit záhadu.“

———

Byli pár mil severozápadně od Trestaneckého ostrova, když se Samův satelitní telefon rozezněl. Sam seděl na zadní palubě a třídil jejich výstroj, zvedl telefon a přijal hovor.

Byla to Selma. „Dobrou, nebo špatnou zprávu?“ zeptala se.

„Nejdřív tu dobrou,“ prohlásil Sam.

„Podle nařízení tanzanského ministerstva přírodních zdrojů je místo, kde jste objevili zvon, mimo chráněnou oblast. Není tam útes, takže ani není třeba ho chránit.“

„A ta špatná zpráva?“

„Stále však platí tanzanský námořní zákon o nálezech – ‚Zákaz použití násilných metod vyzdvižení‘. Je to sice šedá zóna, ale zdá se, že na vyproštění toho zvonu budete potřebovat něco razantnějšího než jen pingpongové pálky.

Nasadila jsem Peteho i Wendy, aby zkusili získat povolení – pochopitelně diskrétně.“

Milenecká dvojice Pete Jeffcoat a Wendy Cordenová – oba Kaliforňané, on brunet s diplomem z archeologie, ona blondýnka s titulem ze společenských věd, pracovali jako Selmini asistenti.

„Dobře,“ ozval se Sam. „Průběžně nás informujte.“

———

Po krátké zastávce v přístavišti v Kamenném Městě, kde doplnili palivo a zásoby na jeden den, jim trvalo dalších poklidných devadesát minut plavby podél pobřeží a křižování průlivy mezi ostrovy obklopujícími Zanzibar, než se dostali na souřadnice zachycené GPS. Sam přešel na příď a vyhodil kotvu. Vzduch byl mrtvolně nehybný a obloha modrá bez jediného mráčku. Protože se Zanzibar nachází těsně pod rovníkem, červenec je spíš zimní měsíc než letní, takže teplota nevystoupila nad šestadvacet stupňů. Skvělý den na potápění. Vytáhl na stěžeň červenou vlajku s bílým pruhem, potápěč ve vodě, a pak se připojil k Remi na zadní palubě.

„Láhve, nebo šnorchly?“ zeptala se.

„Začneme se šnorchly.“ Zvon spočíval ve třímetrové hloubce. „Nejdřív obhlédneme, co nás dole vlastně čeká, a pak se rozhodneme, co dál.“

———

Stejně jako předchozí den a devadesát procent času na Zanzibaru byla voda fantasticky čirá a přecházela z tyrkysové do indigové. Sam se překulil z paluby naznak do moře a za okamžik ho následovala i Remi. Společně se několik vteřin nehybně vznášeli na hladině, dokud se nerozptýlily bubliny a pěna, a pak si to namířili dolů. Když doplavali k písčitému dnu, zahnuli doprava a brzy dosáhli okraje mělčiny, znovu se obrátili hlavou dolů a podél svislé stěny plavali ke dnu. Zastavili se tam, klekli si do písku a zarazili nože do dna, aby jim sloužily jako pevné chyty.

Vpředu mohli zahlédnout okraj zóny bez návratu. Bouře ze včerejší noci nejen posílila proud v hlavním kanálu, ale také pořádně rozvířila usazeniny, takže proud vypadal jako pevná šedohnědá písečná stěna. Alespoň udrží žraloky dál od mělčiny. Zde dole cítili i ze svého místa mohutný tah proudu.

Sam poklepal na svůj šnorchl a ukázal nahoru. Remi přikývla.

Vyplavali na hladinu a nadechli se.

„Cítíš to?“ zeptal se Sam.

Remi přikýval. „Jako neviditelná ruka, co nás chce stáhnout pryč.“

„Drž se blíž u mělčiny.“

„Rozumím.“

Znovu se potopili. Sam u dna zkontroloval souřadnice na GPS, zorientoval se a ukázal na jih podél mělčiny a zasignalizoval Remi 10 metrů. Znovu se vynořili a zamířili označeným směrem, Sam vpředu s jedním okem na GPS a druhým na jejich pozici. Pak se zastavil a ukázal dolů.

Tam, kde z písku vyčníval zvon, však našli jen okrouhlý kráter. S obavami začali pátrat v okolí. Remi to spatřila jako první, tři metry napravo se táhla obloukovitá rýha ve dně a spojovala se s jinou podobnou, vypadaly jako hadí stopa. O

kus dál se stejný vzor opakoval. Sledovali ho pohledem a o dalších sedm metrů dál uviděli vystupovat z písku temný okrouhlý hrbol. Jejich zvon.

Museli zapojit trochu představivosti, aby si dali dohromady, co se přihodilo: během noci vlny zvednuté bouří dorážely na písčinu a pomalu, ale vytrvale odplavovaly písek kolem zvonu, dokud ho neuvolnily z jeho zajetí. Pak ho začaly zvolna koulet po kruhové hraně čili ústech a fyzikální zákony, eroze a čas vykonaly své, než bouře zase přešla.

Sam s Remi na sebe pohlédli a nadšeně přikývli. Když jim tanzanské právo zakázalo použít „násilné metody vyzdvižení“, přišla jim na pomoc sama matka příroda.

Vydali se ke zvonu, ale byli jen na půl cesty, když Sam natáhl ruku a chytil Remi za rameno. Hned se zastavila a podívala se dopředu. A spatřila to, co on. Zvon se zastavil na okraji propasti, krk, rameno a korunu měl zabořené do písku a lem s ústy byly obrácené do zející prázdnoty.

Když se vynořili a popadli dech, Remi řekla: „Je moc velký.“

„Moc velký na co? Na vyzvednutí?“

„Ne, aby pocházel ze Speakeru.“

Sam to zvážil. „Máš pravdu. Nevšiml jsem si toho.“

Výtlak Speakeru činil podle záznamů čtyři sta padesát tun. Podle standardních měřítek pro dané období neměl jeho zvon vážit víc než třicet kilo. Ale jejich zvon byl větší.

„Stále zajímavější a zajímavější,“ prohlásil Sam.

„Zpátky do člunu. Potřebujeme nějaký plán.“

Byli tři metry od člunu, když zaslechli zezadu rachot přibližujícího se dieselového motoru. Doplavali k žebříku, chytili se ho a otočili se; spatřili asi sto metrů od nich dělový člun tanzanské pobřežní stráže. Vylezli na palubu a odložili výstroj.

„Usmívej se a mávej,“ zamumlal Sam.

„Jsme v průšvihu?“ zašeptala pohotově se zubící Remi.

„Nevím. Ale brzy to zjistíme.“ Sam pokračoval v mávání.

„Slyšela jsem, že tanzanská vězení jsou hodně nepříjemná.“

„Všechna vězení jsou nepříjemná. Je to relativní.“

Dělový člun se deset metrů od nich vyrovnal na jejich úroveň. Sam nyní viděl, že se jedná o nově vystrojený čínský hlídkový člun třídy Jú-lin ze 60. let. Při svých výletech již několikrát jú-liny potkali a Sam, jako vždy zvědavý, si udělal domácí úkol: dvanáct metrů dlouhý, deset tun, tři šrouby, dva dieselové motory o výkonech šest set koňských sil a vpředu a vzadu dvojice palubních zbraní ráže 12,7 mm.

Dva námořníci v maskáčích stáli na zadní palubě a dva další na příďové nástavbě. Všichni měli přes rameno samopaly AK-47. Z kabiny vyšel vysoký muž v zářivě bílé uniformě, očividně kapitán, a opřel se o zábradlí.

„Ahoj!“ zavolal. Na rozdíl od předchozích setkání Sama a Remi s pobřežní hlídkou se tento kapitán tvářil zachmuřeně. Žádný úsměv ani zdvořilosti na uvítanou.

„Ahoj,“ odpověděl Sam.

„Běžná bezpečnostní kontrola. Vstoupíme k vám na palubu.“

„Buďte našimi hosty.“

Motory hlídkového člunu zachrchlaly a jú-lin se přiblížil na tři metry. Pak opět zmlkly a loď doklouzala k nim.

Námořníci na zadní palubě přehodili přes bort gumové nárazníky, pak chytili zábradlí jachty a obě lodi přitáhli k sobě. Kapitán plavně přeskočil zábradlí a pružně dopadl na palubu vedle Sama a Remi.

„Vidím, že máte vytaženou vlajku pro potápění,“

prohodil.

„Trochu jsme tu šnorchlovali,“ odpověděl Sam.

„Ta jachta je vaše?“

„Ne, jen pronajatá.“

„Vaše doklady.“

„Na jachtu?“

„A povolení k potápění.“

Remi řekla: „Hned je přinesu“ a seběhla po schodech do kabiny.

Kapitán se zeptal Sama: „Proč jste tady?“

„Na Zanzibaru, anebo na tomto místě?“

„Obojí, pane.“

„Jen na dovolené. Vypadá to na moc hezké místo. Byli jsme tu i včera.“

Remi se vrátila s dokumenty a podala je kapitánovi, ten nejdřív zkontroloval smlouvu o pronájmu, pak povolení k potápění. Vzhlédl od nich a pozorně si prohlédl jejich tváře.

„Jste Sam a Remi Fargovi.“

Sam přikývl.

„Ti lovci pokladů.“

Remi si pospíšila: „Jen z nedostatku vhodnějšího označení.“

„Hledáte poklady i na Zanzibaru?“

Sam se usmál. „Proto jsme nepřijeli, ale snažíme se mít oči otevřené.“ Sam přes kapitánovo rameno zahlédl v kabině jú-linu za tónovaným sklem obrys postavy. Zdálo se, že je pozoruje.

„A našli jste něco při tomhle výletu?“

„Jen minci.“

„Znáte tanzanský zákon ohledně těchto záležitostí?“

Remi přikývla: „Známe.“

Z jú-linu se ozvalo ťuknutí na okno.

Kapitán se ohlédl přes rameno a řekl Samovi a Remi: „Počkejte tady.“ Pak přelezl zpět přes zábradlí a vešel do kabiny jú-linu. Minutu nato se znovu objevil a přeskočil nazpět k nim.

„Ta mince, kterou jste našli, popište ji.“

Remi bez zaváhání spustila: „Kruhová, měděná, velikosti přibližně padesátišilinku. Je hodně poškozená. Nedokázali jsme z ní nic vyčíst.“

„Nemáte ji s sebou?“

„Ne,“ odpověděl Sam.

„A říkáte, že tu nepátráte po vracích nebo nějakém konkrétním pokladu?“

„Přesně tak.“

„Kde bydlíte na Zanzibaru?“

Sam neviděl důvod, proč lhát. Jistě si jejich odpověď pořádně prověří. „V bungalovu na Kendwa Beach.“

Kapitán jim vrátil jejich dokumenty a pak zasalutoval.

„Hezký den.“

Pak opět přeskočil přes zábradlí a zmizel v kabině jú-

linu. Motory hlídkového člunu zaburácely, námořníci ho odstrčili a jú-lin zamířil na západ k průlivu. Sam udělal dva dlouhé kroky, vešel do kabiny a vynořil se s triedrem. Zvedl ho k očím a zaostřil na člun. Asi za dvacet vteřin ho sklonil.

„Tak co?“ zeptala se Remi.

„Někdo je v kabině a dává jim rozkazy.“

„A zaklepal na okno?“ dodala Remi. „A zahlédl jsi ho?“

Sam přikývl. „Není černý a nemá uniformu. Vypadá na Hispánce, možná z jižní Evropy. Úzký zahnutý nos a husté obočí.“

„Který civilista, co není Tanzánec, má takový vliv, aby poroučel člunu pobřežní stráže a jeho posádce?“

„Někdo s plnýma kapsama.“ Přestože měli rádi Tanzanii, Zanzibar a zdejší lidi, nebylo pochyb, že tu vesele bují korupce. Většina Tanzánců vydělává jen pár dolarů denně, vojáci jen o trochu víc. „Nedělejme unáhlené závěry. Zrovna teď nic nevíme. Ale zajímalo by mě, Remi, proč jsi lhala ohledně té mince?“

„Intuice,“ odpověděla Remi. „myslíš, že jsem měla raději –“

„Ne. Měl jsem stejné tušení. Tanzanská pobřežní hlídka má dva dělové čluny jú-lin k ostraze pevninského pobřeží, hlavního kanálu a Zanzibaru. Mám dojem, že tady pátrali speciálně po nás.“

„Já také.“

„A jako bezpečnostní kontrola to bylo bezcenné. Vůbec se neptal na záchranné vybavení, rádio ani potápěčskou výstroj.“

„Kdy jsme se naposledy setkali s tanzanským úředníkem, který byl samý úsměv a žoviálnost?“

„Nikdy,“ odpověděl Sam. „A pokud jde o tu minci s Adelise –“

Remi rozepnula boční kapsu potápěčských šortek, vytáhla minci a s úsměvem ji zvedla.

„To je moje holka,“ pochválil ji Sam.

„Myslíš, že nám prohledají bungalov?“

Sam pokrčil rameny.

„Takže když všechno shrneme dohromady, co dostaneme?“ zauvažovala Remi.

„Nemám tušení, ale odteď si budeme dávat velký pozor.“

KAPITOLA 5

ZANZIBAR

Příští hodinu seděli na zadní palubě, popíjeli vychlazenou vodu, těšili se jemným pohupováním andreyale a nasloucháním vlnám pleskajícím o boky lodi. Třicet minut po odplutí se hlídkový člun objevil ještě dvakrát ve vzdálenosti několik mil, nejdřív mířil ze severu na jih, pak z jihu na sever. Potom se už nevrátil.

„Nemůžu si pomoct, ale mám strach, že zvon přepadl přes okraj,“ ozvala se Remi. „Vidím to vnitřním zrakem jako živé.“

„Já taky, ale raději budu riskovat, než aby se vrátili, až budeme uprostřed jeho vyzdvihování. Dáme jim ještě dvacet minut. V nejhorším ho i po pádu dokážeme zase najít.“

„Pravda, ale už v pětačtyřiceti metrech, což bude dost riskantní. Sestup ještě nebude tak hrozný, ale hledání nejspíš ano.“ Při váze, kterou zvon má, může po pádu z pětačtyřicetimetrového převisu skončit skoro kdekoli, jako dětská kostka odhozená v kuchyni zapadne třeba pod ledničku. „A i když ho najdeme, dostat ho nahoru na hladinu je zase úplně jiný příběh. Chce to akvalung, kompresor, vzdušné vaky, naviják…“

Sam přikývl. Takové vybavení a rozsah prací se před zvědavýma nebo slídivýma očima rozhodně neutají.

Pronajmout tohle všechno v Kamenném Městě, byť anonymně, by hned spustilo stavidla fám. Do večera by břeh i pobřežní vody byly plné zvědavců, nejspíš i včetně hlídkového jú-linu a jeho tajemného pasažéra.

„Doufejme, že k tomu nedojde,“ řekl.

Připluli s andreyale na deset metrů k místu, kde se nacházel potopený zvon. Sam skočil do vody a zahákl kotvu za vystupující balvan, pak se vrátil na loď, společně rozvinuli třicetimetrové, dva centimetry silné kotevní lano, které si předtím obstarali v Kamenném Městě. Pak provaz uvázali přes zadní kolíky na právo i levoboku a zajistili ho smyčkou a šroubovou svorkou uprostřed. Zbytek lana hodili přes záď. Za dvě minuty už měli na sobě potápěčskou výstroj, plavali na hladině a táhli za sebou provaz.

K jejich velkému překvapení našli zvon tam, kde ho nechali, balancující na hraně srázu, ale hned také zjistili, že situace je mnohem ošidnější, než předpokládali. Písek pod ústy zvonu jim před očima erodoval, proud strhával celé hrsti a kousky skály a odnášel je pryč.

Remi protáhla konec lana okem na opasku a podala ho Samovi, ten udělal totéž a pak sevřel karabinu lana do zubů.

Vyplavali na hladinu, několikrát se zhluboka nadechli a potom znovu potopili.

Sam zasignalizoval Remi obrázky. Kdyby došlo k nejhoršímu a oni o zvon přišli, alespoň podle fotografií by ho pak měli možnost identifikovat. Když Remi začala fotit, Sam popoplaval dopředu, dokud neviděl přes útes dolů. Sráz nebyl zcela svislý, ale měl sklon tak šedesát pětašedesát stupňů. Ne, že by na tom záleželo. Jak Remi původně předpokládala, váha zvonu překračovala ten ze Speakeru o deset až patnáct kilogramů. A pokud se zvon rozhodne přepadnout přes okraj, sklon svahu zbrzdí jeho pád jen nepatrně.

A pak jako na povel začal písek pod zvonem rychle povolovat. Jeho koruna se zvedla, zlomek vteřiny zůstala vzpřímená a pak začal zvon ústy napřed sklouzávat po svahu.

Sam z náhlého popudu, kterého vzápětí litoval, skrčil nohy, prudce se po delfíním způsobu odrazil a následoval zvon přes útes. Slabě zaslechl Remin zděšený výkřik „Same!“ a pak byl pryč a zmocnil se ho proud. Do těla se mu zaryla zrnka písku jako tisíce včelích žihadel. Sam se nyní řítil hlavou dolů, natáhl ruku směrem, kde předpokládal, že se nachází útes. Natažené prsty pravice do něčeho tvrdě narazily, až pocítil ostrou bolest v malíčku.

Nevšímal si jí, zvon teď nabíral rychlost, kyvný moment jeho úst zeslábl a převážil moment hybnosti. Zrak se Samovi začal rozmlžovat, jak plíce spotřebovaly poslední molekuly kyslíku. Srdce mu bušilo v hlavě jako perlík.

Spolehl se jen na hmat, sáhl nahoru ke krku zvonu a pak ohmatal jeho čepec. Prsty mu zapadly do masivního ucha v koruně. Levou ruku zvedl ke karabině, kterou svíral v zubech, popadl ji a protáhl uchem. Pak ji přiložil zpět k lanu a palcem zacvakl.

Zvon se s trhnutím zastavil. Lano tlumeně zazvučelo jako struna. Sam se ho neudržel a začal padat dolů, marně hmatal po hladkém plášti zvonu a snažil se prsty najít nějaký výstupek. Nic tam nebylo. Pak náhle narazil dlaní na jeho lem. Z malíčku mu opět vyšlehla bolest. To je ozvučný věnec, pomyslel si. Zahákl za něj špičky prstů, byla to poslední zarážka před ústy zvonu. Zatápal druhou rukou, nahmátl lano a prudce se vytáhl vzhůru; oběma nohama kopal proti proudu, který ho stahoval dolů, dokud se mu v zorném poli neobjevilo kotevní lano, bělostný pásek v písku.

Popadl ho. Ucítil, jak se mu nehty zaťaly do dlaně. Z kalu a zvířeného písku najednou vyplula tvář. Remi. V očích mu nyní jiskřilo a okraj zorného pole se rozmlžoval. Remi se spustila po kotevním lanu, sáhla dolů, chytila ho za pravé zápěstí a začala táhnout vzhůru.

Sam se instinktivně chytil kotevního lana a stoupal.

———

Za deset minut už seděl na palubě na skládacím lehátku se zavřenýma očima a hlavou zvrácenou k slunci. Po dvou minutách se narovnal, otevřel oči a spatřil, jak Remi sedí na okraji lodi a dívá se na něj. Předklonila se a podala mu láhev s vodou.

„Už je ti lépe?“ zeptala se něžně.

„Ano. Mnohem. Ale nejspíš jsem si zlomil malíček. Bolí jako čert.“ Zvedl ho a prohlédl; prst byl sice rovný, ale oteklý. Ohnul ho a zašklebil se. „Není zlomený. Nic, co by nespravila náplast.“

„Jiné zranění nemáš?“

Sam zavrtěl hlavou.

„Tak to ráda slyším,“ oddychla si Remi. „Same Fargo, jsi hlupák.“

„Cože?“

„Na cos myslel, když ses vrhl za tím krámem?“

„Jen instinkt. Když jsem si uvědomil, co vlastně dělám, bylo už pozdě. Ani zrno, ani zvon nazmar –“

„Taková cesta ke dnu bez návratu,“ přerušila ho Remi a vztekle potřásla hlavou. „Přísahám, Fargo, že tě…“

„Promiň,“ zkrotí Sam. „A děkuju ti, žes mi přišla na pomoc.“

„Hlupáku,“ zopakovala Remi, pak vstala, přešla k němu a políbila ho na tvář. „Ale jsi můj hlupák. A nemusíš mi děkovat, ale i tak, rádo se stalo.“

„Řekni, že ho ještě máme,“ vyhrkl Sama a rozhlédl se.

„Tak co, máme?“ Ještě byl stále trochu omámený. Remi jen ukázala na bok lodi, kde kotevní lano napjaté jak struna mizelo ve vodě.

„Zatímco sis užíval siestu, vyzvedla jsem ho z té stěny.

Teď by měl ležet asi dva metry od okraje útesu.“

„Dobrá práce.“

„Zatím moc nejásej. Ještě pořád ho musíme dostat na palubu.“

Sam se usmál. „Žádný strach Remi. Stojí při nás fyzika.“

———

Než však mohli uskutečnit Samův nápad, museli použít hrubou sílu. Sam se zraněným malíčkem zalepeným páskou stál na zádi a udržoval kotevní lano povolené, zatímco Remi přepnula motor na zpětný chod a couvala podle jeho signálů, dokud se neocitli téměř přesně nad zvonem. Pak uvolnil lano z úvazníků, přitáhl ho, až bylo napjaté, a znovu ho uvázal.

Pak zavolal: „Teď pomalu vpřed. Zvolna a plynule.“

„Jak si přeješ.“

Remi posunula páku plynu jen o půl centimetru. Sam s maskou na obličeji se předklonil a s tváří pod hladinou sledoval, jak se zvon posunuje a ryje při tom v písku. Když byl sedm metrů od kraje prolákliny, zavolal: „Stát!“ Remi ubrala plyn.

Sam si zkontroloval masku, jestli sedí, a ponořil se dolů zkontrolovat jejich kořist. Za minutu byl nahoře. „Vypadá to dobře. Není moc obrostlý korály, to znamená, že ležel v písku hodně dlouho na jednom místě.“

Remi mu podala ruku a pomohla na palubu. Zeptala se: „Nějaká poškození?“

„Žádné jsem neviděl. A je těžký, Remi, možná až čtyřicet kilo.“

Remi tiše hvízdla. „Cvalík. Dobrá, podle standardních měřítek by ta loď měla mít… cože, výtlak tisíc tun?“

„Tisíc až dvanáct set. Mnohem větší než Speaker. Takže nález Adelisiny mince a zvonu na jednom místě je jen čirá náhoda.“

———

Když byl nyní zvon mimo nebezpečí, že se znovu propadne do prolákliny, odvázali ho, zapluli s andreyale několik set metrů na sever a pak se vydali přes zátoku do ohybu ostrova a skončili v laguně, jež měla tvar dýky.

Laguna, široká a dlouhá jen něco přes půl kilometru, byla vlastně mangrovníkovou bažinou. Z vody vyčnívaly desítky „plovoucích ostrovů“, hřibovitých kupek země, uchytivších se na opěrných pilířích mangrovníkových pokroucených vzdušných kořenů. Lišily se velikostí, od rohožky až po dvojgaráž, všechny však pokrývala hustá tráva a většinou i miniaturní lesíky zakrslých stromků a keřů. Na jižním konci bažiny se nacházela úzká pláž a za ní houština mladých kokosových palem. Vládlo tam až přízračné ticho a vzduch se ani nepohnul.

„Tak tohle se nevidí každý den,“ zamumlala Remi.

„Žádná známka po Kloboučníkovi nebo Alence?“

„Ne, a raději to zaklepej.“

„Tak do práce. Slunce hrozně pálí.“

Propluli mezi vzdušnými ostrůvky, u pláže zakotvili a vyskočili na břeh.

„Kolik jich budeme potřebovat?“ zajímala se Remi.

Jednou rukou si zručně shrnula kaštanové vlasy z krku a stáhla je gumičkou do úhledného uzlu.

Sam se usmál. „Vždycky mi to připadá jako nějaké tvoje kouzlo.“

„Ženy jsou přece čarodějky,“ usmála se Remi a vyždímala si mokré cípy košile. „Tak kolik?“

„Šest. Ne, pět.“

„A jsi si jistý, že nemůžeme sehnat všechno, co potřebujeme, v Kamenném Městě a přivézt to sem?“

„Chtěla bys to riskovat? Něco mi říká, že ten kapitán hlídkového člunu by nás moc rád zavřel do vězení. Jestli si myslí, že jsme mu lhali…“

„Máš pravdu. Dobrá, piráte, vyrobíme si vor.“

———

Bez potíží našli soustu padlých stromů, ale horší už bylo vybrat z nich ty se správnou velikostí. Sam vytipoval pět kandidátů, všechny přibližně dva a půl metru dlouhých a silných asi jako telefonní sloup. S Remi je postupně odtáhli na pláž, kde je vyrovnali do řady vedle sebe.

———

Sam se dal do práce. „Konstrukce je jednoduchá,“

vysvětloval. Vzal kousek naplaveného dřeva a do písku načrtl schéma:

„No, Queen Mary to zrovna není,“ poznamenala s úsměvem Remi.

„Na ni,“ odpověděl, „bych potřeboval další čtyři klády.“

„Proč ty přečuhující konce?“

„Ze dvou důvodů: kvůli stabilitě a páce.“

„Na co?“

„Uvidíš. Ale teď potřebujeme provazy, pár desítek dvoumetrových kusů.“

Remi zasalutovala. „Jak poroučíš.“

Po hodině práce se Sam narovnal a prohlédl si výtvor.

Remi podle manželových přimhouřených očí poznala, že v duchu počítá. Asi po minutě přikývl. „Dobrá. Mělo by to mít dostatečnou

nosnost,“

prohlásil.

„Dokonce

s

dvacetiprocentní rezervou.“

———

S vorem v závěsu proklouzli zátokou k západní straně ostrova a zamířili na jih podél pobřeží, dokud se znovu neocitli nad místem, kde spočíval zvon. Sam pak pomocí rybářského háku přetáhl vor k boku lodi obrácenému ke břehu a přivázal ho k úchytům.

„Něco mi říká, že jsme zralí na další přepad,“ prohlásil Sam a usadil se do skládacího křesla. Remi se k němu připojila a společně popíjeli vodu a dívali se na vlny, když se za třicet minut objevil asi kilometr severně od nich jú-lin.

„Dobrý odhad,“ vydechla Remi.

Jú-lin zpomalil a plul téměř krokem, Sam a Remi ze svého místa viděli postavu v bílé uniformě, stojící na zadní palubě. Slunce se odrazilo od čoček dalekohledu.

„Usmívej se a mávej,“ hlesl Sam.

Společně se zazubili a zvedli ruce, načež postava odložila dalekohled a zmizela v kabině. Jú-lin se obrátil a zamířil na sever. Sam s Remi počkali, dokud nezmizel za ohybem ostrova, a pak se vrátili k práci.

S kotvou připravenou v jedné ruce si Sam nazul ploutve, nasadil masku a překulil se do vody. Po chvíli postrkování vycentroval vor přesně nad zvon. Přivázal konec kotevního lana k protější straně voru, pak se potopil a plaval v úhlu, až se lano napjalo, a zarazil kotvu pevně do písku.

Zpět na hladině chytil další lano, které mu Remi hodila, a přicvakl karabinu na jeho konci na korunu zvonu. Za minutu už byl na palubě, kde přivázal Remino lano k oběma chytům.

Potom v předklonu ještě vše zkontroloval.

Remi se na něj usmála. „Jsi na sebe náramně hrdý, co?“

„To jsem.“

„Máš na co. Ty můj neohrožený inženýre.“

Tleskl rukama. „Jdeme na to.“

———

Sam zavolal na Remi u kormidla: „Pomalu vpřed.“

Voda pod zádí začala pěnit a andreyale popojela dopředu o pár centimetrů, pak o metr. Upoutané lano se začalo zdvihat z vody. S tlumeným čvachtnutím pak se zachytilo na příčném nosníku voru.

„Vypadá to dobře.“ Zavolal Sam. „Pokračuj.“

Vor se dal do pohybu a posunoval se k zádi.

„No tak,“ zamumlal Sam. „No tak…“

Na opačné straně voru se kotevní lano rozvibrovalo jako struna, jak přenášelo tah lodi na vor. Sam si nasadil masku, naklonil se přes bort a ponořil obličej pod hladinu. Čtyři metry pod sebou uviděl zvon, kývající se několik centimetrů nade dnem.

Remi to nevydržela: „Tak jak si vedeme?“

„Hotová nádhera. Pokračuj.“

Opatrně popojížděli a zvedali zvon, až se nakonec jeho koruna vynořila nad hladinu a zaduněla o zkřížené klády.

„Zpomal na minimum!“ poručil Sam. „Jen abys ses udržela na místě.“

„Zpomaluji,“ potvrdila Remi.

Sam popadl dvoumetrový kus provazu připravený na palubě a ponořil se do vody. Třemi tempy se dostal k voru.

Pětkrát ho protáhl korunou zvonu a uvázal dračí smyčkou ke středovému překřížení voru, zvon byl teď bezpečně zajištěný. Vítězoslavně zvedl ruku jako kovboj, který právě svázal tele.

„Hotovo!“ zavolal.

Motory andreyale zakašlaly a ztichly. Remi přešla na zadní palubu, usmála se a také vítězně zvedla ruku.

„Gratuluju ti, Fargo,“ zavolala. „A co teď?“

Samův úsměv pohasl. „Netuším. Pořád na tom ještě pracuju.“

„Jako bych věděla, že řekneš zrovna tohle.“

KAPITOLA 6

ZANZIBAR

Popravdě nebylo co řešit. Neodvážili se odtáhnout zvon zpět k pobřeží ke svému bungalovu. Potřebovali bezpečné místo, kam by ho ukryli, než se rozhodnou co dál a provedou přípravy.

I když oba uznávali, že jejich setkání s jú-lin může být náhoda a dělají z komára velblouda, naučili se věřit svým instinktům a v nich se oba vzácně shodli. Ani první návštěva jú-lin ani její opakované objevení nebyly náhody. A také otázky kapitána byly variací na jedno téma: Hledají Fargovi něco konkrétního? K tomuhle ho někdo navedl, nejspíš ta nezřetelná postava ukrývající se v kabině jú-lin, a měl strach, že objeví něco, co má zůstat skryto. Šlo o zvon, Adelisinu minci anebo něco úplně jiného?

„Otázka je,“ prohlásil Sam, „jestli chceme vyčkávat na to, co udělají, anebo trochu zatřást stromem?“

„Dost nerada sedím na jednom místě.“

„Já vím. Já taky.“

„Tak co tě napadlo?“

„Chovat se jako někdo, kdo má co skrývat.“

„Ale my máme co skrývat,“ odpověděla Remi.

„Půlmetrákový lodní zvon, co nám visí na podomácku vyrobeném voru.“

Tomu se Sam musel zasmát. Jeho žena měla talent vždy udeřit hřebík přímo na hlavičku. „Jestli nejsme oba totálně mimo, tak oni, ať jde o kohokoliv, nám už nejspíš prohledali bungalov.“

„A nic nenašli.“

„Správně. Takže budou hlídat a čekat na nás, až se vrátíme domů.“

„Přesně tak. A jestli nás začnou hledat, bude to důkaz, že je hra odpískaná.“

„Řekl jsi právě, že je ‚hra odpískaná‘?“

Sam pokrčil rameny. „Napadlo mě, že vyzkouším, jak se vlastně hraje.“

„Ach, Sherlocku…,“ obrátila oči v sloup.

———

Se zvonem a vorem v závěsu se vrátili k úzkému zálivu a do mangrovníkové laguny. Kvapem se blížil soumrak.

Strávili asi hodinu křižováním laguny a hledáním vhodného úkrytu pro vor; našli ho na východní straně, kde ze břehu šikmo nad vodu vyrůstala skupina cypřišů. Hákem odstrkali vor pod převislé větve, Sam se pak potopil a přivázal ho k jednomu ze kmenů.

„Jak to vypadá?“ zavolal zpod překryvu.

„Vůbec nic nevidím. Aby ho našli, museli by jít najisto a vlézt tam.“

———

Vrátili se do ústí zátoky, kde Sam několikrát nahodil natěžko a chytil čtyři červené okounky, pak se vrátili do laguny a vystoupili na pláž. Remi, jež byla v kuchání zručnější, ryby očistila a připravila, zatímco Sam nasbíral dřevo na oheň. Zanedlouho už rybí filetky syčely nad plameny, a než zapadlo slunce za kokosové palmy, zasedli k večeři.

„Víš, mám ráda takovéhle polní podmínky,“ prohlásila Remi, utrhla kousek masa a strčila ho do úst. „Tedy do jisté míry.“

„To chápu.“ A skutečně jí rozuměl. Remi byla dobrodružka; nikdy před žádnou výzvou necouvla a stála mu po boku v blátě i sněhu, pod palbou i při pronásledování a jen zřídkakdy nedokázala brát jejich momentální situaci z té světlejší stránky. A možná právě proto si na druhou stranu dokázala užívat i jejich přepych. A on také. „Jakmile uzavřeme tuhle záležitost s tajemným zvonem, vydáme se do Dáresalámu, pronajmeme si pokoj v hotelu Royal a budeme na balkoně popíjet džin s tonikem a sázet na zápasy v kriketu.“

Remi zazářily oči. Moevenpick Royal Palm byl jediný pětihvězdičkový hotel v Dáresalámu. Broukla: „Jsi moje krevní skupina, Same Fargo.“

„Ale nejdřív,“ odpověděl, podíval se na slunce a zkontroloval hodinky, „se musíme připravit na naše hosty.“

———

S příchodem noci laguna ožila cvrkáním cvrčků. Ve stromech podél pobřeží a na keřích na vrcholcích plovoucích ostrůvků se rozrejdily světlušky. Sam zavedl andreyale mezi dva větší plovoucí ostrovy a vyhodil kotvu tak, aby záď směřovala na západ. Obloha byla jasná, černé nebe jiskřilo hvězdami a půlměsíc obklopoval mlžný průsvitný kruh.

„Odpoledne by mohlo sprchnout,“ poznamenal Sam, když pohlédl vzhůru.

„Copak tyhle lidové moudrosti platí i na jižní polokouli?“

„Myslím, že to brzy zjistíme.“

Posadili se na zadní palubu, usrkávali ve tmě kávu a sledovali hmyzí světelnou show. Ze svého místa viděli jak ústí laguny, tak i pláž, kde vztyčili stan áčko z nepromokavé celty, který našli v úložném prostoru lodě. Plátnem pronikal žlutavý přísvit lampy a pár metrů před stanem ještě hořel malý ohníček. Sam nasbíral dost dřeva z kokosových palem, aby udržel žhavé uhlíky celou noc.

Remi zívla. „Náročný den.“

„Běž se dovnitř prospat,“ řekl Sam. „Beru si první hlídku.“

„Jsi zlatíčko. Probuď mě za dvě hodiny.“

Políbila ho letmo na tvář a byla pryč.

———

První dvě hlídky proběhly bez problémů. Ale na konci šesté hodiny krátce před třetí ráno se Samovi zdálo, že k němu z dálky dolehlo slabé rachocení motoru, ale hned zase utichlo.

Jenže za pět minut se ozvalo znovu, tentokrát hlasitěji a z větší blízkosti. Odněkud ze severu, odhadl. Prozkoumal triedrem ústí laguny, ale kromě vln v místě, kde zátoku čeřil proud, nic nezahlédl. Zvuk motoru se znovu ztratil. Ne, neztratil, opravil se Sam vzápětí. Ztichl. Jako by někdo přiškrtil plyn. Znovu zvedl k očím dalekohled. Uplynula minuta. Dvě. A pak se před ním na čtyřech minutách objevil v ústí stín. S nafouknutou přídí připomínající čenich žraloka vypadal, že se vznáší těsně nad hladinou. Výsadkový gumový člun Zodiac se zvolna odpoutal od pobřeží a vplul do ústí laguny. Třicet vteřin nato se objevil další zodiac a následoval ho třetí. Spolu pluly asi dvacet metrů a pak se seřadily do formace na pravoboku a pokračovaly do hloubi laguny.

Sam potichu slezl po žebříku dolů, přistoupil k lůžku a dotkl se Reminy nohy. Její hlava se hned zvedla z polštáře.

Sam zašeptal: „Máme společnost.“ Přikývla a během pár vteřin byli zpátky na zadní palubě a sklouzli přes bort do vody. Sam z náhlého popudu ještě sáhl zpátky a popadl ze stojanu jedinou možnou zbraň, železný hák.

Jednali podle připraveného plánu, k nejbližšímu plovoucímu ostrovu měli jen pár temp tak na deset vteřin. S

Remi

v

čele

se

propletli

mezi

vyčnívajícími

mangrovníkovými kořeny, které tvořily hotové bludiště, a dosáhli mýtiny uprostřed. Při předchozí prohlídce dutiny zjistili, že má asi metr v průměru a přes dva a půl metru výšky a táhne se od hladiny až k hřibovitému vrcholku.

Okolo nich visely žíňovité kořínky a kroutily se šlahouny. V

zatuchlém vzduchu se vznášel pach hub a jílu.

Přes propletenec kořenů viděli andreyale tři metry napravo od sebe. V dutině byli tak natěsnaní, že se museli objímat, proto se společně natočili, až viděli do ústí laguny.

Nejdřív tam nic nebylo. Jen temná voda osvětlená měsícem a ticho.

Pak se ozvalo slabé, téměř neslyšitelné bzučení.

Sam přitiskl rty k Remině uchu. „Zodiaky mají elektrické přívěsné motory. Pohybují se hodně pomalu.“

„To znamená, že někde mají mateřskou loď,“

odpověděla také šeptem Remi.

To byla dobrá poznámka. Zodiaky jsou dobré k plavbě podél zanzibarského pobřeží, ale přívěsné motory mají jen omezený akční rádius a nejvyšší rychlost čtyři až pět uzlů.

Ať byli návštěvníci kdokoli, museli vyplout z nedaleka. A Remi soudila, že nejpravděpodobnější je nějaká větší loď.

Sam řekl: „Nechala jsi nějaké dárečky i pro Santu?“

Přikývla. „Musí se trochu snažit, aby je našli, ale všechny jsou na místě.“

Uplynuly dvě minuty, než se objevil první zodiac, dvě stě metrů napravo. Vzápětí se ukázal druhý ve stejné vzdálenosti, ale nalevo. Okamžik nato se vynořil i třetí plující středem laguny. Ani na jednom nesvítilo světlo, ale Sam s Remi v matném měsíčním světle zahlédli na zádi každého z nich obrys sedící postavy.

Tři zodiaky plující v sevřeném útvaru bez jediného povelu nebo světelného signálu… Tohle nebyli turisté nebo amatéři na nočním lovu.

„Vidíš nějaké zbraně?“ zašeptal Sam.

Remi zavrtěla hlavou.

Příštích pár minut sledovali, jak se trojice zodiaků proplétá mezi plovoucími ostrovy, až se dostaly na padesát metrů k andreyale. Vtom postava v prostředním člunu zvedla ruku, udělala zvláštní gesto a ostatní dva zodiaky ihned připluly a obklíčily jejich loď.

Sam poklepal Remi na rameno, aby si získal její pozornost, a pak ukázal palcem dolů. Společně se pomalu potopili, až jim nad hladinou zůstaly jen oči a nos.

Prostřední zodiac, zdálo se, že velí, doplul k andreyale jako první, zamanévroval k jejímu čelenu a muž se chytil jednou rukou zábradlí. Nyní jasně zahlédli mužovu tvář z profilu. Vyzáblý obličej se zahnutým nosem si nemohli splést. Byl to záhadný muž z kabiny jú-lin.

Jako na telepatický povel ostatní dva zodiaky přirazily k pravoboku a levoboku andreyale na zádi. Během několika vteřin se oba muži přehoupli přes bort a stanuli na palubě.

Ten bližší k Samově a Remině skrýši sáhl na rameno, něco popadl a ruku napřáhl vpřed. V měsíčním světle se zaleskla ocel. Nůž.

Remina ruka pod hladinou našla Samovu a stiskla ji.

Stisk opětoval. Zašeptal jí do ucha: „Tady jsme v bezpečí.“

Dvojice mužů zmizela v kabině, po minutě se znovu objevili. Jeden z nich se nahnul přes bort, zasignalizoval nosáčovi, ten mu gestem odpověděl, pak se odstrčil od lodi a zamířil se zodiakem na pláž. Jakmile tam dorazil, stejně jako druzí muži tasil nůž. Pohyboval se pomalu, ale neúprosně, plížil se po pláži k jejich stanu osvětlenému zevnitř lampou.

Nahlédl dovnitř, pak půl minuty zkoumal pláž a kokosové palmy, načež se vrátil k zodiaku. Za dvě minuty se připojil na palubě andreyale k ostatním dvěma.

Poprvé někdo z nich promluvil. Nosáč zamumlal něco španělsky a druzí dva se vrátili do kabiny. Andreyale se začala kolébat. Slyšeli, jak otevírají a zavírají dvířka skříněk. Ozvalo se tříštění skla. Za okénky se míhaly pohybující se kužely světla baterek. Po pěti minutách se muži objevili na palubě. Jeden z nich podal nosáčovi malý předmět, ten si ho zběžně prohlédl a pak ho odhodil ke schůdkům do kabiny. Zaslechli, jak rachotí na jednotlivých stupních. Druhý muž podal nosáčovi žlutý blok. Nosáč ho prolistoval a vrátil mu ho. První mezitím vyndal digitální fotoaparát a pořídil snímek vrchní stránky. Pak ho také odhodili do kabiny.

Sam pošeptal Remi: „Spolkli to i s navijákem.“

Nosáč a jeho společníci naskočili zpět do zodiaků a odrazili od lodi. Sama a Remi překvapilo, že nezamířili k ústí laguny, ale začali ji znovu prohledávat, tentokrát podél břehů. Pronikaly k nim pátravé kužely světel zpoza zátočin a mezi stromy. Když jeden ze zodiaků proplouval těsně kolem místa, kam ukryli zvon, Sam s Remi zatajili dech, ale člun ani nezpomalil a světlo se nezastavilo.

Nakonec trojice dosáhla ústí laguny a dokončila prohlídku břehů, ale namísto aby zamířila ven ze zátoky, čluny se obrátily, seřadily a začaly prohledávat plovoucí ostrovy, prosvětlovaly mangrovníkové kořeny a postupovaly systematicky od jednoho ke druhému.

„To by mohlo být zlé,“ zamumlal Sam.

„Moc zlé,“ přitakala Remi.

Obnažené nože jim prozradily vše, co potřebovali vědět: ať byli muži kdokoli, nebudou váhat sáhnout k násilí. Kdyby se Sam s Remi nacházeli na palubě andreyale nebo ve stanu, byli by teď už mrtví.

„Vrátíme se zpět na loď?“ navrhla Remi.

„Jestli se rozhodnou znovu se na ni podívat, budeme tam v pasti.“

„Jsem otevřená všem návrhům.“

Sam chvíli uvažoval a pak řekl: „Co takhle dva ptáčci s jedním kamenem?“ Vysvětlil jí svůj plán.

„Riskantní,“ zhodnotila ho.

„Ale může vyjít.“

„Dobrá, ale jen jako poslední možnost.“

„Souhlasím.“

Sledovali, jak zodiaky pokračují. Pokud by dál pluly stejnou trasou, ten napravo se dostane do dvou minut až k jejich skrýši. Ostatní dva byly o půl minuty napřed. Při troše štěstí skončí s pátráním jako první a otočí se zpět k ústí zátoky.

„Drž nám palce,“ pošeptal Sam Remi.

„Už to dělám,“ odpověděla a políbila ho na tvář.

„Potřebujeme trochu štěstíčka.“

Sam se ponořil a propletl se mezi kořeny zpět do otevřené vody. Snažil se mít všechny tři zodiaky na očích a dostal se na odvrácenou stranu ostrůvku. Třicet vteřin nato se nalevo od něj objevili nosáč a jeho druh. Každý z nich prozkoumal svůj poslední plovoucí ostrov, pak obrátili čluny a zamířili ven ze zátoky. Poslední zodiac stále držel svůj kurz, jen dvanáct metrů od nich.

„Apúrate!“ zavolal nosáč. Rychle!

Samův cíl zvedl ruku, že rozuměl rozkazu.

Deset metrů… šest metrů.

Sam se dál pohyboval, posunoval se ve směru hodinových ručiček kolem mangrovníkových kořenů. Pak se zastavil a vyhlédl zpoza úkrytu.

Zodiac byl jen tři metry od něj. Sam se díval a díval, dokud příď zodiaků nezmizela za ostrůvkem, a pak pohlédl zpět na lagunu. Ostatní zodiaky už byly sto metrů napřed a stále pluly pryč.

Sam se zhluboka nadechl, s hákem v ruce se potopil, dvakrát kopl nohama, prosmýkl se kolem kořenů a vystrčil nad hladinu oči. Záď zodiaků se nacházela jeden a půl metru od něj, pomalu plul vpřed, muž s jednou rukou položenou na ovládání motoru se předklonil a propátrával mangrovníkový porost světlem baterky. Sam udělal poloviční tempo a přiblížil se na dosah zodiaků. Natáhl ruku, pomalu položil levou ruku na jeho gumovou záď, pak zvedl nad vodu hák, rozmáchl se a švihl jím vpřed, jako kdyby nadhazoval rybářským prutem. Ocelový konec trefil muže přímo za ucho. Ten tiše zasténal a zhroutil se přes okraj hlavou pod vodu. Než Sam stačil zareagovat, byla u nich Remi, zvedla muži hlavu a překulila ho zpět do člunu. Sam se ohlédl přes rameno. Nosáč a jeho kumpán už byli dvě stě metrů daleko.

„Yaotle!“ dolehlo k němu přes vodu nosáčovo volání.

„Rychle!“ sykl Sam na Remi, pak vyskočil do zodiaku a posadil se vedle motoru. „Zůstaň na levoboku. Odtáhnu tě zpátky k andreyale.“

Remi obeplavala člun a chytila se dvěma prsty za oko pro pádlo. Sam zapnul motor a zodiak vyplul zpoza mangrovníku. Sam našel na palubě mužovu, Yaotlovu – baterku, zvedl ji a namířil na dva zodiaky, které mezitím zastavily. Dvakrát blikl a zamával, modlil se přitom, aby to stačilo. Zadržel dech.

Ze zodiaků žádná odpověď. Vteřiny ubíhaly. A pak přišlo dvojí bliknutí a také zamávání. „Yaotle… !Apúrate!“

Sam navedl zodiac k zádi andreyale a využil ji k tomu, aby zakryla jeho pohyb. Remi vlezla do člunu a společně překulili Yaotla přes bort do andreyale. Se zaduněním přistál na zadní palubě.

„A co teď?“ zeptala se Remi.

„Svaž ho, za ruce a nohy k oporkám, a prohledej ho. Já se musím seznámit s našimi novými přáteli.“

Remi se nadechla k protestu, ale Sam ji zarazil: „Potřebuju potápěčské brýle a dalekohled.“ Odběhla do kabiny, vrátila se s nimi a pověsila je na Samův hák. „Neboj se, Remi, budu si udržovat odstup.“

„A když už to nepůjde?“

„Tak budu mít nějakou hroznou poruchu.“

Uličnicky na ni mrkl, přidal plyn a odplul.

———

Nosáč s druhým mužem pokračovali dál. Než se Sam doloudal do půlky laguny, už se v ústí obraceli na západ.

Sam se připravil na víry a protiproudy v ústí, provedl v duchu pár rychlých výpočtů a pokračoval v plavbě. Patnáct metrů od ústí stáhl plyn a poslouchal. Žádný zvuk motorů.

Znovu přidal plyn a zabočil. Sto metrů vpředu ostatní dva čluny společně proplouvaly průlivem. Za nimi se po asi sedmi stech metrech rozšiřoval do mělčin kolem ostrova Chumbe. Zvedl dalekohled a prozkoumal průliv. Nic se nehýbalo a do vzdálenosti patnácti kilometrů neviděl ani žádné světlo, až na jedno. Asi jeden a půl kilometru jihozápadně se deset metrů nad vodou houpalo jediné bílé světlo, mezinárodní signál, že tam kotví plavidlo. Sama loď byla zakotvena za ostře zkosenou příď, měla zářivě bílé nástavby, zjevně se jednalo o luxusní jachtu. Byla právě ona mateřskou lodí? Nosáč a jeho partner zabočili doleva a na chvíli zmizeli z dohledu. Nejvyšší čas sehrát poruchu: Sam ubral plyn, zabočil vlevo a nechal zodiac najet na písečnou mělčinu. Rychle se rozhlédl a uviděl, co potřeboval: tenký špičatý úlomek skály. Popadl ji, odstrčil zodiac zpátky na vodu, naskočil dovnitř a plul dál.

Prozatím mu štěstí přálo. Až na pár ohlédnutí, aby se přesvědčili, že je „Yaotl“ sleduje, nosáč ani jeho druh nezpomalili a nečekali na něj. Zbytek cesty průlivem trval deset minut a Sam brzy spatřil druhé dva zodiaky, jak do sebe narážejí a proplouvají mezi pobřežními útesy.

„No tak, hoši, ukažte mi, kam máte namířeno,“

zamumlal Sam.

Nyní již za mělčinami nosatec s druhým mužem stočili čluny vlevo a zamířili k jachtě. Sam se za dvě minuty sám dostal k útesům, ale stočil jen kormidlo pár stupňů vlevo a srovnal zodiac téměř rovnoběžně s útesem, u kterého našli zvon. Orientační body na pobřeží začaly vypadat povědomě.

Plul teď asi dvacet metrů od prolákliny. Přišel čas.

Zvedl úlomek skály položený mezi nohy, naklonil se přes okraj a vrazil její hrot do gumového boku a vytrhl ho ven. Ještě dvakrát to zopakoval, dokud do pláště neprorazil zubatou dvaceticentimetrovou trhlinu. Pak úlomek odhodil do vody a zkontroloval pozici druhých dvou zodiaků: pluly o několik set metrů dál v hlavním kanálu a stále mířily k jachtě.

Samovi zabrala sabotáž jen dvacet vteřin. Jeho zodiac začal zpomalovat, kolébat se a naklánět, jak do boční komory natékala voda. Naposledy přidal plyn, pak ze sebe vydal co nejlepší napodobeninu zoufalého výkřiku a skočil do vln.

Potopil se pod hladinu, nasadil si potápěčskou masku, profoukl ji a sevřel mezi zuby náustek šnorchlu. Nyní jen bez hnutí splýval, nad vodou měl jen oči a vyčnívající konec šnorchlu.

Výkřik se neminul účinkem. Nosáč s druhým mužem otočili čluny a zamířili nejvyšší rychlostí k rychle se potápějícímu zodiaků, který proud odnesl dvacet metrů nalevo od Sama, přímo nad proláklinu. Když se zachránci přiblížili na padesát metrů, rozsvítili baterky a začali pátrat na hladině.

„Yaotle!“ zavolal nosáč. „Yaotle!“ Ten druhý se k němu připojil.

Sam si poslední minutu pořádně prodýchával plíce. Nyní se naposledy zhluboka nadechl, ponořil se pod hladinu a odrážeje se ploutvemi zamířil ke břehu. Dostal se k němu po deseti tempech. Otočil se, takže měl nosáče a jeho kumpána napravo, a pak se vydal na sever podél pobřeží, tu a tam se ohlédl, aby zkontroloval polohu míhajících se světel. Oba zodiaky zastavily u zbytků třetího.

„Yaotle!“ dolehlo k němu přes vodu. Pak znovu a tentokrát mnohem naléhavěji: „Yaotle!“

Sam plaval dál. Za ním mezitím splasklý člun vytáhli do jednoho ze zodiaků. Sam se zastavil a bez pohybu čekal.

Cítil, jak ho plíce pálí nedostatkem kyslíku a hrdlo se mu začíná v panice stahovat. Potlačil to a dál nehybně vyčkával.

Po chvíli, která mu připadala jako několik dlouhých minut, ale trvala nanejvýš třicet vteřin, zodiaky spustily motory, otočily se a zamířily zpět pryč od pobřeží.

Sam se vynořil nad hladinu.

KAPITOLA 7

ZANZIBAR

Pětadvacet minut nato, když Sam vylezl zpět na andreyale, nalezl Remi pohodlně usazenou na skládacím lehátku, jak nonšalantně usrkává z lahve keňského piva Tusker. Jejich host Yaotl ležel jako vytažená ryba na palubě, prohnutý dozadu, zápěstí přivázaná ke kotníkům a provaz byl ještě upevněný k nejbližšímu úvazníku. Stále ještě nenabyl vědomí.

„Vítej zpátky,“ utrousila a podala mu pivo. „Tak jak proběhla nehoda?“

„Zdá se, že to zbaštili. Jak je mu?“

„Má ošklivou bouli za uchem, ale dýchá pravidelně.

Kromě toho, že ho bude den dva ošklivě bolet hlava, se z toho dostane. Byl dobře ozbrojený,“ kývla ke dvěma předmětům u svých nohou: jeden byl nůž, který již dobře znali, druhý poloautomatická pistole. Sam ji zvedl.

„Heckler a Koch P30. Devět milimetrů, zásobník na patnáct nábojů.“

„Jak to pro všechno na světě můžeš vědět…“

Sam pokrčil rameny. „Nemám tušení. Shromažduju informace. Nemůžu si pomoct. A pokud se nepletu, nejde o běžnou zbraň. Dodávají se jen policii a armádě.“

„Takže tady náš host je nebo byl buď policista, anebo voják?“

„Anebo pracuje pro někoho, kdo má velký vliv. Zjistila jsi o něm ještě něco?“

„Po kapsách toho moc neměl. Žádnou peněženku ani průkaz. Šaty a boty jsou místní. Podívala jsem se na záložky.“

„Takže profesionálové.“

„Vypadá to tak,“ přikývla Remi. „A pokud jde o dárečky, které jsme nechali pro Santu…“

„Viděli jsme, jak zareagovali na Adelisinu minci.

Odhodili ji jako veteš. Ale ten nastrčený zápisník, to bylo něco jiného.“

Než svým hostům připravili jeviště, Sam s Remi usoudili, že existuje pět možností, proč se o ně jejich tajemný muž „nosáč“ zajímá. První kvůli Adelisině minci, druhý kvůli zvonu, třetí kvůli jim samým, čtvrtý kvůli tomu, že by mohli najít to, co má zůstat ukryto, pátý: o nic nejde, jen dělají z komára velblouda.

Jejich lest vyloučila čísla jedna a pět, zbývala čísla dvě, tři a čtyři. Sam s Remi zaplnili zápisník většinou nesmyslnými čmáranicemi a čísly až na jeden list, tam nakreslili obrys zvonu a pod něj čas (14.00), místo (Chukwani Point Road) a telefonní číslo, jež jim dala Selma, na které když někdo zavolá, ozve se firma Mnazi, náklad a přeprava. Pokud nosáč návnadu spolkne, mohou si být téměř jistí, že má zájem právě o zvon.

To by ovšem vyvolalo otázku, jak se nosáč mohl o zvonu dozvědět. Sam s Remi o něm kromě Selmy nikomu neřekli. A protože je nosáč nechával být, dokud zvon nevyzvedli na Samově voru, nemohl si jich třeba někdo všimnout, když zvon převáželi do laguny? Jenže tehdy nikoho neviděli ani na břehu, ani na moři.

„Brzy už bude svítat,“ poznamenal Sam. „Vyzvedneme svou kořist a najdeme si lepší skrýš, dokud nevymyslíme něco jiného.“

„A co s ním?“ kývla Remi směrem k Yaotlovi.

„Raději ho přeneseme dovnitř. Nechceme přece, aby se nám tu polámal, že ne?“

———

Jakmile byl Yaotl bezpečně svázaný v kabině, zvedli kotvu a přepluli lagunu k místu, kam ukryli vor se zvonem.

Když ho odtáhli blíž k pláži, Sam skočil do vody a manévroval vorem tak dlouho, až se zvon vznášel jen čtvrt metru nade dnem.

„Páka…,“ zamumlal si pro sebe. „Remi, potřebuju ze skříňky s nářadím podat sekyru.“

Našla ji a podala mu ji dolů. Dobrodil se na břeh a zmizel s baterkou mezi stromy. Remi naslouchala, jak se pohybuje ve tmě: lámání větví, nárazy dřeva o dřevo, několik tlumených zaklení a pak zvuky sekání. Po pěti minutách se vrátil s dvojicí palmových kmínků, každý dva a půl metru dlouhý a deset centimetrů silný. Na jejich koncích udělal záseky. Podal je Remi a pak nasedl do lodi.

„Podělíš se se mnou o svůj plán?“

Sam na ni mrkl. „Nechci ti zkazit překvapení. Ale budeme potřebovat denní světlo.“

Nemuseli čekat dlouho. Už za deset minut zahlédli první žlutooranžové paprsky na východě a dali se do práce. Sam odvázal vor, skočil do vody a přetočil ho tak, že strana se třemi přečnívajícími kmeny mířila k pláži. Šlápl na krajní z nich, až se potopil patnáct centimetrů pod hladinu a zavolal: „Pomalý zpětný chod!“

„Pomalý zpětný chod,“ opáčila Remi.

Motory se probudily k životu. Andreyale couvala, dokud nenarazila příčkou do voru. „Pokračuj!“ zavelel Sam. Jeho váha a koňské síly lodi ponořily vyčnívající klády pod hladinu, až se začaly bořit do písku. Voda pod zádí andreyale se zpěnila. Když byly klády zaraženy na třicet centimetrů do písku, Sam zavolal: „Stop!“

Remi stáhla plyn a přešla na záď. Sam se potopil pod vor a vynořil se uprostřed vedle překřížení. „Teď budu táhnout za těžiště a ty tlač,“ řekl.

„Chápu.“

Společnými silami zvedli kládu na bort, až přesahující konce čněla nad zadní palubu.

Remi ustoupila a oprášila si ruce. „Myslím, že už chápu, o co ti jde.“ Zarecitovala: „Dejte mi dost dlouhou páku a pevný bod a…“

„…a pohnu zeměkoulí,“ dokončil Sam. „Archimedes.“

Sam sekyrou udělal do přečnívajících konců klád záseky.

Pak zvedl jeden z useknutých kmínků, podal ho Remi a druhý si vzal sám.

„A teď ten trik,“ řekl.

Přiložili konce kmínků se záseky do záseků na vyčnívajících kládách a pak zapřeli opačný konec o oporky na zádi a pravoboku.

„Chceš mít tu čest?“ nabídl Sam.

„A kde budeš ty?“

„S tebou v kabině. Jestli se naše páky uvolní, nechci být v jejich dosahu. Takže, prosím, hodně pomalu dozadu.“

Remi posunula páčku plynu a začala zvolna couvat.

Čelní strana voru se začala zdvihat. Kmínky se chvěly a prohýbaly jako pár napínaných luků. Klády praštěly. Zvon kousek po kousku stoupal z vody, dokud jeho ústa nebyla nad úrovní oporek.

„Drž ho takhle,“ vydechl Sam. „Jen udržuj polohu.“

Popadl zbytek kotevního lana, vyběhl na zadní palubu, očima těkal z jednoho kmínku na druhý, oba vibrovaly napětím. U těžiště voru se naklonil, přivázal konec lana ke koruně zvonu a pak se vrátil do kabiny, za sebou odvíjel lano.

„Teď pomalu přímo vzad,“ zamumlal.

Remi se naklonila a pošeptala mu do ucha: „Jestli nám tahle věc propadne palubou, tak nám určitě nevrátí zálohu.“

Sam se uchechtl. „A ocitneme se na černé listině.“

Andreyale zacouvala. Kmínky jako páky dál se sténáním držely. Sam přitáhl povolené lano. Zvon se přehoupl přes oporku, otřel se o bort a rozkýval se.

„Same,“ zasykla varovně Remi.

„Já vím,“ zamumlal. „Drž ho tak. Jen klid…“

Otočil se, sjel po žebříku a za deset vteřin se vynořil s matrací. Obouruč ji hodil jako klobouk dolů na palubu pod zvon.

„Šlápni na to!“ zavelel.

Remi srazila páku plynu nadoraz. Sam zatáhl za lano.

Oba kmínky se s hlasitým prásknutím přelomily a odlétly.

Zvon s dutým zaduněním dopadl na matraci, překlopil se na bok a znehybněl.

KAPITOLA 8

ZANZIBAR

Ztratili jsme muže,“ ohlásil Itzli Rivera do telefonu.

„Ano?“ opáčil prezident Quauhtli Garza. Dokonce i na vzdálenost šestnácti tisíc kilometrů z něj čišel nezájem.

„Yaotla. Utopil se. Jeho tělo se ztratilo někde v průlivu.

Byl to dobrý voják, pane prezidente.“

„A položil život za velkou věc. Tak to má být. V

nahuatlu yaotl znamená ‚bojovník‘, jasné? Přivítá ho sám Huitzilopočtli a navěky bude sídlit v Omejokánu,“

odpověděl Garza. „Taková odměna snad nestačí?“

„Ovšem, že ano, pane prezidente.“

„Itzli, řekni mi, prosím tě, že už žádnou další špatnou zprávu nemáš.“

„Bohužel je toho víc. Fargovi možná něco našli. Nějaký lodní zvon.“

„Jak to myslíš, že ‚možná něco našli‘?“

„Prohledali jsme jejich loď. V zápisníku jsme objevili nákres lodního zvonu.“

„Popiš ho. Je to on?“

„Ten nákres je jen přibližný. Možná ani nevědí, co vlastně našli. Tak jako tak se zdá, že se chtějí dostat z ostrova. Vedle nákresu je poznámka o přepravní společnosti a čas. Místo dodávky je kousek jižně od zanzibarského letiště.“

„To se nesmí stát, Itzli. Zvon nesmí opustit ostrov.

Pátrání Fargových je třeba zarazit tam a hned.“

„Rozumím, pane prezidente.“

„Teď víš, kde budou a také kdy. Všechna zkažená vejce budeme mít v jednom košíku.“

———

„To je ale pořádně vypasený lodní zvon,“ poznamenala Remi.

Sam, který stál naproti ní na stinném dlážděném nádvoří, jen přikývl. Poslední hodinu strávili obalováním zvonu plachtami namočenými do teplého roztoku kyseliny dusičné a vody. Nyní spočíval, zakrytý a dýmající, v pomalu se rozlévající

kaluži

šedozeleného

mořského

nánosu

rozpouštěného kyselinou.

„Za jak dlouho je vyměníme?“

Sam pohlédl na hodinky. „Ještě deset minut.“

Před třemi hodinami, když rozebrali vor a zbavili se jeho dílů, odpluli z mangrovníkové laguny a zamířili podél pobřeží na jih kolem Fumba Point do zátoky Menai. Remi se ujala kormidla a Sam zavolal Selmě, popohnal ji a pak vysvětlil, co potřebují. Za čtyřicet minut, když obeplouvali nejjižnější výběžek Zanzibaru, mu zavolala zpátky.

„Je to trochu menší než váš bungalov, ale hezky stranou a agent slíbil nechat klíče pod rohožkou. Máte zaplaceno na týden dopředu.“

„Tak co je to a kde?“

„Vila na východní straně ostrova, pět kilometrů severně od hotelu Tamaryšková pláž. Markýza nad verandou je červeno-zeleně proužkovaná. A na pláži je staré kamenné přístaviště.“

„Jste poklad, Selmo,“ prohlásil Sam, ukončil hovor a vyťukal nový, tentokrát domácí číslo Abasi Sibaleho. Abasi, aniž by se na něco ptal, souhlasil, že se s nimi setká na pláži u vily a přijede se svým nákladním autem. Při pohledu na zvon usazený na zadní palubě andreyale se jen usmál a potřásl hlavou. „Snad někdy přijedete na náš ostrov,“

poznamenal, „a budete se tu konečně nudit.“

———

Půjdu zkontrolovat našeho hosta,“ řekl Sam.

„A já se přesvědčím, že náš zvon neodletěl do Říma,“

odpověděla Remi.

„Jestli to zkusí, tak ho nech.“

„S radostí.“

Oba byli unavení a zvon, který odolával jejich úsilí a přitahoval na sebe nežádoucí pozornost, se stal jejich nepřítelem. Všechno se jistě změní, až se prospí a dostanou nějaké odpovědi, v což doufali po dalších několika hodinách kyselinových zábalů.

Remi se usmála. „Nech tady pistoli.“

Sam se také usmál, přešel přes dvorek a pak vstoupil francouzským oknem do vily. Ta, kterou jim Selma pronajala, měla téměř sto pětaosmdesát metrů čtverečních a byla postavená v toskánském stylu s vybledlou okrovou omítkou, porostlá popínavým vínem a se střechou z červených tašek. Interiér představoval nesourodou kombinaci moderního vybavení a ruční práce. Sam vešel do zadní ložnice, kde byl jejich návštěvník Yaotl přivázaný za ruce a nohy k posteli. Yaotl ho spatřil a zvedl hlavu.

„Hej, co se děje? Kde to jsem?“

„Přijde na to, koho se zeptáte,“ odpověděl Sam. „Vaši přátelé by vám odpověděli, že buď plujete tváří dolů někde mezi zdejším místem a Mombasou, anebo že zrovna procházíte zažívacím systémem žraloka.“

„Co to má znamenat?“

„No, když jsme vás omráčili –“

„Na nic si nepamatuju… Jak jste to udělal?“ Muž vypadal mírně překvapený.

„Vrhl jsem se na vás a přetáhl vás velkou holí. A vaši přátelé vás mají za mrtvého už…,“ podíval se na hodinky, „…šest hodin.“

„Neuvěří tomu. Najdou mě.“

„Na to nespoléhejte. Co je to za jméno, Yaotl?“

„Moje jméno.“

„Máte hlad? Nebo žízeň?“

„Ne.“

Sam se zasmál. „Klidně to přiznejte, není to zločin.“

„Udělejte, co musíte. Ať to mám za sebou.“

„A co přesně myslíte, že vám chceme udělat?“ zajímal se Sam.

„Mučit mě?“

„Jestli vás jako první napadne tohle, musíte se pohybovat v hodně špatné společnosti.“

„Tak proč jste mě zajali?“

„Doufal jsem, že mi třeba dobrovolně odpovíte na pár otázek.“

„Jste Američan,“ poznamenal Yaotl.

„Jak to víte? Můj odzbrojující úsměv?“

„Spíš přízvuk.“

„A vy jste podle mě Mexičan.“

Žádná odpověď.

„A podle pistole, kterou jste měl u sebe, a toho, jak jste se pohybovali, jste buď aktivní, nebo bývalý voják.“

Nyní Yaotl přimhouřil oči. „Jste od CIA.“

„Já? Ne. Ale mám přítele, který je.“

Byla to pravda. Během práce v DARPA Sam prošel tajným výcvikem agentů CIA v táboře Perry s tím, že když inženýři z DARPA uvidí, jak pracují agenti v terénu, mohli by je lépe zásobovat svými zázraky techniky. Ve stejnou dobu tam procházel výcvikem i agent CIA Rube Haywood.

Se Samem se spřátelili a zůstali si blízcí i potom.

„A ten přítel má přátele,“ dodal Sam. „Na místech jako Turecko, Bulharsko a Rumunsko… Myslím, že tomu říkají ‚vykrývání‘. Jistě jste slyšel o vykrývání. To vás takoví podmračení hoši v černých kombinézách strčí do letadla, na pár týdnů zmizíte a vrátíte se s fobií z elektrického proudu a strojních vrtaček.“

S vykrýváním pochopitelně jen blufoval, ale dosáhl zamýšleného účinku: Yaotl vytřeštil oči a roztřásl se mu spodní ret.

Sam rázně vstal. „Takže co se najíst?“ zašveholil. „Přišel by vám k chuti chléb?“

Yaotl rychle přikývl.

———

Sam ho nakrmil půlkou placky čapátí, který muž zapil litrem minerálky z plastové lahve, a pak se zeptal: „Tak co s tím mým přítelem? Zavoláme mu, anebo mi odpovíte na pár otázek?“

„Budu mluvit.“

Sam začal základními informacemi: celé jméno, jména jeho kolegů včetně nosáčova, pro koho pracují, jestli přijeli na Zanzibar kvůli němu a Remi, jaký byl jejich úkol, jméno mateřské lodi… na většinu otázek znal Yaotl jen částečnou odpověď. Tvrdil, že je pouze žoldák, bývalý člen Speciální výsadkové jednotky mexické armády neboli GAFE.

Najal ho před čtyřmi dny muž jménem Itzli Rivera, nosáč, také bývalý člen GAFE, aby letěli na Zanzibar a „našli jisté lidi“. Podrobnosti mu nesdělil a ani mu nevysvětlil, proč hledají právě Sama a Remi. Také si nebyl jistý, jestli Rivera pracuje pro sebe anebo pro někoho jiného.

„Ale přece před vámi několikrát telefonoval, ne?“ namítl Sam. „Mluvil jako někdo, kdo podává hlášení nadřízenému?“

„Je to možné. Já ale zaslechl jen útržky.“

Sam ho vyslýchal ještě dalších deset minut a nakonec se ho Yaotl zeptal: „Co se mnou uděláte?“

„Dám vám vědět.“

„Ale řekl jste, že nebudu, hej, počkejte!“

Sam vyšel z ložnice a připojil se k Remi na dvoře.

Poreferoval jí o svém rozhovoru s Yaotlem. „Same…

elektřina a vrtačky? To je hanebné,“ usmála se.

„Ne, hanebné by bylo to udělat. Jen jsem zasel semínko a nechal na jeho fantazii, aby udělala své.“

„Yaotl řekl, že před čtyřmi dny, ano? Před čtyřmi dny mu Rivera volal?“

„Ano.“

„To jsme byli na ostrově teprve první den.“

Sam přikývl. „A ještě jsme ani nenašli ten zvon.“

„Takže jsme to my, o koho mají zájem.“

„A možná i o ten zvon. Náš trik se zápisníkem si zjevně získal jejich pozornost.“

„Ale jak věděli, že jsme tady?“ zarazila se Remi a vzápětí si sama odpověděla, „Že by z toho rozhovoru, který jsme po přistání poskytli BBC?“

„Možná. Tak si to shrňme: Rivera a bůhví kdo, pro koho pracuje, zjistí, že jsme tady. Začnou se bát, že bychom mohli něco odhalit, a tak to přijedou vyšetřit.“

„Ale tohle je velký ostrov,“ odpověděla Remi. „Museli by být dočista paranoidní, kdyby si mysleli, že na to narazíme, ať jim jde o cokoliv. A i kdyby mělo jít o něco tak velkého jako náš zvon, i tak by to byla jen příslovečná jehla v kupce sena.“

„Reportérka se nás zeptala, jestli se chceme potápět. A my jí řekli, že u ostrova Chumbe. Třeba právě to je ono kouzelné slůvko.“

Remi to zvážila. „Ať se ti to líbí, nebo ne, máme už jistou pověst. A navíc i velký čich na nalézání pokladů, které mají zůstat ukryty.“

Sam se usmál. „Ty tomu říkáš štěstí. Já tomu říkám…“

„Však víš, jak to myslím.“

„Takže kombinace nás, Zanzibaru a ostrova Chumbe si získala jejich pozornost.“

Na minutu se odmlčeli, oba promýšleli z různých úhlů svůj možný scénář. Nakonec se ozvala Remi: „Same, náš přítel uvnitř… jmenuje se Yaotl, jeho šéf Itzli a ten třetí…“

„Nočtli.“

„A jsou z Mexika?“

„To tvrdí.“

„Nejsou to španělská jména.“

„Taky si myslím.“

„Požádám Selmu, aby zapátrala, ale jsem si skoro jistá, že pocházejí z nahuatlu.“

„Nahuatlu?“

„Z aztéčtiny, Same. Nahuatlem mluvili staří Aztékové.“

———

Dalších deset minut stáli mlčky a sledovali, jak z plachty obalené kolem zvonu stoupá pára. Sam se podíval na hodinky a řekl: „Už je čas.“

Špičkami prstů odmotal plachtu ze zvonu, stáhl ji z něj a položil na kraj dvorku. Když se otočil, uviděl, jak Remi klečí před zvonem.

„Same, tohle musíš vidět.“

Přešel k ní a naklonil se jí přes rameno.

I když byl stále pokrytý usazeninami, kyselina dusičná odstranila dost patiny, aby se dal nápis vyražený do bronzu přečíst:

OPHELIA

„Ophelia,“ zašeptala Remi. „Co je Ophelia?“

Sam se zhluboka nadechl a opět vydechl. „Nemám nejmenší tušení.“

KAPITOLA 9

ZANZIBAR

„Nemůžete mít vy dva někdy normální klidnou dovolenou?“ ozval se ze sluchátka hlas Rubeho Haywooda.

„Máme jich spoustu,“ ujistila ho Remi. „Ale voláme ti jen z těch nenormálních.“

„Ani nevím, jestli se mám cítit polichoceně nebo dotčeně,“ zamumlal Rube.

„To první,“ pospíšil si Sam. „Jsi náš anděl strážný.“

„Dobrá, tak mě kontrolujte, jestli jsem to pochopil správně: Našli jste kosočtverečnou minci, která kdysi patřila ženě guvernéra francouzské komunity na nějakém ostrově poblíž Madagaskaru, ale uloupili ji piráti. Pak jste objevili lodní zvon od tajemné lodě. Vzápětí se objevil dělový člun s mexickými žoldáky s aztéckými jmény a pokusili se vás zabít. A teď máte jednoho z těch zloduchů svázaného v ložnici pro hosty. Shrnul jsem to dobře?“

„V hrubých rysech ano,“ potvrdila Remi.

„Se třemi drobnými opravami,“ dodal Sam. „Adelisina mince s tím podle nás nijak nesouvisí a Selma teď prověřuje aztéckou stopu. A pokud jde o jméno Ophelia, myslíme si, že není původní. Zaprvé je vyražený nápis příliš hrubý, rozhodně nejde o profesionální práci. Za druhé, když jsme odstranili další nános, objevili jsme pod Ophelií vyražená další písmena, S a dvě H.“

„Mám pocit, jako bych se ocitl někde ve Skryté kameře,“

zasténal Rube. „No dobře, budu hrát s vámi. Tak co pro vás mohu udělat?“

„Nejdřív nás zbav našeho hosta.“

„Jak? Jestli si myslíš, že opravdu provádíme to tvoje vykrývání, Same, tak já –“

„Spíš jsem myslel, že bys mohl zatahat za pár nitek na tanzanském ministerstvu vnitra a přesvědčit místní policii, aby ho zavřela.“

„Za jaký zločin?“

„Nemá u sebe pas ani peníze a byl ozbrojený.“

Rube chvíli mlčel. „Jak vás dva znám, počítám, že ho chcete mít nejen bezpečně z cesty, ale také vás zajímá, kdo o něj projeví zájem.“

„No, napadlo nás to,“ přiznal Sam.

„Ještě máte jeho pistoli?“

„Ano.“

„Dobrá, nechte mě vyřídit pár telefonátů. Co ještě?“

„Tvrdí, že se jeho šéf jmenuje Itzli Rivera a sloužil v mexické armádě. Neškodilo by dozvědět se víc o něm a o jachtě, kterou používají. Tvrdí, že má jako domovský přístav Bagamoyo. Jmenuje se Njiwa.“

„Hláskuj mi to.“

Remi ho poslechla. „Znamená to svahilsky ‚holub‘.“

„No výborně. Díky, Remi. Vždycky mě zajímalo, jak se svahilsky řekne holub,“ odsekl Rube.

„Někdo tu má špatnou náladu.“

„Co hodláte udělat s tím lodním zvonem?“

„Necháme ho tady,“ odpověděl Sam. „Selma pronajala vilu anonymně a peníze převedla telegraficky. Nepočítám, že by ji mohli odhalit.“

„Sice už znám odpověď, ale stejně se musím zeptat: Je nějaká šance, že byste prostě sbalili zvon a vrátili se domů?“

„Přesně to možná uděláme,“ odpověděl Sam. „Nejdřív si ale ještě trochu zapátráme a uvidíme, jestli na něco nepřijdeme. Když ne, odletíme domů.“

„Zázrak nad zázraky,“ zavrčel Rube. „Buďte ale opatrní.

Jakmile něco zjistím, zavolám vám.“ Zavěsil.

Remi řekla Samovi: „Musíme mu k Vánocům koupit nějaký pořádný dárek.“

„Zrovna teď si dokážu představit, co by si přál nejvíc.“

„A co?“

„Nové telefonní číslo, které bychom neznali.“

———

Zamířili s andreyale na jih do Uroa Village, objevili tam polorozpadlé železářství, kde dokoupili pár nezbytností, a před polednem už byli zpět ve vile. Remi nechala Sama s kladivem, hřebíky a prkny a šla dovnitř zkontrolovat Yaotla; muž tvrdě spal a chrápal. V kuchyni vyhrabala pár plechovek mušlové polévky, ohřála je a donesla v miskách na dvorek. Sam už přibíjel poslední dvě prkna na jejich místo.

„Tak co myslíš?“ zeptal se.

„Moc hezká krabice, Same.“

„Myslel jsem, že je to bedna.“

„Krabice, bedna, to je jedno. Pojď se najíst.“

———

Půl míle od konce Chukwani Point Road vyjel Itzli Rivera s pronajatým Range Roverem na muldu, pak dolů do prolákliny a na druhou stranu svahu mezi stromy. Terén byl hrbolatý a hustě porostlý zakrslým křovím. Ale náhon roveru na všechny čtyři kola si s ním hladce poradil. Otočil se na jihozápad k mýtině na Chukwani Point.

„Čas?“ zeptal se Nočtli.

„Zrovna byla jedna.“

Fargovi se tu měli setkat s nákladním autem od firmy Mnazi, náklad a přeprava až za hodinu. Spousta času najít si vhodné místo nejen s dobrým výhledem, ale také se snadnou cestou, kterou by jim mohli odříznout jakýkoli pokus o únik.

„Vidím tu paseku,“ prohlásil Nočtli s dalekohledem u očí.

„Támhle něco je.“

„Cože?“

„Podívej se sám.“

Podal triedr Itzlimu a ten jej zaostřil na paseku.

Uprostřed prašné silnice ležela dřevěná bedna. K boku měla přibitou lepenkovou ceduli. „Něco je na ní napsané,“ řekl a zvětšil obraz. Po chvíli zamumlal: „Qué madres…?“

‚Co je?“ zeptal se Nočtli. „Co se tam píše?“

„Veselé Vánoce.“

———

Itzli projel mezi stromy dolů do prolákliny a pak znovu nahoru na mýtinu. Zastavil rover a došel k bedně. Kopl do ní. Byla prázdná. Odtrhl lepenkovou ceduli a otočil ji.

Vzadu byl tiskacími písmeny vzkaz: SEJDEME SE A PROMLUVÍME SI O ZVONECH.

NYERERE ROAD, KRIKETOVÉ HŘIŠTĚ, LAVIČKA V

JIHOZÁPADNÍM ROHU 16.00

KAPITOLA 10

ZANZIBAR

Sam viděl, jak se Itzli Rivera objevil na severní straně kriketového areálu, vyšel zpoza stromů ohraničujících parkoviště. Za ním šel na jih přes parkoviště druhý muž, Sam mu však neviděl do obličeje. Cílevědomost jeho pohybu však přímo bila do očí. To bude Nočtli, usoudil Sam.

Na hřišti právě probíhal zápas dorostu. Chlapecký smích a výkřiky se nesly ozvěnou přes celý areál. Rivera došel k chodníku na západní straně hřiště a zastavil se u lavičky, na které seděl Sam.

„Přišel jste sám,“ prohodil.

Když Sam spatřil Riveru zblízka a na denním světle, okamžitě na něj změnil názor. I když nikdy nepochyboval o jeho schopnostech, ta ostře řezaná tvář a šlachovitá postava ukazovaly na přímo zvířecí houževnatost. Černé oči sledovaly Sama nezúčastněně, Sam měl podezření, že se jejich výraz jen zřídka měnil, ať už Rivera pojídal sendvič, anebo právě někoho vraždil.

„Posaďte se,“ vyzval ho Sam přátelsky, i když se mu vnitřnosti svíraly strachem. Připadal si, jako by krmil holou rukou velkého bílého žraloka.

Rivera ho poslechl. „Vy jste tu hostitel,“ prohodil.

Sam neodpověděl. Díval se na kriketový zápas. Uplynula minuta.

Rivera přerušil ticho. „Ten vtípek s bednou, moc legrační.“

„Něco mi říká, že jste se nesmál.“

„Ne. Kde je vaše žena, pane Fargo?“

„Má jistý úkol. Můžete dát znamení příteli, aby tu přestal pátrat. Tady ji nenajde.“

Rivera chvíli uvažoval, pak zvedl ruku a zaťal ji v pěst.

Nočtli na protější straně hřiště se hned zastavil. „Promluvme si o našem problému,“ řekl Sam.

„A co podle vás je ten problém?“

„Myslíte si, že máme něco, co vy chcete.“

„A povězte mi přesně, co si vlastně myslíte, že máte?“

Sam rázně vstal. „Někdy mám rád slovní přestřelky a smlouvání, ale dnes ne.“

„Dobrá, dobrá. Sedněte si, prosím.“

Sam poslechl. Rivera navázal: „Lidé, pro které pracuji, pátrají po jednom vraku. Myslíme si, že někde tady ztroskotala loď.“

„Jaká loď?“

„Ophelia.“

„Povězte mi o tom víc.“

„Osobní parní plachetnice. Myslíme si, že se ve zdejších vodách potopila v roce 1870.“

„To je všechno, co o ní víte?“

„Víceméně.“

„Jak dlouho ji vlastně hledáte?“

„Sedm let.“

„Aktivně?“

„Ano, aktivně.“

„Tady a dál kolem Zanzibaru?“

„Jistě.“

„Předpokládám, že máte zkušenosti s podobnými záchrannými operacemi, jinak by nenajali právě vás.“

„Mám jisté zkušenosti.“

„Ti lidé, pro které pracujete… o co jim konkrétně jde?“

„To si raději nechám pro sebe.“

„Něco, co má velkou finanční hodnotu, ne?“ nadhodil Sam. „Něco, co Ophelia převážela, když se potopila?“

„To je spolehlivý odhad.“

„A myslíte si, že ať už jsme našli cokoli, patří to na Ophelii.“

„Je možné, že to moji zaměstnavatelé budou chtít prozkoumat.“

Sam zamyšleně přikývl. Několik posledních minut se snažil Riveru vyprovokovat, aby řekl něco, co by pak mohli s Remi využít při vlastním pátrání.

Zkusil přitvrdit. „Tak to musí jít o skutečný poklad.

Podplatili jste kapitána tanzanského hlídkového člunu, aby se nás nejdřív pokusil zastrašit, pak aby nás špehoval, a nakonec, když přišla noc, jste se vkradli do laguny a přepadli naši loď s noži v rukou.“

Skutečně tím Riveru zaskočil. Zhluboka se nadechl a pak si jen otráveně povzdychl.

Sam dodal: „Celou dobu jsme vás pozorovali.“

„A odkud?“

„Záleží snad na tom?“

„Ne, vlastně ne. Přijměte, prosím, mou omluvu. Přátelé jsou bývalí vojáci. A zvyk je železná košile. Nechali se unést vzrušením z úkolu. Už jsem je za to potrestal.“

„Všechny tři?“

„Ano.“

Sam Riverovu pokání pochopitelně neuvěřil, ale řekl: „No dobrá. A jaký jste měli plán? Ukrást to, co jsme podle vás našli?“

„Tehdy jsme ještě nevěděli, co jste našli.“

Sam se na dlouhých deset vteřin odmlčel a pak prohlásil: „Tak nevím, jestli nás pokládáte za naprosté idioty, anebo máte problémy s krátkodobou pamětí.“

„Cože?“

„Sedíte tady, protože jsem vám na bedně nechal vzkaz.

Bednu jste našli, protože jste na naší lodi objevili nastražené poznámky vedle nákresu zvonu. Takže jste věděli, že jsme našli lodní zvon. Proč jste prostě nepřišli a nezeptali se?“

„Tak to berte, že se ptáme teď.“

„Tak vám odpovím: zvon, který jsme našli, nepatří Ophelii.“

„Promiňte, ale vaše slovo mi nestačí.“

„Vážně?“ opáčil Sam.

„Rád bych si zvon prohlédl.“

„Stejný zvon, kvůli kterému byste nás zavraždili, kdybychom ho měli na palubě? S tím nemohu souhlasit.“

„Mám svolení nabídnout vám štědré nálezné, kdyby se ukázalo, že jde o zvon, po kterém pátráme.“

„Ne, díky. Peněz máme dost.“

„Zaveďte mě ke zvonu, nechte mě ho prozkoumat a můj zaměstnavatel vám daruje padesát tisíc dolarů na charitu podle vašeho výběru.“

„Ne.“

Riverovy oči dostaly studený výraz a uniklo mu vzteklé zavrčení. „Pane Fargo, začínáte mě dohánět k šílenství.“

„Na to existují prášky.“

„Dávám přednost něčemu jinému.“ Rivera zvedl okraj košile a odhalil pažbu pistole Heckler & Koch P30, stejné, kterou vzali Yaotlovi.

„Teď odtud spolu odejdeme,“ zasyčel Rivera. „O nic se nepokoušejte, nebo vás zastřelím. A zmizíme dřív, než si policie něčeho vůbec všimne.“

„Policie,“ opáčil Sam. „Myslíte tu policii na stanici hned naproti?“

Rivera se podíval Samovi přes rameno. Sevřel rty, až mu naběhly svaly na čelisti.

Sam přitlačil: „Měl jste si udělat domácí úkol. Jistě, je to bývalá škola, ale nemohl jste to přece jen prověřit? Chápu, že je to pro vás trapná situace.“

„!Cabrón!“

Samova znalost španělského slangu nebyla valná, ale odhadl, že Rivera právě zpochybnil jeho manželský původ.

Rychle dodal: „Když se podíváte pozorněji, uvidíte, jak před stanicí sedí na lavičce muž a žena.“

„Vidím je.“

Sam vytáhl mobil, zmáčkl předvolbu, nechal ho dvakrát zazvonit a pak zavěsil. Okamžik nato se Remi Fargová na lavičce obrátila, podívala se na ně a zamávala.

„Ten muž, se kterým mluví, je tanzanský policejní superintendant z Dáresalámu.“

„Policista se dá koupit. Úplně stejně jako kapitán hlídkového člunu.“

„Tenhle ne. Náhodou je to blízký osobní přítel oficiálního atašé FBI z americké ambasády.“

„Jen blufujete.“

„Má žena právě teď možná vypráví superintendantovi o jistém muži jménem Yaotl, který se pokusil vloupat včera v noci do naší vily. Byl ozbrojený stejnou pistolí jako vy a neměl u sebe pas.“

Rivera naježil obočí. „Ta nehoda… člun. To nebyl Yaotl.“

Sam zavrtěl hlavou.

„Jak jste to udělal?“

„Chodil jsem na škole do dramatického kroužku.“

„Vlastně na tom nesejde. On nepromluví. A i kdyby, nic neví.“

„Jen vaše jméno a popis.“

„Obojí se dá změnit. Dejte mi zvon a vraťte mého muže a už si s námi nemusíte dělat starosti.“

„Budu o tom přemýšlet. Zavolám vám zítra večer. Jestli nás do té doby budete obtěžovat, zavolám příteli našeho superintendanta. Asi mi neřeknete, kde bydlíte?“

Rivera se pochmurně usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, neřeknu.“ Pověděl mu své telefonní číslo. „Očekávám, že uslyším dobré zprávy.“

Sam vstal. „Můžete očekávat, co jen chcete.“

Otočil se a odkráčel.

———

Sam přešel přes silnici k policejní stanici. Remi ukončila rozhovor se superintendantem srdečným potřesením rukou a vřelými díky. Muž pokývl Samovi a usmál se, pak odešel.

„Milý člověk, ten Huru,“ prohlásila Remi. „Říkal, ať pozdravujeme Rubeho.“

„Cos mu napovídala?“ zajímal se Sam a usadil se vedle ní.

„Že si myslíme, že se včera v noci k nám někdo pokusil vloupat. Naléhal, ať zavoláme přímo jemu, jestli budeme mít ještě nějaké potíže. A jak sis popovídal ty s tím kostlivcem?“

„Jak se dalo čekat. Tvrdí, že pracuje pro nějaké pracháče, kteří už roky pátrají po Ophelii. Problém je, že taky tvrdí, že neví skoro nic o jejím původu.“

„Jen improvizoval,“ usoudila Remi. „Myslel si, že tě může oblafnout.“

Každý, kdo stráví třeba jen špetku času pátráním po vracích, si především zjistí všechny dostupné informace o historii daného plavidla. To, že Rivera předstíral nevědomost ohledně Ophelie, Samovi a Remi prozradilo, že je ta loď pro něj a jeho zaměstnavatele přímo životně důležitá.

„Nezmínil se o té překryté rytině?“

„Ne. A to je také důležité. Protože jde o další věc, o které by zkušený lovec pokladů věděl. Nezmínil se o tom, protože doufá, že jsme to přehlédli.“

„A neprořekl se, o co jim konkrétně jde?“

„Naznačil, že o něco z Opheliina nákladu. Nejspíš o nějaký poklad. Dokonce nám nabídl i nálezné.“

„Jak velkorysé. Co z toho pro nás plyne?“

„Rivera tvrdí, že má s hledáním pokladů zkušenosti, což může, ale nemusí být pravda, a také prozradil, že jeho šéfové po Ophelii už dlouho aktivně pátrají.“

Ve světě lovců pokladu znamená aktivní pátrání specifickou činnost zahrnující i výzkumné expedice – člověk se namočí a ušpiní, když vytváří síť souřadnic, provádí měření magnetometrem, brodí se bahnem a slizem.

A to ani nemluvě o suchém, ale neméně úmorném sběru informací: zpovídání potomků a příbuzných, vyhledávání lokalit a vysedávání ve starých zaprášených knihovnách při pátrání

po

sebemenší

stopě

vedoucí

k

místu

předpokládaného nálezu.

„Jestli se tomu Rivera věnoval tak dlouho,“ prohlásila Remi, „musí existovat nějaké záznamy, zprávy, povolení…“

„Přesně moje řeč. A když je najdeme, získáme hned lepší představu, po čem Rivera a jeho lidé ve skutečnosti jdou.“

———

Seděli ve stínu stromů před policejní stanicí ještě deset minut a Sam sledoval, jak Rivera se svým kumpánem odcházejí z kriketového areálu na parkoviště a pak drze projíždějí kolem policejní stanice. Sam s Remi jim na rozloučenou zamávali.

Jakmile si byli jistí, že se už nevrátí, vydali se východním směrem na trh pod otevřeným nebem, kde nakoupili jídlo a další nezbytnosti a zamířili do labyrintu uliček, kde se snažili zjistit, jestli je někdo nesleduje. Když si byli jistí, že ne, urazili ještě tři bloky na sever k půjčovně automobilů. Ten rezervovaný pro ně, Toyota Land Cruiser z roku 2007, už na ně čekal. O čtyřicet minut později už byli zpět ve své vile na pláži Uroa.

Když docházeli k domu, Samovi zazvonil mobil. Remi od něj převzala tašku s nákupem a pokračovala dál do vily.

Sam se podíval na displej: Rube.

„Dobré ráno, Rube.“

„Hodně brzké ráno. Jak proběhlo setkání?“

„Dobře. Huru tě nechává pozdravovat.“

„Huru je dobrý chlap. Předal jsi mu našeho hosta?“

„Ještě ne,“ odpověděl Sam a pak mu zopakoval rozhovor s Riverou. „Už jsme volali Selmě. Zpracovává databáze ztroskotaných lodí v oblasti. Zítra se vypravíme na univerzitu udělat si pár domácích úkolů.“

„Dobrá, vím, že jsem vám to už říkal, ale buďte zatraceně opatrní. Trochu jsem zapátral ohledně Itzliho Rivery. O jeho vojenské minulosti už víte, ale pracoval také ve zpravodajském oddělení ministerstva obrany. Asi před osmi lety odtamtud odešel a začal působit na vlastní pěst. A teď bomba: podle našeho šéfa pobočky v Mexico City Riveru šestkrát uvěznila Polícia Federal, ale nikdy nebyl obviněn.“

„A z čeho?“

„Ozbrojená loupež, úplatky, vydírání, vražda, únos… A všechno se týkalo místní politiky.“

„Takže je to profesionální zabiják.“

„Zabiják s vojenským výcvikem. Na ten rozdíl nezapomínej. A nikdo netuší, pro koho pracuje.“

„Jak se zbavil těch obvinění?“

„Klasicky: pro nedostatek svědků, buď změnili názor, anebo fyzický stav, například náhlá nečekaná smrt.“

Sam se uchechtl. „Ano, Rube, chápu.“

„Zbytek už je standardní: ztracené důkazy, formální postupy a tak dále a tak dále.“

„S jistotou se dá tvrdit, že v Riverově rohu boxuje obzvlášť těžká váha.“

„Těžká váha s posedlostí pro ztroskotané lodě. Co uděláte s tím zvonem?“

„Ještě jsme se nerozhodli. Popravdě si myslím, že jim ani nejde o zvon. Ať už pátrají po Ophelii, anebo po lodi, které patří ten záhadný nápis, nic to nemění na místě nálezu.

A právě to jim dělá vrásky… A ještě skutečnost, že celou záležitost nechceme nechat být.“

„Možná ani nejde o něco, co hledají,“ zauvažoval Rube, „ale spíš o něco, co nechtějí, aby našel někdo jiný.“

„Zajímavé,“ poznamenal Sam.

Rube pokračoval: „Ta záležitost s darem pro charitu…

Chtěl dostat tebe, Remi a zvon na jediné místo. Proč mu nestačí obrázek zvonu poslaný e-mailem? A pokud jim jde jen o to, najít Ophelii, proč nenajmout tebe? Každý přece ví, jak Fargovi pracují: velké procento z nálezu jde na charitu a nic vám osobně. Same, myslím, že chtějí spíš něco skrýt, ne najít.“

KAPITOLA 11

DÁRESALÁMSKÁ UNIVERZITA

Hlavní univerzitní areál se nacházel na pahorku severozápadně od centra města. Sam a Remi se předem telefonicky ohlásili, a tak je ředitelka místní knihovny Amidah Kilembe, krásná černá žena v brčálově zeleném kalhotovém kostýmu, už čekala na schodech.

„Dobré ráno, pane a paní Fargovi. Vítejte v našem ústavu.“

Vyměnili si zdvořilosti a paní Kilembe je odvedla nahoru ke hlavnímu vstupu a pak je provedla po budově; nakonec došli do reprezentačních prostor ve druhém poschodí. Zařízení tvořila směs evropského koloniálního a tradičního afrického stylu: tmavý nábytek, stěny vykládané dřevem lesknoucím se desetiletími leštění a k tomu barevné tanzanské umělecké předměty a artefakty. Až na pár zaměstnanců knihovny byla budova prázdná. „Jsou školní prázdniny,“ vysvětlila paní Kilembe.

„Omlouváme se,“ řekl Sam. „Mysleli jsme –“

„Ach, ne, ne. Personál má běžný pracovní den. Vlastně jste si nevědomky vybrali přímo ideální den pro návštěvu.

Mohu vám být osobně k dispozici.“

„Nechceme vás obtěžovat,“ namítla Remi. „Určitě máte mnoho jiných…“

Paní Kilembe se zeširoka usmála. „Ale vůbec ne. Četla jsem o několika vašich pátráních a moc se mi to líbilo.

Všechno, o čem dnes budeme mluvit, pochopitelně zachovám v tajnosti.“ Položila si ukazováček na rty a zamrkala. „Pojďte za mnou, připravila jsem pro vás klidnou místnost.“

Následovali ji do prosklené pracovny s dlouhým stolem z kaštanového dřeva uprostřed a dvěma polstrovanými židlemi. Před každou z nich stál počítač Apple iMac s dvacetipalcovým monitorem.

Paní Kilembe si všimla jejich překvapených výrazů a zasmála se. „Před třemi lety navštívil naši univerzitu osobně pan Steve Jobs. Viděl, že tu máme málo počítačů a navíc jsou zastaralé, a tak nám velkoryse pomohl. Nyní tu máme čtyřicet těchto báječných přístrojů. A širokopásmový internet!“

„Skvělé.“

„Můžete hned začít. Nejdřív vám ale přinesu kávu.

Oběma jsem vám nastavila login pro přístup do katalogů.

Většina našich záznamů byla digitalizována až zpět do roku 1970. A ty, které ne, se nacházejí v archivech v suterénu.

Stačí říct, co potřebujete, a já vám to přinesu. Takže dobrý lov!“

Pak paní Kilembe odešla a zavřela za sebou dveře.

„Odkud začneme?“ zauvažoval nahlas Sam.

„Poradíme se se Selmou.“

Sam dvakrát kliknul na ikonu iChatu na monitoru a napsal Selminu adresu. Kamera iSight v počítači zasvítila zeleně a za deset vteřin se na obrazovce objevil Selmin obličej.

„Kde jste?“ zeptala se.

„Na univerzitě v Dáresalámu.“

Za Selmou seděli u pracovního stolu Pete a Wendy.

Zamávali jim.

Remi řekla: „Jsme připravení spustit pátrání. Máte pro nás něco?“

„Zrovna končíme s posledním vyhledáváním.“

Pete přešel k počítači, vyťukal na klávesnici pár znaků a pak zavolal: „Selmo, přeposílám vám to.“ Sam s Remi sledovali, jak Selma studuje dokument a přelétá očima monitor.

Nakonec prohlásila: „Moc toho není. Projeli jsme všechny hlavní databáze vraků a našli okolo Zanzibaru jen osmnáct ztroskotání. Dokonce jsme rozšířili okruh o osmdesát kilometrů všemi směry. Z těch osmnácti se podařilo čtrnáct identifikovat a jen jediné z nich by alespoň přibližně odpovídalo časovému rámci, do kterého by spadala Ophelia.“

„Pokračujte.“

„Jde o Glasgow. Spuštěn na vodu roku 1877, poté co zanzibarský sultán přišel o svou ‚flotilu‘ při bouři roku 1872. Předali mu loď v létě 1878, ale na sultána neudělala dojem, takže stála zakotvená a bez posádky u Zanzibaru, dokud ji v anglozanzibarské válce v roce 1896 Britové nepotopili palbou z lodních děl.

V roce 1912 jedna ze záchranných společností vrak odstrojila až na holý trup, většinu částí vyhodila do moře. V

sedmdesátých letech na tom místě našli z Glasgowu blok motoru, hřídel lodního šroubu, nějaké nádobí a pár devítilibrových koulí.“

„A kde konkrétně?“ zeptala se Remi.

„Asi dvě stě metrů od pláže Kamenného Města. Vlastně včera večer jste tam měli z té restaurace přímý výhled.“

„Takže asi pětadvacet kilometrů od místa, kde jsme našli zvon z Ophelie,“ upřesnil Sam. „Glasgow tedy můžeme škrtnout. Co dál?“

„Čtyři vraky v databázi zůstaly neidentifikovány. Jeden v řece Pangani šedesát pět kilometrů na sever, další dva v zátoce Tanga devadesát kilometrů na sever a poslední u ostrova Bongoyo v dáresalámské zátoce Msasani. A z toho, co jsem zjistila, žádná není hlouběji než deset metrů.“

„Deset metrů průzračné vody,“ dodal Sam. „Ještě se poptáme místních potápěčských průvodců. Je možné, že vrak už někdo identifikoval, ale neobtěžoval se to nahlásit.

Nejspíš je z něj teď jen potápěčská atrakce.“

„Promiňte, že jsem zjistila tak málo,“ ozval se Selma.

„Ale vůbec ne,“ ujistila ji Remi. „Vyřazování je stejně důležité jako přiřazování.“

„Dvě další věci. Paní Fargová, s těmi jmény jste měla pravdu, jsou z nahuatlu a jde o tradiční aztécká jména. To je důležité, protože v několika posledních letech se v Mexico City rozmohl takový trend –“

„Mexická strana Tenochca,“ dořekla Remi. Když si všimla Samova zmateného výrazu, dodala: „Současný prezident je ultranacionalista posedlý obdobím před španělskou invazí. Aztécká jména, výuka dějepisu na školách, náboženské svátky, tradiční umění…“

„Takže ke všemu Rivera a jeho hoši jsou političtí extremisté,“ doplnil suše Sam. „To nám ještě chybělo.“

„Ještě něco, Selmo?“

„Prostudovala jsem fotografie zvonu, které jste mi poslali. Předpokládám, že jste si všimli jeho srdce.“

„Myslíte toho, že chybí?“ zeptal se Sam. „Ano, všimli.“

Sam ukončil hovor a pak se otočil k Remi. „Co teď, noviny?“

Přikývla. „Noviny.“

———

Sam s Remi byli pevně přesvědčeni o správnosti tzv.

pyramidového výzkumu. Začněte od vrcholku pyramidy, od specifického, a pak se propracujte k její základně, k obecnému. První hesla, která zadali do vyhledávače, byla „Ophelia“, „vrak“ a „objevit“. Nepřekvapilo je, že jim vyjely jen materiály, které už zpracovala Selma. Dále vyzkoušeli „slavné lodní vraky“ a „Zanzibar“ a získali očekávané výsledky: změť historek o Glasgowu a El Madžídt, další lodi, která patřila zanzibarskému sultánovi a potopila se roku 1872 během hurikánu, a také o lodi královského námořnictva Pegasus, potopené roku 1914 po překvapivém útoku německého křižníku Königsberg.

Paní Kilembe se vrátila s konvicí kávy a dvěma hrnky, zeptala se, jestli nepotřebují ještě něco, a znovu zmizela.

Remi řekla: „Zapomněli jsme na ostrov Chumbe, Same.

Předpokládáme, že sem Riveru přivedlo naše interview s BBC…“

„Máš pravdu.“ Sam zkombinoval slova z předchozího pátrání s „ostrov Chumbe“, ale tentokrát nevyjelo nic. Zkusil to znovu, tentokrát s „potápění“, „artefakt“ a „objev“. Začal pročítat výsledky a náhle se zarazil. „Ale,“ zamumlal.

„Co je?“

„Nejspíš nic, ale je to divné. Před dvěma měsíci jednu Britku, Sylvii Radfordovou, nalezli zavražděnou v Kamenném Městě. Prý loupežné přepadení, které se zvrtlo.

Potápěla se předtím u Chumbe. A poslechni si tohle: ‚Podle rodičů oběti si paní Radfordová pochvalovala báječné potápění, prý nalezla hned několik artefaktů včetně jednoho, o kterém tvrdila, že jde o část římského meče.‘“

„Římského meče,“ opáčila Remi. „Zajímavé. Co myslíš, jsou to její slova, anebo až reportéra?“

„Nevím. V každém případě jde o dost konkrétní popis.

Většina amatérů by řekla prostě jen ‚meče‘.“

Remi se naklonila blíž k monitoru a poznamenala si jméno reportéra. Šlo o ženu. „Možná to bude mít v poznámkách.“

Sam začal znovu ťukat do klávesnice, tentokrát s novým elánem. Do vyhledávacího okénka napsal „jih“, „Zanzibar“, „potápění“ a „smrt“ a zúžil stáří odkazů na zprávy za posledních deset let. Na monitoru se objevily desítky odkazů.

„Rozdělíme si je,“ navrhla Remi a napsala do svého vyhledávacího okénka stejná slova. „Já začnu od těch nejstarších.“

Sam přikývl.

V letech minus deset až osm nalezli čtyři úmrtí odpovídající zadaným parametrům. Avšak ve všech případech nezávislí očití svědkové potvrdili, že šlo o nehody: útok žraloka, nehoda při potápění, dvě nehody plavidel, obojí pod vlivem alkoholu.

„Tady,“ ozvala se Remi. „Před sedmi lety. Dva lidé, turisté, na dovolené věnované potápění.“

„Kde přesně?“

„Píše se tu jen jihozápadní pobřeží Zanzibaru. Jednoho z nich přejel řidič, který pak ujel. Druhý spadl ze schodů v Kamenném Městě. Žádný alkohol, žádní svědkové.“

„Před šesti lety,“ navázal Sam ze svého monitoru, „také dva mrtví. Jedna sebevražda, jedno utonutí. Znovu žádní svědkové.“

A to se pravidelně opakovalo od minus pěti let až do nynějška: turisté potápěči, většina z nich trávila čas poblíž nebo přímo na ostrově Chumbe, umírali při podivných nehodách nebo přepadeních, která končila smrtí.

„Napočítala jsem jich pět,“ řekla Remi.

„Já mám čtyři,“ odpověděl Sam.

Chvíli mlčeli.

Pak Remi pronesla: „Musí to být jen náhoda, že?“ Sam pouze dál beze slova hleděl na svůj monitor, a tak Remi dodala: „Protože jinak, co vlastně tvrdíme? Že Rivera a ten, pro koho pracuje, systematicky vraždí potápěče, kteří projeví zájem o ostrov Chumbe?“

„Ne, to není možné. Takových byly přece stovky…

tisíce. Možná jen ty, kteří ohlásili, že něco našli. Anebo to odnesli do místních obchodů kvůli identifikaci. A jestli máme pravdu, musí mít ti lidé společného ještě něco jiného.“

„Prozradili někomu, co našli,“ navrhla Remi.

„A jednalo se o správný artefakt, o něco souvisejícího s Ophelií. Anebo s lodí s tím vymazaným jménem.“

„Ať tak, nebo tak, kdyby se potopila u Chumbe, voda by některé z těch věcí vyplavila na pláž. Každý místní monzun by trosky rozptýlil po dně a jen by čekaly na nějakého potápěče s pingpongovou pálkou.“

„Máš pravdu,“ připustil Sam. „Ale zároveň je spousta lidí, kteří něco našli a nikdy o tom nikomu neřekli. Vrátili se domů a postavili si to na římsu nad krbem jako suvenýr. To je vlastně typické pro většinu příležitostných lovců pokladů: Něco najdou, pokusí se zjistit, o co jde, ale když to není nic očividně cenného, nechají si to na památku… ‚Náš týden na Zanzibaru‘.“

„Mluvíme tu ale o monstrózním plánu, Same.“

„Zrovna jsem si na něco vzpomněl. Rivera řekl, že pátrá po Ophelii sedm let.“

„A před sedmi lety začaly ty podivné smrti.“

„Přesně tak. Musím zavolat Rubemu. Potřebujeme zjistit, jak dobří jsou tanzanští úředníci z celního a imigračního v uchovávání záznamů.“

———

Sam zavolal a vysvětlil jejich žádost nedůvěřivému, ale ochotnému Rubemu Haywoodovi, který prohlásil: „Takže máte teorii, že Rivera pobýval na Zanzibaru v době, kdy došlo k těm záhadným úmrtím?“

„Stojí to za pokus. A i kdyby záznamy neprokázaly, že tu byl pokaždé, mohl přece přicestovat pod jiným jménem.“

„Podívám se na to. Ale moc si od toho neslibuj.“

Sam mu poděkoval a ukončil hovor.

Za několik minut zaťukala na dveře paní Kilembe a nakoukla dovnitř. „Nepotřebujete něco?“

S díky odmítli. Obrátila se k odchodu, když se Sam zeptal: „Paní Kilembe, jak dlouho už pracujete tady v knihovně?“

„Třicet let.“

„A jak dlouho v tomto městě?“

„Celý život. Narodila jsem se ve Fumbě na Zanzibaru.“

„Pátráme po jakékoli stopě po lodi jménem Ophelia.

Neříká vám to jméno náhodou něco?“

Paní Kilembe svraštila obočí. Po deseti vteřinách přemítání nakonec řekla: „Předpokládám, že v Blaylocku jste už byli.“

„V Blaylocku?“

„Blaylockovo muzeum v Bagamoyu. Je tam kresba uhlem nějaké lodi. Pokud mě paměť neklame, ta loď se jmenuje Ophelia.“

KAPITOLA 12

BAGAMOYO

Na Zanzibar se dá nejlépe dostat ze dvou měst, Dáresalámu a Bagamoya, Sam s Remi se rozhodli pro to druhé. Bagamoyo, čítající třicet tisíc obyvatel, je mikrokosmem složeným z tradiční africké a koloniální historie bez velkoměstského shonu dvouapůlmilionového Dáresalámu.

Bogamoyo založili ománští kočovníci koncem sedmnáctého století a stalo se domovem arabských a indických obchodníků se slonovinou a solí, křesťanských misionářů, obchodníků s otroky, koloniální vlády Německé východní Afriky a lovců velké zvěře i cestovatelů směřujících do Morogora, k jezeru Tanganika a do Usambary.

„Je tu něco, co jsme nevěděli,“ řekla Remi, pročítající průvodce, zatímco Sam řídil. „David Livingstone přes všechny roky strávené v Africe nikdy nenavštívil Bogamoyo – alespoň ne živý. Převezli ho tam teprve po smrti a uložili ve věži Starého chrámu, ta se nyní jmenuje Livingstonova věž, když čekali na dostatečně vysoký příliv, aby mohli odplout s jeho tělem na Zanzibar.“

„Zajímavé,“ prohlásil Sam. „Vždycky jsem si myslel, že používal Bogamoyo stejně jako ostatní coby výchozí základnu. Dobrá, už jsme na předměstí. Kde paní Kilembe říkala, že stojí to muzeum?“

Remi vytáhla z průvodce poznámkový lísteček a přečetla: „Dvě ulice od staré německé bomy, pevnosti.“

„A které? Myslím, že v průvodci se píše, že tu jsou dvě.“

Remi zamávala lístečkem. „Napsala jen tohle. Počítám, že je budeme muset zkusit obě.“

První našli několik set metrů severně od tří největších turistických atrakcí Bagamoya: krokodýlí farmy, zřícenin Kaole a baobabu starého pět set let. Zaparkovali na prašné cestě před rozpadající se doběla ošlehanou pevností a vystoupili. Okolo šel chlapec a vedl osla. Usmál se na ně a řekl: „Džambo. Habarigani?“ Dobrý den. Jak se máte?

Sam odpověděl nejistou svahilštinou: „Nzuri. Unasema kiingereza?“

„Ano, mluvím trochu anglicky.“

„Hledáme Blaylockovo muzeum.“

„No jo, Bláznův dům.“

„Ne, promiň, Blaylockovo muzeum.“

„Jo, to je totéž. U druhé bomy. O kilometr dál.

Livingstonova křižovatka, jasný?“

„Ano. Asante sana,“ odpověděl Sam.

„Není zač, ahoj.“

Chlapec mlasknul na osla a pokračoval v cestě.

„Zlepšuješ se ve svahilštině,“ poznamenala Remi.

„Hlavně po mně nechtěj objednávat jídlo. Nelíbilo by se ti, co by nám přinesli.“

„Co myslel tím Bláznovým domem?“

„Počítám, že to brzy zjistíme.“

S menšími potížemi našli druhou bomu, prokličkovali ulicemi k jejím vyběleným baštám a dojeli na parkoviště vysypané drcenými mušlemi. Bylo tu mnohem víc místních lidí starajících se o své obchody, prodávali jídlo a spoustu dalších věcí v pouličních stáncích a plachtami zastíněných vozících. Sam s Remi vystoupili a zamířili k pevnosti, pátrali po nějaké orientační tabuli s nápisem buď „Blaylock“, anebo „Bláznův dům“. Po dvaceti minutách neplodného rozhlížení se zastavili u jednoho vozu, koupili si dvě ledově vychlazené láhve coly a zeptali se na směr.

„Ano, Bláznův dům,“ rozzářil se prodavač. Ukázal západním směrem do úzké nedlážděné uličky. „Dvě stě metrů tamtudy, uvidíte zeď, pak velké stromy. Zahnete vpravo, najdete stezku, najdete muzeum.“

„Asante sana,“ poděkovala Remi. „Starehe.“

———

Jak jim řekl, našli po pás vysokou zeď z nepálených cihel a za ní lesík akácií a divoké levandule. Zahnuli vpravo a po sedmi metrech objevili ve zdi průchod. Za ním začínala klikatá stezka, která je dovedla skrz lesík k bílému plaňkovému plotu, za nímž stála stará školní budova, dlouhá a úzká, s máslově žlutou omítkou a masivními tmavě modrými okenicemi. Nad verandou na bílé ceduli zářila černá,

ručně

namalovaná

písmena

hlásající

BLAYLOCKOVO

MUZEUM

A

OBCHOD

S

KURIOZITAMI. Poslední čtyři slova byla zjevně napsána jinou rukou, jako by je někdo v záblesku inspirace dopsal až dodatečně.

Když vstoupili, nad dveřmi zacinkal zvonek. Uprostřed sálu stály ručně tesané sloupy podpírající trámy, viselo z nich několik desítek špatně vycpaných afrických ptáků v pozicích, které měly zřejmě představovat let. Na trámech nad jejich vycpanými bratranci sedělo několik živých holubů. Prostorem se ozývalo vrkání.

Stěny pokrývaly proutěné poličky, každá z nich měla jinou výšku, šířku i odstín. Podél středové osy sálu bylo rozmístěno osm vratkých karetních stolků pokrytých rozedranými ubrusy. Na poličkách i na stolcích spočívaly stovky nejrůznějších suvenýrů: dřevěné a slonovinové sošky žiraf, lvů, zeber, antilop, hadů a lidí; sbírky nožů od běžných kapesních až po dýky vyřezané z kosti; fetiše pokryté pery a kousky stromové kůry; mapy ručně malované na kůži; portréty a krajiny vyvedené uhlem; kompasy, vaky na vodu vyrobené ze zvířecích žaludků a několik modelů revolverů Webley a nábojů nejrůznějších ráží.

„Vítejte v Blaylockově muzeu a obchodu s kuriozitami,“

ozvalo se až překvapivě dobrou angličtinou.

Na opačném konci sálu stál osamělý karetní stolek, kterého si předtím nevšimli. Seděl za ním postarší černoch s baseballovou čepicí Baltimore Orioles na hlavě, na sobě měl tričko s nápisem CHCETE MLÉKO?

„Díky,“ odpověděla mu Remi.

Přešli k němu a představili se.

„Jsem Morton,“ odpověděl.

„Promiňte, ale co je tohle za místo?“ neudržel se Sam.

„Jste v Blaylockově muzeu a obchodu s kuriozitami.“

„Ano, já vím, ale komu je vlastně věnováno?“

„Největšímu neopěvovanému africkému cestovateli, který kdy poctil svou přítomností africký kontinent,“

zadeklamoval muž. Zjevně svůj proslov neříkal poprvé.

„Muži, kterému stovky lidí vděčí za své životy a životy svých potomků: Winstonovi Lloydu Blaylockovi, Mbogovi Bagamoya.“

„Mbogovi Bagamoya,“ opáčil Sam. „Bagamojskému býkovi?“

„Přesně tak. Býkovi mysu.“

„Co nám o něm můžete říct?“ zeptala se Remi.

„Mbogo Blaylock připlul do Mogamoya z Ameriky roku 1872, aby tu našel štěstí. Měl skoro dva metry, vážil dvakrát víc než tehdy průměrný Tanzanec a ramena měl široká jako mbogo, po kterém dostal jméno.“

„To je on?“ zeptal se Sam a ukázal na zrnitou černobílou fotografii na zdi nad Mortonem. Byl na ní vysoký muž se širokými rameny v hemingwayovském safari obleku. Na pozadí klečelo asi deset masajských válečníků s oštěpy asagaji v rukou.

„To je on,“ přikývl Morton. „Celý příběh Mboga je popsaný v téhle krásné a v kůži vázané knize.“

Morton mávl rukou k proutěnému regálu vpravo u zdi.

Remi k němu přešla a zvedla jednu z knih, které tam ležely vyrovnány na sobě. Vazba nebyla kožená, spíše koženková a hrubě sešitá. Na přední stranu byla nalepená reprodukce fotografie na zdi.

„Vezmeme si dvě,“ prohlásil Sam, přinesl je a položil na stůl. Zatímco platil, Remi se zeptala: „Slyšeli jsme, že se tu můžeme dozvědět něco o jedné lodi. Jmenuje se Ophelia.“

Morton přikývl a ukázal na zarámovanou kresbu uhlem, tak metr na metr a půl, na které byla paroplachetnice.

„Prvním velkým dobrodružstvím Mboga Blaylocka zde byl právě hon na Ophelii. Všechno je v té knize. Sám jsem psal její rejstřík. Trvalo mi to tři roky.“

„Tomu se říká horlivost,“ poznamenala Remi. „Jak jste k té práci přišel… proč tady? Znala snad vaše rodina pana Blaylocka?“

Morton se poprvé, co vešli dovnitř, usmál. Hrdě. „Sám pocházím z rodiny Mboga Blaylocka. Jsem bratranec z druhého kolene Mbogova pravnuka.“

„Vážně?“ udivil se Sam. „Jste jeden z jeho potomků?“

„No ovšem. Nevidíte snad rodinnou podobu?“

Sam s Remi nevěděli, co na to říct. Až po několika vteřinách se Morton plácl do stehen a rozchechtal. „Dostal jsem vás, co?“

„To tedy dostal,“ připustil Sam. „Takže ve skutečnosti nejste –“

„Ale ano, to je pravda. Jenže ta rodinná podoba se nějak vytratila. Jestli chcete, klidně vám ukážu svůj rodný list.“

Než stačili zaprotestovat, Morton ho vytáhl z registratury za stolem. Rozložil ho a přisunul přes stůl. Sam a Remi se nad ním sklonili, prostudovali ho a pak se zase napřímili.

„To je úžasné,“ prohlásila Remi. „Takže on se tady oženil? Vzal si za manželku Tanzanku?“

„Tehdy se to tu jmenovala Tanganika, než přišli Němci, víte? A ne, neoženil se tu. Ale pořídil si tu šest konkubín a měl s nimi spoustu dětí. To je také všechno v té knize.“

Sam s Remi si vyměnili zaražený pohled. Sam se zeptal Mortona: „Co se s ním stalo?“

„To nikdo neví. Zmizel odtud v roce 1882. Jeho vnuk tvrdí, že pátral po nějakém pokladu.“

„Po jakém pokladu?“

„To je tajemství, které nikomu neprozradil.“

„Někteří lidé muzeu říkají –“

„Bláznův dům,“ dopověděl Morton. „Není to urážka.

Ten výraz se nepřekládá snadno. Ve svahilštině neznamená ani tak bláznivý jako… svobodomyslný. Divoký.“

„A všechny tyhle věci patřily jemu?“ zeptala se Remi.

„Ano. Většinu vlastnoručně zabil, vyrobil nebo našel.

Ostatní jsou dárky a oběti. Nabídněte mi dobrou cenu a já to zvážím.“

„Nerozumím. Vy jeho věci prodáváte?“

„Nemám na výběr. Jsem poslední z rodiny Mbonga Blaylocka. Alespoň z té místní. Mé dvě děti žijí v Anglii.

Chodí tam do školy. Já jsem nemocný a dlouho tu už nepobudu.“

„To je nám skutečně moc líto,“ řekl Sam. „Můžeme se tu porozhlédnout?“

„Jistě. A jestli máte otázky, ptejte se.“

Když se trochu vzdálili, Remi Samovi pošeptala: „Myslíš, že je to všechno pravé? Ty fotky se nějak podezřele podobají Hemingwayovi.“

„Co kdybys zavolala paní Kilembe a zeptala se jí?“

Remi vyšla ven. Vrátila se za pět minut a přešla k Samovi, který si prohlížel dlouhou vycházkovou hůl zavěšenou na stěně.

„Říká, že je prý všechno legální. Muzeum tu stojí od roku 1915.“ Sam neodpověděl. Tiše stál a díval se dál na hůl. „Same? Slyšel jsi mě? Same, co je tu tak fascinujícího?“

„Nevidíš na té holi nic zvláštního?“ zamumlal potichu.

Remi si ji chvíli prohlížela. „Ne. Ani ne.“

„Podívej se na rukojeť… na kovový konec s koulí.“

Udělala to. Naklonila hlavu na stranu, přivřela oči: „Není to…?“

Sam přikývl. „Srdce zvonu.“

Zírali na hůl ještě dlouhých deset vteřin, pak se Sam obrátil k Mortonovi a zeptal se: „Kolik chcete za tohle všechno?“

KAPITOLA 13

ZANZIBAR

„Cože?“ vyjekla Selma do telefonu. „Opakujte to. Co chcete, abych přepravila sem do Států?“

Ze sedadla spolujezdce pronajaté toyoty Remi vysvětlila: „Ne celé muzeum, Selmo, jen jeho exponáty. Všechny mohou dohromady vážit tak…“ Pohlédla na Sama a ten zavolal: „Dvě stě třicet až tři sta kilo.“

Selma řekla: „Slyšela jsem to.“ Povzdechla si. „A koho mám –“

„Majitel se jmenuje Morton Blaylock. Vezmeme ho s sebou do Moevenpick Royal Palm v Dáresalámu, kde se můžete domluvit na podrobnostech. Dnes odpoledne si otevře účet u Barclays. Pošlete mu na něj třicet tisíc dolarů z našeho obchodního konta, a pak dalších třicet, až všechno zabalí a pošle.“

„Šedesát tisíc dolarů?“ zaúpěla Selma. „Zaplatili jste mu šedesát tisíc? Víte vůbec, kolik je to v tanzanských šilincích? Celé jmění. Doufám, že jste s ním alespoň smlouvali.“

„Chtěl dvacet,“ odpověděl Sam. „Ale přemluvili jsme ho. Selmo, on umírá a jeho vnoučata musí vystudovat.“

„To vypadá na podvodníka.“

„Nemyslíme si to,“ ujistila ji Remi. „Ta hůl je dvě stě patnáct centimetrů dlouhá, z černého železného dřeva a nahoře končí bronzovým srdcem ze zvonu Ophelie.“

„Děláte si legraci? Dnes není apríl.“

Sam odpověděl: „Však se přesvědčíte na vlastní oči.

Morton ji zabalí hned do první zásilky z muzea. Také vám zafaxujeme kopii Blaylockova životopisu. Potřebujeme, abyste předvedla svoje kouzla. Rozpitvejte ho, ověřte každé jméno, místo, popis… Však sama víte.“

„Ještě jsem vás neslyšela od té doby, co jste mi volali z té jeskyně v Alpách, mluvit tak nadšeně.“

„Však také jsme nadšení,“ odpověděla Remi. „Zdá se, že Winston Blaylock strávil velkou část dospělosti hledáním pokladu a, pokud se nemýlíme, jde o něco, co Rivera a jeho šéf nechtějí, abychom našli. Blaylock by mohl být naší Rosettskou deskou.“

Sam zahnul s Land Cruiserem na cestu vedoucí k jejich vile, vzápětí však dupl na brzdu. Sto metrů před sebou zahlédli přes čelní sklo postavu, jak přešla přes verandu a zmizela v křoví.

Remi řekla: „Selmo, ještě vám zavoláme,“ a pak zavěsila. „Jsou to oni, Same?“

„Jsou to oni. Podívej na verandu. Zvon zmizel.“

Před nimi napravo se vynořila z křoví lemujícího pláž postava a dala se do běhu k moři, kde na opačné straně mola než jejich andreyale čekal osmimetrový motorový člun Rinker. Tři čtvrtě kilometru dál na moři kotvila jachta Njiwa. Na zadní palubě rinkeru stály dvě postavy. Mezi nimi ležel zvon z Ophelie.

„Sakra!“ zamumlal Sam.

„Jak nás našli?“ vyjekla Remi.

„Nemám tušení. Drž se!“

Šlápl na plyn. Pneumatiky se protočily v písku a Land Cruiser vyrazil vpřed. Sam sledoval ručičku tachometru stoupající přes osmdesátku, pak otočil volantem doleva a vzápětí doprava a namířil přímo proti křovím zakrytému plotu oddělujícímu cestu od pláže za ním.

„A jejda…,“ vydechla Remi. Zapřela se rukama proti přístrojové desce a hlavu vmáčkla dozadu do opěrky.

Před nimi se vynořil plot. Land Cruiser se naklonil dozadu, za čelním sklem byla najednou jen obloha, pak se překlopili znovu dopředu a prosvištěli vzduchem se řvoucím motorem, jak se kola protáčela naprázdno. Cruiser dopadl zpátky na zem. Čelní sklo poprášil písek. Sam sešlápl plyn až k podlaze a po krátkém zasténání motoru na protest pohon zabral a znovu se rozjeli vpřed, i když jen poloviční rychlostí, protože kola se v sypkém písku protáčela.

Prchající postava před nimi již byla téměř u mola. Muž se ohlédl, a když uviděl Land Cruiser, zakopl a upadl. Byl to Yaotl.

„Vidím, že se mu nelíbila naše pohostinnost,“ zavolal Sam.

„Nechápu proč,“ odpověděla Remi.

Yaotl se vyhrabal na nohy. Vyběhl po schodech na molo, bral je po dvou najednou, pak se vrhl k čekajícímu rinkeru, odkud ho pobízeli Rivera a Nočtli netrpělivými gesty.

Sam jel dál, švenkoval volantem a pokoušel se najít pevnější půdu. K molu mu zbývalo ještě padesát metrů.

Yaotl doběhl k rinkeru a skočil dovnitř. Třicet metrů. Nočtli skočil na místo řidiče a usadil se za kormidlem. Z výfuku vyrazil proud kouře.

Rivera nenucené obešel zhrouceného a sípajícího Yaotla, poplácal ho po rameni a pak přistoupil ke kraji člunu. Chvíli sledoval blížící se land cruiser a pak zvedl ruku, jako by chtěl zamávat.

Sam zavrčel: „Ten parchant –“

Remi vyhrkla: „Něco má!“

„Cože?“

„V ruce! Něco drží v ruce!“

Sam dupl na brzdu. Land Cruiser smykem zastavil. Sam přeřadil na zpátečku, připravený přešlápnout z brzdy na plyn.

Rivera stále hledící upřeně na ně se zlověstně usmál, pak druhou rukou vytrhl pojistku z granátu a hodil ho do kabiny andreyale. Pak rinker s gejzírem vody za sebou odstartoval od mola a vyrazil k Njiwě.

Granát s ohlušující ranou vybuchl. Zvedl se gejzír vody a třísek a snesl se zpět na molo. Andreyale na hladině poklesla a pak pomalu v oblaku bublin a vodní tříště zmizela pod hladinou.

Poté co se vrátili se SUV přes písek a duny zpět na cestu, sledovali Riveru a jeho muže, jak se naloďují na Njiwu. Ta během několika minut zvedla kotvu a vyplula podél pobřeží na jih.

„Začínal jsem mít na ten zvon citovou vazbu,“ zamumlal Sam.

„A také nerad prohráváš,“ řekla Remi. A když Sam zavrtěl hlavou, dodala: „Jako já.“

Sam se naklonil přes Remi a vytáhl z úložného prostoru před ní H&K P30. Pak prohlásil: „Hned jsem zpátky.“

Vystoupil, došel po cestě k vile a vklouzl dovnitř. Za dvě minuty byl zpátky a zamával na Remi, že je vše v pořádku.

Přesedla si za volant a dojela toyotou před dům.

„Zdemolovali to tam?“ zeptala se, když vystupovala.

Sam zavrtěl hlavou. „Ale už vím, jak nás našli.“

Zavedl ji do vily až do ložnice pro hosty, kde drželi Yaotla. Sam došel k pelesti a ukázal na pouta, kterými byl k ní jejich host přicvaknutý za levé zápěstí. Byly na nich rudohnědé skvrny. Zbývající troje pouta pak byla odemčená.

„To je krev,“ poznamenala Remi. „Dokázal se z nich vyprostit.“

„A pak zavolal Riverovi,“ dodal Sam. „Jedno musím uznat: Má hodně vysoký práh bolesti. Musel si sedřít zápěstí až na kost.“

„Proč si na nás nepočíhali?“

„Těžko říct. Rivera není hlupák. Ví, že máme Yaotlovu zbraň, a nechtěl riskovat, že na sebe upozorní policii.“

„Myslím, že mu na nás zase tolik nezáleží. Dostali, pro co si přišli. A bez zvonu máme jen fámy a povídačky. Same, proč je pro všechno na světě ten zvon tak důležitý?“

———

Když projevili tak špatný odhad, pokud šlo o výběr skrýše, shodli se, že vila už dál pro ně není bezpečná. Sbalili si pár věcí, které měli uvnitř, nasedli do toyoty a odjeli třináct kilometrů na jih do Chwaky, městečka známého snad jen tím, že tam sídlil úřad s tajemným názvem Zanzibarský institut finančního dohledu. Našli si restauraci s vyhlídkou na pláž a klimatizací a vešli dovnitř. Vybrali si místa v tichém koutku vedle akvária.

Remi ukázala z okna. „Není to…?“

Sam se podíval. Tři kilometry od břehu uviděli Njiwu, jak se zapnutým motorem poklidným tempem dál míří na jih. Sam potichu zaklel a napil se ledově vychlazené vody.

„No, tak co s tím chceš dělat?“ dloubla si Remi.

Sam pokrčil rameny. „Nemůžu se rozhodnout, jestli mám tak pošramocené ego jen kvůli tomu, že ukradli něco, co jsme s takovou námahou získali. Protože to není sám o sobě důvod k tomu, abychom jim znovu lezli do rány.

Je v tom něco víc. Víme už, jak zoufale nechtějí, aby se někdo dozvěděl o zvonu nebo o lodi, ke které patří. Nejspíš kvůli tomu i vraždili. Chtějí to buď zničit, anebo hodit do nejhlubšího oceánu, kde už to nikdo nikdy nenajde. Je to kus historie a oni se k tomu chovají jako k nějakému odpadu.“

Samovi zazvonil mobil. Řekl Remi: „Selma,“ pak hovor přijal a přepnul přístroj na hlasitý odposlech. Selma, jak bylo jejím zvykem, spustila rovnou bez úvodních zdvořilostí: „Ten zvon, který máte, je moc zajímavý nález.“

„Měli jsme,“ opravil ji Sam. „Už jsme o něj přišli.“ Vše jí vysvětlil.

Pak se ozvala Remi: „Ale řekněte nám to i tak, Selmo.“

„Chcete dřív fascinující, anebo šokující zprávu?“

„Fascinující.“

„Wendy využila svých zázračných schopností v práci s photoshopem a prohnala snímky zvonu nějakými filtry či co.

Snažila se mi to vysvětlit, ale pro mě je to španělská vesnice. Pod těmi mořskými usazeninami je vyrytý nápis.“

„A jaký?“ neudržel se Sam.

„To zatím nevíme jistě. Nějaké symboly, pár slov ve svahilštině, zkomolené němčině, piktogramy, ale ne dost na to, aby nám dávaly nějaký smysl. Zdá se, že pokrývaly většinu zvonu.“

„Dobrá, a teď nás šokujte,“ řekla Remi.

„Wendy dokázala vytáhnout i pár písmen ze jména lodi pod nápisem Ophelia. K prvním dvěma, S a H, a k poslednímu, H, přibyla ještě dvě N oddělená mezerou pro jiné písmeno.“

Jak Selma hovořila, Remi vytáhla ze stojánku ubrousek a spolu se Samem začali anagram luštit.

Selma pokračovala: „Dosadili jsme písmena a mezery do dešifrovacího programu a porovnali s databází jmen potopených lodí a dostali jsme –“

„Shenandoah,“ vyhrkli jednohlasně Sam s Remi.

KAPITOLA 14

ZANZIBAR

Loď Shenandoah Konfederovaných států amerických již dlouho Sama a Remi fascinovala, ale nikdy se nedostali k řešení záhad obklopujících její osud. Nyní se zdálo, že jim sám osud přihrál bronzovou pozvánku v podobě jejího lodního zvonu.

Parní křižník Shenandoah o výtlaku 1160 tun spustili v srpnu roku 1863 na vodu v loděnici Alexander Stephen &

Sons, a to na řeku Clyde ve Skotsku pod jménem Sea King.

Se železnou kostrou, týkovým obložením a černým trupem byl Sea King plně vybavený jak pro plachty, tak pro instalaci parního pohonu; měl sloužit jako dopravní loď na obchodních trasách s čajem ve východní Asii. Ale doprava čaje mu nakonec nebyla souzena.

Rok po spuštění na vodu Sea King v září 1864 potichu odkoupili agenti konfederační tajné služby a osmého října se už vydal s plnou posádkou na svou první plavbu, údajně do Bombaje. O devět dní později se setkal poblíž ostrova Madeira u afrického pobřeží s parníkem Laurel, který tam na něj čekal. Na Laurelu byli důstojníci a základ nové posádky Sea Kinga, všechno loajální a zkušení námořníci, buď přímo Jižané, anebo britští sympatizanti. Jejich kapitánem byl James Iredell Waddell, jednačtyřicetiletý nadporučík ze Severní Karolíny a absolvent Námořní akademie Spojených států.

Na Sea Kinga rychle přeložili z Laurelu náklad námořních zbraní, munice a dalších zásob a jeho ohromená a navztekaná stará posádka dostala na výběr: buď se připojit za vyšší plat k novému poslání, anebo se přemístit na Laurel a být následně vysazeni na Tenerife, ostrově v Kanárském souostroví u pobřeží Maroka. Waddell dokázal z rekrutů z Laurelu získat jen polovinu běžného stavu posádky pro přeregistrovanou korzárskou loď s novým jménem Shenandoah. Přesto Shenandoah dvacátého prvního října odplula z Madeiry s úkolem potápět nebo zajímat unionistické lodě, kdekoli jen na ně narazí.

Mezi podzimem roku 1864 a koncem zimy v následujícím roku Shenandoah proplula jižním Atlantikem, pak kolem mysu Dobré naděje do Indického oceánu a napříč ním do Austrálie, přičemž ničila a zajímala obchodní lodě pod vlajkou Unie, pak se zaměřila na unionistické velrybářské vody Pacifiku a zamířila od Nové Guineje na sever do Ochotského a Beringová moře.

Během devíti měsíců, kdy Shenandoah plula jako válečná loď pod vlajkou Konfederace, si připsala na svůj účet okolo pětatřiceti nepřátelských plavidel. Druhého srpna roku 1865, dva měsíce poté, co generál Lee kapituloval u Appomattoxu, se Shenandoah dozvěděla o konci války od britské plachetnice Barracouta. Kapitán Waddell přikázal Shenandoah odzbrojit a pak zamířil do anglického Liverpoolu, kde se spolu s posádkou v listopadu 1865

vzdali. Následující rok v březnu byla loď přes prostředníky prodána Sajídu Madžídu bin Sajd al-Busaídovi, prvnímu zanzibarskému sultánovi, který ji pojmenoval po sobě El Madžídí.

Pro Sama a Remi tato část historie Shenandoah stále představovala velkou záhadu. Existovaly tři záznamy o konečném osudu El Madžídí. Podle jednoho se potopila v Zanzibarském průlivu krátce poté, co ji v roce 1872 poškodil hurikán; podle jiného šla ke dnu až za šest měsíců, když ji odtahovali do Bombaje k opravě; a podle posledního se potopila teprve v roce 1879, když narazila na útes u ostrova Sokotra na cestě domů z Bombaje.

„To ale vyvolává víc otázek, než přináší odpovědí,“

namítl Sam. „Pro začátek, byl to Blaylock, anebo někdo jiný, kdo ji přejmenoval na Ophelii?“

„Proč byla vůbec přejmenována?“ přidala se Remi. „A proč o tom nikde není žádný záznam?“

„A největší ze všech otázek: Proč jsme vůbec našli ten zvon?“

„Jak to myslíš?“ zarazila se Remi.

„Poté, co se Waddell se Shenandoah vzdal, copak se loď i všechno na její palubě nestalo vlastnictvím Unie?“

„Aha, včetně zvonu.“

„Včetně zvonu,“ opáčil Sam.

„Třeba loď prodala zanzibarskému sultánovi právě Unie, a to i s veškerou výstrojí a vybavením.“

„Možná. Ale to bylo v roce 1866. A El Madžídí se nepotopila dalších šest až třináct let podle toho, které z verzí věříš. K čertu, sultán pojmenoval loď po sobě. To nevypadá na někoho, kdo by snesl, aby měla na zvonu nějaké jiné jméno, ne?“

„Ne, rozhodně ne. Možná ten, kdo ji znovu vystrojil, prostě hodil zvon přes palubu. Pro svůj osobní prospěch.“

Remi hrála v páru úlohu ďáblova advokáta. Často vynakládala veškerý svůj důvtip, aby prověřila slabiny jejich úvah. A jestliže jejich teorie obstála i v „Remině zkoušce ohněm“, byli si jistí, že na něco kápli.

Sam to uvážil. „Je to možné, ale snažím se vcítit do kůže sultánova lodního inženýra. Nejspíš nepatřil k nejbohatším – byl přepracovaný a špatně placený. A nepřekvapuje, že sultán požadoval, aby loď odpovídala jeho královskému majestátu, a to včetně nového okázalého zvonu. A co by udělal náš lodní inženýr se čtyřicetikilovým zvonem z kvalitního bronzu?“

„Prodal by ho,“ ozvala se Selma.

„Dobře, držme se toho,“ řekla Remi. „Dá se předpokládat, že sám Blaylock narazil na zvon. A jestli byl ještě pořád připevněný na lodi, buď ho koupil, anebo loď ukradl a pak ji přejmenoval na Ophelii. A pokud sultán zvon nechtěl, znamená to, že ho Blaylock zachránil, vymazal z něj jméno Shenandoah a překryl ho Ophelii.“

„A co s ním udělal? Díval se na něj?“

„Kresba v muzeu ukazuje, že tu loď viděl jako Ophelii.“

Sam luskl prsty. „Zbytečně si lámeme hlavu, Remi, zapni notebook. Selmo, pošlete nám obrázky Shenandoah a El Madžídí.“

Zatímco čekali, Sam připojil k Remině počítači fotoaparát a našel snímek kresby Ophelie. „Není tu wi-fi signál,“

oznámila Remi.

Sam vstal, obešel stoly okolo. „Tady jsou ethernetové zásuvky,“ řekl a zamířil k nejbližší hostesce. Vrátil se za dvě minuty s ethernetovým kabelem, který připojil nejdřív k Remině notebooku a pak do nejbližší zásuvky. „Je tu sice jen vytáčený internet, ale bude to stačit,“ prohlásil.

Z telefonu ohlásila Selma: „Obrázky už jsou na cestě.“

Trvalo čtyři minuty, než se JPEG obrázky načetly. Remi je seřadila na monitoru a pak strávili několik minut jejich otáčením, úpravou velikosti a barev, dokud si nebyli jistí. „Je to stejná loď,“ rozhodla Remi.

„Souhlasím,“ přikývl Sam. „Blaylockova Ophelia je také Shenandoah a El Madžídí. Zůstává ovšem otázka, kdy přesně se Blaylock objevil a proč o tom nejsou žádné záznamy?“

„Rivera a jeho přátelé mají zjevně zájem o náš zvon. Ale jde jim skutečně o něj, anebo o loď nebo lodě, na kterých kdysi visel?“

„Můžeme to zjistit jen jediným způsobem,“ prohlásil Sam.

„Musíme ho ukrást zpátky, než ho Rivera zničí nebo se ho zbaví.“

Okamžitě si uvědomili, že podobně jako mnoho dalšího v jejich práci se to mnohem snadněji řekne, nežli udělá. Sam začal hledat v batohu a vytáhl triedr. Vstal a zadíval se jím z okna. Po půlminutě ho odložil. „Pořád míří na jih, každou chvíli zmizí za Pingwe Point. A stále nemají naspěch.“

„Jsou si jistí, že jsme vyřízení.“

Sam se zakřenil. „Naděje umírá poslední.“ Zvedl telefon a zavolal Rubemu Haywoodovi.

„Same, zrovna jsem ti chtěl volat,“ zahalekal Rube místo pozdravu.

„Že by telepatie? Jen doufám, že jsme naladěni na stejnou vlnu.“

„Mám informace o té jachtě, Njiwě.“

„Chvála ti.“

„Patří člověku jménem Ambonisye Okafor. Jednomu z největších boháčů v zemi. Zvol si libovolnou položku vývozu, a on má na ní lví podíl: oříšky kešu, tabák, káva, bavlna, sisal, drahokamy, minerály…“

„Jak se může zabiják jako Rivera spojit s někým jako Okafor?“

„Těžko říct, ale trochu jsem zapátral. V posledních pěti letech mexická vláda prudce zvýšila dovoz tanzanského zboží, především od firem ovládaných Ambonisyem Okaforem. To prozrazuje, že Rivera má v Mexico City mocné přátele. Same, nestojíte jen proti pár žoldákům. Bojujete s vládou velkého státu a tanzanským milionářem, který má ohromný vliv.“

„Věř mi, Rube, rozhodně to vezmeme v úvahu, ale právě teď musíme dostat zpátky ten zvon –“

„Co to má znamenat?“

„Ukradli nám ho. Chceme ho jen získat nazpět a pak hned odcestujeme domů.“

„To se snadněji řekne –“

„My víme. Co dalšího nám ještě můžeš říct o Njiwě?“

„Je to jedna ze dvou Okaforových jachet. Tahle má domovský přístav na ostrově Sukuti, vzdušnou čarou asi padesát kilometrů jižně od Dáresalámu. Okafor tam má letní sídlo. Celý ostrov patří jen jemu.“

„Ani mě to nepřekvapuje.“

Sam s Remi za ty roky zjistili, že megalomaničtí milionáři mají jeden společný rys, a to odpor k bratříčkování se s „nemytými masami“. A vlastnit soukromý ostrov je asi ten nejúčinnější způsob, jak toho dosáhnout.

Rube řekl: „Asi se nemám ptát, co plánujete dál, že ne?“

„Raději ne.“

„Dobrá, ale neodpustím si své obvyklé varování, ‚Buďte opatrní!‘.“

„Jak to půjde, zase ti zavoláme.“

Sam ukončil hovor a všechno zopakoval Remi. Ta po chvíli uvažování prohlásila: „Rozhodně to můžeme zkusit.

Ale pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Naším hlavním esem v rukávu je nenápadnost. Jestli nám to začne přerůstat přes hlavu –“

„Zmizíme.“

„A pochopitelně předpokládáme, že Njiwa míří na Sukuti.“

Sam přikývl. „Jestli ne, jsme nejspíš ze hry. Ale jestli ano, musíme se dostat ke zvonu dřív, než s ním provedou nějakou špatnost.“

KAPITOLA 15

TANZANIE

Zanedbatelný náskok Njiwy se brzy ukázal jako nedohnatelný, když se museli Sam s Remi prát s tanzanskou krajinou. Kde vedla silnice po pobřeží a mezi zalidněnými oblastmi, bylo to ještě snadné, ale zjistili, že jízda po prašných cestách a ve volné krajině je noční můra. Jediná sjízdná cesta mířící z Dáresalámu na jih byla B2, která se táhla podél celé délky jižní Tanzanie a nikde se nepřibližovala k pobřeží víc než na patnáct kilometrů, dokud nedosáhla vesnice Somanga, sto padesát kilometrů jižně od ostrova Sukuti. Jakmile si uvědomili, že svého cíle nedosáhnou po silnici, a určitě ne před Njiwou, museli vymyslet náhradní plán. Když nyní věděli, že má Rivera na své straně mocné spojence, museli být velice opatrní, možná až mírně paranoidní. Pokud Rivera postupuje podle nejhoršího scénáře, mohl předpokládat, že ho budou pronásledovat ze Zanzibaru nebo Dáresalámu a že dojdou ke stejnému závěru, totiž že ho nedokáží dohnat po souši, a tak je bude očekávat z moře na lodi nebo člunu.

Až za soumraku po půltuctu neplodných telefonních hovorů konečně našli pilota malého letadla, který souhlasil, že je ráno vezme z přistávací dráhy v Ras Kutáni u Dáresalámu na ostrov Mafia. Odtud jim zbývala již jen půldenní plavba lodí na sever k ostrovu Sukuti; tento detail nechali ve schopných logistických rukou Selmy.

Fargovi věděli, že taková už prostě Afrika je. I když už předtím slyšeli výraz „africká míle“, teprve teď jej zažívali na vlastní kůži. Z padesátikilometrové vyjížďky se vyklubala složitá anabáze dlouhá dvě stě padesát kilometrů.

———

S nocí na krku Sam dodržel slib a zamluvil jim prezidentské apartmá s výhledem na moře v hotelu Moevenpick Royal Palm. Večer strávili v hotelových lázních a pozdní večeři si dali v L’Oliveto, italském hotelovém restaurantu.

„Připadá mi, jako bychom byli celé měsíce mimo civilizaci,“ prohodila Remi od protější strany stolu.

„Nevypadáš tak,“ ujistil ji Sam. S typickou vynalézavostí objevila v hotelovém butiku jednoduché, avšak elegantní černé „malé večerní šaty“ značky Zac Posen.

„Díky, Same.“

Přichvátal číšník a Sam objednal víno.

Pak řekl Remi: „Viděl jsem, jak v lázních pročítáš Blaylockův životopis. Objevila jsi něco?“

„Je to piplačka. Nenapsal ho sám Blaylock, víc ti zatím neřeknu. A protože jde o hodně chabou angličtinu, myslím, že ho sepsal sám Morton. Ale z jakého zdroje? Jedno mě však přece jen zaujalo: Není tam ani zmínka o tom, co Blaylock dělal, než se objevil v Africe. Začíná dnem, kdy vystoupil v Bagamoyu na pevninu. Žádné osobní zmínky o jeho předchozím životě.“

„Zajímavé. A co rejstřík?“

Remi pokrčila rameny. „Jak se dalo čekat. Určitě si s ním lépe poradí Selma, Pete a Wendy. Pátrala jsem po sebemenší zmínce o zvonu nebo Ophelii. Ale není tam nic.“

„Zvláštní. Jestli si dal práci s vyrytím všech těch hieroglyfů do zvonu, člověk by myslel, že se o tom alespoň zmíní. Spíš se zdá, že chtěl něco utajit.“

„Něco hodně velkého,“ dodala Remi. „Tak velkého, že kvůli tomu možná mexická vláda vraždí už sedm let lidi.“

———

Kyvadlová doprava na letiště je vysadila v Ras Kutáni krátce po úsvitu. Kromě pár mechaniků pohybujících se v ranní mlze bylo letiště tiché a bez života. Když autobus odjel, vynořila se z mlhy postava a došla k nim. Muž měl na sobě khaki safari, vysoké boty do džungle kryjící lýtka a baseballovou čepici ozdobenou znaky amerických rangerů.

Nosil krátce zastřižené černé vlasy a mohutný knír.

„Ed Mitchell,“ řekl bez úvodních formalit.

„Sam a Remi Fargovi,“ odpověděl Sam. „Jste Američan.“

„Víceméně. Myslím, že byste o mně řekli, že jsem vyhnanec. Nic víc nemáte?“ kývl na jejich ruksaky. Většinu zavazadel nechali u Vutola, starého přítele a správce Moevenpicku.

„To je všechno,“ přikývl Sam.

„Dobrá. Jsem připravený. Můžeme.“

Mitchell se otočil a vykročil. Sam s Remi ho následovali k robustní, ale ošuntělé Cessně 182 Bush Air. Mitchell naložil jejich zavazadla dovnitř, připoutal je na zadní sedadla a provedl předletovou kontrolu. Po pěti minutách od příjezdu na letiště už byli ve vzduchu a mířili na jih.

„Potápění?“ ozval se Mitchellův hlas z jejich sluchátek.

„Cože?“ opáčila Remi.

„Počítám, že proto letíte na Mafii.“

„Aha. Správně.“

Samovi to nedalo: „Pane Mitchelli, jak dlouho už jste v Africe?“

„Pro vás Ed. Dvaadvacet let. Přijel jsem v osmaosmdesátém s RAND provést instalaci radarů.

Zamiloval jsem si to tady a rozhodl se zůstat. Létal jsem na spadech a hueyích ve Vietnamu, takže mi tahle práce vyhovuje. Otevřel jsem si firmu a zbytek je už banální.“

„To mi zní povědomě,“ prohodila Remi.

„Která část?“

„Zamilovat se do Afriky.“

„Jo, snadno se vám dostane pod kůži. Každých pár let jezdím zpátky do Států podívat se za kamarádama, ale vždycky se nakonec vrátím dřív, než musím.“ Mitchell se poprvé od jejich setkání zasmál. „Počítám, že se ze mě stal závislák na droze jménem Afrika.“

„Co víte o ostrově Sukuti?“ zeptal se Sam.

„Skvělé potápění. Protivný majitel. Chlap jménem Ambonisye Okafor. Chcete si zajet i tam?“

„Přemýšlíme o tom.“

„Můžeme nad ostrovem přeletět. Sice mu patří ostrov, ale vzdušný prostor ne. Zabere nám to zhruba jen čtvrt hodiny.“

Mitchell upravil kurz letu a za několik minut už zahlédli z levého okénka ostrov. „Sukuti je vlastně součástí soustroví Mafia a záleží, koho se zeptáte, zase spolu se Zanzibarem tvoří pás Ostrovů koření,“ vysvětloval Mitchell. „Velký a malý Sukuti, velký je na severu, malý na jihu. Vidíte mezi nima ten úzký průliv? Protože je široký jen patnáct až dvacet metrů, oficiálně se pokládají za jeden ostrov. Celkem mají dohromady asi třináct kilometrů čtverečních. A vidíte támhleten, šest kilometrů na jih? To je Severní Fanjove.“

„A ten dlouhý mezi nimi?“ zeptala se Remi.

„To je spíš atol než ostrov, jen útes a písečná naplavenina. Vlastně ani nemá jméno nebo ho neznám. Je prostě tak těsně pod hladinou, že vypadá jako pevná země.

Můžete se po něm projít, ale namočíte se až po kolena.“

„To jsou krátery?“ zeptal se Sam a díval se z okna.

„Ano. Ještě před první světovou válkou je užívaly německé válečné lodě a křižníky Sukuti a Fanjove jako střelnici. Někde prorazily díry až skrz útes. Proto je Fanjove tak oblíbený potápěči jeskyňáři. Spouštějí se dolů do kráterů a zkoumají to tam. Každý rok tam tři až čtyři zahynou.

Nejste taky –“

„Ne,“ vpadl Sam. „Jen normální potápění.“

„Dávejte si pozor. Okafor si nárokuje tři kilometry pobřežních vod kolem celého ostrova. Má hlídkové čluny a několik ozbrojených stráží. Dokonce se pokouší zahánět lidi i od Fanjove, ale na něj nemá žádný právní nárok. Tam je jeho dům… támhle na vrcholku.“

Sam s Remi natáhli krky, aby lépe viděli. Letní sídlo Ambonisye Okafora byla čtyřpodlažní vila v italském stylu obklopená po prsa vysokou kamennou zdí. Čistě umetené cestičky vysypané drcenými mušlemi se rozbíhaly od budovy jako loukotě kola.

Kdyby byl velký Sukuti přesazen o pětašedesát let dříve do Pacifiku, snadno by se dal pokládat za japonskou pevnost ze druhé světové války. Měl tvar kuželu s hrotem prudce spadajícím ke hladině, zatímco jižní tupý konec byl holý bez jakékoli vegetace, a až na osamělé keříky a několik kamenů postrádal jakýkoli přirozený úkryt. Asi tři čtvrtě kilometru od pobřeží tato měsíční krajina ustupovala pásu deštného pralesa, který končil až u rezidence.

„Zaměň vilu za bunkr a dostaneš zmenšenou verzi Iwodžimy,“ poznamenal Sam. „Udržování takové džungle v zálivu nejspíš vyžaduje stálou posádku.“

Dvě z ostrovních cest přitáhly jejich pozornost. Jedna vedla k přístavišti na severozápadní straně ostrova. U mola byla uvázaná Njiwa. Naproti ní pak dva rychlé čluny Rinker, zřejmě ty, které použili Rivera a jeho muži při krádeži zvonu. Zahlédli i několik postav pohybujících se po palubě Njiwy, ale z této výšky nerozeznali tváře.

Další zajímavá cesta vedla k mýtině ohraničené bíle natřenými kameny, uprostřed bylo z dalších kamenů zasazených do země vytvořeno obrovské H. Přistávací plocha pro helikoptéry.

Remi řekla: „Ede, je to –“

„Jo. Má taky Eurocopter EC135. Špičkový model.

Okafor nikam nejede, když může letět. Myslím, že si hlídá svůj status. Pilotuje někdo z vás?“

„Zkusil jsem to,“ odpověděl Sam. „Bral jsem lekce.

Strávil jsem deset hodin v kokpitu. Je to těžší, než jsem si myslel.“

„Tak to máte sakra pravdu.“

„Nevidím tam dole moc stráží ani opevnění,“

poznamenala Remi. „Zvláštní u muže, který si tak cení soukromí.“

„Teď už má takovou pověst, že ani nepotřebuje nějakou zvláštní ochranu. A narušitele trestá bez milosti. Proslýchá se, že pár těch, kteří zkusili štěstí, se dokonce ztratilo.“

„Věříte tomu?“ zeptal se Sam.

„Asi jo. Okafor byl generálem tanzanské armády, než odešel do výslužby. Je to tvrdej a zkušenej parchant. Už jste viděli dost?“

„Ano,“ odpověděl Sam.

———

Zbytek letu proběhl klidně, Ed jen tu a tam něco prohodil do sluchátek, když jim ukazoval orientační body a vyprávěl útržky z afrických dějin. Těsně před půl osmou přistáli na ostrově Mafia na štěrkové dráze a zarolovali k terminálu, bílé oprýskané budově s tmavě modrým pruhem a plechovou, cihlově červenou střechou. Za budovou seděla ve stínu baobabu dvojice celníků v uniformách.

Když motory utichly, Ed vystoupil z letadla a přeložil zavazadla na dopravní vozík. Pak Samovi a Remi podal svou vizitku a řekl: „Zlomte vaz, Fargovi. Kdybyste se dostali do průšvihu, zavolejte mi.“ A věnoval jim úsměv, který se dal popsat jen jako spiklenecký.

Sam se také usmál. „Víte snad něco, co my ne?“

„Ne, ale poznám dobrodruhy, když je vidím. Řekl bych, že vy dva se o sebe dokážete postarat lépe než většina lidí, ale Afrika umí být pořádně nemilosrdná. To číslo na vizitce je můj mobil. Nechávám ho zapnutý.“

„Díky, Ede.“

Potřásli si rukama, pak se Ed otočil a zamířil k plechovým ubikacím, nad jejichž okny blikal červený neonový nápis PIVO.

Popadli své ruksaky a vydali se k terminálu, ale cestou se potkali se dvěma celníky zpod baobabu. Ti zběžně mrkli do jejich pasů, prohrábli zavazadla, dali jim razítka a nepříliš jistou angličtinou jim řekli: „Vítejte na ostrově Mafia.“

„Nepotřebujete taxi?“ zeptal se ještě jeden z nich. Aniž by čekal na odpověď, zamával a hvízdl. Na otočce za branou letiště kašlavě nastartoval šedý zrezavělý peugeot.

Sam řekl: „Díky, ale ne. Sehnali jsme si vlastní odvoz.“

Úředník, ruku stále zvednutou, zmateně pohlédl na Sama. „Eh?“

Sam ukázal na peugeot a zavrtěl hlavou. „La asante. Ne, díky.“

Úředník pokrčil rameny, mávl zamítavě na taxikáře a řekl: „Sawa. Dobrá.“ Pak se s kolegou vrátili pod baobab.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Remi.

„Jsou smluvení. Přinejlepším by nás vzal na hůl; a přinejhorším by zajel do nějaké uličky a oloupil nás.“

Remi se usmála. „Same Fargo, kde je tvá víra v lidstvo?“

„Zrovna teď tam, kde moje peněženka, dobře ukrytá.“

Ostrov Mafia byl nejen populárním místem pro extrémní potápění, ale také střediskem tanzanského černého trhu. Sam to vysvětlil Remi.

Prohodila: „Jsi skutečně studnice zbytečných informací.

Odkud máš tuhle fámu?“

„Natáhl jsem si do iPhonu informační příručku CIA o situaci ve světě. Moc užitečná. Tak pojď, projdeme se. Není to daleko.“

„A proč myslíš, že nás nepřepadnou na ulici?“ Sam nadzvedl cíp košile a odhalil pažbu H&K. Remi se usmála a potřásla hlavou. „Hlavně klid, Texasane. Žádné opakování přestřelky u O.K. Corralu, prosím.“

———

Podle map přetínala přistávací dráha největší město na ostrově na severní a jižní část, první se rozkládala ve vnitrozemí, druhá lemovala pobřeží. A právě tam, řekla jim Selma, měli najít doky a člun, který pro ně najala.

I když ještě nebylo osm ráno, na čistě modré obloze jasně zářilo slunce a Sam i Remi byli během pár minut poté, co opustili přistávací dráhu, celí promočení potem. Cítili, jak každý jejich krok sleduje mnoho očí; řada z nich patřila zvědavým dětem, jež šly s nimi, mávaly jim a stydlivě se usmívaly na bílé cizince, kteří zavítali do jejich vesnice.

Po dvaceti minutách chůze po tvrdě ušlapaných cestách, lemovaných

polorozpadlými

chatrčemi

plynule

přecházejícími od plechových k cihlovým až lepenkovým, došli na pláž. Tam je čekaly stejně zdevastované a rozmanité přístřešky pro čluny a skladiště lemované dunami shlížejícími na vodu. Do příboje čněl asi tucet prkenných mol. V přístavišti se kolébalo třicet nebo čtyřicet zakotvených lodí od desítky let starých motorových člunů a pramic až po arabské dhou, a to jak plachetních, tak vybavených motory. Poblíž vody pracoval hlouček mužů a hochů, opravovali sítě, tmelili trupy nebo kuchali ryby.

„Chybí mi naše andreyale,“ zamumlala Remi.

„No, když má teď uprostřed zadní paluby díru po granátu, tak už není pronajatá, ale naše,“ odpověděl Sam.

„Možná bychom ji mohli vyzvednout ze dna. Udělat si z ní suvenýr.“ Otočil se a prohlédl si řadu budov podél písečných dun. „Hledáme bar s názvem U Rudého ptáka.“

„Támhle je,“ řekla Remi a ukázala na tradiční dlouhý dům s doškovou střechou stojící o padesát metrů dál na pláži, nad vchodem visel černě natřený kus naplaveného dřeva velký metr dvacet na dva a půl metru a na něm se vyjímal jasně červený lovící havran.

Vydali se tam. Když se blížili ke dřevěným schodům, čtveřice mužů, kteří tam postávali a živě se bavili, zmlkla a zůstala na ně hledět.

„Dobré ráno,“ pozdravil je Sam. „Hledáme Buzibu.“

Muži dlouhých deset vteřin mlčeli.

„Unazungumza kiingereza?‘ zeptala se Remi. Mluvíte anglicky?

Žádná odpověď.

Další dvě minuty se Sam a Remi pokoušeli použít své chabé znalosti svahilštiny, aby navázali konverzaci, ale marně. Náhle se za nimi ozvalo: „Buzibo, nebuď takový osel.“

Otočili se a spatřili, jak za nimi stojí vesele se šklebící Ed Mitchell. V každé ruce držel plechovku piva Tusker.

„Sledujete nás?“ zeptal se Sam.

„Víceméně. Jsme teď nejspíš jediní tři Američané na ostrově. Myslím, že trocha solidarity neuškodí. Znám tady starouše Buzibu,“ prohlásil Ed a kývl k prošedivělému muži sedícímu na posledním schodu. „Mluví anglicky. Hraní si na hlupáka patří k jeho smlouvací strategii.“ Ed vyštěkl větu ve svahilštině a ostatní tři muži vyšli nahoru po schodech a zmizeli v baru.

„No tak, Buzibo, chovej se jako džentlmen,“ řekl Ed.

„Tohle jsou přátelé.“

Starcův zarputilý výraz zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. Široce se usmál. „Přátelé pana Eda jsou i mí přátelé.“

„Prosil jsem tě, ať mi tak neříkáš,“ ohradil se Mitchell a pak prohodil k Samovi a Remi: „Dívá se na reprízy té televizní show s mluvícím koněm Edem. A baví ho, když mě s ním srovnává.“

Remi řekla Buzibovi: „Mluvíte anglicky moc dobře.“

„Opravdu? Lépe než vy svahilsky, co?“

„Nepochybně,“ odpověděl Sam. „Naše přítelkyně vám volala ohledně člunu.“

Buziba přikývl. „Slečna Selma. Včera. Mám pro vás člun. Čtyři sta dolarů.“

„Denně?“

„Cože?“

Ed řekl něco svahilsky a Buziba mu odpověděl. Ed vysvětlil: „Čtyři stovky jsou kupní cena. Loni skončil s rybolovem a od té doby se ho pokouší prodat. Bar mu vynáší mnohem víc peněz.“

Sam a Remi si vyměnili pohled. Ed dodal: „Tolik nejspíš zaplatíte za dvoudenní pronájem tak jako tak.“

„Podíváme se na něj,“ rozhodl Sam.

———

Všichni čtyři se vydali na pláž, kde na půltuctu masivních dřevěných koz spočívala blankytně modrá pětiapůlmetrová dhou. Vedle trupu člunu seděla v písku dvojice kluků. Jeden seškrabával starou barvu, druhý natíral.

Buziba je vyzval: „Prohlédněte. Zkontrolujte.“

Sam a Remi dhou obešli a zapátrali, jestli dřevo není někde prohnilé anebo rozeschlé. Sam švýcarským armádním nožem prověřoval těsnost spár, zatímco Remi trup proklepávala a hledala nahnilá místa. Sam došel k zádi, vylezl po žebříku opřeném o bort a vstoupil na palubu. Za dvě minuty byl zpátky a zavolal dolů: „Plachty jsou proplesnivělé.“

„Cože?“ opáčil Buziba. Ed mu to přeložil, poslechl si jeho odpověď a pak řekl: „Za padesát dolarů vám dodá nové.“

Remi se zeptala Sama: „Jak vypadá kabina?“

„Nanejvýš útulná. Není to pokoj v Moevenpicku, ale už jsem viděl horší.“

„A co motor?“

„Starý, ale dobře udržovaný. Měl by dělat tak šest nebo sedm uzlů.“

Remi přešla ke kýlu a prohlédla lodní šroub a hřídel.

„Myslím, že ložiska by potřebovala znovu osadit.“

Ed přeložil, poslechl si odpověď a pak přetlumočil: „Říká, že za dalších padesát to zvládne do dvou hodin.“

„Pětadvacet,“ zalicitoval Sam. „Dá mi materiál a nářadí a udělám to sám.“

Buziba našpulil spodní ret, vystrčil bradu a přemýšlel.

„Padesát. Přidám zásobu vody a jídla na dva dny.“

„Na tři,“ zapojila se do smlouvání i Remi.

Buziba to promyslel a nakonec pokrčil rameny. „Tak na tři.“

KAPITOLA 16

INDICKÝ OCEÁN

„Dobrá, vypni to,“ zavolal Sam.

Remi otočila klíčkem zapalování a motor dhou zakašlal a ztichl. Sam vytáhl plachty, pár vteřin mrtvě visely a pak plátno zachytilo vzduch a nadmuly se. Příď dhou se mírně zvedla a loď vyrazila vpřed. Sam potácivě došel na záď a posadil se vedle Remi.

„Máme odvoz,“ prohodil.

„Doufám, že nebudeme muset zavolat Houstonu, že máme problém,“ prohlásila Remi a podala mu láhev s vodou.

Bylo již pozdní odpoledne a dostali se zatím jen osm kilometrů severně od ostrova Mafia. I když Remino bystré oko odhalilo, že jim může způsobit problémy hřídel lodního šroubu, teprve když ji Sam vyjmul, zjistili, kolik času zabere oprava. Zatímco Remi dohlížela na dvojici hochů dokončujících opravy a měnících plachty, Sam s Edem pracovali ve stínu podomácku vyrobené markýzy.

Když byli hotovi, objevil se Buziba a dalších tucet mužů a přenesli dhou na vodu, kde otestovali motor a podnikli zkušební plavbu okolo přístaviště. O hodinu později byla již loď plně vybavena vodou, zásobami a jídlem; Sam s Remi zamávali Buzibovi a Edovi a vypluli.

„Za jak dlouho tam budeme?“ zeptala se Remi.

Sam vstal, přinesl mapu, kterou našli v kabině, a rozložil si ji na klíně. Odečetl souřadnice z příruční GPS a zanesl jejich polohu. „Ještě třiašedesát kilometrů. Děláme zhruba pět uzlů… Když poplujeme až do noci, dostaneme se tam krátce po půlnoci. Anebo si můžeme najít místo, kde přespíme, vyplujeme brzy a dostaneme se tam za svítání.

Asi tak dvacet kilometrů jižně od Fanjove je jeden bezejmenný ostrov.“

„Jsem pro. Bez radaru si při noční plavbě jen koledujeme o malér.“

„Souhlasím. Stejně bychom na Sukuti bez denního světla nic neviděli.“

Pluli dalších pět hodin na sever, poslední hodinu chytili dobrý vítr do zad a dopluli k ostrovu, právě když se vrchol slunečního kotouče nořil za horizont. Sam navedl dhou do malé zátoky a vyhodil kotvu. Jakmile byla loď zabezpečená, Remi na pár minut zmizela v kabině a vynořila se se svítilnou, kempovým vařičem a dvěma plechovkami jídla.

„Co vám mohu nabídnout, el capitan? Pečené fazole, anebo pečené fazole s párkem?“

Sam našpulil rty. „Těžký výběr. Musíme oslavit, že jsme nešli ke dnu. Dáme si obojí.“

„Skvělá volba. A jako dezert, čerstvé mango.“

———

Překvapivě pohodlné vojenské palandy v kombinaci se slaným vzduchem a mírným pohupováním zakotvené lodi je ukolébaly do hlubokého posilujícího spánku. Ve čtyři hodiny Samovi zapípaly hodinky, vstali, k snídani dojedli zbytek manga, které zapili silnou černou kávou, pak zvedli kotvu a vydali se na další cestu.

Hodinu ztratili manévrováním ve slabém proměnlivém vánku před úsvitem, ale krátce poté, co vyšlo slunce, vítr zesílil a zanedlouho už směřovali na sever stálou rychlostí šesti uzlů, takže se v sedm ráno dostali na dohled severního ostrova Fanjove. O půl hodiny později se dostali na úroveň atolu, který jim včera ukázal Mitchell. Stáhli plachty, nastartovali motor a strávili dalších nervy drásajících čtyřicet minut proplouváním mezi útesy, dokud se nedostali na jižní stranu malého Sukuti. Sam držel kurz podél pobřeží, dokud Remi nezahlédla zátoku zarostlou mangrovníky, kde doufali, že bude jejich dhou v bezpečí před slídivými zraky.

Sam naváděný Reminými gesty z přídě opatrně vplul do zátoky. Vypnul motor a nechal loď klouzat vpřed, dokud se příď jemně nevklínila mezi dva mangrovníky naklánějící se proti sobě ze břehu.

Poté, co uplynulou hodinu slyšeli neustálé puf-puf-puf motoru dhou, působilo náhlé ticho nepříjemně. Zůstali půl minuty bez hnutí a naslouchali, dokud džungle opět pomalu neožila kakofonií skřeků a bzučení.

Remi přivázala lano k jednomu ze kmenů a pak přešla k Samovi na zadní palubu. „Jaký máme plán?“ zeptala se.

„Předpokládejme, že se zvon stále nachází na palubě Njiwy. To je nejpříhodnější scénář. S trochou štěstí bychom ani nemuseli vkročit na samotný ostrov. Tak jako tak je nutné počkat na soumrak. Prozatím bych řekl, že můžeme trochu obhlédnout terén a udělat si menší piknik.“

„Průzkum a piknik,“ opáčila Remi s úsměvem. „To je pro každou ženu rande snů.“

———

Na rozdíl od jeho většího bratra pokrýval celý malý Sukuti mangrovníkový močál s džunglí, až na osamělý rozeklaný vrchol, který čněl jen asi do stopadesátimetrové výšky nad hladinou oceánu, ale jak se Sam a Remi už mnohokrát přesvědčili, i takovýto výstup po neprošlapané a klikaté trase může znamenat tří- až čtyřhodinové martyrium.

V deset hodin se celí propocení, pokousaní hmyzem a špinaví od bláta vynořili z bažiny a začali se probíjet džunglí. Se Samem v čele postupovali na sever, až narazili na to, co hledali, na potok. Voda znamená zvířata a zvířata si prošlapávají stezky. Trvalo jim jen pár minut, než jednu z nich našli, směřovala na severozápad k vrcholu ostrova.

Krátce před jednou odpoledne konečně vyšli z džungle a ocitli se na úpatí strmého skalnatého svahu.

„To je úleva,“ pronesla zadýchaně Remi a podívala se vzhůru.

Skalnatá stěna vypadala zvládnutelně, byla asi patnáct metrů vysoká se sklonem nejvýš padesát stupňů a se spoustou výčnělků a puklin, které se daly využít jako stupy a chyty. Po krátkém občerstvení začali lézt vzhůru a brzy nato už seděli v malém skalnatém výklenku pod vrcholem.

Vytáhli si z batohů každý svůj triedr, vstali a začali se rozhlížet.

„Támhle dýchá Moby Dick,“ zamumlal Sam.

Jeden a půl kilometru daleko a asi třicet metrů pod jejich úrovní se tyčilo Okaforovo sídlo.

S máslově žlutou omítkou doplněnou čistě bílými pruhy dominovalo téměř dokonale kruhovitému prostranství vysypanému rudohnědým štěrkem. Z této vzdálenosti rozeznali detaily, kterých si nevšimli ze vzduchu. Jak Sam předpokládal, na východní straně pozemku pracovala trojice mužů v zelených kombinézách, dva odtínali mačetami přerůstající vegetaci, třetí sekal pruh trávníku. Samotná vila byla mohutná s plochou okolo čtrnácti set čtverečních metrů a zamřížovanými balkony v každém patře. Za ní v zadní části pozemku čnělo cosi mezi radiovou anténou a satelitní televizní věží.

„Vidíš to?“ zeptala se Remi.

„Co?“

„Na střeše, východní okraj.“

Sam zamířil dalekohled označeným směrem a spatřil silný námořní dalekohled na stojanu.

„Vida,“ prohodil, „špatná zpráva je, že z jihozápadu uvidí všechno, co se šustne, až do vzdálenosti patnácti kilometrů. A všimla sis koaxiálního kabelu na zdi?“

„Aha, vidím ho.“

„Ten slouží podle mě k dálkovému ovládání a přenosu obrazu. Nejspíš do kontrolní místnosti v domě. Dobrá zpráva je, že nejspíš nemá noční vidění.“

Pokračovali v průzkumu a tentokrát se zaměřili na heliport pod svahem. Na okraji kruhu z bílých kamenů seděl na zahradní židli muž v khaki kombinéze; o levé stehno měl opřenou automatickou pušku AK-47.

„Spí,“ poznamenala Remi.

„Což nám spolu s tím, že tu helikoptéra není, prozrazuje, že šéf je pryč.“ Sam znovu přiložil triedr k očím. Po chvíli oznámil: „Na palubě Njiwy někdo je.“

„Vidím ho,“ řekla Remi. „A je to známá tvář.“ Vychrtlou šlachovitou postavu a vyzáblý obličej Itzliho Rivery si nemohli splést. Stál na přední palubě jachty a u ucha držel satelitní telefon. Asi minutu poslouchal, pak přikývl, podíval se na hodinky, řekl cosi do sluchátka a hovor ukončil. Přešel na záď, přiložil si ruce k ústům a něco zahalekal. Po deseti vteřinách vyběhli na horní palubu u mola Yaotl s Nočtlim a zastavili se před Riverou. Ten jim několik minut dával pokyny a pak zase odchvátali.

„Zdá se, že jim Rivera předal šéfovy rozkazy. Doufejme, že se týkají zvonu.“

„Našeho zvonu,“ opravila ho s úsměvem Remi.

„Líbí se mi, jak uvažuješ. Tak pojďme spočítat stráže.“

Věnovali tomu příštích patnáct minut a objevili čtyři: jednoho muže na heliportu, jednoho hlídajícího cestu do doku a dva obcházející po obvodu pozemku. Pokud někoho nepřehlédli, zdálo se, že nikdo nesleduje, jestli se někdo neblíží k ostrovu.

„Nesmíme zapomenout na Riveru a jeho dva poskoky,“

připomenul Sam. „Nejspíš zůstanou na palubě lodi. Jestli ano, musíme přijít na to, jak se jich zbavit.“

„Nebude to lehké. Podle toho, kolik jim dalo práce ten zvon získat, u něj nejspíš budou i spát.“

———

Zbytek odpoledne strávili kreslením podrobné mapy ostrova a užíváním si „pikniku“, jenž se skládal z ovoce, oříšků a balené vody. Krátce po páté zaslechli od východu slabé rachocení. Zaměřili tam dalekohledy a brzy objevili zdroj zvuku, vrtulník. Eurocopter EC135 Ambonisye Okafora, černý s kouřovými okny, přeletěl nad ostrovem a pak provedl jeho pomalý oblet, jako by muž na jeho palubě kontroloval své království, pak se stroj zastavil nad heliportem a snesl se dolů. Strážce ve službě už stál v pozoru, záda jako pravítko, AK-47 ve vzorném ponosu.

Když se listy rotoru zastavily, na boku helikoptéry se otevřely dveře a vystoupil vysoký štíhlý Afričan v zářivě bílém obleku a slunečních brýlích.

„Konec legrace,“ prohodil Sam. „Táta je doma.“

„Náš hostitel zjevně chodil do módní školy k Idi Aminovi,“ dodala Remi. „Vsadím se, že má skříň nacpanou přesně stejnými obleky.“

Sam se za dalekohledem usmál. „Jenže kdo se mu odváží říct, že je to klišé?“

Okafor přešel přes přistávací plochu a řízně zasalutoval strážci. Když dorazil na cestu, zastavil před ním elektrický golfový vozík. Nastoupil a vozík se vzápětí rozjel nahoru k vile.

Sam řekl: „Hned uvidíme, jestli Okaforův návrat trochu rozhýbe věci.“

Po dalších deseti minutách se vozík vrátil dolů, zahnul k doku a zastavil se vedle Njiwy. Rivera sešel z můstku a nasedl do něj. Vozík zamířil zpět do vily, Rivera vešel dovnitř. Za dvacet minut se znovu objevil a vozík ho odvezl opět na Njiwu. Sam s Remi dál sledovali jachtu. Uplynulo pět minut, deset, dvacet. Žádný pohyb na palubě, žádná reakce na Riverovo setkání s Okaforem.

„To bylo vyčerpávající,“ ozvala se Remi a pohlédla na Sama. „Úplně vidím, jak ti to v hlavě šrotuje. Máš už plán útoku?“

Za roky společného života si Sam s Remi už vypracovali způsob plánování riskantních částí svých dobrodružství: Sam vymyslel plán a Remi hrála roli ďáblova advokáta, filtrovala ho svou železnou logikou tak dlouho, až usoudili, že je proveditelný, a minimalizovali pravděpodobnost, že by se jim mohl vymknout z rukou. Prozatím jejich systém skvěle fungoval, i když měli už párkrát namále.

„Skoro,“ odpověděl Sam. Odložil triedr a podíval se na hodinky. „Raději se už vrátíme. Za čtyři hodiny se začne stmívat.“

Zpáteční cesta už byla snadnější, částečně proto, že nemuseli stoupat do kopce, částečně proto, že si cestu už prosekali. Zpět na úrovni moře přebrodili mangrovníkový močál na jih, pak se na pláži obrátili zpět k severu a posledních tři sta metrů uplavali. Když se blížili k ústí zátoky, Remi se zastavila a zasykla: „Tiše. Poslouchej.“

Sam to uslyšel za malou chvíli: slabé rachocení lodního motoru přicházející odněkud zprava. Otočili se a spatřili rychlý člun Rinker, jak asi sto metrů od nich zatáčí zpoza záhybu ostrova. Jeden muž seděl u kormidla, druhý stál vedle něj a propátrával pobřeží dalekohledem.

„Nadechni se!“ zašeptal Sam Remi.

Společně si nabrali do plic co nejvíc vzduchu a pak se potopili pod hladinu. Dva metry hluboko začali plavat ke břehu. Sam s nataženýma rukama na něj dosáhl o pár vteřin dřív než Remi. Zaťal prsty do kořenů vyrůstajících z bahna, pak se otočil a popadl Remi z ruku a přitáhl ji. Ukázal nad jejich hlavy, kde se na hladině vznášel chomáč odpadlého křoví. Společně se opatrně vynořili. Nadechli se a rozhlédli.

„Slyšíš jejich motor?“ zašeptal Sam Remi do ucha.

„Ne… Počkej, támhle jsou.“

Sam se podíval směrem, kterým kývla. Přes větve zahlédl rinker spočívající asi patnáct metrů od nich bez hnutí na hladině. Motor zakašlal, jednou prskl a zhasl. Muž ho zkusil nastartovat, ale výsledek byl stejný. Udeřil do motoru pěstí. Druhý muž přešel na záď, klekl si a zvedl kapotu.

„Technická závada,“ zašeptal Sam. „Měli by brzy pokračovat.“

Oba věděli, že buď muži závadu rychle opraví, anebo budou muset počkat na odtažení, což znamenalo, že Sam s Remi se odtud hned tak nedostanou.

„Drž jim palce,“ odpověděla Remi.

Na rinkeru se druhý muž otočil a řekl něco prvnímu a ten zkusil znovu nastartovat. Motor zakašlal a zhasl.

„Přívod zapalování,“ zamumlal Sam. Koutkem oka zahlédl, jak Remi pomalu zaklonila hlavu, až její pohled směřoval nahoru. Zvolna se ohlédl a pak sledoval očima směr jejího pohledu. Zjistil, že se dívá do páru hnědých korálkovitých očí. Byly ani ne patnáct centimetrů od jeho, jednou mrkly a pak se trochu přimhouřily. Samovi okamžik trvalo, než si uvědomil, na co se dívá.

„Opice,“ pošeptal Remi.

„Ano, Same, všimla jsem si.“

„Kapucín?“

„Myslím, že gueréza. Mládě.“

Od rinkeru k nim dolehl další pokus o nastartování.

Tentokrát motor naskočil, rozeřval se a pak zklidnil na poklidné bublání. Gueréza nad nimi otočila hlavu za zvukem a drobnýma ručkama se pevně chytila uschlých větví. Pak znovu začala upřeně zírat na Sama a Remi.

Remi jí prosebně pošeptala: „Jen klid, maličká –“

Gueréza otevřela tlamičku a začala vřískat a třást větvemi tak divoce, až se jim na hlavy snesla sprška suchého listí.

Sam sklonil hlavu a podíval se přes změť větví. Na rinkeru oba muži vstali, měli napřažené pušky a mířili jejich směrem. Náhle zaznělo prásknutí. Z jedné hlavně se zablesklo. Nad hlavou jim hvízdla kulka a prolétla ostrůvkem. Gueréza zavřeštěla ještě hlasitěji a zabušila do větví. Sam zatápal pod hladinou, nahmatal Reminu ruku a stiskl ji.

Zašeptala: „Myslíš, že nás –“

„Nejspíš ne. Spíš si chtějí ulovit něco k večeři.“

Prásk! Další zavřeštění a zacloumání jejich skrýší.

Ticho.

Sam zaslechl šramot rukou a nohou guerézy, jak pelášila pryč.

„Otáčejí loď k nám,“ zašeptal Sam. „Připrav se na pořádný nádech.“

Skrz spletené větve sledovali, jak se příď rinkeru otáčí, až směřovala přímo na ně. Pak se začala přibližovat a pomalu zkracovala vzdálenost. Druhý muž teď stál vedle kormidelníka s puškou opřenou o okraj čelního skla.

„Počkej…“ Když byl rinker od nich pět metrů, Sam zavelel: „Nádech… a pod vodu.“

Společně se potopili, oba zatápali po nějakých pevných oporách, stejně jako když sem doplavali. Jakmile se jim nohy zabořily do bahna, vzhlédli nahoru. Na hladině se příď rinkeru zabořila do jejich kupky větví. Zaslechli tlumeně hlasy, pak lámání dřeva. Na hladinu se snesly další suché listy.

Konečně téměř po minutě se opět roztočil šroub rinkeru, tentokrát na zpětný chod, a rozvířil vodu. Člun začal couvat.

Sam s Remi počkali, až se příď otočila a rinker začal plout pryč, teprve pak se vynořili. Popadali dech a sledovali, jak se člun ztrácí za zátočinou.

„Nedostali ji, že ne?“ zeptala se Remi.

Sam se otočil a usmál na ni. „Tohle je moje holka.

Milovnice zvířat až za hrob. Nedostali, utekla jim. Tak pojď, zmizíme odtud.“

KAPITOLA 17

OSTROV SUKUTI

„Támhle,“ zavolala Remi z přídě. „Stát! Pomalu vzad.“

S výhledem zakrytým stěžněm Sam přeřadil na neutrál, nechal dhou okamžik klouzat, pak přepnul na zpětný chod a couval kolem oblého výběžku břehu, který kopírovali.

„To je dobré,“ pochválila ho. „Jsou asi jeden a půl kilometru před námi. Ještě deset minut a budou muset zahnout na sever.“

Před čtyřiceti minutami, když si vyzvedli ze zátoky svoji dhou, už dál neztráceli čas. Doufali, že rinker sleduje trasu vedoucí podél východního pobřeží Sukuti a pak zpět k Okaforovu přístavišti, zatímco jejich plán byl přiblížit se ze severní strany ostrova. Snažili se dostat do relativního bezpečí průlivu oddělujícího malý Sukuti od velkého, za předpokladu, že nebyl součástí hlídkové trasy rinkeru.

I když by nejkratší a nejrychlejší trasa k přístavišti vedla jednoduše podél jižního pobřeží, vystavila by je také zvědavým očím a uším. Poplují-li ze severní strany do průlivu a pak podél západního pobřeží, budou neviditelní pro každého, kdo nebude stát přímo na vrcholku útesu.

Tiše seděli a sledovali slunce na pomalé pouti k horizontu, až se Remi nakonec podívala na hodinky a řekla: „Pomalu vpřed.“

Sam nastartoval a přidal plyn; pomalu je vyvezl z úkrytu.

Remi na přídi ležela na břiše na palubě a propátrávala dalekohledem pobřežní vody.

„Jsou pryč,“ oznámila. „Čistý vzduch.“

Sam ještě přidal plyn a dhou poskočila vpřed. Uplynulo dalších deset minut. Pak Remi zavolala: „Támhle je to.“

Sam se naklonil, aby přes stěžeň lépe viděl, a zahlédl několik set metrů před sebou ústí průlivu. Nebyl širší než patnáct metrů, vypadal spíš jako tunel, břehy byly hustě porostlé džunglí a stromy se nakláněly nad vodu a tvořily neproniknutelný baldachýn až na zhruba třímetrovou škvíru po celé délce uprostřed.

Sam otočil kormidlem mírně doprava. Příď se pootočila.

Remi přišla na záď, sklonila hlavu, aby se vyhnula ráhnu, a sedla si vedle Sama. „Plavba džunglí,“ prohodila.

„Cože?“

„Ten průliv. Vzpomínáš na plavbu džunglí v Disney Worldu? Tak tohle mi ji připomíná.“

Sam se uchechtl. „Moje oblíbená, když jsem byl kluk.“

„Same, pořád je tvoje oblíbená.“

„Máš pravdu.“

Během několika minut se dostali na sto metrů k ústí průlivu. Ucítili, jak se jim dhou pod nohama otřásla a poskočila vpřed a během pěti vteřin zrychlila o pět uzlů.

„Dobrá volba,“ pochválila Remi manžela.

Vzhledem k tomu, že už zažili sílu proudů u Zanzibaru, Sam si od začátku dělal starosti s tím, co na ně asi čeká tady.

Na tomto místě pobřeží a s přílivem od jihu fungovalo ústí průlivu jako vakuová pumpa, nasávalo oceán z jihu a vyplivovalo ho na severu.

Vypnul motor, aby šetřil palivo, a pevněji sevřel kormidlo. Řekl: „Dobrá zpráva je, že se nejspíš nemusíme bát najetí na dno. Tenhle proud tu vymlel pořádně hluboké koryto.“

Dhou se naklonila na stranu a záď sklouzla stranou. Sam opravil kurz nejdřív na pravobok, pak na levobok a loď se v ústí průlivu srovnala. Remi, pevně se držíc oběma rukama zábradlí, se nakláněla přes bort, usmívala se a hnědé vlasy za ní vlály.

„Jak rychle plujeme?“ zavolala.

„Deset dvanáct uzlů,“ odpověděl Sam a také se neubránil smíchu.

Takhle blízko nad hladinou se rychlost zdála ještě mnohem vyšší. „Raději běž na příď. Budu potřebovat tvoje oči.“

„Rozkaz, kapitáne.“ Vydala se dopředu. „Zbývá padesát metrů,“ zavolala. „Přímý směr.“

Sam uviděl, jak na pravoboku narazila více než metrová vlna na odhalený písečný pás. „Je tady příliv,“ varoval Remi a otočil o několik stupňů kormidlo, aby loď vyrovnal. Vlna je zasáhla zezadu z pravoboku a odstrčila dhou. Záď se začala stáčet z kurzu. Sam kormidlem ostře zakontroval a pohyb kompenzoval, dokud vlna nepřešla a záď se opět nesrovnala.

„Vypadá to dobře. Přímo vpřed,“ zavolala Remi.

„Dvacet metrů.“

Sam se nahnul přes bort na pravoboku a pohlédl dolů.

Voda byla indigová, deset až dvanáct metrů hluboká, ale dva metry vpravo měla tyrkysovou barvu a viděl až na bílé písčité dno. Podíval se z levoboku a bylo to stejné.

„Nemáme moc manévrovacího prostoru,“ zavolal na Remi. „Jak to vypadá vpředu?“

„Čím dál užší. Mám vláčet?“

„Jasně.“

Remi se sehnula, vytáhla z držáku Danforthovu kotvu, hodila ji do vody a nechala mezi prsty proklouzávat lano, dokud neucítila, že dopadla na dno. Pak ho o pár decimetrů povolila a přivázala k úchytu. Dhou začala zpomalovat, až se pohybovali jen trhavě a zvolna.

„Deset metrů,“ zavolala Remi.

A pak, jako kdyby náhle nastalo zatmění slunce, vklouzli do průlivu. Zleva i zprava se kolem nich sevřely zelené stěny a zůstal jen zubatý pás modré oblohy nad hlavami.

Sam se ohlédl dozadu a na chvíli pocítil závrať, když se vstup do průlivu za nimi zmenšoval jako clonové dveře nějaké kosmické lodě.

„Blíží se zatáčka,“ zavolala Remi. Pětačtyřicet stupňů na pravobok.“

Sam se otočil zpět. „Jsem připravený, až řekneš.“

„Tři… dva… jedna… Zahni!“

Sam pootočil o čtvrtinu kormidlo a podržel ho.

„Otoč na pravobok!“ vykřikla Remi.

Sam znovu otočil kormidlem.

„Drž směr,“ poručila. Uplynulo několik vteřin. „Dobrá, začni pomalu srovnávat vlevo. Pokračuj… ještě víc…

Dobře. Teď rovně.“

Proud jako na povel zmírnil, až dhou plula jen procházkovým tempem. Průliv se mírně rozšířil, po obou bocích měli rezervu pět metrů.

„Vytáhni kotvu,“ zavolal Sam. „Myslím, že už jsme z nejhoršího.“

Remi vytáhla danforth a vrátila se do kokpitu. Ze břehů se ozývaly hlasy džungle připravující se na soumrak: naříkavé skřeky papoušků, žabí kvákání a bzukot hmyzu.

„Vládne tu takový klid,“ povzdychla si Remi a rozhlížela se. „Trochu strašidelné, ale poklidné.“

Sam vzal z přihrádky mapu a rozložil ji na střeše kabiny.

Remi rozsvítila baterku. Sam prstem obkroužil ostrov.

„Potřebujeme nějakou hranici.“

Remi vyndala odpichovátko a odměřila obvod pobřeží, přitom tužkou označila mysy a orientační body. Když byla hotová, načmárala pár výpočtů na okraj a pak prohlásila: „Velký Sukuti má zhruba čtrnáct kilometrů. Malý okolo osmi.“

Sam chvíli hleděl na hodinky. „Do dvaceti minut doplujeme k ústí. Jestli ten rinker teď provádí další hlídkovou plavbu, bude míjet severní konec průlivu dvacet minut po nás. A jestli se neukáže, znamená to nejspíš, že už v noci nebudou další hlídky, anebo na ně vyplouvají jednou za několik hodin.“

„Nějak moc ‚jestli‘,“ namítla Remi. „Jestli platí druhá možnost, můžeme na ně narazit kdekoli podél pobřeží.

Doufejme, že je uvidíme dřív než oni nás.“

Sam přikývl. „Udělej mi laskavost. Najdi všechny výklenky nebo pukliny podél pobřeží. Musíme být připravení se při poplachu okamžitě ukrýt.“

Remi úkol zabral deset minut. Pak oznámila: „Je tu spousta skrýší, ale jen málo dostatečně hlubokých, naše loď se bezpečně schová jen v asi šesti nebo sedmi z nich.“

„Budeme muset improvizovat.“

„Takže jak zní hlavní plán…“

„Kéž bych nějaký měl,“ odpověděl Sam. „Ale je tu příliš mnoho proměnných. Musíme předpokládat, že zvon přemístí, a to spíš dřív než později, buď ho někam převezou, anebo ukryjí. Pro první možnost mají tři varianty: rinkery, Njiwu nebo Okaforovu helikoptéru. Začneme s Njiwou. Ať podniknou cokoli, zvon zůstane tam, dokud se ho nerozhodnou přemístit. A jestli použijí rinker nebo Njiwu, tak si nasadíme pirátské klobouky a provedeme přepad.“

„A co když to bude helikoptéra?“

„Stejný plán. Jen si přehodíme letecké šály.“

„Same, drahoušku, víš, že to s helikoptérou moc neumíš.“

„Myslím, že šest až osm kilometrů na pevninu zvládnu.

Přes průliv proletíme za šest minut, nejspíš dřív, než zorganizují pronásledování. Najdeme někde odlehlou mýtinu, přistaneme a –“

Remi se usmála. „Tak improvizovat?“ Sam pokrčil rameny a také se usmál. „Je to naše nejlepší šance,“

souhlasila Remi, „ale necháváš spoustu velkých a potenciálně katastrofických ‚jestli‘.“

„Já vím –“

„Například co jestli si nás všimnou? Mají víc zbraní i víc lidí.“

„Já vím –“

„A pochopitelně největší problém: co když už zvon přemístili?“

Sam se na okamžik odmlčel. „Tak naše hra skončila.

Pokud ho nenajdeme tady, je navždy pryč. Remi, zavedli jsme demokracii. Pokud nejsme oba pro, nejdeme do toho.“

„Jsem pro, Same, to přece víš. Ale s jednou podmínkou.“

„No, ven s ní.“

„Trochu se pojistíme.“

———

Když dopluli na dohled ústí průlivu, slunce zrovna zapadalo: velký zlatooranžový ovál na konci tunelu. Jakmile byli tři metry od ústí, Remi navedla dhou k pravému břehu a držela motor v obrátkách, dokud je přečnívající větve nezakryly.

Sam stál na střeše kabiny a spletl silnější z nich okolo stěžně a ráhna, až dhou pevně přirazila ke břehu. Pak se přeplazil dopředu a podíval se skrz příkrov vegetace.

„Mám skvělý výhled,“ zavolal dozadu.

Slunce zapadlo za velký Sukuti a západní polovinu ostrova včetně průlivu zahalilo šero. Sam dodal: „Jestli provádějí další hlídkovou plavbu, budou tu za patnáct až dvacet minut.“

„Zabalím nádobíčko a trochu uklidím.“

Sešla do podpalubí. Sam slyšel, jak přechází v kabině sem a tam. Pak se vrátila do kokpitu, sedla si a začala si broukat Summer Wind od Franka Sinatry. Následoval Hotel California od Eagles, In the Midnight Hour od Wilsona Picketta a byli v polovině Hey Jude od Beatles, když náhle Sam varovně zvedl ruku a Remi zmlkla.

Uplynulo deset vteřin. „Co se děje?“ zeptala se Remi.

„Nejspíš nic. Ale ne, teď… Slyšíš?“

Remi chvíli naslouchala a pak to uslyšela. Slabé rachocení lodního motoru. „Zdá se, že zní stejně,“ prohodila.

„Přichází od severozápadu. Náš host je asi na obhlídce.“

Ze scénářů, které si připravili, zpožděná druhá hlídka, setkání s rinkerem u severního pobřeží a pravidelná hlídka, se kterou se střetnou, ještě než vyplují z průlivu, byla ta poslední nejpříznivější. Když znali trasu rinkeru a jeho průměrnou rychlost, mohli poměrně přesně určit, kde se bude jejich protivník kdy nacházet. Pokud nezasáhne náhoda, zvládnou doplout k přístavišti dávno před rinkerem.

Sam, na břiše a s dalekohledem u očí, sledoval mys vzdálený asi čtyři sta metrů. Bručení motoru nabývalo na intenzitě, až se nakonec objevila příď rinkeru. Jak čekal, seděl v něm kormidelník a průzkumník, a také podle očekávání člun zahnul na jihovýchod podél pobřeží.

Pak rozsvítil pátrací reflektor.

„Jsme v bezpečí,“ prohlásil Sam napůl pro sebe, napůl k Remi. „Neuvidí nás, pokud do nás přímo nenajedou.“

„Jakou máme šanci?“

„Pětadevadesát procent. Možná devadesát.“

„Same…“

„Je to dobré. Drž hlavu dole a nám oběma palce.“

Rinker se blížil. Nyní byl sto metrů od průlivu a plul přímo k nim, reflektor pročesával břehy a nejbližší stromy.

„Klídek, hoši,“ zamumlal Sam. „Není tu nic k vidění…

Plujte dál…“

Rinker zkrátil vzdálenost na padesát metrů.

Čtyřicet metrů.

Třicet.

Sam jednou rukou pustil triedr, pomalu sáhl dozadu a nahmatal v kapse na stehně pracovních šortek pistoli H&K.

Vytáhl ji ven a položil na kapotu vedle sebe. Odjistil.

Rinker byl dvacet metrů daleko.

„Same –“

„Remi, prosím.“

Ucítil, jak se dhou lehce zakolébala, když jeho žena slézala dolů.

Sam odložil dalekohled. Otřel si pravou dlaň o stehno, pak uchopil H&K, prostrčil hlaveň mezi větvemi a zamířil na tmavou siluetu za kormidlem. Rychle si v hlavě přehrál scénář: nejdřív kormidelníka, pak reflektor a nakonec druhého muže, než se stačí krýt nebo opětovat palbu. Dvě rány pro každého, pak pauza a čekat na známky života.

Rinker se blížil.

Sam se zhluboka nadechl.

Náhle se motor rozeřval. Příď se zvedla a naklonila vlevo a během pěti vteřin rinker zmizel z dohledu.

Sam vydechl. Zaťukal dvakrát na střechu kabiny. Za pár vteřin Remi zašeptala: „Jsou pryč?“

„Jsou. Podívej se do mapy. Za jak dlouho doplují k jižnímu okraji malého Sukuti?“

Ve tmě zašustil papír, následovalo zaškrábání tužky.

Remi řekla: „Je to něco přes půldruhého kilometru.

Dvaadvacet minut a měli bychom být v bezpečí.“

———

Pro jistotu počkali třicet minut, než vypluli z úkrytu v průlivu a nastartovali motor. Příštích čtyřicet minut klouzali podél severního pobřeží a nikdy se nevzdálili víc než patnáct metrů od pláže a ani nepřekročili poklidné, ale frustrující hlemýždí tempo pěti kilometrů za hodinu.

Remi skloněná nad mapou na palubě s miniaturní baterkou mezi zuby odměřovala odpichovátkem vzdálenost.

Vzhlédla vzhůru a vyndala si baterku z úst. „Rinker by teď měl dosáhnout jižního okraje malého Sukuti. Máme na ně nejméně dvacet minut.“

Dospěli k severnímu výběžku velkého Sukuti a na chvíli se zastavili, aby prozkoumali dalekohledem pobřeží, pak se vydali dál.

„Přístaviště je odtud něco přes kilometr,“ upozornila Remi Sama.

„Co myslíš? Zastavíme v půlce?“

„To zní rozumně.“

Vzdálenost urazili za dvacet minut. Na levoboku ostrov ozářený měsíčním světlem stoupal od pláže k deštnému pralesu. Sam zpomalil a Remi prozkoumávala pobřeží.

„Tady to vypadá moc dobře,“ prohlásila a přešla na příď.

Sam zahnul doleva a namířil příď na pláž; řídil se Reminými povely, dokud nezavolala: „Teď zastav.“

Sam stáhl plyn, posbíral jejich věci z paluby do ruksaků a sešel se s Remi u můstku. Přehoupla se přes bort, Sam ji chytil za zápěstí a pomalu spustil dolů. Voda byla hluboká po pás. Podal jí oba ruksaky.

„Pojď sem,“ vyzvala ho.

„Cože?“

„Povídám, pojď sem.“

Usmál se, sklonil se přes zábradlí, až ho mohla obejmout kolem krku a políbit na tvář. „Buď opatrný,“ dodala.

„Topení se nepovoluje.“

„Rozkaz. Uvidíme se za pár minut.“

———

Další část jejich plánu se ukázala jako rutinní. Sam zařadil zpětný chod, otočil dhou a odplul s ní pár set metrů od břehu. Pak vypnul motor a vyhodil kotvu. Očekával, že pod kýlem bude tak patnáctimetrová hloubka. Sešel do podpalubí a otevřel všech pět výpustných ventilů. Když mu natékající voda sahala po lýtka, vyběhl na palubu, skočil do moře a začal plavat. Za pět minut už stál na mělčině a brodil se na břeh, kde ho už čekala Remi.

Společně sledovali, jak dhou klesá pod hladinu a mizí jim z dohledu.

Sam jí zasalutoval a pak řekl: „Připravená?“

Remi přikývla. „Jdeme.“

KAPITOLA 18

VELKÝ SUKUTI

Se Samem v čele mlčky pochodovali asi patnáct minut, drželi se na tvrdším vlhkém písku, dokud nedorazili k osmimetrové skále půlící pláž. Sam vylezl po vlhkých kamenech nahoru, našel si za hřebenem ploché místo a pak vyhlédl ven. Po několika vteřinách se otočil a mávl na Remi, ať se k němu připojí.

Společně pak natáhli hlavy nad skály. Několik set metrů dál na pláži zahlédli přístaviště vystupující z vody. Na jedné straně kotvila stále ještě Njiwa, lehkými záclonkami v oknech kabiny prosvítalo žluté světlo; naproti se pohupovaly přivázané oba rinkery. Po řidiči a druhém muži nebylo ani stopy.

„Museli to vzít nějakou zkratkou, že se vrátili tak rychle,“ řekla Remi.

„Nejspíš pluli kolem jižního břehu, co to dalo. S

dalekohledem, který jsme viděli na střeše, vědí, že jim z té strany nic nehrozí.“

„Alespoň víme, kde kdo je,“ dodala Remi. „Nevidím nikde ani pohyb. A ty?“

„Taky nic. Máme dvě možnosti: buď po zemi, anebo vodou.“

„Tady na svahu je moc uvolněných kamenů a jde o otevřený terén,“ poznamenala Remi.

„Dobrá. Takže vodou.“

„A jak se dostaneme na palubu Njiwy?“

Sam použil vyšší zvětšení, až spatřil boční schůdky.

Byly vysoké jen metr a půl a končily těsně před posuvnými dveřmi do kajuty.

„Po schodech ne,“ řekl Sam. Chvíli přemýšlel. „Na naší dhou jsem viděl v kabině plovoucí kotvu –“

Remi sáhla dozadu a poplácala ruksak. „Mám ji s sebou.

Improvizovaný hák?“

„Čteš mi myšlenky. Zahákujeme zábradlí a vylezeme nahoru.“

Sešplhali zpět na písek, odplížili se do vody a začali plavat kolmo k pláži klidnými úspornými tempy. Když se vzdálili na padesát metrů od břehu, obrátili se k jihu souběžně s břehem, až dosáhli úrovně přístaviště. Zastavili se a začali šlapat vodu.

„Nějaký pohyb?“ zeptal se Sam.

„Nic nevidím.“

„Poplaveme k rinkeru.“

Vydali se dál, ruce natažené dopředu a oči upřené na přístaviště a pátrající po pohybu. Brzy se dostali ke kůlu s uvázaným rinkerem. Chvíli jim trvalo, než zase popadli dech, naslouchali a rozhlíželi se. Z kabiny Njiivy zaslechli tlumené hlasy a pak nějaké bušení. Ticho. A další bušení.

„Někdo tam tluče kladivem,“ zašeptal Sam. „Sáhni si na motor.“

Remi se dotkla hřbetem ruky přívěsného motoru.

„Studený. Proč?“

„Támhleten bude mít víc paliva. Počkej tady. Je čas na naši pojistku.“

Zhluboka se nadechl, potopil a plaval podél prvního rinkeru k jeho dvojčeti v čele přístavu. Chytil se krajnice, vytáhl se nahoru a rozhlédl. Žádný pohyb. Přehoupl se přes bort na palubu a odplížil k sedadlu kormidelníka.

Zkontroloval zapalování. Nepřekvapilo ho, že chybí klíčky.

Překulil se na záda, otevřel technický průlez a vplížil se dovnitř. Rozsvítil baterku a prohlédl si svazky drátů.

„Jako za starých časů,“ zamumlal Sam. Před pěti měsíci dělal totéž s jiným rychlým člunem na jezeře v Bavorských Alpách. Naštěstí stejně jako u toho druhého, i rinker měl jednoduché propojení: zapalování, stěrače, navigační světla a siréna. Sam je švýcarským armádním nožem všechny přeřezal v co největší délce. Pak je svinul do pevného klubka a zahodil přes palubu, nakonec se vysoukal ven a zavřel příklop. Proplížil se zpět ke kraji lodi, rychle zkontroloval situaci, pak se překulil do vody a vrátil se k Remi.

„Dobrá, jestli nám to vyjde, tohle bude náš únikový člun.

Zmocníme se zvonu, přeneseme ho sem a –“

„Jak?“

„Něco vymyslím. S kýlou si budeme lámat hlavu až potom. Přeneseme sem zvon a zmizíme dřív, než jim dojde, co se vlastně stalo.“

„A co když něco nevyjde? No jistě, že se ptám. Budeme improvizovat.“

———

Přeručkovali podél mola k zádi Njiwy a okamžitě si uvědomili, jak je vlastně obrovská. Zábradlí se tyčilo tři metry nad hladinou. Remi vytáhla z ruksaku plovoucí kotvu z dhou. Sam si ji prohlédl.

„Příliš krátká,“ zašeptal Remi do ucha a pak pokynul, ať ho následuje. Vrátili se ke kůlu s uvázaným rinkerem. „Je čas na plán bé,“ usoudil Sam. „Zkusím boční schůdky.“

Remi otevřela ústa k protestu, ale on ji zarazil. „Je to jediný způsob. Kdybych skočil z mola, nadělalo by to příliš hluku.

Běž do rinkeru a připrav se odstartovat.“

„Ne.“

„Jestli mě chytí, ujeď.“

„Řekla jsem –“

„Ujedeš, vrátíš se do civilizace a zavoláš Rubemu. On bude vědět, co dál. Když zmizíš, Rivera si bude myslet, že ses spojila s úřady. Nezabije mě, ne hned. Je na to příliš chytrý; mrtvoly nadělají víc potíží než užitku.“

Remi se zamračila a věnovala mu zničující pohled.

„Říkejme tomu plán cé. Plán bé je ten, že se nenecháš chytit.

Same, tohle není žádná legrace.“

„Já vím. Měj oči otevřené. Až bude čistý vzduch, dám ti znamení. Jestli zvednu ruku a roztáhnu prsty, je to bezpečné, zdvižená pěst znamená: zůstaň, kde jsi.“

Svlékl si tričko a zul se, všechno nacpal do ruksaku a podal ho Remi.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Šaty kapou a boty čvachtají.“

„Same, chodil jsi snad tajně do kurzů commandos?“

„Jen sleduju vojenský kanál.“

Políbil ji a pak se potopil pod hladinu, podplaval rinker a vynořil se pod molem. Další nádech a další ponor ho přivedly až k bílému trupu Njiwy. Pokračoval k bočním schůdkům a tam se zastavil. Slyšel tlumené hlasy z kabiny.

Dva muži, možná tři. Napnul uši, aby zachytil nějaká slova nebo rozeznal jednotlivé hlasy, ale marně. Vylezl na molo, lehl si, čekal a naslouchal; pak vstal a vylezl po schůdcích.

Na poslední příčce se zastavil, natáhl hlavu nahoru, ale nic neuviděl a vyplížil se na palubu. Pak vstal a přitiskl se k přepážce.

Posuvné dveře se otevřely. Na palubu padl obdélník žlutého světla. Sam, srdce až v krku, rychle ustoupil podél přepážky a za roh k příďové nástavbě, kde znehybněl a několikrát se pro uklidnění nadechl a vydechl.

Uslyšel kroky na palubě. Dveře se znovu zasunuly a následovaly zvuky, jak někdo sestupuje po bočních schůdcích. Sam udělal krůček vpřed, nakoukl za roh, nic však neuviděl, tak udělal další krok a podíval se dolů přes bort. Na konci mola na malé mýtince stál zelený plochý motorový dopravník Cushman a přímo za ním bílý golfový vozík. Před nimi se kroutila cesta vzhůru k heliportu a hlavní budově.

Nad cushmanem se nahýbala postava, sklopila zvedák a sundala dvojici lopat, které odhodila do trávy vedle cesty.

„Dělají si místo na náklad,“ zamumlal si pro sebe Sam.

Otočil se k rinkeru a na několik vteřin zasignalizoval zdviženou pěstí „zůstaň na místě“, pak se skrčil a odplížil se zpět k přepážce.

Na dřevěném molu zaduněly kroky, došly ke schůdkům, ty zaskřípaly a následoval zvuk otevírání a zavírání dveří.

Uplynuly tři minuty. Pak se dveře znovu otevřely. Další kroky. Několika lidí. Hekání. Něco těžkého posunovaného po palubě… Sam vyhlédl zpoza rohu a ve světle z otevřených dveří kabiny spatřil tři muže: Riveru, Nočtliho a Yaotla. Mezi nimi ležela bedna velká zhruba jako ta, kterou provizorně stloukl na Zanzibaru.

Yaotl, největší z trojice, sestoupil ze schůdků, zatímco Rivera a Nočtli sunuli bednu k němu. Sam se stáhl do stínu a poslouchal, jak bednu snášejí po schůdcích na molo.

Připlížil se k zábradlí a podíval se dolů.

Nočtli s Yaotlem kráčeli po molu a každý z nich svíral jedno z provazových transportních uch bedny. Rivera šel pár kroků za nimi. Po chvíli dorazili na mýtinku. Položili bednu na cushman.

Rivera začal mluvit španělsky. Sam zachytil jen útržky: „…odvezte… helikoptéra… už brzy.“

Motor cushmanu nastartoval. Pneumatiky zaskřípaly na cestě z drcených mušlí. Po několika vteřinách zvuk zeslábl a odumřel. Sam zariskoval a vyhlédl přes zábradlí. Rivera šel po molu ke schůdkům. Sam ucukl a stáhl se za přepážku.

Rivera vystoupil na palubu a zašel do kabiny.

Sam zvážil možnosti. Neměl chuť utkat se s Riverou, trénovaným a zkušeným zabijákem, ale jakmile ten muž dorazí k helikoptéře, odletí i se zvonem na palubě. A co je ještě důležitější, ať s Remi podniknou cokoli, bude lepší mít Riveru z cesty. Sam věděl, že nemůže použít pistoli, protože by výstřel přilákal pozornost ostatních stráží. Nezbývá, než odvést tvrdou ruční práci.

Zhluboka se nadechl a připlížil se kolem příčky až ke dveřím. Chvíli se duševně připravoval na akci, pak natáhl ruku, stiskl kliku a zatlačil. Dveře se se zasyčením odsunuly.

Zevnitř se ozval Riverův hlas: „Nočtli? Yaotle?“

Sam o půl kroku ustoupil, zaťal pravou pěst a napřáhl se k ráně.

Světlo z kabiny zastínila postava.

Za rámem dveří se objevil Riverův nos, následovala brada a oči. Sam vypálil direkt mířící na jeho spánek, ale mužovy reflexy zapracovaly a ucukl hlavou. Samova pěst se o jeho spánek jen otřela. V obavě, že se protivník vzpamatuje a použije zbraň, kterou má jistě u sebe, Sam proskočil dveřmi dovnitř. Koutkem oka spatřil napravo Riveru. Jak předpokládal, muž právě sahal po něčem za záda.

Projevily se roky tréninku juda. Sam instinktivně zhodnotil soupeřův postoj a pozici a uviděl slabý bod: Rivera, stále lehce otřesený, se opíral o přepážku, snažil se získat zpět rovnováhu a veškerá váha spočívala na levé noze. Sam si nevšímal jeho ruky se zbraní, místo toho zaútočil technikou deaši harai, podmetem ploskou chodidla, a zasáhl protivníka těsně pod levý kotník. Rivera přepadl na stranu a sklouzl po přepážce na zem, ale ruka za zády pokračovala dál v pohybu. Sam zahlédl, že v ní drží pistoli, popadl ho za zápěstí, využil setrvačnosti pohybu a přirazil mu ruku ke zdi. Uslyšel prasknutí kosti. Zbraň odlétla a dopadla na koberec na zemi.

Sam stále pevně svírající Riverovo zápěstí udělal dlouhý krok dozadu, snížil těžiště a přetočil se v pase, jeho protivník udělal přemet a dopadl naplocho na zem. Sam pustil zápěstí a zaútočil zezadu. Nasadil mu pravou rukou kravatu a začal ho škrtit. Rivera zareagoval okamžitě, švihl dozadu loktem a zasáhl ho pod oko. Samovi se zajiskřilo v očích a rozmlžilo se mu vidění. Pootočil hlavu a ucítil další ránu loktem do lebky. Sam ji vydýchal, ještě víc zaťal loket a stiskl Riverovi hrdlo. Použil nohy jako protiváhu, překulil se vlevo a strhl Riveru s sebou. Tehdy jeho soupeř udělal chybu: zpanikařil. Přestal se ohánět lokty a začal si páčit Samovu ruku z krku. Sam zesílil stisk, zahákl pravou ruku za levý biceps, pak stiskl a současně zatlačil hlavou dopředu, namáčkl tak Riverovi bradu na hruď a ještě víc mu stlačil krkavici. Rivera téměř okamžitě ochabl. Ještě vteřina a omdlel. Sam ho držel ještě tři údery srdce, pak ho pustil a odstrčil stranou. Klekl si, zkontroloval mu tep a dech: muž byl naživu, ale v hlubokém bezvědomí.

Sam deset vteřin popadal dech, pak se vyhrabal na nohy.

Dotkl se líce, na prstech mu zůstala krev. Vypotácel se ze dveří, rozhlédl se, aby se přesvědčil, že je čistý vzduch, a pak zvedl ruku a roztáhl prsty. Potom se vrátil dovnitř.

Za šedesát vteřin se ve dveřích objevila Remi. Podívala se na Riverovo nehybné tělo, pak na Sama a odložila jejich ruksaky. Přiskočila k Samovi a objali se. Pak se odtáhla.

Ukazováčkem mu otočila hlavu a podívala se mu na tvář.

Zamračila se.

„Vypadá to horší, než je,“ chlácholil ji Sam.

„Odkud víš, jak to vypadá? Vyžádá si to pár stehů.“

„Dny mé krásy jsou fuč.“

Remi kývla k Riverovi. „On je…“

„Jen spí. A až se probudí, bude hrozně naštvaný.“

„Tak radši pojďme pryč. Předpokládám, že chceme unést helikoptéru.“

„Byli tak hodní, že nám do ní naložili zvon. A nebylo by zdvořilé, kdyby jejich úsilí vyšlo nazmar. Ten rinker…

Napadlo tě…“

„Vyrvala jsem dráty a zahodila je do vody. Co teď?

Svážeme ho?“

„Není čas. Musíme využít momentu překvapení. Jestli ho sem někdo přijde hledat, je konec.“ Sam se rozhlédl.

Přešel dopředu a otevřel dveře; objevil se žebřík vedoucí nahoru. „Tam bude můstek. Běž tam a poškoď jim vysílačku.“

Remi se ujistila: „Myslíš telefonní a rádiové spojení s pevninou?“

Sam přikývl. „Já půjdu dolů a podívám se, jestli se tu někde nepovalují bazuky.“

„Cože?“

„Na heliportu budeme mít společnost a pochybuji, že z nás budou mít radost. Něco velkého, hlasitého a patřičně děsivého by mohlo změnit jejich názor.“

Sam si klekl, sebral Riverovu zbraň, další poloautomatickou H&K, a podal ji Remi. Chvíli ji zkoumala, pak zručně vytáhla zásobník, zkontrolovala náboje, zacvakla ho zpět, zbraň zajistila a zastrčila si ji za opasek.

Sam na ni udiveně zíral.

„Televizní kanál Domov a zahrada,“ okomentovala to.

„Tak dobře. Sejdeme se tu zase za dvě minuty.“

Remi vylezla po žebříku a Sam sestoupil do podpalubí.

Prohledal všech šest kajut a našel jedinou zbraň, revolver Magnum .357. Vylezl zpět nahoru. Remi už na něj čekala.

„Jak jsi pořídila?“ zajímal se.

„Vytrhla jsem oba přístroje z úchytů a hodila je přes palubu.“

„To stačí. Výborně. Všichni teď čekají na přistávací ploše na Riveru. S trochou štěstí to bude jen Yaotl, Nočtli, strážný a pilot. Nejvýš čtyři muži. Pojedeme nahoru a budeme doufat, že nepojmou podezření, dokud nebude příliš pozdě.“

„A co když na nás čeká velká společnost?“

„Tak se stáhneme.“

KAPITOLA 19

VELKÝ SUKUTI

„Dobrá, zůstaň sedět,“ vyzval Sam Remi.

Zastavil vozík a zatáhl ruční brzdu. Před sebou měli vrchol cesty. Vydal se k němu pěšky, až viděl přes hřeben.

O třicet metrů níž byla mýtina, kde se cesta rozdvojovala a jedna vedla do hlavní budovy sídla. Napravo, ozářen světlem sodíkové výbojky na stožáru, se nacházel heliport.

Sam se vrátil k vozíku. Remi se zeptala: „Kolik?“

„Viděl jsem jen tři: stráž, Nočtliho a Yaotla, stojí spolu na okraji plochy. Všichni mají AK-74, ale jen pověšené přes rameno. Ani stopa po pilotovi. Buď je v domě, anebo už sedí v helikoptéře a čeká.“

„Bez urážky, Same, ale doufám, že to druhé. Jestli ho přesvědčíme, aby nás svezl –“

„Neuráží mě to.“

„A co zvon?“

„Už není na valníku. Zdá se, že odvedli hrubou práci.

Vezmu si na starost ty tři a ty zamiř přímo k helikoptéře. Jsi připravená?“

„Víc už to nejde.“ Skrčila se na podlahu vozíku a sklonila hlavu pod laminátový čelní kryt. Vzhlédla k němu.

„Nevypadáš ani trochu jako Rivera.“

„Jestli se dostaneme dost rychle k nim, tak na tom nesejde.“

Sam vytáhl z kapes magnum a H&K, strčil si každou pod jedno stehno, pak povolil ruční brzdu a sešlápl pedál plynu. Vozík se rozjel vpřed, během několika vteřin přejeli horizont a začali sjíždět k mýtině. Taktak odolal pokušení sešlápnout plyn až k podlaze.

„Ještě patnáct metrů,“ zamumlal k Remi. „Zatím si nás pořád nevšimli.“

Při deseti metrech se Yaotl ohlédl a uviděl vozík.

Prohodil něco ke druhým dvěma. Všichni se otočili a zadívali se na vozík.

„Pořád žádná reakce,“ hlesl Sam. „Drž se pevně. Jdu na to.“

Sešlápl plyn a vozík vyrazil vpřed, posledních šest metrů zdolal za dvě vteřiny. Sam dupl na brzdu, zatáhl ruční brzdu, pustil volant, popadl obě pistole a vyskočil ven před trojici, stále z dosahu světla na stožáru. Namířil na ně.

„Dobrý večer, pánové.“

„Zase vy…,“ zasípěl Yaotl.

„My,“ přitakal Sam.

Remi beze slova vylezla z vozíku a připojila se k Samovi, který už mezitím skupince vydával rozkazy: „Chovejte se všichni přirozeně. Nic se nezměnilo. Jste jen tři chlápci, co se tu poflakují. A usmívejte se, všichni.“

Usoudili s Remi, že bude lepší předpokládat, že je plocha pod dozorem dalekohledu na střeše rezidence. Dokud nebudou připraveni zmizet, nechali Yaotlovi a dalším dvěma jejich zbraně, aby nevzbudili podezření.

„Remi, podívej se, jestli nedokážeš něco udělat s tím světlem.“

Remi opatrně, aby zůstala mimo osvětlenou oblast, postoupila blíž a prohlédla si stožár. „Žádný vypínač, ale kabely vycházejí přímo ze země. Vypadá to na standardních sto deset voltů.“

Sam řekl: „To je od Okafora milé, že nám tak nahrává.“

Zatímco napětí dvě stě dvacet voltů je dost silné na usmažení, sto deset stačí jen na bolestivou ránu. „Myslíš, že se dostaneš k helikoptéře, aby tě shora neviděli?“

„Myslím, že ano. Hned se vrátím.“

Sešla dolů po cestě a vnořila se do křoví na kraji přistávací plochy. Po třiceti vteřinách se objevila na opačné straně, využila helikoptéry jako krytu a dosprintovala k jejím dveřím. S pilotem, na kterého mířila svou H&K, se vrátila stejnou cestou až k Samovi. Pilot byl malý černoch v tmavě modré kombinéze. Tvářil se krajně vyděšeně.

Remi oznámila: „Bedna je na palubě, všechno zajištěné.“

Yaotl se zeptal Sama: „Kde je Rivera?“

„Dává si dvacet.“

Strážný pohnul rukou a pokusil se nenápadně sundat z ramene AK-74. Sam zvedl pistoli a namířil mu na hlavu.

„Nedělej to,“ vyštěkl a pak dodal svahilsky: „Usifanye hivyo!“ Strážný strnul a spustil ruku.

„Remi, pohlídáš je?“

„Pohlídám.“

Sam ustoupil a pokynul pilotovi, aby šel za ním. „Jak se jmenujete?“

„Džingaro.“

„Jste Okaforův pilot.“

„Ano.“

„Mluvíte dobře anglicky.“

„Chodil jsem do misionářské školy.“

„Chci, abyste s námi odletěl pryč.“

„To nemohu udělat.“

„Ale můžete.“

„Když to udělám, Okafor mě zabije.“

„Když to neuděláte, zabiju vás já.“

„Ale ne tak hrozně jako on. A nejspíš i mou rodinu.

Prosím vás, já pro něj jen létám, nic víc. Nepatřím k jeho lidem. Vidíte, nemám ani zbraň. Jen pilotuju vrtulník.“

„Nelžete mi s tou rodinou?“

„Ne, mluvím pravdu. Je mi líto, ale nemohu vám pomoci. Nemám pana Okafora rád, ale nemám na vybranou.“

Sam se vpil pohledem do Džingarových očí a usoudil, že mluví pravdu. „Je helikoptéra připravená k letu?“

„Ano. Jste pilot?“

Sam pokrčil rameny. „Letět zvládnu, ale se startem a přistáním je to horší.“

Džingaro zaváhal a pak řekl: „Takhle je vybavená výškovým autopilotem. Je vpravo, na samém kraji palubní desky a označený H-V-C-P. Dokud udržujete stálou letovou hladinu, můžete ho zapnout a poletíte automaticky. A pedály kormidla jdou ztuha. Tak mi to vyhovuje, protože je těžší přehnat kontra. Takže se nebojte na ně pořádně šlápnout.

Držte rychlost pod sto uzly. Snadněji se s ní pak manévruje.“

„Díky.“

„Není zač. A teď mě udeřte.“

„Cože?“

„Prašťte mě. Kdyby mě Okafor podezíral, že –“

„Rozumím. Mnoho štěstí.“

„Vám taky.“

Sam se rozehnal a praštil pilota dlaní naplocho přes nos.

Úder nebyl natolik tvrdý, aby mu ho přerazil, ale okamžitě se celý zalil krví. Pilot se zapotácel a upadl na záda.

„Zůstaň tam,“ vyštěkl Sam. „Ani se nehni. Remi, nevidíš odtamtud na ten dalekohled?“

Sáhla dozadu, vyndala z ruksaku triedr a zamířila ho na střechu rezidence. „Vidím je. Právě teď se dívají na jih.

Pomalu se otáčejí k nám. Za dalších asi třicet vteřin budou mít v zorném poli přistávací plochu.“

Sam se podíval na strážného. „Unazungumza kiingereza zeptal se svahilsky. Mluvíte anglicky?

„Anglicky trochu.“

Sam ukázal na mačetu, kterou měl muž v pochvě u pasu a řekl: „Kisu. BwagaKu.“ Ten nůž. Odhoď ho. Sam ukázal k nohám a vyštěkl: „Hned!“

Strážný si odepnul mačetu a odhodil ji před Sama a ten ji zvedl. Ostatním řekl: „Všichni poslouchejte, tady je plán.

Půjdeme do helikoptéry. My první a vy hned za námi hezky v zástupu –“

„Proč?“ zeptal se Yaotl.

„Jestli po nás někdo začne střílet, budete naše pytle s pískem. Yaotle, postarejte se, aby tomu rozuměli i druzí dva.“

„Nemůže se vám to podařit –“

„Možná ne, ale rozhodně to zkusíme.“

„A co když odmítneme?“ ozval se Nočtli.

„Protože jste se zeptal, tak právě vás zastřelím jako prvního.“

Yaotl namítl: „Myslím, že to neuděláte. A i kdyby, zbytek Okaforových stráží tu bude za necelou minutu.“

„Nejspíš ano, ale vy už to neuvidíte.“ Sam udělal krok dopředu a zamířil magnum Yaotlovi na hruď. „Vzpomínáte, jak jste byl v naší vile?“

„Ano.“

„Zacházeli jsme s vámi slušně.“

„Ano.“

„No, a teď nám slušnost došla.“ Aby Sam zdůraznil výhrůžku, zvedl magnum výš a zamířil Yaotlovi na čelo.

„Chcete snad důkaz?“

Yaotl zavrtěl hlavou.

„A teď vysvětlete plán ostatním.“

Yaotl ho přeložil nejdřív Nočtlimu a pak strážnému do zjednodušené svahilštiny. Oba muži přikývli. Yaotl řekl: „A jak odletíte, pane Fargo? Kdybyste uměl létat, nezkoušel byste přemluvit pilota. Jestli toho necháte a vzdáte se –“

Sam ho přerušil. „Strašidelného ostrova už máme dost.

Odlétáme a bereme náš zvon s sebou.“

„Zvon… Je tak důležitý, že jste ochotní pro něj zemřít?“

Promluvila Remi. „A je tak důležitý, že jste kvůli němu zavraždili devět turistů? Same, on jen hraje o čas.“

Sam přikývl. „Hlídej je. Já se zatím zbavím těch vozíků.

Yaotle, vyndejte si z bot tkaničky a dejte mi je.“

Yaotl se sehnul, vyndal tkaničky, zmuchlal je a odhodil dopředu. Sam je zvedl a přešel ke golfovému vozíku. Za třicet vteřin už měl volant zajištěný tkaničkou. Povolil ruční brzdu, popadl přední nárazník a odtlačil vozík přes vrchol kopce, až začal sám sjíždět dolů. Po několika vteřinách zmizel ve tmě. Pak totéž zopakoval i s cushmanem a vrátil se k Remi.

„Připravená?“ zeptal se.

„Relativně ano.“

„Nejsem si jistý, jak rychle zareagují, až zhasne světlo, tak jednejme rychle.“

Sam sledoval dalekohled na střeše, dokud se neotočil ke stožáru s reflektorem. „Počkej, Same.“ Pak se obrátila k Yaotlovi a ostatním: „Otočte se a podívejte na helikoptéru.“

Skupina ji poslechla. „A teď se podívejte nahoru na světlo.“

Znovu ji poslechli. Prohodila k Samovi: „To jim zničí noční vidění.“

Sam se usmál. „Další důvod, proč tě miluju.“

Triedrem sledoval dalekohled na střeše, dokud se neobrátil k jihozápadu, pak vyrazil vpřed, klekl si ke stožáru, zhluboka se nadechl a zasekl špičku mačety do elektrického kabelu. Zaznělo syčivé zapraskání a vyrazila sprška jisker. Stáhl ruku. Světlo pohaslo.

Remi se zeptala: Jsi v pořádku?“

„Ano, ale rozhodně jsem to cítil. Dobrá, jdeme na to.“

Rozdělili se a udělali kolečko, dokud se neocitli tváří proti skupince svých zajatců. „Pojďte k nám,“ poručil Sam.

Yaotl a ostatní oslepené mžikali a potřásali hlavami, oslnění reflektorem a náhle obklopení tmou, začali klopýtat vpřed. S Remi v čele a Samem vzadu, držícím je v šachu svým H&K, zamířili k helikoptéře.

„Sedm metrů,“ oznámila Remi Samovi. Pak: „Tři metry.“

Sam se zastavil. „Stát. Rozestupte se,“ poručil. A k Remi: „Provedu přípravu před startem.“

Já je zatím pohlídám.“

Sam hodil jejich ruksaky do kabiny, pak otevřel dveře pilota a vlezl dovnitř. Ve světle kapesní baterky prohlédl kontrolky a panely, snažil se přitom ignorovat deprimující množství ovladačů eurocoptery a soustředit se jen na to podstatné. Po třiceti vteřinách našel, co potřeboval.

Zapnul baterii stroje. Vnitřní osvětlení a kontrolní panel se probudily k životu. Potom zapnul palivové čerpadlo, následoval záložní zdroj energie, který začal startovat turbínu. Po několika vteřinách protestů konečně naskočila a začala se otáčet. Listy rotoru se daly do pohybu, nejdříve pomalu, ale pak stále rychleji, jak začala stoupat ručička otáčkoměru.

Sam se vyklonil z okna a zavolal na Remi: „Seber jim zbraně.“

Remi předala rozkaz skupince a muži jeden po druhém udělali krok dopředu a odhodili svou zbraň do nákladového prostoru helikoptéry. Pak je gesty nasměrovala zpátky, až stáli mimo dosah listů rotoru.

Sam v kokpitu sledoval, jak startovní otáčkoměr dosáhl sta procent. Je čas říct sbohem,“ zavolal na Remi.

„Moc ráda,“ zakřičela a nasedla na palubu. S jedním okem upřeným na skupinku zastrčila zbraně pod bezpečnostní síť na přepážce.

„Pevně se něčeho chytni,“ zavolal Sam.

Volnou ruku si pevně zastrčila pod síť. „Hotovo!“

Sam vyzkoušel výškovou páku mezi koleny a pak hlavní řídicí páku u boku, ovládání náklonu listů rotoru a nakonec pedály pro kompenzaci točivého momentu, až pro ně získal patřičný cit. Pak uchopil výškovou páku a pomalu zvedl stroj do vzduchu. Otestoval páku náklonu a zhoupl helikoptéru nejdřív doprava a doleva a potom jí zvedl a zase spustil nos.

Remi vykřikla: „Same, máme problém!“

„Co je?“

„Koukni vpravo!“

Sam se podíval bočním okénkem ven. Chvíli trvalo, než mu došlo, co vlastně vidí: Yaotl s ostatními běželi přes plochu, když se přes kameny, které ji ohraničovaly, přehoupl tmavý hranatý tvar a zamířil k helikoptéře. Byl to cushman. Sam zahlédl v bledém měsíčním přísvitu Riveru skrčeného za volantem.

„Už se prospal,“ zavolala Remi.

„Věděl jsem, že jsem na něco zapomněl,“ zahalekal Sam.

„Na klíčky!“

Soustředil se opět na řízení a stiskl výškovou páku, aby nabral výšku. Ale ve spěchu srazil páku náklonu doprava a sešlápl směrové kormidlo. Helikoptéra se naklonila vpravo a ocas se začal otáčet. Kompenzoval pohyb, ale příliš silně.

Helikoptéra se propadla dolů, narazila na zem a znovu vzlétla. Riskl další pohled z bočního okénka.

Cushman byl vzdálený jen deset metrů a rychle se blížil.

Jeden z mužů, vypadalo to na Nočtliho, se rozběhl a naskočil na plošinu valníku.

„Zpomal je!“ zavolal Sam. „Miř na motor! Největší cíl!“

Remi vzadu otevřela dveře a z AK-74 začala pálit krátké dávky tří střel do země před cushmanem, ale bez výsledku.

Změnila terč. Kulky teď zabubnovaly do čelního krytu vozidla, zajiskřily na nárazníku a roztříštily čelní sklo. Z

motoru se začalo kouřit. Cushman sebou škubl a začal zpomalovat, stihl však už zajet až pod helikoptéru.

Sam přitáhl páku ve snaze nabrat výšku.

„Teď už je nevidím,“ zavolala Remi.

Sam se podíval ven jedním bočním okénkem, pak druhým. „Kde jen –“

Náhle se helikoptéra naklonila a poklesla otevřenými dveřmi k zemi. Remi upadla a sklouzla až k zejícímu otvoru.

Instinktivně pustila AK-74 a zatápala po nějaké opoře.

Puška sjela po palubě a vypadla dveřmi ven.

„Přišli jsme o AK!“ zavolala. Vzápětí se v otvoru objevila ruka tápající po něčem, čeho by se mohla zachytit.

Za ní se objevila Nočtliho hlava. „A máme černého pasažéra!“ dodala.

Sam se ohlédl přes rameno. „Skopni ho!“

„Cože?“

„Dupni mu na prsty!“

Remi skrčila nohu, švihla jí a zarazila podpatek do Nočtliho malíčku. Zařval bolestí, ale držel se dál. S hekáním se vyšvihl horní polovinou těla dovnitř a zatápal po volných koncích lana poutajícího bednu. Remi skrčila nohu k dalšímu kopu.

Zezdola se třikrát rychle za sebou ozvalo pronikavé prásknutí. Otevřenými dveřmi dovnitř vlétly tři kulky.

„Same!“

„Slyším! Drž se pevně, zkusím ho setřást!“

Sam naklonil helikoptéru vlevo a vyhlédl oběma bočními okénky ve snaze zjistit polohu střelce. Napravo pod ním stál Rivera na úložném prostoru cushmanu a u ramene měl AK-74, která vypadla Remi. Z hlavně vyšlehl oranžový plamen. Okénko u sedadla spolujezdce v kokpitu zmatnělo a pokrylo se sítí prasklin. Sam znovu zašvenkoval a dál nakláněl helikoptéru doleva ke stromům na okraji přistávací plochy. Stlačil výškovou páku, aby nabral výšku.

Remi v kabině znovu skrčila nohu a kopla Nočtliho do stehna. Muž zasténal a upadl tváří na podlahu a rozbil si nos.

S jednou rukou stále zastrčenou za bezpečnostní síť sáhla za hlavu po další zbrani.

Sam se podíval doleva a spatřil těsně za oknem temné obrysy vrcholků stromů. Kulka prolétla opěrkou hlavy na sedadle spolujezdce, hvízdla mu kolem brady a prorazila čelní sklo. Sam zavrčel a přitáhl páku, ale bylo příliš pozdě.

Větve zaškrábaly o břicho helikoptéry. „No tak, no tak…,“

zasténal. „Remi, nemohla bys –“

„Mám tu teď napilno!“

Větev udeřila do ocasního rotoru a stroj se otočil jako čamrda. V kokpitu se rozječel poplašný signál. Na řídící desce se rozblikaly červené a oranžové kontrolky. Sam zapracoval s pákou náklonu a hlavní pákou ve snaze pohyb kompenzovat. Větve stromu udeřily do okna kokpitu.

Remi nahmatala dřevěnou pažbu jedné z AK; uchopila ji a silně zatáhla; zbraň vyklouzla z úchytu, ale pak se zasekla.

Remi se ohlédla. Hlaveň AK se zachytila o jeden z pásků.

Nočtli se ve dveřích dral nahoru. Už byl kolenem uvnitř a začal se plazit k Remi. Té vyklouzla pažba z ruky a prsty se dotkly něčeho kovového a okrouhlého, hlavně pistole.

Popadla ji a vykroutila ze sítě. Nočtli ji volnou rukou chytil za kotník. Remi zaťala zuby a ohnala se bekhendem pistolí.

Pažba zasáhla Nočtliho ze strany do brady. Hlava mu odskočila a vyvrátil oči v sloup.

Stále ještě v kleku se chvíli kymácel, pak se zvrátil dozadu a propadl otevřenými dveřmi.

Remi zavolala na Sama: „Je pryč!“

„Jsi v pořádku?“

Chvíli popadala dech a pak odpověděla: „Protřepaná a namíchaná, ale pořád jsem tady!“

Kulky začaly provrtávat trup a Sam uviděl volný prostor v baldachýnu stromů a pracoval s pákou náklonu a směrovými pedály a natáčel nos stroje tak dlouho, až ukazoval správným směrem, pak ho naklonil dopředu a zatáhl za výškovou páku. Se skřípotem a tříštěním dřeva o kov vrtulník vystřelil vpřed do volného prostoru. Nyní opět stáhl páku a klesl za hradbu stromů. Zastavil se na místě sedm metrů nad svahem a rozhlédl se po autopilotovi, o kterém se mu zmínil Džingaro; zapnul ho. Helikoptéra se mírně otřásla, sklouzla stranou, poklesla a pak se ustálila.

Zvukové i světelné alarmy se vypnuly. Sam váhavě pustil ovládání a zhluboka vydechl. Remi vzadu přeběhla k boku a zavřela dveře. Rachocení rotorů se ztlumilo.

Sam se na sedadle otočil a natáhl ruku za přepážku.

Remi ji chytila a protlačila se k němu. Zeptal se: „Jsi v pořádku?“

„Ano. A ty?“

Přikývl. „Zmizíme odtud. Myslím, že jsme krajně nevítaná návštěva.“

KAPITOLA 20

VELKÝ SUKUTI

Právě přeletěli jižní pobřeží ostrova, když si Sam všiml, že Riverovo ostřelování způsobilo víc než jen kosmetické škody. Směrové pedály fungovaly ochable a páka náklonu i výšková páka reagovaly na jeho pohyby s mírným zpožděním.

„Co myslíš?“ zeptala se Remi s hlavou prostrčenou mezi sedadly.

„Možná hydraulika.“ Podíval se na ukazatele a hledal tlak oleje, teplotu motoru, otáčky za minutu… „Motor je trochu přehřátý a tlak oleje dost nízký.“

„Co to znamená?“

„Nic dobrého.“

„Jak daleko je na pevninu?“

„Pět kilometrů, plus minus.“

„Musíme počítat s tím, že to Rivera nevzdá.“

„Souhlasím. Jestli někomu zavolají a jak rychle zareagují, to je ovšem otázka.“

„Anebo za jak dlouho dokážou opravit ty rinkery.“

„Přesně tak. Uvidíme, jestli s tímhle zvládnu přistát.“

Sam opatrně pracoval s ovládáním a snižoval rychlost i výšku, až nakonec letěli jen třicet metrů nad hladinou rychlostí šedesáti uzlů –přibližně sto patnácti kilometrů za hodinu. Moře pod nimi bylo ploché, klidné a černé až na odrazy navigačních záblesků autopilota.

Remi řekla: „Same, tahle světla nejspíš dokáží zaměřit.“

„Na světlech nezáleží, určitě nás už dávno sledují dalekohledem. Jakmile přeletíme pláž, hned je vypnu. Proti pozadí pevné země jsme neviditelní.“

„Předpokládáš, že nás budou pronásledovat.“

„Musím.“ Rychle obhlédl kontrolky. „Teplota motoru trochu klesla. Ale tlak oleje je pořád nízký. A ovládání je dál hodně líné.“

„Takže hydraulika.“

„Přinejmenším. Každou chvíli se můžeme odebrat k rybám. Potřebujeme vydržet alespoň čtyři minuty.“

„A bezpečně přistát,“ dodala Remi.

„A přistát.“

Přes čelní sklo viděli pomalu se přibližující východní pobřeží Afriky, jak vyvstává z původně nerozlišitelné temné masy do jednotlivých podrobností: stromy, pláže s bílým pískem, zaoblené pahorky, řeky a potoky vinoucí se krajinou.

Sedm set metrů před pláží ucítil Sam ve výškové páce škubnutí následované dutým úderem nad jejich hlavami.

Kokpit a kabina se rozvibrovaly. Rozječel se poplašný signál. Začaly blikat žluté a červené poplašné kontrolky.

„To je trochu podlé,“ ozvala se s nervózním úsměvem Remi.

„Jen trochu,“ řekl Sam. „Pevně se něčeho chyť. Bude to házet.“

Přitáhl výškovou páku a sklonil nos stroje, vymačkal z helikoptéry skoro sto padesát. Přes sklo zahlédl pod trupem ubíhající příboj, pak pláž a nakonec i černozelený les.

Natáhl ruku a vypnul navigační světelné signály.

„Vpředu na břehu řeky je velká písčina,“ zavolal.

„Myslíš, že zvládneš zvon?“

„Definuj ‚zvládneš‘.“

„Vystrčíš ho ven?“

„To zvládnu. Jaký je plán?“

„Zastavím se na místě. Ty, zbraně, naše ruksaky a zvon se přemístíte na písčinu.“

„A ty?“

„Já se pak zřítím do řeky.“

„Cože? Ne, Same –“

„Sama jsi to řekla: Budou nás pronásledovat. A když se zbavíme helikoptéry, nebudou vědět, kde nás hledat.“

„A zvládneš to?“

„Ano, jestli dokážu dost rychle zastavit rotory.“

„Už zase jestli,“ namítla Remi. „Začínám to slovo nenávidět.“

„Tohle bude nadlouho poslední.“

„M-hm. To už jsem někde slyšela.“

„Až budeš na zemi, najdi nejsilnější strom a schovej se za něj. Jestli se budou listy rotoru točit, až se bude převracet, roztříští se a rozlétnou jako šrapnel.“

„Převracet? Jak to myslíš –“

„Helikoptéry mají těžiště nahoře. Jakmile dopadne do vody, převrátí se.“

„To se mi vůbec nelíbí –“

„Už jsme nad cílem. Připrav se!“

„Někdy jsi nesnesitelný, víš to?“

„Vím.“

Rami zamumlala nějakou nadávku, pak se otočila a uvolnila provazy poutající bednu se zvonem. Pak se sehnula na všechny čtyři, zapřela se zády o přepážku a nohama o bednu a začala ji posunovat po palubě, až narazila do dveří.

„Jsem připravena,“ zavolala.

Sam snížil rychlost a výšku, až byli jen deset metrů nad zemí a letěli třicítkou. Helikoptéra se nyní prudce otřásala; předešlé duté údery přešly ve výhružné třívteřinové rachocení, které rozvibrovalo trup od špičky po ocas.

„Zhoršuje se to,“ poznamenala Remi.

„Už jsme skoro tam.“

Sam se začal snášet ještě níž.

„Kontroluj výšku,“ požádal ji.

Remi napůl otevřela dveře a vystrčila ven hlavu. „Šest metrů… pět… tři…“

„Zvládneš to?“ zeptal se Sam.

„Možná už nedělám gymnastiku, ale pořád zvládnu tři metry i se zavázanýma očima.“

Sam přepnul na autopilota. Sundal ruce z ovládání.

Helikoptéra se naklonila, otřásla, trochu poklesla a ustálila.

„Dobrá, jdi na to,“ zavolal. „Až Budeš dole a v bezpečí, zamávej.“

Remi doklopýtala k němu, prostrčila hlavu mezi sedadly a políbila ho. Zašeptala: „Mnoho štěstí,“ pak se vrátila a otevřela dveře dokořán.

„Zkus minout ližiny,“ řekl Sam.

Remi se opřela ramenem o bednu, zhluboka se nadechla a zatlačila. Bedna přepadla ven a zmizela. Následovaly zbraně. Remi se na Sama naposledy podívala a vyskočila.

Za deset vteřin ji už Sam viděl kus dál na písčině. Ukázala mu vztyčený palec, otočila se a zmizela ve tmě.

Sam napočítal do šedesáti, aby jí poskytl dost času najít si úkryt, a pak se znovu chopil řídicí páky. Vypnul autopilota a popadl páku náklonu. Mírně sklonil nos a nechal stroj, ať ho pomalu nese vpřed přes písčinu nad řeku.

Když se dostal nad místo, které bylo pro jeho záměr dost široké i hluboké, opět nos zvedl a přepnul na autopilota.

Naposledy se rozhlédl. Jak se helikoptéra potopí, všechna světla zhasnou. Bez viditelných orientačních bodů bude muset prchat poslepu. Zkontroloval bezpečnostní pás, aby si byl jistý, jak ho rychle rozepnout, pak prostudoval systém otevírání dveří a všechno si pevně uložil do paměti.

Pak zatáhl za výškovou páku a ucítil, jak stroj poklesl.

Přitiskl obličej na boční okénko. Ližiny byly nyní asi jeden a půl metru nad vodou. To stačí. Obával se, že kdyby slétl ještě níž, i sebemenší chybička by byla osudná.

„Tak a jdeme na věc,“ zamumlal si pro sebe.

Uvolnil výškovou páku, vypnul motor, přesunul řídicí páku na zastavení rotoru a pak znovu uchopil páku náklonu.

Ucítil, jak mu srdce skočilo až do krku. Helikoptéra se zaduněním dopadla na hladinu. Náraz ho vrhl vpřed proti zábranám. Cítil, jak se helikoptéra překlápí doprava. Páka!

pomyslel si a naklonil ji vlevo. Účinek byl okamžitý. S ještě naplno vířícím rotorem stroj Sama poslechl, naklonil se vlevo a vyrovnal. Za čelním sklem viděl stoupat vodu, nejdřív rovně a pak zešikma, jak se vrtulník znovu začal překlápět. Sam přitiskl bradu k hrudi, oběma rukama chytil popruhy a zaťal zuby.

Ucítil úder, který mu projel až do morku kostí. Oslnil ho bílý záblesk. A pak už nebylo nic.

———

S kašláním se probral. Do krku mu vtékala voda. Ucukl dozadu, znovu zakašlal a přinutil se otevřít oči. Viděl jen temnotu a na okamžik propadl panice. Potlačil ji a přinutil se dýchat. Tápal kolem sebe s roztaženými prsty, dokud nenahmatal něco pevného, hlavu páky náklonu. Gravitace mu stahovala hlavu doleva. Helikoptéra ležela na boku; řeka nebyla dost hluboká, aby ji zalila celou. To byla dobrá zpráva. Špatná zpráva byla, že slyšel, jak se do kabiny za ním valí voda. A její hladina mu právě dosahovala až k obličeji.

„Pohni, Same,“ zamumlal.

Natáhl pravou ruku vzhůru, ucítil čalounění na sedadle spolujezdce a tápal dál, dokud nenahmatal bezpečnostní pás.

Pevně se ho chytil, pak ponořil levou ruku pod hladinu a stiskl pojistku na bezpečnostním pásu. Přepadl na bok, pak zvedl vzhůru i levici a vytahoval se z vody, až nahmatal koleny mezeru mezi kokpitem a kabinou. Nejdřív palce, pak celá chodidla vklínil do škvíry a narovnal se, až se hlavou dotkl přepážky kabiny. Odsunul překážky a protlačil se do kabiny. Nyní už mohl stát vzpřímeně, i když ještě s ohnutými rameny, voda mu sahala k hrudi. Natáhl ruce nahoru, ucítil dveře kabiny a špičkami prstů sledoval jejich obrys. Spárami v nich proudila voda. Našel i západku, mírně ji stlačil dolů, aby ji vyzkoušel. Zdálo se, že funguje.

„Zhluboka se nadechni,“ poručil si.

Naplnil si plíce vzduchem, odsunul západku a otevřel dveře. Na hlavu mu dopadl příval vody. Zapotácel se dozadu a sklouzl pod hladinu. Nechal vlnu, ať ho odnese až ke stěně kabiny, a využil toho ke skrčení nohou. Tlak se vyrovnal.

Odrazil se s rukama napřaženýma dopředu, zachytil se rámu dveří a přitáhl se, kopal přitom nohama – Hlavou se vynořil nad hladinu.

„Same!“ zaslechl výkřik. Remi.

Otevřel oči a otočil se ve vodě ve snaze zorientovat se.

„Same!“ zavolala znovu.

Obrátil se a spatřil ji stát na břehu, jak na něj mává.

„– dýlové!“ křičela.

„Cože?“

„Krokodýlové! Rychle plav!“

Sam ji poslechl a vydal poslední síly na sprint ke břehu.

Dotkl se písku, vyhrabal se na kolena, pak na nohy a nakonec padl rovnou Remi do náruče. Společně se po čtyřech vyškrábali co nejvýš od vody a klesli vedle sebe na písek.

„Na krokodýly jsem zapomněl,“ přiznal Sam po pár minutách.

„Já taky. Všimla jsem si, že odpočívají na mělčině asi padesát metrů proti proudu. Ten pád je musel probudit. Jsi v pořádku? Nezlomil sis nic?“

„Myslím, že ne. Jak jsem si vedl?“

Remi ukázala doprostřed řeky. Sam se tam podíval, ale trvalo mu pár vteřin zaostřit zrak. Jediné, co zůstalo z helikoptéry viditelné, byl kus jednoho listu rotoru, vyčnívající z vody asi na patnáct centimetrů.

„Ostatní trosky odnesla řeka.“

„Přesně jak jsem plánoval,“ prohlásil s unaveným úsměvem.

„Plánoval?“

„Tak doufal. Co je se zvonem?“

„Kromě několika prasklých prken je bedna až v pozoruhodně dobrém stavu. Posbírala jsem naše ruksaky a zbraně. Teď si najdeme nějaký úkryt, kdyby se objevili nezvaní hosté.“

KAPITOLA 21

Z obavy, že by zanechali nápadné stopy po přetahování, se rozhodli nechat bednu tam, kde je. Shodou náhod ji vyhodili právě na ideálním místě, do koryta vyschlého potoka poblíž říčního břehu. Zakryli ji větvemi a pak napadaným listím zamaskovali své stopy, pomalu přitom vycouvali z písčiny na pevnou zem a do houští. Třicet metrů dál za hradbou stromů objevili prohlubeň zhruba třikrát tři metry obklopenou

padlými

kmeny

a

větvemi.

Ideální

pozorovatelna s výhledem nejen na ukrytou bednu, ale na celý otevřený prostor podél řeky.

Poté, co místo propátrali hlavněmi pušek, aby zahnali hady a další nepříjemnou havěť, usadili se do improvizovaného zákopu. Zatímco Sam dával pozor na případné vetřelce, Remi provedla inventuru jejich zavazadel.

„Připomeň mi, abych poslala děkovný dopis Ziplocku,“

řekla. „Skoro všechno zůstalo suché. I naše satelitní telefony vypadají v pořádku.“

„A co jejich baterie?“

„Dost na jeden hovor, možná i na dva.“

Sam se podíval na hodinky. Bylo krátce po druhé v noci.

„Nejspíš přišel čas vzít Eda Mitchella za slovo a využít jeho nabídku.“ Remi našla ve svém ruksaku Mitchellovu vizitku a podala mu ji. Sam vymačkal číslo.

Mitchell se ozval po čtvrtém zazvonění rozespalým chraplavým hlasem. „Jo?“

„Ede, tady Sam Fargo.“

„Hm?“

„Sam Fargo, předevčírem jste nás vezl na ostrov Mafia.“

„No jasně… Hele… kolik je vlastně hodin?“

„Dvě a něco. Nemám moc času. Potřebujeme evakuovat.“

„Tak to slovo jsem už dlouho neslyšel. Jste v průšvihu?“

„Dá se to tak říct.“

„A kde jste?“

„Na pevnině, asi sedm kilometrů jižně od velkého Sukuti,“ odpověděl Sam a pak mu popsal jejich útočiště.

„Nevydržíte na jednom místě, co?“ poznamenal Mitchell. „Tak chvíli počkejte.“

Sam zaslechl šustění papíru a pak ticho. Mitchell se znovu ozval: „Víte, že trčíte právě uprostřed pekla plného krokodýlů?“

„Teď už ano.“

„S letadlem tam nepřistanu. Musím sehnat helikoptéru.

To dá trochu práce.“

„Dobře vám zaplatíme.“

„Já vím, že jo, ale o to mi nejde. Nejspíš se k vám dostanu až po východu slunce. Vydržíte do té doby?“

„Budeme muset,“ řekl Sam.

„Nezačne po mně někdo střílet, až tam doletím?“

„Nic nezaručujeme.“

Mitchell asi deset vteřin mlčel a pak se uchechtl. „A sakra. Život je buď velké dobrodružství, anebo nestojí za nic.“

Sam se rozesmál. „Jo, přesně tak.“

„Dobře, tak zatím držte pozici. Budu tam hned za úsvitu.

Pro případ, že bych měl ve vzduchu konkurenta, vyhodím modrou dýmovnici, abyste mě omylem nesundali.“

Sam ukončil hovor. Remi vedle něj řekla: „Na, napij se.“

Otočil se k ní, dal si dlouhý doušek z polní láhve a vzal si kus sušeného hovězího. Pak jí zopakoval rozhovor s Mitchellem. Remi prohlásila: „Nejspíš ho zařadíme na seznam těch, kterým posíláme vánoční dárky. Takže tu bude tak za čtyři pět hodin.“

„Při troše štěstí.“

Několik minut jen mlčky seděli a žvýkali maso. Sam se podíval na hodinky. „Z ostrova jsme odletěli před čtyřiceti minutami.“

„Snad si nemyslíš, že by mohli –“

Sam zvedl ruku. Remi zmlkla. Po chvíli zašeptala: „Slyším je. Jsou dva, někde u břehu.“

Sam přikývl. „Těžko říct, ale zní to jako rinkery. Raději předpokládejme, že to jsou oni.“

„Jak daleko jsme od pobřeží?“

„Tak čtyři sta metrů, možná méně.“

Několik dalších minut naslouchali. Zvuk motorů sílil, pak náhle utichl. „Vystoupili na břeh,“ prohlásil Sam.

Překontrolovali si zbraně: dvě AK-74, jedna s plným zásobníkem, druhá s napůl prázdným, jak Remi pálila na cushman; Magnum .357; H&K P30. Nevěděli, jestli jim budou stačit, kdyby došlo k pořádné přestřelce. Zatím jim s Riverou a jeho muži přálo štěstí, ale ani Sam, ani Remi si nedělali žádné iluze: při přímém střetu by měli proti vojákům s výcvikem speciálních jednotek mizivou šanci.

„Udělejme si pohodlí,“ navrhl Sam.

„A buďme neviditelní,“ dodala Remi.

Poté, co zastrčili ruksaky pod shnilou kládu a zakryli je hlínou, udělali totéž i sami se sebou; lehli si podélně s hlavami vedle sebe, takže mohli oba pozorovat přístupové cesty od pláže. Sam podal Remi hrst hlíny, aby si jí zašpinila obličej, pak stejně maskoval i sebe.

„Něco mi slib, Same,“ poznamenala Remi, když se zahrabávala.

„Apartmá v Moevenpicku?“ odhadl.

„Chtěla jsem říct horkou koupel a velkou snídani, ale když jsi to sám navrhl, beru tě za slovo.“

———

Remi vyhlížející škvírou mezi kládami si všimla několik set metrů východně záblesku světla. Poklepala Samovi na rameno, zašeptala: Baterka a ukázala tím směrem. Zdálo se, že se vznáší ve vzduchu, ztrácí se a znovu objevuje mezi stromy, jak s ní její majitel zacházel hlouběji do vnitrozemí.

„Musím Riverovi přiznat,“ zašeptal Sam, „že když se do něčeho zakousne, tak nepustí.“

„On by nejspíš řekl totéž i o nás, ale nejspíš by použil jiný slovník. Počkáme, dokud neuvidíme bělmo jeho očí?“

„Ne, budeme si držet palce, aby vůbec nešli naším směrem.“

„A proč by neměli?“

„V Africe temnota a les rovná se dravá zvířata.“

„Bez téhle pikantní novinky bych se celkem obešla.“

„Promiň.“ Jako na povel odněkud z dálky zaslechli hrdelní zavrčení velké kočkovité šelmy. Takový zvuk slyšeli už dřív, ale buď na turistických safari, anebo z bezpečí bungalovu. Tady v otevřené krajině a bez ochrany jim z něj tuhla v žilách krev.

Sam zašeptal: „Je hodně daleko odtud.“

Brzy se ke světélku první baterky připojilo druhé, pak ještě třetí a čtvrté. Muži se pohybovali v rojnici jako naháněči zvěře při honu. Brzy už byli tak blízko, že Sam s Remi rozeznali i postavy držící baterky. Ani je nepřekvapilo, že každá z nich nese automatickou pušku.

Za dalších pět minut dorazila skupinka na písčinu, kde se shlukla dohromady. Jeden z nich, nejspíš Rivera, obstaral většinu mluvení, ukazoval nejdřív nahoru a dolů k pobřeží, pak do vnitrozemí. Pátrali baterkami podél břehu a nad vodou. Dvakrát kužely světla přejely i přes pahýl rotoru čnící z vody, ale nijak na něj nezareagovali. Náhle jeden z mužů ukázal na protější břeh. Všichni téměř současně sundali z ramen pušky.

„Všimli si našich zubatých přátel,“ zašeptala Remi.

Skupina se zdviženými zbraněmi odcouvala z písčiny na pevnou půdu. Ještě se asi deset minut radili a pak se rozdělili na dvojice, jedna se vydala po proudu a druhá proti němu.

Právě na druhý pár zaměřili Sam s Remi pozornost; hustý podrost totiž dosahoval skoro až k nim, a když ho budou muži obcházet, dostanou se na deset metrů od jejich skrýše.

Sam zašeptal: „Když jsme ještě letěli, prohlédl jsem si tohle místo. Nejbližší brod je asi jeden a půl kilometru po proudu. Hned uvidíme, jak moc jsou odhodlaní.“

Dvojice, zjevně si plně vědomá různých nebezpečí, která může řeka skrývat, se držela v bezpečné vzdálenosti od břehu, křižovala napravo a nalevo a střídavě Samovi a Remi mizela ze zorného pole, dokud se řeka nestočila na východ a nezmizela za porostem. Muži pak zahnuli na jihovýchod a jejich baterky problikávaly za linií stromů. Nyní byli od nich jen dvacet metrů a jejich postavy se rýsovaly mnohem zřetelněji.

A jedna z nich jim přišla povědomější než druhá: Vysoký a vyzáblý muž se pohyboval s úsporností a ladností zkušeného vojáka. Itzli Rivera.

Náhle Sam ucítil, jak mu na kotník došlápla malá drápatá pracka. Než stačil reflex potlačit, instinktivně kopl.

Neviditelná šelmička zavřískla a s hlasitým šustěním zmizela v podrostu.

Rivera se okamžitě zastavil a zvedl zaťatou pěst, univerzální vojenský signál „Stát!“. Jeho partner strnul na místě a společně pomalu klesli do pokleku. Zhasli baterky.

Otáčeli hlavy sem a tak, dívali se a naslouchali. Pak se znovu baterky rozzářily a začaly propátrávat prostor mezi stromy, tu a tam se ustálily na něčem podezřelém. Rivera se ohlédl přes rameno a něco druhému muži zasignalizoval.

Společně vstali, obrátili se a zamířili mezi stromy přímo ke skrýši Sama a Remi.

Sam ucítil, jak ho Remi chytila za rameno. Natáhl ruku a konejšivě jí stiskl dlaň.

Rivera se společníkem se blížili. Už byli od nich jen deset metrů.

Šest metrů. Tři metry.

Vtom se zastavili, rozhlédli napravo a nalevo a baterky přejely po kládách okolo Sama a Remi a světlo proniklo do škvír. Zapraskaly větve. Rivera něco zašeptal druhému muži. Sam s Remi ucítili, jak kláda nad jejich hlavami o pár centimetrů poklesla. Na jejím okraji se objevily špičky bot a přes jámu přejel světelný kužel.

Uplynulo pět nekonečných vteřin.

Světlo zhaslo. Boty zmizely, následované dvojitým zapraštěním, jak se kláda pod Riverou uvolnila. Pak se kroky začaly vzdalovat.

Sam napočítal do sta, potom pomalu zvedl hlavu, až viděl škvírami ven. Rivera s kumpánem, tmavé obrysy na pozadí světla baterek, se vraceli k linii stromů a mířili na jih k písčině. Sam je sledoval ještě minutu a pak se otočil, až měl ústa u Remina ucha.

„Odcházejí. Ale zůstaneme tady, kdyby se náhodou ještě vrátili.“

Dalších dvacet minut zůstali bez hlesu nehybně ležet, co nejvíc vmáčknutí do svého úkrytu, dokud konečně z dálky nezaslechli vrčení motorů rinkerů.

Sam zašeptal: „Ještě chvilku vydrž.“ Odpočítal pět minut, pak se vyhrabal zpod klády. „Trochu se tu porozhlédnu.“

Vyplazil se z jámy a zmizel. Vrátil se za deset minut.

„Jsou pryč.“ Pomohl Remi z jejich skrýše.

Úlevně si oddechla. „Doufám, že ten zvon za všechno tohle stojí.“

„Ještě pár hodin a vyrážíme domů.“

———

Ed Mitchell dodržel slovo, dokonce víc než to. Právě když na východě začaly lesem pronikat první sluneční paprsky, Sam s Remi zaslechli rachot helikoptéry. Pro jistotu zalezli zpět do úkrytu a opatrně vyhlíželi ven, jak zvuk rotorů sílil.

Na západě spatřili žlutobílou helikoptéru Bell, jak přelétá od pobřeží a míří do vnitrozemí a kopíruje říční koryto. Když přilétla nad písčinu, otevřely se dveře pilota. Vzápětí se od země začal zdvihat modrý dým.

Sam s Remi vylezli z úkrytu a postavili se. Sam se zeptal: „Připravena k návratu domů?“ Remi zavrtěla hlavou a on se rozesmál. „Jasně. Promiň. Nejdřív horká koupel a snídaně.“

———

O hodinu později s bednou naloženou bezpečně na palubě bellu se snesli na přistávací dráhu v Ras Kutáni. Zatímco Mitchell odešel, aby připravil stroj pro zpáteční cestu do Dáresalámu, Sam s Remi konečně mohli uskutečnit tak dlouho odkládaný hovor satelitním telefonem se Selmou.

„Kde jste byli?“ ozval se z mikrofonu hlas šéfky jejich pátracího týmu. „Sedím na telefonu už celou věčnost.“

„Je to snad způsob, jak říct, že jste o nás měla strach?“

zašveholila Remi.

„Ano, to je. A teď mi všechno povězte.“

Sam krátce shrnul několik předešlých dní a skončil tím, jak získali zpět zvon. Selma si povzdychla. „Kéž bych vám mohla s jistotou říct, že jste jen nemámili čas.“

„Jak to myslíte?“ zarazil se Sam.

„Včera nám došla první zásilka z Mortonova muzea.

Mezi ostatními věcmi jsme našli něco jako deník, abych byla přesná, Blaylockův deník.“

„To je dobrá zpráva,“ ozvala se Remi a se zaváháním dodala: „Anebo ne?“

„Byla by,“ řekla Selma, „kdybych si ovšem nebyla naprosto jistá, že Winston Lloyd Blaylock, Mbogo z Bagamoya, byl duševně chorý.“

KAPITOLA 22

GOLDFISH POINT, LA JOLLA, KALIFORNIE

Vyčerpaní a toužící konečně po bezpečí domova, strávili Sam a Remi většinu zpátečního letu s několika přestupy hlavně spánkem a jídlem a snažili se pustit z hlavy Selmino prohlášení ohledně Winstona Blaylocka. Šéfka jejich výzkumného týmu neměla sklon k přehánění, takže její tvrzení vzali vážně, což by ovšem zpochybnilo celé jejich úsilí získat zvon z Shenandoah. Pochopitelně zvon sám o sobě byl významný historický objev, ale záhadný nápis na vnitřním plášti a Blaylockova posedlost touto lodí (ať už pod jménem Ophelia, Shenandoah nebo El Madžídí) slibovala hlubší záhadu, takovou, jež donutila Itzliho Riveru a nejspíš i někoho z mexické vlády zavraždit devět turistů.

———

Pete Jeffcoat a Wendy Cordenová je čekali, jak slíbili, hned u výdeje zavazadel. Pete jim vzal příruční brašny.

„Vypadáte unaveně.“

„Měl jsi nás vidět před osmnácti hodinami a jedenácti časovými pásmy,“ odpověděl Sam.

„Co se vám stalo?“ zeptala se Wendy a ukázala na Samovu pohmožděnou tvář a zavázaný prst. Zatímco prst kryl profesionální obvaz, tržná rána na lícní kosti byla jen potřená fixativem, Ed Mitchell přísahal, že je to lepší než stehy.

„Spálil jsem oběd a Remi se rozčílila,“ uculil se Sam.

Vysloužil si za to od manželky štulec do ramene.

Remi řekla Wendy: „Chlapi jsou jako malí, to se stalo.“

„Jsme rádi, že jste zase doma,“ prohlásil Pete. „Selma si dokonce udělala nový účes. Ale neříkejte jí, že to víte ode mě.“

Zavazadlový pás se dal do pohybu a Pete odešel pro Samovy a Reminy kufry.

Sam se zeptal Wendy: „Nějaké zprávy o zvonu?“

„Je na cestě. Teď by měl být tak v půlce Atlantiku. S

trochou štěstí dorazí pozítří.“

„Nenaznačíš nám, proč si Selma myslí, že byl Blaylock cvok?“

Wendy zavrtěla hlavou. „Dává dohromady všechny střípky už skoro tři dny v kuse. Raději ať vám to vysvětlí sama.“

———

Domov a základna všech výprav Sama a Remi byla velká třípatrová rezidence ve španělském stylu o více než tisíci metrech čtverečních s otevřeným půdorysem, stropy z javorových trámů a okny a střešními světlíky v takovém počtu, že museli nakupovat čistič na skla po celých kanystrech.

Horní patro zabíraly soukromé pokoje Sama a Remi, o patro níž byly čtyři pokoje pro hosty, obývací pokoj, jídelna a velká místnost s kuchyňským koutem, čnící nad útes. V

prvním patře se nacházela tělocvična s vybavením jak pro aerobik, tak s nářadím pro komplexní cvičení, sauna, parní lázeň, nekonečný průtokový bazén HydroWorx, lezecká stěna, sto metrů čtverečních tvrdých parket pro trénink Remina šermu a Samova juda.

Přízemí, sto osmdesát pět metrů čtverečních, zaujímaly kanceláře Sama a Remi a navazoval prostor Selmy, vybavený třemi pracovními stanicemi Mac Pro s třicetipalcovými širokoúhlými displeji a párem LCD televizí o úhlopříčce osmdesát centimetrů připevněných na zeď. U

východní zdi stála Selmina chlouba, čtyřmetrové akvárium na dva tisíce litrů slané vody plné duhových tropických rybek, jejichž vědecká jména znala nazpaměť.

Svou druhou velkou lásku, čaj, prožívala Selma se stejnou náruživostí; věnovala mu celou skříň v pracovní místnosti, k jejím chloubám patřil například i vzácný hybrid Phoobsering-Osmanthus Darjeeling, který byl podle dohadů Sama a Remi zdrojem její zdánlivě nevyčerpatelné energie.

Co do vzhledu byla Selma Wondrashová mimořádně eklektická: vlasy si česala do mikáda ze 60. let, nosila želvovinové brýle, kolem krku řetěz a v podstatě jen uniformu skládající se z khaki šortek, sandálů a batikovaného trička.

Pokud šlo o Sama a Remi, mohla být Selma tak podivínská, jak se jí jen zachtělo. Nikdo totiž nebyl lepší než ona v logistice, výzkumu a získávání zdrojů.

Když Sam s Remi vešli do pracovny, našli Selmu, jak se sklání nad akváriem a píše si něco do poznámkového bloku.

Ohlédla se, uviděla je, zdvihla prst, pak dokončila psaní a odložila blok. „Moje Centropyge loricula vypadá nemocně,“

prohlásila a vzápětí to přeložila, „pomčík ohnivý.“

„To je jedna z mých oblíbených rybek,“ podotkla Remi.

Selma vážně přikývla. „Takže vítejte doma, pane a paní Fargovi.“

Sam a Remi se už dlouho snažili Selmu přesvědčit, aby si tykali, ale marně.

„Je dobré být doma,“ prohlásil Sam.

Selma přešla k dlouhému pracovnímu stolu s javorovou deskou, který stál uprostřed místnosti, a posadila se. Sam s Remi se uvelebili naproti ní. Na stole ležela masivní Blaylockova vycházková hůl.

„Vypadáte dobře,“ poznamenala Selma.

„Pete a Wendy byli jiného názoru.“

„Já srovnala váš současný stav s tím, jak jsem si představovala, že po těch několika dnech budete vypadat.

Všechno je relativní.“

„To je pravda,“ souhlasila Remi. „Selmo, nesnažíte se náhodou hrát o čas?“

Selma našpulila rty. „Hrozně nerada vám dávám neúplné informace.“

Sam odpověděl: „To, čemu vy říkáte neúplné, my označujeme jako záhadné, a dobré záhady prostě milujeme.“

„Tak to budete nadšení tím, co pro vás mám. Tak zaprvé trochu úvodu do děje. S pomocí Petea a Wendy jsem rozčlenila a opatřila poznámkami a odkazy Mortonův životopis Blaylocka. Jestli si ho chcete podrobně přečíst, najdete ho na našem serveru, ale zde je zhuštěná verze.“

Selma otevřela zápisník v plátěné vazbě a pustila se do čtení.

„Blaylock připlul do Bagamoya v březnu roku 1872 jen s tím, co měl na sobě, několika stříbrňáky, henryovkou ráže 44, Bowieho nožem v holínce dost velkým, aby jím ‚porazil baobab‘, a krátkým mečem u pasu.“

„Morton měl zjevně záchvat inspirace,“ poznamenala Remi. Podívala se na Sama. „Pamatuješ si na článek o té zavražděné britské turistce?“

„Sylvii Radfordové,“ doplnil Sam.

„A vzpomínáš si, co našla při potápění?“

Sam se usmál. „Meč. Je to sice výstřel naslepo, ale co když našla právě ten Blaylockův? Selmo, nemohla byste…“

Šéfka jejich týmu si už dělala poznámku. „Podívám se, co dokážu zjistit.“

„Krátký meč a velký bowie nůž se dají snadno zaměnit.

Třeba to Morton popletl. Promiňte, Selmo, pokračujte dál.“

„Blaylock očividně místní děsil. Nejenže byl o čtvrt metru vyšší a širší než kdokoli jiný, ale navíc se věčně mračil. První noc v Bogamoyu se na něj domluvil půltucet pouličních lupičů a rozhodli se ho obrat o peníze. Dva z nich následně zemřeli, zbytek skončil u ranhojiče.“

„Postřílel je,“ řekl Sam.

„Ne, nezvedl henryovku, nevytáhl nůž, netasil meč.

Bojoval holýma rukama. A pak už ho nikdo neobtěžoval.“

„A o to mu nejspíš i šlo,“ odpověděl Sam. „Vyřídit beze zbraní šest chlapů, to už udělá dojem.“

„Opravdu. Do týdne sloužil jako bodyguard bohatého Ira na safari; a do měsíce začal pracovat jako samostatný průvodce. Jak to uměl s pěstmi, tak ještě lépe to uměl s henryovkou. Zatímco ostatní evropští průvodci a lovci používali lovecké pušky s co největší ráží, Blaylock dokázal složit útočícího buvola kaferského, mboga, jedinou ranou své henryovky.

Asi tak dva měsíce po příjezdu Blaylock dostal malárii a strávil šest týdnů v posteli na pokraji smrti, zatímco jeho dvě milenky, Masajky, které pracovaly v Bogamoyu, ho vypiplaly z nejhoršího. A i když to Morton nikdy neřekl naplno, Blaylockovo setkání se smrtí mu trochu… zakalilo rozum.

Po té malárii se ztratil na několik měsíců za tím, co nazýval ‚výpravami za svými vidinami‘. Žil s Masaji, měl konkubíny, učil se od šamanů, přežíval sám v buši, pátral po dolech krále Šalamouna, snažil se proniknout do Timbuktu, vyhrabával fosilie v Olduvajské rokli, sledoval stopu maliského císaře Mansá Músy a doufal, že nalezne jeho zlato… Existuje dokonce anekdota, že Blaylock našel výpravu Davida Livingstona jako první. Podle Mortonových zápisků Blaylock poslal běžce do Bogamoya, aby popohnal Henryho Mortona Stanleyho; krátce nato se oba setkali u jezera Tanganika a padl památný výrok ‚Doktor Livingstone, nemýlím-li se?‘“

„Takže pokud máme věřit Mortonovi,“ shrnula Remi, „byl Winston Lloyd Blaylock takový Indiana Jones devatenáctého století.“

Sam se usmál. „Lovec, badatel, hrdina, mystik, Casanova a nezničitelný zachránce v jednom. Ale to všechno víme jen z jeho životopisu, jak ho napsal Morton, že?“

„Správně.“

„Mimochodem

předpokládáme,

že

Morton

se

pojmenoval podle toho Mortona, Henryho Mortona Stanleyho?“

„Ano, opět správně. Podle rodokmenu na konci knihy všichni Blaylockovi přímí potomci dostávali jména nějak svázaná s Afrikou, s místy, dějinami, po význačných lidech…“

„Jestli jste tohle všechno zjistila jen z knihy, tak co je v tom deníku, o kterém jste se zmínila?“ zajímal se Sam.

„Použila jsem slovo ‚deník‘, protože mě nenapadlo nic výstižnějšího. Vlastně jde spíš o takovou všehochuť: deník, zápisník, poznámkový blok…“

„Můžeme ho vidět?“

„Jestli chcete. Je v kryptě.“ Kromě pracovního sálu měla Selma i archivní prostor s udržovanou stálou teplotou a vlhkostí. „Ale není v dobrém stavu, prožraný hmyzem, ušpiněný, některé stránky rozmáčené a slepené. Pete s Wendy pracují na jeho restauraci. Fotografujeme a digitalizujeme stránky, které jdou, než začneme pracovat na těch poničených. A ještě něco: Zdá se, že sloužil Blaylockovi i jako lodní deník.“

„Cože?“ podivila se Remi.

„I když v něm nikde nepíše o Shenandoah ani o El Madžídí, mnoho zápisů zjevně ukazuje, že byl na moři, na mnoha plavbách a hodně dlouhých. Blaylock se nicméně zmiňuje dost často o Ophelii.“

„V jaké souvislosti?“

„Byla to jeho žena.“

———

„To by, myslím, vysvětlovalo jeho posedlost,“ prohlásil Sam. „Nejen, že si tak pro sebe přejmenoval Shenandoah, ale také vyryl Opheliino jméno na zvon.“

„Ophelia je zjevně neafrické jméno,“ poznamenala Remi. „Muselo jít o jeho ženu doma ve Spojených státech.“

Selma přikývla. „V jeho životopise však o ní není ani zmínka. A ani v deníku o ní nikde nepíše nic bližšího, jen samé drobné poznámky. Ať už po ní jen toužil, anebo šlo o něco víc, to nevím, ale myslel na ni vlastně neustále.“

„A jsou v deníku nějaká data?“ zeptal se Sam. „Cokoliv, co bychom mohli porovnat s Mortonovou biografií?“

„V obou knihách se objevují pouze měsíce a roky; v deníku navíc jen občas a jsou daleko od sebe. Zkoušíme je nějak přiřadit k sobě, ale moc to nesedí. Například jsme našli období, kde by podle životopisu měl být na výpravě v Kongu, ale podle deníku se plavil na moři. Jde to zatím hodně pomalu.“

„Jedna věc tady nehraje,“ poznamenal Sam.

„Jen jedna věc?“ opáčila Remi. „Mám mnohem delší seznam.“

„Já také. Ale jde o ten kapitánův lodní deník: Jestli myslíme, že Blaylock cestoval po moři na palubě Shenandoah, myslím tím El Madžídí –, tak si to protiřečí.

Podle všech záznamů poté, co zanzibarský sultán koupil v roce 1866 Shenandoah, nechal ji zakotvenou v přístavu, dokud nebyla zničená buď v roce 1872, nebo 1879. Myslím, že by si někdo všiml, kdyby odtamtud zmizela.“

„Dobrá námitka,“ připustila Selma a zapsala si poznámku. „A další podivnost: Sultán Madžíd zemřel v říjnu roku 1870 a po něm nastoupil jeho bratr a velký protivník Saíd Barghaš ibn Saíd. Takže se stal vlastníkem El Madžídí. Některým historikům přijde divné, že Saíd loď nepřejmenoval, ale nechal ji beze změny.“

Sam dodal: „Nemohli bychom spolu dát dohromady časový graf Shenandoah/El Madžídí? Pak by bylo jednodušší všechny události seřadit.“

Selma vzala telefon a navolila číslo archivu. „Wendy, mohla bys sestavit hrubý časový graf Shenandoah/El Madžídí? Díky.“

„A potřebujeme také víc podrobností o Blaylockově životě před Afrikou,“ dodala Remi.

„I na tom už pracuju,“ ujistila ji Selma. „A sehnala jsem starého přítele, který nám s tím může pomoct.“

Wendy vyšla z archivu, usmála se na ně, zvedla ukazováček, aby ještě chvilku počkali, a pak si sedla k jednomu z počítačů. Pět minut ťukala do klávesnice a pak oznámila: „Máte to na monitoru.“

Selma dálkovým ovládačem našla nový grafický soubor: * Březen 1866: Shenandoah je prodána zanzibarskému sultánovi.

* Listopad 1866: Shenandoah připlouvá na Zanzibar, je přejmenována na El Madžídí.

* Listopad 1866 - říjen 1870: El Madžídí je většinu času jen zakotvená, občas podniká krátké obchodní plavby.

* Říjen 1870: umírá první sultán. Začíná vládnout jeho bratr.

* Říjen 1870, duben 1872: El Madžídí je nejspíš dále zakotvená.

* Duben 1872: Hurikán poškodil El Madžídí. Je poslána k opravě do Bombaje.

* Červenec 1872: El Madžídí se potopila při plavbě na Zanzibar.

* Červenec 1872, listopad 1879: Šest let chybí. Žádné údaje o lodi nejsou k dispozici.

* Listopad 1879: El Madžídí na cestě do Bombaje se potopila poblíž ostrova Sokotra.

Sam řekl: „Takže máme dvě spolehlivé a konkrétní zprávy o jejím potopení, které si navzájem protiřečí, a více než šest let, kdy o El Madžídí nevíme vůbec nic.

Selmo, jaké je nejranější datum v Blaylockově deníku?“

„Z toho, co zatím víme, srpen 1872, asi pět měsíců po jeho příjezdu do Afriky. Na našem časovém grafu je to měsíc po první zprávě o potopení El Madžídí a na začátku jejích ztracených let.“

„Šest let,“ zopakovala Remi. „Kde byla celou tu dobu?“

MEXICO CITY, MEXIKO

Dva a půl tisíce kilometrů jižněji seděl Itzli Rivera v předpokoji prezidenta Garzy; čekal, až ho přijme, a čekal už hodinu.

Garzova tajemnice, dvacetileté děvče s laníma očima, napomádovanými černými vlasy a postavou ve tvaru přesýpacích hodin, něco psala u stolku, bloudila ukazováčky nad klávesnicí a příležitostně stiskla některé z písmen. Tvářila se mírně zmateně. Jako by se pokoušela vyluštit sudoku nejvyšší náročnosti, pomyslel si Rivera.

Administrativní schopnosti zjevně při jejím přijímání nehrály významnou roli.

Rivera v naději, že nějak zabije čas, uvažoval, jestli i jí přikázal Garza přijmout mexické jméno. A pokud, tak jaké?

A jako na povel se jeho hlas ozval z interkomu na dívčině stole a zodpověděl Riverovu otázku.

„Čalčiuitl, pošlete dovnitř pana Riveru.“

„Ano, pane.“

Usmála se na Riveru a pokynula ke dveřím jedním až bizarně dlouhým nehtem. „Můžete –“

„Slyšel jsem ho, díky.“

Rivera se vydal přes koberec, otevřel dvojité dveře a zase je za sebou zavřel. Došel ke Garzovu stolu a zastavil se tam napůl v pozoru.

„Sedni si,“ poručil mu Garza.

Rivera poslechl.

„Přečetl jsem si tvé hlášení,“ řekl Garza. „Chceš ještě něco dodat?“

„Ne, pane.“

„Jestli ti to nevadí, tak to shrnu…“

„Jen do toho, pane.“

„To byla jen řečnická otázka, Itzli. Tebe a tvé muže celé dny tahali za nohu ti dva lovci pokladů… ti Fargovi…

Nakonec se vám však přece podařilo zmocnit zvonu a převézt ho na Okaforův ostrov, jenže pak vám ho ukradli rovnou před nosem.“

Rivera přikývl.

„A nejenže vám vzali zvon, ale odlétli s ním v Okaforově helikoptéře za čtyři miliony dolarů.“

„A ještě jsem přišel o muže. Nočtli spadl z helikoptéry a zlámal si vaz.“

Prezident Garza to přešel mávnutím ruky. „Nějak jsi vynechal, jak se Fargovým podařilo dostat do vrtulníku.

Můžeš to upřesnit? Kde jsi vlastně byl, když k tomu došlo?“

Rivera si odkašlal a nervózně se v křesle ošil. „Já byl…

v bezvědomí.“

„Ten muž, Sam Fargo, mě napadl na Okaforově jachtě.

Překvapil mě. Zjevně má výcvik v bojovém umění.“

„Zjevně.“ Garza se otočil s křeslem a zadíval se ven z okna. Chvíli bubnoval prsty na psací podložku na stole a pak řekl: „Musíme předpokládat, že se nevzdají a nepřestanou.

To by nám ale mohlo hrát do karet. Jestli jsou tak chytří, jak vypadají, víme, že se nakonec objeví v jedné z oblastí, které jsme už prohledali.“

„Ovšem.“

„Začni obvolávat naše kontakty, imigrační úředníky, zaměstnance na letišti, každého, kdo nám dá vědět, až se Fargovi objeví.“

„Ano, pane. Začnu v Antananarivu. To je všechno?“

Garza tvrdě pohlédl na svého podřízeného. „Myslíš, jestli jsem přichystal nějaký trest za tvoje selhání?“

„Ano, pane.“

Garza se nevesele uchechtl. „A co bys čekal, Itzli? Něco jako ve filmu? Že vytáhnu revolver s perleťovou rukojetí a odprásknu tě? Anebo pod tebou otevřu propadliště?“

Rivera se odvážil pousmát.

Garzův pohled zledovatěl. „Prozatím jsi na tu práci stále ten nejlepší. Alespoň nejlepší, kterého mám. Takže chci, abys dokázal, že je moje důvěra v tebe oprávněná. V

ideálním případě to znamená, že Sam a Remi Fargovi zemřou.“

„Ano, pane prezidente, děkuji.“

„A než odejdeš, ještě něco: Chci, abys vypravil pohřeb.“

„Nočtlimu,“ přikývl Rivera. „Ano, pane, hned –“

„Ne, ne, tomu druhému, Yaotlovi. On a jeho žena zemřeli dnes ráno při autohavárii.“

Rivera ucítil, jak se mu zježily chloupky na šíji. „Cože?“

„Smutné, co? Ztratil kontrolu a sjel autem z útesu. Oba zemřeli na místě.“

„Měli pětileté dítě.“

Garza našpulil rty, jako by to zvažoval. „Aha, holčičku.

Ta je v pořádku. Byla v tu dobu ve školce. Myslím, že jí musíme najít nový domov. Postaráš se i o tohle?“

„Ano, pane prezidente.“

KAPITOLA 23

KONGRESOVÁ KNIHOVNA WASHINGTON, D.

C.

Jejich první vodítko při pátrání po životě Winstona Blaylocka před jeho příjezdem do Afriky se objevilo v podobě dávné Selminy přítelkyně Julianne Seversonové, která po Selmině odchodu vedla oddělení zvláštních sbírek Kongresové knihovny.

Seversonová se setkala se Samem a Remi na Druhé ulici před Jeffersonovou budovou u vstupu pro odbornou veřejnost. Ostatní dvě budovy, které spolu tvořily areál knihovny, Adamsova a Madisonova, se tyčily o ulici dál, jedna východně, druhá jižně.

Poté, co si potřásli rukama, Seversonová řekla: „Je mi ctí se s vámi setkat, pane a paní Fargovi –“

„Pro vás Sam a Remi,“ přerušila ji Remi.

„Skvělé. Já jsem Julianne. Už delší dobu vám moc fandím. Nejspíš si to ani neuvědomujete, ale vaše dobrodružství vzbudila velký zájem o historii, zejména mezi dětmi.“

„Děkujeme vám, Julianne,“ odpověděl Sam.

Podala jim dvojici laminátových kartiček se šňůrkou k zavěšení kolem krku. „Identifikační štítky čtenářů,“ pokrčila rameny s mírně omluvným úsměvem. „Je to součást bezpečnostního programu sbírek. Od jedenáctého září tu platí mnohem přísnější předpisy.“

„Chápeme.“

„Pojďte, prosím, za mnou…“ Společně vykročili. „Budu vám tady celou dobu osobně k dispozici…“

„To je od vás moc laskavé,“ pospíšila si Remi, „ale nechceme vás okrádat o čas.“

„Nesmysl. Knihovna běží hladce i beze mě a asistentka dokáže zvládnout všechno, co se objeví.“ Seversonová zahnula na mramorové schodiště a Sam s Remi ji následovali. „Kolik toho vlastně o knihovně víte?“

„Několikrát jsme ji navštívili, ale věřte tomu, nebo ne, nikdy jako badatelé,“ odpověděla Remi.

Sam s Remi věděli, že samotná prohlídka knihovny je úžasný zážitek. Nejstarší federální instituce v zemi, Kongresová knihovna, byla založena roku 1800 a do roku 1814 se nacházela přímo v budově Kapitolu, kdy britské oddíly budovu zapálily a zničily základní sbírku tří tisíc knih. O rok později Kongres odhlasoval znovuobnovení Kongresové knihovny a odkoupil šest tisíc svazků z osobní sbírky knih Thomase Jeffersona.

Od té doby se sbírka výrazně rozrostla: 33 milionů knih a tištěných materiálů, 3 miliony záznamů, 12,5 milionu fotografií, 5,3 milionu map, 6 milionů notových záznamů a 63 milionů rukopisů, celkem asi v 500 jazycích – dohromady okolo 145 milionů položek na 1200 kilometrech regálů a polic.

„Vypadá to spíš jako katedrála než knihovna,“

poznamenala Remi. „Ta architektura je…“

„Působivá?“ dokončila Seversonová.

„Přesně tak. Mramorové podlahy a sloupy, oblouky, klenuté stropy, obrazy a sochy.“

Seversonová se usmála. „Myslím, že Selma jednou o tomto místě prohlásila, že je to ‚částečně katedrála, částečně muzeum, částečně galerie s malou přísadou knihovny pro formu‘. Mám podezření, že kongresu v roce 1815 šlo kolektivně především o majestátnost. Poté, co jim Britové všechno uloupili, dokážu si představit, že při rekonstrukci převládl duch ‚však my jim ještě ukážeme‘.“

„Větší, lepší, okázalejší. Takové architektonické lusknutí pod nosem,“ prohlásila Remi.

Seversonová se rozesmála.

„Teď jdeme do hlavní čítárny?“ zeptal se Sam.

„Ne, míříme do prvního patra, do oddělení vzácných tisků a zvláštních sbírek. Hlavní čítárnu teď mají vyhrazeny k prohlídce místní základní školy. Bude tam dnes trochu divoko.“

Dorazili ke dveřím s číslem 239 a prošli jimi. „Jestli chcete raději hledat přes počítač, bude lepší, když si k němu sednu já. Jak se náš katalog za ta léta stává uživatelsky stále přívětivější, ušetříte si spoustu nervů, když necháte hrubou práci na mně.

Selma mi poslala mailem pár dokumentů a trochu mě do celé věci zasvětila: Winston Lloyd Blaylock, manželka jménem Ophelia, před březnem roku 1872 měl být někde ve Spojených státech. Ještě něco?“

„Máme i hrubý popis vzhledu,“ ozvala se Remi.

„Pomůže každá maličkost.“

„Něco přes sto devadesát centimetrů výšky, vážil okolo sto patnácti kil.“

„A také nosil henryovku ráže 44,“ dodal Sam. „Pokud vím, nebyly příliš běžné.“

„Rozhodně ne tak jako winchestrovky, remingtonky nebo springfieldky. Henryovka nebyla během občanské války armádní zbraní, ale mnoho vojáků Unie si ji kupovalo za vlastní peníze. A erár je dával průzkumníkům, přepadovým oddílům a zvláštním jednotkám. Konfederační vojáci henryovky nenáviděli. Měly zásobníky na šestnáct ran a zkušený voják z ní dokázal vypálit osmadvacetkrát za minutu. Tehdy šlo o zbraň nejvíc podobnou modernímu samopalu. Víme, jestli s ní Blaylock uměl zacházet?“

„Podle našeho zdroje byl přímo ostrostřelec.“

Seversonová přikývla. Začala psát a na dalších pět minut se rozhostilo ticho přerušované jen cvakáním kláves a jejím občasným zamumláním „fascinující“ nebo „zajímavé“.

Konečně vzhlédla od monitoru.

„Našla jsem služební záznam, kopii mikrofilmu z Národního archivu. Vlastně dva záznamy: SZVS neboli Souhrnné záznamy o vojenské službě a publikace M594 a M861, což jsou Služba ve vojenských jednotkách v unionistických organizacích dobrovolníků, a to jak pro Unii, tak i pro Konfederaci.“

„Nějaká zmínka o Blaylockovi?“

„Dokonce padesát devět záznamů. Protože ten náš nosil henryovku, začněme nejdřív se seznamem Unie.“

Seversonová se znovu dala do psaní. „Potíž je v tom, že mnoho z těch záznamů uvádí jen iniciálu místo prvního a druhého jména a pak příjmení. Takže mi zbylo několik W.

Blaylocků a dva W. L. Blaylockové. Ten první obsahuje přílohu, lékařský záznam. Utrpěl váš Blaylock nějaké zranění?“

„O žádném nevíme.“

Seversonová s úsměvem ukázala na monitor, očividně nadšená tím, co našla. „Amputována pravá noha v polní nemocnici během bitvy u Antietamu. To ho nejspíš vyřazuje, že? Ach, promiňte, zní to morbidně.“

„V pořádku,“ ujistil ji Sam. „Vy a Selma jste stejně nadšené z pátrání. Už jsme si na to zvykli.“

„Dobrá, tady je další záznam. No, to je zajímavé. Tenhle Blaylock byl propuštěn z unionistické armády v září roku 1863, ale není uveden důvod. Nepřeložili ho ani nebyl zraněn. Prostě jen propuštěn.“

„A co to znamená?“ zajímala se Remi.

„Nejsem si jistá. Uvidíme, jestli o něm najdu víc než jen tuhle zmínku.“

———

O patnáct minut později Seversonová opět vzhlédla od počítače. „Mám to! Jeho plný služební záznam. A může jít o našeho muže: William Lynd Blaylock.“

„To je blízko,“ prohlásil Sam. „Až podezřele blízko.“

„A stejně sedí i jeho fyzický popis: sto devadesát tři centimetrů, devadesát pět kilogramů.“

„Není těžké nabrat po odchodu z armády deset až dvacet kilo,“ poznamenala Remi.

Seversonová se zamračila. „Chybí ale části záznamu.

Mám rané zápisy o jeho výcviku a zařazení, povýšeních, válečných taženích, vyznamenáních… Ale po roce 1862 se jeho zařazení označuje jen jako ‚doplňková služba‘.“

„To zní jako ve stylu Jamese Bonda,“ podotkla Remi.

„Nejste daleko od pravdy,“ odpověděla Seversonová. „V

záznamech z období občanské války termín ‚doplňková služba‘ obvykle znamená guerillové oddíly, to, co dnes označujeme jako zvláštní jednotky.“

Sam řekl: „Jako Loudounští rangers, Quantrillova brigáda, Kansaští jayhawkers…“

Seversonová přikývla. „Správně. Spojte si to s Blaylockovým tajemným odchodem z unionistické armády v roce 1863 a myslím, že se díváte, jak se z vojáka stal špeh.“

———

Odpoledne ubíhalo, jak Seversonová seděla u počítače, psala, dělala si poznámky a tu a tam se podělila o nové poznatky se Samem a Remi. Ve čtyři odpoledne vstala a podívala se na hodinky. „Proboha, ten čas ale letí. Už skoro zavíráme. Není důvod, proč byste tu měli dál sedět. Co kdybyste se vrátili zpět do hotelu a dali si večeři? Zavolám vám, až na něco přijdu.“

„Prosím, Julianne, pojďte taky domů,“ namítla Remi.

„Určitě jste měla jiný program.“

„Neměla. Spolubydlící mi nakrmí kočku a já si dám večeři tady.“

Sam se přidal: „Nemůžeme –“

„Děláte si legraci? Tohle je pro mě jako výprava do Disney Worldu.“

„To mi zní povědomě,“ usmála se Remi. „Určitě nejste Selmina příbuzná?“

„Jsme členky tajné společnosti: knihovnice ve zbrani,“

odpověděla Seversonová. „Tak už běžte a nechte mě dělat mou práci. Budeme ve spojení.“

———

Tak jako vždy, když se ve Washingtonu zdrželi nebo jím jen projížděli, Sam s Remi si objednali apartmá u Roberta Millse v hotelu Monaco. Dvacet minut poté, co odešli z Kongresové knihovny, jejich taxi zastavilo před schodištěm Monaca krytým rudou markýzou. Portýr jim vzápětí potom, co s kvílením pneumatik zastavili, otevřel dveře. Sam s Remi vystoupili.

Monaco, dříve hlavní budova federální pošty a nyní národní historická památka, stojí v historické části Washingtonu z devatenáctého století známé jako Penn Quarter kousek chůze od The Mali, centra, Smithsonova národního muzea amerického umění, budovy J. Edgara Hoovera, Památníku amerického námořnictva a tolika pětihvězdičkových restaurantů, že by udržely sebevětšího gurmána ve slastném vytržení po mnoho let.

„Vítejte, pane a paní Fargovi,“ rozzářil se portýr. Přešel dozadu a vyndal z kufru taxíku jejich zavazadla. „Hned vám přinesu vaše věci. A pokud laskavě vejdete dovnitř, uvidíte, že na vás manažer hotelu již čeká.“

———

Za dalších deset minut už seděli ve svém apartmá. Stále vyčerpáni z africké anabáze si na hodinku zdřímli, pak se osprchovali, oblékli k večeři a sešli dolů. Vybrali si jeden z Monackých restaurantů, Poste Moderne Brasserie, hned za rohem na Osmé ulici za průjezdem vestavěným přímo do budovy.

Když se podívali na jídelní a nápojový lístek, shodli se na láhvi Domaine de la Quilla Muscadet ročník 2007 – aromatickém a řízném vině z údolí Loiry, roketovém salátu s bazalkou, mátou a parmezánem a slávkách dušených v bílém víně se šafránem, hořčicí a česnekem. Stejně jako návštěva Monaka, i volba jídla byla pro ně dva již tradicí.

Remi usrkla vína. Zavřela oči a slastně vydechla.

„Musím se ti k něčemu přiznat, Same. Jako každá holka miluju dobrodružství, ale dobré jídlo a teplá, čistě povlečená postel mají taky něco do sebe.“

„Tak v tom jsem s tebou zajedno.“

Remi zapípal iPhone. Podívala se na displej a pak ho odložila. „Selma. Našla v Blaylockově deníku další aztécký symbol.“

Než se vypravili do Washingtonu, požádali ji, aby se při svém pátrání soustředila na cokoli, co by třeba jen vzdáleně připomínalo symbol smrti, Miquiztli. Remi jí pro lepší orientaci stáhla z internetu obrázek ve vysokém rozlišení čtyřiadvacetitunového

aztéckého

kalendáře

zvaného

Sluneční kámen, který je uložený v Národním muzeu antropologie v Mexico City.

„Takže už máme čtyři symboly,“ poznamenala Remi.

„Dá se vysledovat nějaký vzorec? Byly u symbolů třeba poznámky?“

„Ne. Prý jsou izolované.“

„Někdy mě budeš muset do těch aztéckých věcí trochu zasvětit.“

„Uvidím, co se dá dělat. Neexistuje moc dávných národů s tak bohatou historií a kulturou. Dokonce i po celém semestru jsem měla pocit, že šlo jen o zběžný úvod. Každý z jejich symbolů má mnoho významů a každý z bohů několik ztělesnění. A pochopení moc nepomáhá ani to, že většina historických pramenů se týká hlavně Španělů.“

„Dějiny píší vítězové,“ poznamenal Sam.

„To je bohužel pravda.“

Sam upil vína. „Můžeme si ale být jistí, že Rivera a ten záhadný muž v pozadí, pro kterého pracuje, jsou také posedlí Blaylockem, i když nás od něj dělí sto čtyřicet let.

Ale neptej se mě proč. Ta aztécká stopa nemůže být náhoda.

Anebo jsme totálně vedle?“

„To si nemyslím, Same. Jde o jediný společný jmenovatel, který spojuje Blaylocka, loď, zvon a Riveru.

Otázkou však je, jak do toho zapadají ty prostřední dva.“

Přichvátal číšník s jejich saláty.

Sam řekl: „Především pořád ještě netušíme, proč se Rivera tak zajímá o Shenandoah. K čertu, vždyť ani nevíme, jestli to skutečně je Shenandoah. Kromě Ophelie, což je nápad přímo Blaylocka, nesla ještě další dvě jména: Sea King a El Madžídí. Takže nehledáme odpověď jen na co, ale také na kdy.“

„Co když narazili na něco, co souvisí s Blaylockem – další deník nebo třeba jeho dopisy. A co je horší, co když má Selma pravdu a Blaylocka malárie připravila o rozum a zápisník je jen blábolením šílence?“

„Jinými slovy,“ shrnul Sam, „co když se jen honíme za přeludem?“

Po večeři si dali kus koláče s jahodovo-rebarborovým pudinkem a zakončili dvěma šálky bezkofeinové etiopské kávy. Krátce před devátou se vrátili do svého pokoje. Na telefonu blikal vzkaz.

Remi si povzdechla: „Věděla jsem, že jsem na něco zapomněla: Nedala jsem Julianne čísla našich mobilů.“

Sam zavolal do hotelové zvukové schránky a přepnul na hlasitý odposlech. „Same, Remi, tady je Julianne. Je asi půl deváté. Pojedu domů a budu ještě pracovat odtamtud, ale hned zítra ráno v šest se do knihovny vrátím. Přijďte za mnou kolem osmé. Myslím, že jsem něco objevila.“

KAPITOLA 24

KONGRESOVÁ KNIHOVNA

V sedm čtyřicet pět dorazili ke vchodu pro odbornou veřejnost, ukázali muži z ostrahy propustky a on je odvedl do oddělení zvláštních sbírek v prvním patře. Prošli dveřmi a našli Julianne Seversonovou sedět u počítače s hlavou opřenou o stůl. Měla na sobě stejné šaty jako včera.

Když za nimi dveře hlasitě zaklaply, napřímila se a rozhlédla. Uviděla je, několikrát zamžikala, aby se probrala, a pak se na ně usmála. „Dobré ráno!“

Remi vyjekla: „Ach, Julianne, prosím neříkejte, že jste vůbec nejela domů.“

„Už jsem se chystala. Vážně, ale pak jsem narazila na jednu stopu, ta vedla k další a ta k jiné… Však víte, jak to chodí.“

„Víme,“ ujistil ji Sam. „A jestli vám to pomůže, přinesli jsme vám tu největší a nejsilnější kávu od Starbucks a preclíčky se sýrem.“

Zvedl krabici. Seversonová radostně vykulila oči.

———

Poté, co vypila polovinu kávy a snědla většinu preclíků, si otřela rty, prohrábla vlasy a přisedla si k monitoru k Samovi a Remi. „Hned se cítím lépe,“ poznamenala. „Díky.“ K ruce si vzala plátěné desky s množstvím vytištěných stránek a blok se spoustou popsaných listů.

„Než tu skončíme, pochopitelně vám vytisknu veškeré materiály, které najdeme, prozatím vás tedy seznámím jen s tím nejzajímavějším.

Dobrá zpráva je, že všechno, co jsem našla, bylo již dávno odtajněno a je nyní volně přístupné. Strávila jsem noc spojováním indicií, šla jsem do soukromých archivů, univerzitních serverů, k dokumentům ministerstva obrany a námořnictva, do záznamů tajných služeb, probrala jsem příslušnou literaturu faktu a odborné časopisy… Na co si vzpomenete, to jsem prohlédla.“

„Jsme jedno velké ucho,“ prohlásil napjatě Sam.

„Nejdřív vám ukážu svůj obrázek Blaylocka. A řekněte mi, jestli se shoduje s tím vaším.“

Vytáhla ze složky položené u lokte fotografii a posunula ji po stole k nim. Remi měla ve svém iPhonu oskenovanou verzi

Blaylockovy

fotografie,

kterou

objevili

v

bagamoyském muzeu. Na té od Seversonové byl vysoký muž se širokými rameny okolo dvaceti, na sobě měl uniformu důstojníka Unie. Sam a Remi fotografie srovnali.

Sam řekl: „To je on. Na té naší je starší, trochu prošedivělý a ošuntělý, ale jde o stejného člověka.“

Seversonová přikývla a vzala si fotografii zpátky. „Muž, kterého znáte jako Winstona Lloyda Blaylocka, se ve skutečnosti jmenuje William Lynd Blaylock, narodil se v Bostonu v roce 1839, jako devatenáctiletý absolvoval Harvard o dva roky dřív než ostatní a získal diplom z matematiky, konkrétně z topologie.“

„A to je co?“ zeptala se Remi.

Sam odpověděl: „Prostorová geometrie, zakřivené povrchy, deformace prostoru. Móbiova páska je dobrý příklad.“

„Takže nepřekvapuje, že měl slabost pro Fibonacciho zlatou spirálu. Promiňte, Julianne, pokračujte.“

„Měsíc poté, co absolvoval, ho najalo ministerstvo obrany.“

„Jako šifranta,“ odhadla Remi.

„Správně. Podle všeho byl Blaylock génius. Fenomén.“

Sam s Remi si vyměnili pohled. Vzhledem k odkazům na Fibonacciho posloupnost a zlatou spirálu, které našli v Blaylockově deníku, je napadlo, jestli tam toho není víc, než co vidí běžné oko. Totiž skryté zprávy nebo kódy. Během let se naučili hodně o lidech, kteří ukrývají nebo naopak hledají poklady, ale jedno pravidlo platilo vždy: Podniknou i to nejnemožnější, aby utajili svou posedlost před zvědavýma očima. Pokud to platí i v Blaylockově případě, nejspíš by použil metodu, kterou zná nejlépe, matematiku a topologii.

Seversonová pokračovala: „Pár dní poté, co byl v dubnu roku 1861 napaden Fort Sumner, Blaylock dal výpověď a vstoupil do armády Unie. Po úvodním výcviku se stal podporučíkem a okamžitě se vrhl do válečné vřavy, v červenci a srpnu bojoval v několika bitvách: Rich Mountain, Carriclt’s Ford, první Bull Run. Zjevně dokázal, že není jen obyčejný suchý vědec-matematik. Povýšili ho na poručíka a dostal mnoho medailí za statečnost.

Následující jaro v roce 1862 byl převelen k Loudounským rangerům a sloužil pod Samuelem Meansem a ten podléhal přímo tajemníkovi ministerstva obrany Edwinu Stantonovi. Same, jak jste se už zmínil, Loudounští rangeři odpovídali moderním zvláštním jednotkám.

Operovali v malých oddílech za nepřátelskými liniemi, živili se tím, co našli, prováděli nájezdy, sabotáže a výzvědnou činnost. Byli to pořádně tvrdí chlapi.

Krátce předtím, než rangery v roce 1864 absorbovala pravidelná armáda, tajemník Stanton převedl Blaylocka a pár dalších do tajné služby. Pár měsíců nato se Blaylock objevil v Liverpoolu v Anglii, kde pod jménem Winston Lloyd Babcock pracoval v utajení pro muže jménem Thomas Haines Dudley.“

Sam dodal: „Lincolnův šéf špionáže.“

„Znáte ho?“ zeptala se Seversonová.

„Přečetl jsem pár knih, kde se o něm psalo. Vzpomínám si, že to byl kvaker. Konzul v Liverpoolu. Řídil síť tajných agentů v Británii.“

Seversonová doplnila: „Měl téměř stovku agentů a všichni byli odhodlaní zastavit dodávky zásob z Velké Británie Konfederaci. Zatímco Anglie během války oficiálně zachovávala neutralitu, bylo v ní velké množství sympatizantů s Jihem, a to jak ve vládě, tak i mezi veřejností. Zkusíte hádat, jaký byl Blaylockův základní úkol?“

Odpověděla Remi; ona i Sam dokázali číst mezi řádky.

„Sabotovat obchodní lodě sloužící konfederačnímu námořnictvu,“ řekla.

„Znovu správně,“ přikývla Seversonová. „Blaylock vedl zvláštní buňku, která se soustředila na loď jménem Sea King – později známou jako konfederační plavidlo Shenandoah.“

„Tu, která unikla,“ dodal Sam. „A nejen to, příštích devět měsíců strávila tím, že potápěla unionistické obchodní lodě až do konce války.“

Seversonová navázala: „Pro Blaylocka to znamenalo osobní i profesionální pohromu.“

„Profesionální?“ opáčil Sam. „Dostal důtku? Uvolnili ho ze služby?“

„O tom jsem nenašla žádný důkaz. Vlastně spíš naopak.

Thomas Haines Dudley byl Blaylockův horlivý zastánce.

Napsal na něj pár zanícených pochvalných hlášení. V roce 1864 poslal dopis šéfovi tajné služby Williamu Woodovi, kde nazval Blaylocka ‚jedním z nejlepších agentů, kterým jsem měl tu čest kdy velet‘. Spíš mám podezření, že Blaylock prostě vzal své selhání natolik osobně, že to pak ovlivnilo jeho práci. O dva týdny později nastoupil na loď, která ho měla odvézt domů. Když tam doplul, zjistil, že jeho žena Ophelia zemřela dřív, než se k ní dostal. Ironií osudu ji zabila při nájezdu banda konfederačních záškodníků známá jako Mosbyho rangers, jedna z těch, proti kterým Blaylock přímo bojoval během služby u Loudounských rangers.“

„Panebože,“ zašeptala Remi. „Chudák. A víme, jestli Ophelii zabili záměrně? Přepadli ji Mosby a jeho muži kvůli jejímu manželovi?“

„Zdá se, že ne. Podle všeho jen byla ve špatnou dobu na špatném místě.“

„Takže se Blaylock vrátil domů nejen s hanbou, ale navíc zjistil, že láska jeho života je mrtvá,“ prohlásil Sam.

„Remi, začínám si myslet, že ta malárie byla jen důsledek jeho psychických problémů.“

„Souhlasím. Bylo by to pochopitelné.“

„Stejně jako jeho obsesivní povaha,“ dodala Seversonová. „Selma mi odmailovala obrázek té lodi.

Přejmenovat loď po ženě… To je důkaz skutečné lásky.“

Remi se zeptala: „Julianne, měli ti dva děti?“

„Ne.“

„A co se dělo po jeho návratu domů?“

„Není toho moc. Našla jsem o něm jen jeden zápis. V

roce 1865 ho zaměstnala nově založená škola s názvem Massachusettský technologický institut. Zdá se, že se Blaylock vrátil k civilnímu životu jako učitel matematiky.“

„Až do března roku 1872, kdy se objevil v Bagamoyu.“

„A čtyři roky poté, co byla Shenandoah prodána zanzibarskému sultánovi,“ připojila se Remi a pak sarkasticky dodala, „což je hodně zvláštní náhoda. Pokud se ovšem Blaylockův zármutek nezměnil v zuřivost.

Shenandoah mu unikla, když ji měl hlídat, a jeho manželka během té doby zemřela. Pokud byl skutečně nepříčetný, mohl za svou ztrátu vinit nějak přímo Shenandoah. Je to sice dost divoké, ale lidská mysl je plná záhad.“

„Možná máš pravdu. Mohl by nám na to odpovědět jedině Blaylock,“ prohlásila Seversonová. „Mohu vám však říct tohle: nemyslím, že by odjel do Afriky jen z rozmaru.

Podle mě tam byl vyslán.“

„A kým?“ zeptal se Sam.

„Tajemníkem ministra obrany Williamem Belknapem.“

———

Remi a Sam několik vteřin mlčeli, jak tu informaci zpracovávali. Sam nakonec řekl: „Jak tohle víte?“

„Nevím to jistě,“ odpověděla Seversonová. „Prozatím mám jen nepřímý důkaz, vycházím ze soukromé korespondence mezi Belknapem, tajemníkem námořnictva Georgem Robesonem a ředitelem tajné služby Hermanem Whitleyem.

V listopadu roku 1871 Whitley v dopise Belknapovi a Robesonovi cituje z hlášení tajné služby, které právě dostal.

Neuvádí zdroj, ale tři řádky z něj mě přímo praštily do očí.

První, výzvědná služba hlásí, že ‚domnělí apoštolové kapitána Jima kráčejí v jeho šlépějích‘; druhý, ‚náš muž na Zanzibaru nás pokládá za blázny‘; a třetí, ‚ze spolehlivého zdroje vím, že dané kotviště je často prázdné‘.“

Remi řekla: „Ten ‚náš muž na Zanzibaru‘ může být sultán Madžíd II.“

„A ‚kapitán Jim‘ může být kapitán Shenandoah James Waddell,“ dodal Sam. „Zajímavá je volba slov, která Whitley použil: ‚apoštolové‘. Člověk jako on by se nedostal až na svůj post, kdyby dokonale neovládal nuance jazyka.

Apoštol je oddaný stoupenec, někdo odhodlaný následovat příklad svého vůdce. A to prázdné kotviště…“

„Může se to týkat místa, kam sultán zřejmě odstavil nově přejmenovanou El Madžídí,“ řekla Remi.

„Souhlasím.“

„Je toho ještě víc,“ navázala Seversonová. „V dopise o pár dní později Belknap a Robeson svorně povzbuzují Whitleyho, aby kontaktoval ‚našeho kvakerského přítele‘ – předpokládám, že Thomase Hainese Dudleyho, a zeptal se ho, jestli by neměl nějaké agenty, kteří by mohli prozkoumat ‚dotyčné plavidlo‘. A šest týdnů nato jim Whitley odpověděl. Podle ‚kvakerského zdroje‘ bylo dotyčné plavidlo zpozorováno, ale ne ve svém kotvišti. Bylo v Dáresalámu, kde se vracelo do přístavu, a cituji, ‚plně vybavené pro plachty, parní pohon i děla a s posádkou zkušených námořníků bělošského původu‘.“

Sam s Remi deset vteřin mlčeli. Nakonec Sam řekl: „Pokud si nenamlouvám něco, co není, tak podle mě ti ‚apoštolové‘ kapitána Waddella jsou nová posádka Shenandoah, připravená na válku.“

„A to nejlepší teprve přijde,“ prohlásila Seversonová.

„Ve stejném dopise Whitley informuje Belknapa a Robesona, že poručil kvakerovi, Dudleymu, vyslat nejlepšího muže, aby prozkoumal situaci v Dáresalámu.“

„A my víme, koho Dudley pokládal za svého nejlepšího agenta, Blaylocka.“

„Který přijel do Bagamoya o pár měsíců později,“

dodala Remi.

„Zdá se, že všechno sedí, ale jak jste sama řekla, Julianne, zatím jde jen o nepřímé důkazy.“

„Ještě jsem neskončila s tříděním všech dopisů, ale prozatím alespoň znám někoho, kdo by nám mohl pomoci.

Co byste vy dva řekli na výlet na jih do Georgie?“

KAPITOLA 25

SAVANNAH, GEORGIA

Poté, co si vyslechli zbytek prezentace Julianne Seversonové a její návrh, kde by mohli odhalit další část Blaylockova příběhu, zamluvili si Sam s Remi polední let z Dullesova letiště. V Savannah přistáli krátce po třetí hodině.

Zatímco Sam stál u pokladny Hertze a domlouval pronájem auta, Remi kontrolovala hlasovou poštu. Sam k ní došel s klíčky v ruce.

„Selmě dnes ráno dovezli zvon,“ ohlásila mu Remi.

Sam se usmál a úlevně si oddechl. „Musím se přiznat, že po tom, čím vším jsme si museli projít, abychom ho získali, jsem napůl čekal, že vypadne z letadla a utopí se v oceánu.“

„Já taky. Selma vzkazuje, že dorazil ve výborném stavu.

Už volala Dobovi; jede si pro něj.“

Alexandru Dobo, dával přednost tomu, aby ho ostatní oslovovali příjmením, byl surfařem a plážovým povalečem na plný úvazek a částečně i expertem na restaurování a spřízněnou duší při projektech přesahujících jejich odborné znalosti. Jakožto bývalý kurátor rumunské Ovidiovy univerzity architektury, katedry restaurování a konzervace, a hlavní konzultant Rumunského námořního muzea v Konstantě, Muzea národních dějin a Archeologického muzea se Dobo ještě nesetkal s artefaktem, který by nedokázal restaurovat.

A protože Selma pocházela ze země sousedící s Rumunskem, z Maďarska, vzpomínali rádi s Dobem na své „staré vlasti“ a hádali se o ně spolu.

„Říkala, že na něm Dobo začne pracovat už v noci,“

dodala Remi.

„Copak, špatné vlny na surfování?“

„Příšerné.“

„A jak pokročili s deníkem?“

„Zmínila se jen, že na ‚něm dělají‘.“

V Selmině slovníku to znamenalo pomalý, ale stálý pokrok, který by neměli rušit dalšími dotazy.

„Také se zmínila o zlaté spirále a Fibonacciho posloupnosti. Obojí se všude opakuje. Jako nějaká mantra.

Blaylock byl zajímavý muž.“

Sam zacinkal klíčky a vyzval ji: „Vydáme se na cestu.“

„V čem pojedeme?“

„V Cadillacu Escalade.“

„Same…“

„Hybridním.“

„Tak dobře.“

———

Pro Sama a Remi ztělesňovala Savannah jižanský šarm a historii, čišely z každé ulice lemované duby a tilandsiemi; z náměstí s rozkvetlými třešněmi a z pečlivě udržovaných památníků; visely z balkonů a kamenných zdí v podobě hortenzií a zimolezů a dýchaly z fasád sloupových plantážnických domů v novořeckém a novoklasicistním slohu. Dokonce i cvrkot cikád patřil ke kouzlu Savannah.

Vlastně to byla jejich láska k tomuto městu, co je přinutilo přijmout bez váhání nabídku Seversonové na takový výlet.

Když zkusili vyzvědět něco bližšího, knihovnice se jen pousmála a řekla: „Myslím, že tam najdete něco dost povědomého.“

———

Přes spalující horko nechali tónovaná okénka escalade stažená, aby se mohli kochat výhledem. Remi se zeptala, přidržujíc si jednou rukou povlávající plážový klobouk: „A kam přesně vlastně jedeme?“

„Do Whitakerovy ulice poblíž Forsythova parku. Myslím, že je to hned u Heywardova domu.“

Bývalé letní sídlo plantážníka a jednoho ze signatářů Vyhlášení americké nezávislosti Heywarda bylo jen jednou z mnoha památek v historické čtvrti Blufftonu, zapsané do seznamu národních památek. Procházka Blufftonem znamenala procházku dějinami.

Zaparkovali na východní straně Forsythova parku pod košatým dubem a ušli jeden blok na jih, až dorazili k hnědošedému domu s tmavě zelenými okenicemi. Sam zkontroloval adresu na papírku, který jim dala Seversonová.

„To je ono.“

Nad hlavním schodištěm visel ručně malovaný vývěsní štít, na němž bylo krasopisně vyvedeno: MUZEUM A GALERIE SLEČNY CYNTHIE.

Když stoupali po schodech, zvedl z rohožky hlavu vyzáblý coonhound s bílým čenichem, jednou zavyl a pak se opět uložil ke spánku.

Dveře se otevřely a objevila se v nich seschlá žena v bílé sukni a růžové blůzce, zůstala stát na zápraží. „Dobré odpoledne, lidičky,“ pozdravila je unyle zpěvavým georgijským dialektem.

„Dobré odpoledne,“ odpověděla Remi.

„Tady Bubba je lepší než domovní zvonek.“

„Je vážně dobrý,“ pochválil psa Sam.

„No jistě, bere svou práci vážně. Pojďte, prosím, dovnitř.“

Odsunula zástrčku na rámu s ochrannou sítí proti hmyzu a pootevřela ho na pár centimetrů. Sam ho otevřel naplno a vešli s Remi dovnitř.

„Jsem slečna Cynthia,“ řekla žena a podala jim ruku.

„Remi –“

„Fargová, ano. A vy budete pan Sam Fargo.“

„Ano, madam. Odkud znáte naše –“

„Julianne mi řekla, ať vás očekávám. A nechodí sem moc návštěvníků, takže jsem ani nemusela hádat. Jen pojďte dál, právě vařím čaj.“

Vratkým, ale přesto svým způsobem elegantním krokem je odvedla do místnosti, kterou mohli popsat jen jako salonek. Těžký, bohatě vyřezávaný nábytek, krajkové záclonky, sametové čalouněné pohovky a křesílka působily jako vystřižené z Jihu proti Severu.

Sam se zeptal: „Slečno Cynthie, jak jste se s Julianne seznámily?“

„Jednou ročně se snažím zajet si do Washingtonu. Miluji jeho historii. Při jednom takovém výletě jsem se před pěti lety potkala se slečnou Julianne. Myslím, že shledala mé dotěrné otázky roztomilými, a tak jsme zůstaly ve spojení.

Kdykoli najdu nějaký nový kousek, který nedokáži určit, zavolám jí o radu. A byla už i za mnou na návštěvě. Teď mě omluvte, půjdu nalít čaj.“ Zmizela za dalšími dveřmi a za dvě minuty se vrátila. „Už se louhuje. Zatímco budeme čekat, ukážu vám to, nač jste se přijeli podívat.“

Odvedla je ze salonku přes vstupní halu krátkou chodbou k dalším dveřím, za kterými byl zářivě bíle natřený slunečný pokoj.

„Vítejte v Muzeu a galerii slečny Cynthie,“ pronesla.

Podobně jako v Mortonově muzeu a obchodu s kuriozitami v Bagamoyu, i zde slečna Cynthia nashromáždila množství artefaktů, všechny se vztahovaly k občanské válce, od kulek do mušket a pušek až po výložky uniforem a fotografie.

„Všechno jsem sehnala vlastníma rukama,“ řekla hrdě slečna Cynthia. „Na bitevních polích, v garážích a na bleších trzích… Byli byste překvapeni, co všechno dokážete objevit, když víte, co hledáte. Božínku, to znělo náramně moudře, že?“

Sam a Remi se rozesmáli. Remi řekla: „To tedy ano.“

„Jak stárnete, začnou se vám ty kousky hromadit. No, později se tu můžete jaksepatří porozhlédnout, ale teď bych vám chtěla ukázat tohle.“

Slečna Cynthia prošla pokojem k severní zdi, zakryté od podlahy ke stropu zarámovanými fotografiemi a obrázky.

Zastavila se před ní s našpulenými rty a přejížděla po nich sem a tam zrakem.

„Á, tady jste.“

Docupala do rohu, natáhla ruku a sundala fotografii v černém rámečku deset na patnáct centimetrů. Došourala se zpět a podala ji Samovi.

Zrnitý snímek ukazoval zakotvenou třístěžňovou dřevěnou loď.

„Proboha,“ vydechla Remi. „To je ona.“

„Remi, podívej na tohle.“ Sam přiblížil fotografii víc k očím.

V pravém dolním rohu stálo vybledlým inkoustem jediné slovo: Ophelia.

———

O pět minut později zpět v salonku a s šálky čaje v rukou stále ještě ohromeně hleděli na fotografii. Sam ze sebe vysoukal: „Jak jste…? Odkud…?“

„Ta Julianne má ale paměť, myslím, že se tomu říká eidetická.“

„Fotografická paměť.“

„Ano. Strávila v mém muzeu celé hodiny. Dnes ráno mi mailem poslala kresbu tužkou a požádala mě, abych ji srovnala se svou fotografií. Předpokládám, že ji měla od vás, že?“

„Něco nám říká, že je spíš vaše než naše,“ namítla Remi.

Slečna Cynthia se usmála a mávla rukou. „Řekla jsem Julianne, že by ty dvě mohly být dvojčátka, tedy až na různé techniky. A totéž platí o tom nápisu dole.“

„Ophelia.“

„Ano. Bohužel jsme o ní skoro nic dalšího nezjistili.“

„Co prosím?“ zarazil se Sam.

„Omlouvám se. Trochu předbíhám. Víte, William Lynd Blaylock byl totiž můj pra-pra-pra, nejsem si jistá, kolik pra-, ale byl to můj strýc.“

Slečna Cynthia se sladce usmála a usrkla čaje.

Sam s Remi si vyměnili pohled. Remi zamyšleně našpulila rty a pak řekla: „Takže jste Blaylocková?“

„Ach, ne, ne. Jsem Ashworthová. Stejně jako Ophelia, dokud se neprovdala za Williama. Poté, co byla teta Ophelia zabita, má pra-pra, má prababička Constance se dál stýkala s Williamem. Nikdy nešlo o víc než přátelství, to je jasné, ale mám za to, že si i tak byli dost blízcí. Často jí psal, začalo to pár měsíců poté, co se vrátil z Anglie, a pokračovalo až do konce. Zhruba do roku 1883.“

„Do konce?“ opáčil Sam. „Myslíte do jeho smrti?“

„No, vlastně nevím. Ve skutečnosti nikdo neví, co se s ním stalo. Mluvím jen o jeho posledním dopise, který poslal babičce Constanci.“ Slečně Cynthii se rozzářily oči.

„Božíčku, byly jich tucty s těmi nejkrásnějšími známkami a razítky z celého světa. Byl velice výstřední. Stále podnikal nějaké výpravy a dobrodružné podniky. Jak jsem pochopila, babička Constance se obávala, že je tak trochu na hlavu.

Proto brala všechny jeho historky s rezervou.“

„Zmínila jste se o dopisech,“ nadhodila Remi. „Ještě je máte –“

„Ale ovšem. Jsou ve sklepě. Chtěli byste se na ně podívat?“

Sam se ani neodvažoval promluvit, jen němě přikývl.

Následovali ji přes kuchyň a pak až u zadních dveří po úzkém schodišti dolů. Sklep byl podle očekávání temný a zatuchlý se zdmi z hrubých kamenů a popraskanou cementovou podlahou. Slečna Cynthia využila světla dopadajícího sem schodištěm z přízemí a nahmatala vypínač. Uprostřed sklepa se matně rozzářila jediná šedesátiwattová žárovka. Podél stěn a všude po podlaze se přes sebe kupily lepenkové krabice všech velikostí a tvarů.

„Nevidíte tu někde tři krabice od bot?“ zeptala se slečna Cynthia. „Vedle krabice od vánočního stromku?“

„Ano,“ odpověděl Sam.

„Tak v nich jsou.“

Po návratu s kořistí do salonku Sam s Remi krabice otevřeli a s velkou úlevou ocenili, že jsou dopisy rozděleny do balíčků a pečlivě uschované do čtyřlitrových neprodyšně uzavíratelných plastových sáčků.

Sam zajásal: „Slečno Cynthie, jste naše hrdinka.“

„Nesmysl. Ale mám jednu podmínku,“ řekla přísně.

„Posloucháte dobře?“

„Ano, madam,“ pospíšil si Sam.

„Dobře o ně pečujte, a až skončíte, zase mi je přineste.“

„Tomu nerozumím,“ zajíkla se Remi. „Copak nám dovolíte –“

„Ovšem. Julianne mě ujistila, že jste slušní lidé. Prý se snažíte zjistit, co se stalo strýčkovi Blaylockovi v Africe – nebo kde vlastně skončil. V naší rodině je to záhada už celých sto dvacet sedm let. Bylo by milé ji vyřešit. A protože jsem už stará na takové dobrodružství, alespoň si ho budu moci pak poslechnout od vás. Pokud mi slíbíte, že se vrátíte a všechno mi hezky povíte.“

„Slibujeme,“ prohlásil slavnostně Sam.

KAPITOLA 26

LA JOLLA, KALIFORNIE

„Pete, Wendy, odneste to do krypty a co nejrychleji roztřiďte,“ řekla Selma. Posunula krabice od bot přes pracovní stůl a její asistenti je zvedli a zmizeli v archivu.

Sam a Remi nevěděli, v jakém jsou Blaylockovy dopisy stavu, a tak odolali pokušení otevřít sáčky, ve kterých byly zabaleny, ještě před příjezdem domů.

„Vypadá to na plodný výlet,“ prohodila Selma.

„O to se postarala hlavně vaše přítelkyně Julianne,“

poznamenala Remi.

„Řekněte mi něco, co nevím. Kdyby mě někdy srazil autobus, volejte jako náhradu nejdřív ji.“

„Předtím, než zavoláme záchranku, anebo až potom?“

vyzvídal Sam.

„Vy jste ale vtipálek, pane Fargo. Ta paní Ashworthová… vypadala solidně?“

„Naprosto,“ ujistila ji Remi. „S Blaylockovým deníkem a Mortonovou biografií rozhodně budeme schopni prokázat pravost těch dopisů, anebo naopak, že jsou to padělky.“

Selma přikývla. „Než je Pete a Wendy připraví, nechcete se podívat, jak jsme pokročili s deníkem?“

„Nemůžeme se dočkat,“ přikývl Sam.

Všichni tři se posadili k pracovnímu stolu k nejbližšímu LCD monitoru a Selma se dálkovým ovládáním připojila na jejich server. Našla daný soubor a dvakrát na něj klikla.

Rozbalil se na ploše:

„Páni,“ vydechl Sam. „To je něco. Buď jde o dílo génia, anebo blázna.“

„Anebo někoho, kdo dokáže snít s otevřenýma očima,“

dodala Remi. „Ale v tomhle ohledu mi Blaylock nepřijde jako blouznivec. Psychologicky patřil do typu A, ještě než byla ta typologie zavedená.“

Selma řekla: „Tohle je celkem typická stránka. Na některých jsou jen zápisky, ale většinu tvoří směs poznámek a kreseb, dílem načrtnutých od ruky, dílem podle šablon nebo s rýsovacími pomůckami.“

„Ten obrázek vlevo nahoře je zjevně mapa nakreslená od ruky,“ poznamenal Sam. „Pak je tu text uprostřed… ‚Velký zelený pták s drahokamy.‘ Napravo další text, nemohu ho přečíst, a potom geometrické symboly v rohu. Zkoušela jste text zvětšit?“

Selma přikývla. „Nasadila jsem na to Wendy, umí s grafikou hotová kouzla. Ale čím víc to zvětšíme, tím je rozmazanější.“

„A co pravý dolní roh? „Stojí tam ‚Orizaga‘? Selmo, už jste se s tím setkala?“

„S tím jménem? Mnohokrát.“

Remi vstala a naklonila se blíž k monitoru. „Uprostřed, vlevo a vpravo… ‚Leonardo lhář‘ a ,63 velkých mužů‘.

Mezi nimi čísla… ,1123581321’. Vypadá to na šifru.“

„A dole je jasně nějaký pták,“ připojila se Selma.

„Že by ten ‚velký zelený pták s drahokamy‘?“ navrhla Remi.

„Možná. A pokud jde o ty dvě kresby uprostřed, tu, co vypadá tak trochu jako jeskynní malba a oblouk pod ní – vyskytují se ještě na desítkách a desítkách dalších stránek.“

Všichni tři na chvíli ztichli a pár minut se jen dívali na obrazovku. Sam přimhouřil oči, vstal, přistoupil blíž a poklepal na číselný sled, o kterém se zmínila Remi. „Musím být asi unavenější, než jsem si myslel,“ řekl. „Tahle čísla tvoří Fibonacciho posloupnost.“ Když si uvědomil, že manželka nesdílí jeho vášeň pro matematiku, pustil se do vysvětlování: „Když se sečtou, součet prvních dvou se rovná třetímu. Součet třetího a čtvrtého pátému a tak dále.“ Vrátil se k pracovnímu stolu a napsal na papír: 1 + 1 = 2

1 + 2 = 3

2 + 3 = 5

3 + 5 = 8

„Teď už chápete princip,“ dodal. „Je to také základ toho, co se označuje jako zlatý řez nebo zlatá spirála, nebo dokonce přímo Fibonacciho spirála. Ukážu vám to.“ Sedl si k jednomu z dalších počítačů, rychle zapátral na Googlu a dvakrát klikl na odkaz. Rozbalil se na obrazovce: „Prostě stačí udělat z jakýchkoli sousedících Fibonacciho čísel mřížku a spojit ji křivkou,“ vysvětlil Sam.

„První čtverec může mít centimetr nebo metr čtvereční. To je jedno.“

„Přesně takový obrazec se objevuje i na stránkách deníku,“ upozornila Remi. „Fibonacciho spirála.“

Sam přikývl. „Alespoň její část. Tato spirála je jádrem mnoha teorií o posvátnosti geometrie. Najdete ji v přírodě – ve tvaru ulit, pupenů květin. Staří Řekové ji hodně využívali v architektuře. Dokonce i weboví designéři a umělci pracující s počítačovou grafikou podle ní rozvrhují svá díla.

Existují vědecké studie dokazující, že právě zlatá spirála nejvíc lahodí oku. A nikdo přesně neví proč.“

„Otázkou je,“ namítla Remi, „proč jí byl tak posedlý i Blaylock? K čemu se ještě dá použít, Same?“

„Vlastně ke všemu, co nějak souvisí s geometrií. Četl jsem, že NSA používá Fibonacciho posloupnost a spirálu v kryptografii, ale neptejte se mě jak. To daleko přesahuje mou odbornost. Selmo, opakují se v deníku i jiné obrazce?“

Selma místo odpovědi zvedla telefon a zavolala do krypty. „Pete, vzpomínáš si na obrázek dvanáct alfa čtyři?

Správně, to je on. Kolikrát se zatím opakuje? Už jsi to zdigitalizoval? Dobrá, ulož to na server, ano? Chci to ukázat panu a paní Fargovým. Počkám.“ Po chvilce: „Děkuji.“

Selma zavěsila, chopila se dálkového ovládání a proklikala se k adresáři souboru na serveru. „Obrazec, který jsme pojmenovali dvanáct alfa čtyři, se zatím opakuje devětkrát, většinou v poznámkách, ale někdy i jako hlavní.

Tady je. Wendy začarovala a vynesla ho ze stránky. Stále je ještě dost nejasný.“ Na monitoru Selma posunula kurzor na odkaz a dvakrát klikla. Obrázek se zvětšil: „Vypadá jako lebka,“ nadhodil Sam.

„To je i můj názor,“ přikývla Selma.

Sam pohlédl na Remi zírající na obrázek s přimhouřenýma očima a hlavou na stranu. Řekl: „Remi…

Remi…“

Zamrkala a podívala se na něj. „Ano?“

„Tenhle tvůj výraz znám. Copak tě napadlo?“

Neodpověděla, jen nepřítomně potřásla hlavou. Beze slova vstala, přešla k jinému počítači a posadila se k němu.

Začala psát na klávesnici. Aniž by se obrátila, řekla: „Měla jsem na moment déjávu. Co jsme narazili na Riveru a jeho muže, pořád mi vrtají hlavou jejich jména. Proč aztécká jména? Myslela jsem, že je to jen taková výstřednost.

Chodila jsem semestr na přednášky o nejstarších dějinách Střední Ameriky a vím, že jsem ten obrázek už někde viděla.“ Klepla ještě na několik kláves. A zamumlala: „Tady jsi…“

Otočila se v křesle a ukázala na obrazovku. „Nazývá se miquiztli. V nahuatlu, aztéčtině, znamená smrt.“

KAPITOLA 27

„To je zlověstné víc než jen trochu,“ prohlásil Sam po chvíli. „Také se zdvojoval jako symbol pro posmrtný život.

Všechno závisí na kontextu. Selmo, máme ještě další?“

„Ano, tři.“ Selma je zobrazila na monitoru: Remi se na ně pár okamžiků dívala a pak řekla: „Máme i obrázky, které se dají použít pro srovnání?“ Selma zvedla telefon, aby to prověřila.

Remi pokračovala: „Pokud se nemýlím, jsou všechny také aztécké. Ten první je tecpatl, představuje křesací kámen nebo obsidiánový nůž; prostřední je cipactli neboli krokodýl; poslední pak xochitl čili květina. Zastupuje poslední den dvacetidenního měsíce.“

Sam se zeptal Selmy: „A byly také izolované jako ten první? Žádné poznámky nebo vysvětlivky?“

Selma už dotelefonovala. „Žádné. Wendy právě nahrává na server jejich zřetelné obrázky.“ Selma se pomocí šipky kurzoru vrátila k původním souborům s obrázky a hledala, dokud nenašla nové.

Byly nazvané Pazourek, Krokodýl a Květina: „Podle mě vypadají stejně,“ prohlásila Remi.

„Podle mě taky,“ připojil se Sam. „Remi, všechny patří do mayského kalendáře, že ano? Možná by bylo užitečné podívat se na něj vcelku.“

„Mám ten, který mi stáhla Remi,“ řekla Selma.

Přeskrolovala přes obrazovku, našla správný soubor a dvakrát na něj klikla:

„No, tomu říkám kalendář,“ zamumlal Sam. „Jak se v něm pro všechno na světě dokázali vyznat?“

„Jen trpělivost, zkusím to,“ odpověděla Remi.

„Symboly, které jsme doteď našli, patří všechny na prstenec měsíců. To je ten čtvrtý od kraje.“

„Už se nedivím, že je ten z Mexico City tak veliký.

Kolik vlastně přesně měří?“

„Tři a půl metru v průměru a metr dvacet na výšku.“

„Aby se tam všechno vešlo, ani nemůže být menší. Je fascinující.“

„A ještě víc, když si uvědomíš, že je víc než pět set let starý. A tři sta let strávil pohřbený pod hlavním náměstím.

Dělníci ho objevili při opravě katedrály. Jde o jeden z posledních pozůstatků aztécké kultury.“

Všichni tři se na chvíli ponořili do mlčení.

Selmin mobil zazvonil. Přijala hovor, chvíli poslouchala a pak řekla:

„Budeme tady. Přineste ho k bočnímu vchodu. Pošlu k vám Petea.“ Zavěsila a obrátila se k Samovi a Remi: „Dobo je na cestě se zvonem.“

„To bylo rychlé,“ prohodila Remi. „Připadá mi, že je Štědrý den,“ zakřenil se Sam.

———

O dvacet minut později Pete Jeffcoat a Dobo otevřeli boční dveře pracovního sálu, jeden táhl, druhý tlačil klec z dřevěných trámků na kolečkách vysokou až k hrudi; uvnitř visel zvon z Shenandoah. Až na několik tmavých skvrn byl nános špíny a vilejšů pryč, očištěný Dobovými kouzly.

Bronzový plášť se ve světle halogenových stropních světel v místnosti lákavě leskl.

Dobo v džínové kombinéze a bílém tričku s rukama v bok přehlížel své dílo. „Hezké, co?“

„Nádherná práce, Dobo,“ pochválil ho Sam.

Kdyby se tak často a mile neusmíval, vypadal by Alexandru Dobo s holým temenem a hustým zplihlým knírem dost zlověstně. Jak Remi kdysi poznamenala, je to kozák ztracený v čase.

„Děkuji ti, příteli,“ poplácal Sama po zádech. Sam se zapotácel a udělal úkrok, aby neztratil rovnováhu, a pak ještě jeden, dál od Doba. „Viděl jsi ho uvnitř?“ zeptal se Rumun. „Podívej se dovnitř! Pjotře, pomoz mi.“

Dobo s Petem sundali zvon z háku, zvedli ho, obrátili vzhůru a pak znovu zasadili do klece. „Podívejte se, podívejte!“

Sam, Remi a Selma přistoupili blíž a nahlédli dovnitř zvonu. Remi jen vzdychla. Po chvíli Sam pronesl: „Kéž bych mohl říct, že mě to překvapilo.“

„Nápodobně,“ přidala se Remi.

Do bronzového vnitřního pláště byly nahodile vyryty desítky, možná stovky symbolů podobající se aztéckým.

Po několika vteřinách Sam zamumlal: „Vítejte v Blaylockově bláznivém vlaku.“

———

Sam s Remi shromáždili svůj tým okolo pracovního stolu a příštích několik hodin za pomoci dvou rodinných porcí pizzy ze Sammyho tábornické pizzerie řešili poodhalenou záhadu. Shodli se, že jádro problému se dá shrnout do dvou otázek:

1.

Zpochybňuje

Blaylockova

zjevná

duševní

nevyrovnanost všechno, co zatím objevili?

2.

Honili se Rivera a jeho lidé za vzdušnými zámky pod Blaylockovým vlivem, anebo mají i jiná vodítka?

Rivera očividně pátral po něčem ukrytém nebo se snažil cosi ukrýt, něco nejspíš spojeného s Aztéky.

Pete Jeffcoat řekl: „Jestli máte pravdu a vážně pozabíjel ty turisty, tak to vypadá, že se snaží něco ukrýt. A nemůžu uvěřit, že by to on a jeho lidé dělali jen kvůli Blaylockovi.

Copak si o něm nekladli stejné otázky jako my?“

„Dobrá námitka,“ poznamenal Sam.

„V tom případě,“ připojila se Wendy, „možná Blaylock vůbec nebyl blázen; excentrik snad, ale na jeho posedlosti Aztéky něco bylo.“

„Stejně jako na jeho posedlosti tou lodí,“ dodala Selma.

Remi navázala: „Dobrá, vyjděme z toho. Nevíme, jak a proč, ale Blaylock začal být od jisté doby posedlý Shenandoah nebo El Madžídí a začal se zajímat o vše aztécké. Než ale pokročíme dál, musíme zjistit, kdy k tomu došlo a co to způsobilo.“

Sam se zeptal Petea a Wendy: „Jak jsme na tom s dopisy od slečny Cynthie?“

„Ještě hodinku nebo dvě a budeme je mít prohlédnuté,“

odpověděla Wendy. „A další dvě na naskenování a nastavení počítače na optické rozeznávání daného rukopisu.

Potom je zvládneme snadno roztřídit podle data a dokážeme v nich hledat klíčová slova.“

Sam se usmál. „Má tady někdo na večer nějaké plány?“

„Myslím, že teď už všichni,“ odpověděl Pete.

———

Remi, zvyklou na způsob, jakým její manžel uvažuje, ani nepřekvapilo, když se probudila a našla ho sedět na kraji postele s iPadem položeným na kolenou. Hodiny na nočním stolku ukazovaly 4:12. „Políbila tě múza?“ zeptala se.

„Přemýšlím o chaosu.“

„No, to vidím.“

„Většina matematiků v něj prostě nevěří. Vědí sice, že existuje, dokonce vznikla i teorie chaosu, ale podle mě všichni tajně věří v jakýsi prvotní řád. I když není nikde zřetelný.“

„To chápu.“

„Tak proč by se Blaylock namáhal a vyrýval dovnitř zvonu nazdařbůh aztécké symboly? A proč zrovna do zvonu?“ Remi řekla: „Předpokládám, že je to řečnická otázka.“

„Snažím se tomu přijít na kloub. Četla jsi tu básničku v Blaylockově deníku?“

„Ani nevím, že tam nějaká je.“

„Zrovna jsem ji objevil. Pete a Wendy ji právě stahují do počítače,“ vysvětlil Sam a zarecitoval: Do srdce lásky své já vepsal svoji oddanost Gyrare Engai svěřil jsem kroky své Shora, jak Zem se otáčí, můj den půlí Z modlících rukou můj den se čtvrtí, Gyrare jednou, gyrare dvakrát

Slova pradávných,

Slova otce Algarisma

„Na matematika to není špatné,“ poznamenala Remi.

„Zajímalo by mě, jestli použil zvon, protože na rozdíl od papíru něco vydrží. Anebo jestli ho vybral kvůli jeho tvaru.“

„Nějak ti nerozumím.“

„Jde o první verš básně, ‚Do srdce lásky své já vepsal svoji oddanost‘, se musí týkat jeho ženy, Ophelie, proto po ní přejmenoval El Madžídí“ Remi se dovtípila. „A lodní zvon se dá považovat za srdce lodi.“

„Správně. Teď druhý verš ‚Gyrare Engai svěřil jsem kroky své‘. Ve svahilštině je Engai jednou z výslovností masajského výrazu pro ‚Bůh‘ a gyrare je latinská podoba ‚prstence‘; synonymum pro vír nebo spirálu.“

„Anebo Fibonacciho spirály. Božího otisku v přírodě.“

„Přesně to mě napadlo. Blaylock se nechával spirálou vést. Když spojíme linie dohromady, možná dokážeme spojit Blaylockovy rytiny na zvonu s objektem jeho oddanosti, přímo posedlosti, a použít Fibonacciho spirálu jako dešifrovací klíč.“

„A protože v době, kdy tvořil nápisy, byla jeho žena už mrtvá a on našel Shenandoah, jeho ‚oddanost‘ se týkala už něčeho úplně jiného,“ prohlásila Remi. „A co ten prstenec?

Jak ten do všeho zapadá?“

„Podoba zlaté spirály.“

„Dobře.“

„Teď si ji v duchu přenes dovnitř zvonu, začni korunou a rozviň ji dolů a do šířky až k jeho ústům.“

Remi přikyvovala. „A tam, kde spirála protíná některý ze symbolů, znamená to…“ Zamračila se. „Co vlastně?“

„Nevím. Možná to nějak souvisí s posledními třemi verši básně. Ještě na tom pracuju. Jediné, co vím, je, že dvě nejčastěji se vyskytující kresby v jeho deníku jsou Fibonacciho spirála a aztécké symboly. A jestli něco skrývá, možná jsou právě ony klíčem k řešení.“

———

Vstali, uvařili si konvici kávy a sešli do pracovny. Selma spala v rohu na pohovce. Halogenová světla byla ztlumená.

Pete a Wendy seděli u pracovního stolu nad otevřenými notebooky a záře jejich monitorů jim osvětlovala obličeje.

„Nechcete kávu?“ zašeptal Sam.

Wendy se usmála, zavrtěla hlavou a kývla k hromádce prázdných plechovek Red Bull na stole.

„Už jsme skoro hotoví,“ ohlásil Pete. „Musí to být těmi uzavíratelnými sáčky. Jen hádám, ale řekl bych, že většinu času byly ty dopisy nějakým způsobem archivované a chráněné.“

„Zachránili jste je všechny?“ zeptala se Remi.

Wendy přikývla. „Až na sem tam pár nečitelných míst.

Budeme je mít do pár hodin kompletně načtené a roztříděné.“

„Sam dostal nápad a chtěl by ho prověřit,“ řekla Remi.

„Jsme jedno ucho,“ odpověděla Wendy.

Sam jim vysvětlil svou teorii. Pete s Wendy ji chvíli promýšleli a pak souhlasně přikývli. „Může být,“ prohlásil Pete.

„Souhlas,“ přidala se Wendy. „Blaylock byl matematik.

A ti milují řád v chaosu.“

Z druhé strany místnosti se ozval Selmin rozespalý hlas: „Co se děje?“

„Klidně spěte dál,“ řekla Remi.

„Pozdě. Už jsem vzhůru. Tak o co jde?“

Vstala z pohovky a došourala se ke stolu. Remi jí nalila šálek kávy a podala jí ho přes stůl. Sam pak Selme zopakoval svou teorii o spirále, zvonu a symbolech.

„Za pokus to stojí,“ souhlasila Selma. „Koruna zvonu je logické místo pro začátek spirály, ale jak zjistíme, jak má být strmá? A předpokládáte, že se rozvine a skončí v ústech zvonu na lemu. Ale co když ne?“

Sam se unaveně usmál. „Škarohlídko.“

———

Jejich skupinka se pustila do brainstormingu. První na seznamu úkolů byla otázka měřítka. Fibonacciho spirála se dá narýsovat libovolně velká. Pokud by ji Blaylock skutečně použil, jistě by nechal nějaký odkaz na rozpětí prvního závitu. Asi hodinu přicházeli s různými návrhy, dokud si neuvědomili, že takhle se nikam nedostanou.

„Může to být cokoli,“ prohlásil Sam a promnul si oči.

„Číslo, slovo, kresba…“

„Anebo něco, co jsme ještě neviděli,“ dodala Remi.

„Něco, co jsme přehlédli.“

Pete Jeffcoat sedící naproti vyčerpaně položil hlavu na stůl a opřel si o něj i ruce. Pravou zavadil o Blaylockovu vycházkovou hůl, ta se rozkutálela přes stůl a spadla na podlahu.

„Sakra!“ vyhrkl Pete. „Pardon.“

„Nic se nestalo.“ Sam si klekl, aby hůl zvedl. Srdce zvonu se uvolnilo z koženého úchytu a viselo na posledním poutku. Sam oba kusy přiložil k sobě. Pak se zarazil a podíval se na hlavici hole. Zamračil se.

„Same?“ ozvala se Remi.

„Potřebuju světlo.“

Wendy otevřela zásuvku a podala mu baterku. Sam ji zapnul a posvítil si na hlavici hole. „Je tu dutina,“ zamumlal.

„Potřebuju dlouhou pinzetu.“

Wendy ji našla a podala mu ji.

Sam ji dychtivě vsunul do otvoru, pár vteřin v něm tápal a pak začal něco vytahovat.

Objevil se konec pinzety svírající růžek pergamenu.

KAPITOLA 28

„No jistě,“ zamumlal Sam. „Nemůže to být něco jednoduchého. Třeba jako mapa s velkým křížkem.“

Opatrně, aby nepoškodili zbytek pergamenu ani nic jiného, co se mohlo ještě skrývat v Blaylockově vycházkové holi, ji Pete a Wendy odnesli do krypty, aby z ní vyndali celý list a zakonzervovali ho.

Za deset minut se už na monitoru objevil digitální obrázek toho, co Sam objevil:

Pete se vrátil z krypty. „Museli jsme zmenšit velikost.

Skutečné rozměry mapy jsou patnáct krát pětadvacet centimetrů.“

„A co ty poznámky podél pobřeží?“ zeptal se Sam.

„Jakmile budeme mít mapu naskenovanou, Wendy zakouzlí s photoshopem a zkusí ji vyčistit. Podle umístění a R. jako zkratky za slovem se nejspíš jedná o řeky, dle vzhledu odhaduji ve francouzštině. A také neúplné slovo v levém horním rohu, ,-nmes‘, může být něco, na čem můžeme zapracovat.

A je tam ještě další poznámka,“ navázal Pete. „Vidíte šipku, kterou jsem zdůraznil?“

„Ano,“ odpověděla Remi.

„Nad tím malým ostrůvkem je napsáno něco hodně drobným písmem. Také na tom pracujeme.“

Otevřely se dveře do krypty-archivu a objevila se Wendy s listem pergamenu zasunutým do průhledných lexanových polykarbonátových desek.

„Co je to?“ zeptala se Remi.

„Překvapení číslo dvě,“ odpověděla Wendy. „Na dně dutiny jsme v holi objevili ještě tohle.“

Položila desky na stůl.

Sam, Remi a Selma se shromáždili okolo a deset vteřin na list jen němě zírali.

Nakonec Remi zašeptala: „Je to kodex. Aztécký kodex.“

Vzhledem ke dvěma očividně naprosto rozdílným artefaktům se rozdělili. Pete s Wendy se posadili k počítači, aby analyzovali mapu, zatímco Sam, Remi a Selma se pustili do nového objevu.

Začala Remi. „Kodex je latinský výraz pro ‚špalíček dřeva‘, ale během času se stal synonymem pro jakoukoli vázanou knihu nebo pergamen. Je to předobraz moderní podoby knih, ale než se vazba stala běžnou praxí, za kodex se pokládalo všechno, dokonce i jednotlivý list pergamenu nebo několik listů svázaných dohromady. Když Španělé napadli v roce 1519 Mexiko –“

Sam ji přerušil. „Možná by teď byla vhodná chvíle pro vzdělávací kurz o Aztécích, ne?“

„Dobrá. Ale nezapomeňte, že historikové nejsou v názoru na Aztéky jednotní, od drobností až po zásadní věci.

Takže vám podám zhuštěnou zprůměrovanou verzi.

Aztékové je obecné označení pro skupinu nahuatlem hovořících kmenů, o kterých někteří historikové hovoří jako o Mexika, vyslovuje se to Mešíka, které připutovaly v šestém století odněkud ze severu do středního Mexika.“

„To ‚odněkud ze severu‘ zní dost neurčitě,“

poznamenala Selma.

Remi přikývla. „Ano, další zdroj rozmíšek. Vysvětlím to za minutku. Takže Aztékové pokračovali v migraci do Mexického údolí, vyháněli a pohlcovali jiné kmeny, včetně jejich mytologie a kulturních zvyků. To pokračovalo asi do dvanáctého století. Tehdy se většina moci v oblasti soustřeďovala do rukou Tepaneků v Azcapotzalku. Skočme dál: moc se přelévala, vznikala a rozpadala se spojenectví a Aztékové byli stále někde u paty mocenského žebříčku.

Až do roku 1323, kdy se jim podle legendy zjevila vize orla s hadem v zobáku sedícího na vrcholku kaktusu. Po několika letech putování dorazili Aztékové na bažinatý, téměř neobyvatelný ostrov uprostřed jezera Texcoco, dnes už téměř neexistuje, nachází se pod Mexico City. Právě na tom ostrově nejspíš spatřili orla s hadem na kaktusu. Přestali kočovat a začali stavět. Své nové město nazvali Tenochtitlan.

Přesto, že jejich nové hlavní město bylo spíš bažina než souš, dokázali Aztékové stavitelský zázrak. Tenochtitlan zabíral okolo třinácti čtverečních kilometrů na západní straně jezera Texcoco. Postavili hráze se silnicemi na pevninu, doplněné vysokými mosty, aby umožňovaly lodní dopravu; postavili akvadukty zásobující město pitnou vodou; byly tam náměstí a paláce, obytné čtvrti i obchodní centra, vše spojené průplavy. Když bylo obyvatel příliš mnoho, než aby je uživily dovážené zásoby z pevniny, aztéčtí inženýři vybudovali plovoucí zahrady nazývané chinampas, které dávaly sedm sklizní ročně.

Tak to pokračovalo dalších padesát let, až koncem dvacátých let patnáctého století Tenochtitlan, Texcoco a Tlacopan vytvořily Aztécký trojspolek. Všechny okolní kmeny si postupně, jak sílil, podrobil. A tak se během století Aztékové a Tenochtitlan dostali až na vrchol.“

„Jenže pak připlul Cortés,“ ozval se Sam.

„Správně. Na jaře roku 1519. A během dvou let Španělé zničili aztéckou říši.

„A co zbytek těch rozmíšek?“ zajímala se Selma.

„Ohledně Aztéků.“

„Odkud vlastně přišli, ze severu, nebo z jihu, a z jaké dálky. Mnoho klasických i předklasických středoamerických kultur, Toltékové, Mayové, Olmékové, se Aztékům v mnohém podobalo. Známé dilema o slepici a vejci. Šlo jen o vzájemné obohacování kultur, anebo jedna z nich zafungovala jako vzor pro ostatní? Mnozí historikové se domnívají, že právě Aztékové byli skutečnými zakladateli středoamerické kultury.“

Sam se Selmou to chvíli vstřebávali. Pak Sam prohodil: „Dobrá, mluvili jsme tu o kodexech…“

„Správně,“ přikývla Remi. „Když Cortés napadl aztéckou říši a ta se zhroutila, vznikla spousta kodexů, většinu z nich napsali jezuitští a františkánští mniši, jiné vojáci a diplomati, a dokonce několik nadiktovali i sami Aztékové. Ty jsou velmi vzácné a podceňované, nebo až na posledních dvě stě let byly. Aztécké kodexy se totiž obvykle odchylovaly od španělské ‚linie‘, která hlásala, že Aztékové byli divoši a jejich porobení požehnáním a řízeno samotným Bohem. Jistě chápete.“

„Už zase dějiny píší vítězové,“ podotkl Sam.

„Přesně tak.“

Selma řekla: „Mluvíte o kodexech Borbonicus, Mendoza, Florentinském…“

„Správně. Jsou jich tucty. Obvykle popisují aztécký život před španělskou konkvistou, během ní nebo po ní.

Některé obsahují jen výjevy z běžného života, zatímco ostatní jsou ceněny jako historické prameny o Cortésově příjezdu, svedených bitvách nebo o obřadech a tak podobně.“

Remi vyndala ze zásuvky lupu, sklonila se nad kodex a začala ho zkoumat. Deset minut ho kousek po kousku propátrávala, pak se narovnala a povzdychla si.

„Co do obsahu se hodně podobá kodexu Boturini.

Údajně ho sepsal anonymní aztécký autor mezi lety 1530 a 1541, asi deset let po pádu Aztéků. Má líčit příběh pouti Aztéků z Aztlánu do nynějšího Mexika.“

„Aztlán?“ zarazil se Sam.

„Jedna ze dvou mytických pravlastí Nahuatlů, mezi ně patří i Aztékové. Historikové se neshodují, jestli je Aztlán legenda, nebo skutečné místo.“

„Říkala jsi dvě pravlasti.“

„Ta druhá se nazývá Chicomoztoc neboli Místo sedmi jeskyní. Hraje důležitou roli v aztéckém folkloru a náboženství. Podívejme se na náš kodex. Vidíte tu prohnutou květinu v pravém dolním rohu?“

Sam se Selmou přikývli.

„Tak se obvykle zobrazuje Chicomoztoc. Ale tenhle znak se podle mě se trochu liší. Musím provést nějaká srovnání.“

„Jestli tomu rozumím správně,“ řekl Sam, „má to ukazovat plavbu po moři. Předpokládám, že ta kánoe je jen metafora?“

„Těžko říct. Ale všiml sis toho předmětu vedle, co vypadá jako hřeben?“

„Všiml.“

„To je znak pro aztécké číslo sto.“

„Lidí, nebo lodí?“

„Podle umístění hádám spíš to druhé.“

„Sto lodí,“ opáčil Sam. „Vypluli z Chicomoztoku…

kam?“

„Tam, kde žije ten pták a je ta věc dole?“ nabídla Selma.

„Co to vůbec je? Nemohu to nějak poznat.“

„Vypadá jako meč,“ prohlásil Sam. „Anebo třeba pochodeň?“

Selma řekla: „No, já nevím, ale ten pták mi přijde povědomý.“

„To by měl,“ odpověděla Remi. „Je z Blaylockova deníku. A je tu i něco jiného, co byste měla poznat.“

Sam poklepal na zběžně načrtnutý tvar v horní polovině kodexu. „Je také z Blaylockova deníku.“

„Velká jednička s hvězdičkou pro pana Farga. A ještě něco,“ řekla Remi a podala mu lupu. „Ten nápis.“

Sam si vzal lupu a sklonil se nad kodex. Prohlásil: „Moje španělština není z nejlepších, ale tady stojí… ‚Dado este 12vo día de Julio, ano de nuestro Seňor 1521, por su alteza Cuaubtemotzin. Javier Orizaga, S. J.“ Sam vzhlédl, „Remi?“

„Zhruba přeloženo to znamená: ‚Darováno dvanáctého dne měsíce července, Léta Páně 1521, Jeho Výsostí Cuauhtemotzinem. Javier Orizaga, S. J.“

„Orizaga… To je další střípek z Blaylockova deníku: ‚Byl tady Orizaga?‘“

„Tady… kde?“ zeptala se Selma. „V Chicomoztoku?“

„Můžeme jen hádat,“ odpověděla Remi. „Ale přehlížíte tu největší bombu.“

Bez dalšího slova přešla k počítači, spustila internetový vyhledávač a pět minut brouzdala stránkami na famsi.org – Nadaci pro pokročilá středoamerická studia. Nakonec se na židli otočila k nim.

„S. J. za Orizagovým jménem očividně znamená ‚Societas Jesu‘. Byl to mnich, jezuita. Datum 12. července 1521 je dvanáct dní po dni, který Španělé nazývají La Noche Triste, ‚strašná nebo smutná noc‘. V ní museli zoufale ustupovat z aztécké metropole Tenochtitlanu poté, co Cortés a jeho konkvistadoři zmasakrovali stovky Aztéků – včetně jejich krále Montezumy II., v hlavním chrámu, Templo Mayor. To byl osudný okamžik pro celou aztéckou říši. V srpnu následujícího roku byl Tenochtitlan vypleněn do základů a poslední aztécký král Cuauhtemotzin zajat a popraven.“

„Cuauhtemotzin,“ opáčil Sam a nahlédl do kodexu.

„Podle Orizagy mu ten kodex nadiktoval právě on.“

Selma zamumlala: „Cuauhtemotzin viděl nápisy na zdech. Věděl, že jeho lid je ztracen, a chtěl, aby někdo věděl…“ Selma náhle zmlkla.

Remi přikývla. „Jestli je kodex pravý, tak se nejspíš díváme na poslední vůli a odkaz aztéckého lidu.“

KAPITOLA 29

MADAGASKAR, INDICKÝ OCEÁN

„Znovu Afrika,“ utrousil Sam a sjel Range Roverem z prašné cesty. Vypnul motor a zatáhl ruční brzdu. „Proč zrovna Afrika.“

„Doufám, že tě neuslyší místní,“ poznamenala Remi.

„Jsme skoro pět set kilometrů od afrického pobřeží. A lidé si tu zakládají na tom, že je Madagaskar svět sám pro sebe.“

Sam zvedl omluvně ruku. Věděl, že manželka má pravdu. Jejich maratón San Diego-Atlanta-Johannesburg-Antananarivo jim poskytl spoustu času, aby si přečetli o Madagaskaru vše potřebné.

Vystoupili, přešli dozadu k roveru a začali vykládat své vybavení.

Totožnost mapy nalezené v Blaylockově vycházkové holi zůstala tajemstvím jen pár hodin, než Pete s Wendy prohledali obrovský kartografický archiv, který Fargovi za ty roky nashromáždili. Ukázalo se, že záhadná mapa je jen částí větší mapy, vytvořené francouzským cestovatelem jménem Moreau v roce 1873, třiadvacet let poté, co francouzská armáda ostrov anektovala. Neúplné slovo v levém horním rohu bylo ve skutečnosti Prunes – francouzský výraz pro „švestky“, tak cestovatel pojmenoval shluk atolů podél pobřeží. Pak už měli Pete a Wendy snadnou práci, aby přiřadili jména řek a vymezili část pobřežní linie na mapě.

Zůstávalo však záhadou, proč byl Madagaskar pro Blaylocka tak důležitý. Právě na tuto otázku chtěli Sam s Remi odpovědět, zatímco Selma, zázračná dvojčata a Julianne Seversonová v Kongresové knihovně pokračovali v třídění a analýze Blaylockova deníku, jeho dopisů Constance Ashworthové a nového kodexu, který pojmenovali po Orizagovi.

Pokud šlo o jejich úkol, kromě současných map měli Sam s Remi jen zalaminátovanou kopii Moreauovy mapy a zvětšeninu oblasti okolo miniaturních poznámek, které se shodovaly s Blaylockovým rukopisem –, jež Pete objevil nad jednou zátokou. Jelikož si už začínali zvykat na Blaylockovu zálibu pro útržkovité myšlenky, ani je nepřekvapilo, že poznámku tvořilo jen sedm slov: 1442 délek 315°

přímo do Lví tlamy

Madagaskar, čtvrtý největší ostrov na světě, je v mnoha směrech skutečně svět pro sebe. Je například domovem pěti procent všech rostlinných a živočišných druhů. A osmdesát procent z nich se nevyskytuje nikde jinde na Zemi: lemuři všech barev a velikostí, jeskynní krokodýlové, masožravé rostliny a plivající brouci, obří stonožky, dvaatřicet druhů chameleónů, dvě stě dva druhy ptáků a řada baobabů, které jako by vznikly v mysli režiséra vědeckofantastických filmů.

A k dovršení všeho není ostrov domovem ani jediného endemického jedovatého hada.

A historie Madagaskaru není o nic méně výjimečná.

Zatímco jeho oficiální dějiny začínají až v sedmém století Bantuy, zakládajícími tábořiště podél severního výběžku Madagaskaru jako obchodní základny pro arabské kupce proplouvající kolem, archeologické nálezy z posledních desítiletí ji posouvají hlouběji a první obyvatelé Madagaskaru sem připluli z ostrova Sulawesi v Indonésii mezi roky 200 a 500 n. 1.

Pro příštích jedenáct staletí se Madagaskar stal tavícím tyglíkem Afriky, usazovali se zde především Portugalci, Indové, Arabové a Somálci, pak přišlo období velkých zámořských objevů a začal boj o Afriku. Evropské koloniální mocnosti a také piráti vtrhli na Madagaskar a ostrov byl svědkem mnoha vládnoucích dynastií, až se v osmnáctém století podařilo kmenu Merina s pomocí Britů většinu ostrova ovládnout a jejich nadvláda skončila téměř o století později francouzskou invazí v roce 1883, známou jako francouzsko-merinské války. V roce 1896 Francie Madagaskar anektovala a merinská královská rodina uprchla do Alžírska.

———

Sbalili tábor a naložili vše do auta, než se vydali dál. Cesta z antananarivského letiště je zavedla na východ po dálnici číslo 2 a dolů z hor ve středu Madagaskaru, které se táhly celým ostrovem zhruba ze severu na jih a tvořily jeho páteř až k místu, kde teď stáli, na hranici pobřežní nížiny, pět kilometrů širokého pásu deštného pralesa a terénu protkaného stržemi a tyčícími se půl kilometru vysokými horskými útesy s mnoha vodopády. Za nimi začínal Canal des Pangalanes, osm set kilometrů dlouhý řetěz přírodních i člověkem vytvořených jezer a průlivů propojených plavebními kanály.

A právě v této části Pangalanes doufali, že najdou místo, které Blaylock tak zašifrovaně označil. Odtud měli pěšky ujít 1442 „délek“ (předpokládali a doufali, že jde o délku Blaylockovy hole) s azimutem 315° na kompasu a najít nějakou „Lví tlamu“, do které by mohli skočit nebo hledět, nebo co vlastně měl Blaylock na mysli. Jenže problém byl v tom, že Moreau, autor mapy, očividně chyběl ve škole pro cestovatele na hodinách kartografie. Téměř postrádal smysl pro měřítko a vzdálenosti. Sam a Remi proto museli pátrat metodou pokusu a omylu.

„Věděli jsme, že to nebude snadné,“ prohlásila Remi, „ale když vidím tohle místo…“ Větu nechala nedopovězenou a jen frustrovaně potřásla hlavou.

Sam přikývl. „Země zapomenutá v čase.“

Sam v čele sešel ze silnice na pěšinu vypadající jako zvířecí stezka, ta se však po několika stech metrech vytratila a musel tasit mačetu a začít se prosekávat křovím vyšším než on. Každým krokem je zraňovaly na nechráněných místech pilovité listy a oděv jim drásaly trny tak, že se museli často zastavovat a opět se z nich vyplétat. Po třiceti minutách ušli sotva čtyři sta metrů, když vtom se před nimi objevila mýtina velká asi jako garáž. Remi přečetla souřadnice z přenosné GPS, rozhlédla se, aby se zorientovala, a pak ukázala vpřed. Vydali se dál, Sam prosekával cestu a Remi je navigovala. Z třiceti minut se stala hodina. Po kůži plné drobných řezných a bodných ranek jim stékal pot a šaty měli tak promáčené, jako by vylezli z bazénu. Přes nemilosrdně pálící slunce vládla nálada na bodu mrazu. Po další půlhodině se Sam náhle zastavil a zvedl varovně ruku. Ohlédl se na Remi a poklepal si na nos. Přikývla. Kouř. Někde nablízku byl tábor.

Pak se odněkud zleva ozvalo zašustění. Něco se prodíralo křovím. Strnuli bez pohybu a bez hlesu, sotva dýchali a pokoušeli se zjistit, odkud zvuk přichází. Zazněl znovu, ale tentokrát jen z dálky.

Náhle se ozval mužský hlas: „Copak, lidičky? Neztratili jste se náhodou?“

Sam se ohlédl na Remi, ta jen pokrčila rameny. Sam tedy odpověděl: „Spíš než ‚ztratili‘ bych tomu říkal ‚dobrodružný průzkum‘.“

Hlas se zasmál. „No, to je dobrý. Jestli si chcete dát chvilku oraz, postavil jsem na kafe.“

„Jistě, proč ne? Kde –“

„Podívejte se vlevo.“

Poslechli. Okamžik nato se asi deset metrů od nich vynořila z podrostu zapálená pochodeň. „Pokud půjdete deset dvanáct kroků rovně, narazíte na zvířecí stezku. Budu vás na ní čekat.“

„Už jdeme.“

Za pět minut se prodrali na mýtinu obklopenou trpasličími baobaby. Mezi dvěma z nich bylo napnuté visuté lůžko. Uprostřed mýtiny mezi kládami k sezení praskal malý ohníček. Od něj se na ně usmíval asi pětasedmdesátiletý muž se stříbrnými vlasy a kozí bradkou. Zelené oči mu rozpustile zářily.

„Vítejte. Posaďte se.“

Sam s Remi shodili ze zad batohy a posadili se na kládu naproti muži. Představili se mu.

Muž pokývl, usmál se a řekl: „Mně všichni říkají Kid.“

Sam ukázal na revolver, který se hostiteli houpal u pasu.

„Kvůli tomuhle?“

„Víceméně.“

„Webley?“

„Máte dobré oko. Typ Mark VI, kalibr .455. Přibližně rok 1915.“

„Dost řečí o zbraních, hoši,“ ozvala se Remi. „Děkujeme za pohostinství. Připadá nám, že se tu trmácíme už dva dny.“

„V madagaskarském čase to jsou dvě hodiny.“

Sam se podíval na hodinky. „Máte pravdu.“ Pak si všiml u mužových nohou více než půlmetrové pyramidy něčeho, co vypadalo jako kusy hlíny. „Mohu se zeptat…“

„A, tohle. Madagaskarské lanýže. Nejlepší na světě.“

„Nikdy jsem o nich neslyšela,“ zarazila se Remi.

„Většina z nich se prodává do Japonska. Dva tisíce dolarů za kilo.“

Sam řekl: „Tak to se vám u nohou válí hotové malé jmění.“

„Víceméně.“

„Jak je hledáte?“ zajímala se Remi.

„Podle vůně, místa a zvířecích stezek. Po deseti letech praxe je to spíš věc intuice než čehokoli jiného.“

„Deset let? Doufám, že nejste celou dobu jenom tady.“

Kid se uchechtl. „Ne. Sezona lanýžů trvá jen pět týdnů.

Zbývajících sedmačtyřicet trávím čas na své malé usedlosti na pláži u Andevoranta. Trochu tam rybařím, potápím se, chodím na túry a hlavně se dívám na západy slunce.“

„To zní báječně.“

„A taky je, madam. Ale už tak báječná není ta sbírka vašich škrábanců.“

Sam a Remi přelétli pohledem zarudlé šrámy na rukou a nohou. Muž sáhl do starého plátěného batohu opřeného o kládu, chvíli se v něm přehraboval a nakonec vytáhl lahvičku bez etikety. Hodil ji Remi.

„Místní recept,“ vysvětlil Kid. „Účinkuje přímo zázračně. Jen nechtějte vědět, co je v něm.“

Sam s Remi si na škrábance nanesli zelenkavou páchnoucí mast. Zarudlé šrámy mizely doslova před očima.

Sam poznamenal: „Smrdí to jako zvířecí moč a –“

Kid se usmál. „Říkal jsem vám, ať se neptáte.“ Nalil jim každému šálek kávy z očouzeného kávovaru stojícího na okraji ohniště. „Jestli se mohu zeptat, co tu vlastně, lidičky, děláte?“

„Hledáme místo, které může, ale také nemusí existovat,“

odpověděl Sam.

„Aha, lákání sirén neznámých zemí. A náhodou jsou zrovna imaginární místa moje specialitka.“

Sam sáhl do kapsy svého batohu, vytáhl Moreauovu mapu a podal mu ji. Kid ji půl minuty studoval a pak mu ji vrátil. „Mám dobrou a špatnou zprávu. Kterou první?“

„Tu špatnou,“ rozhodla Remi.

„Přišli jste asi o osmdesát let pozdě. Tu oblast Pangalanes zničilo zemětřesení v roce 1932.“

„A dobrá zpráva?“

„Teď je tam souš. A nejspíš vás dokážu s tolerancí několika metrů dovést na místo, které hledáte.“

———

Dopili kávu, Kid zašlapal ohniště, sbalil si výstroj a pak se vydali na cestu, Kid v čele, Remi za ním a nakonec Sam.

Kid zamířil na severovýchod a nepotřeboval ani mačetu, ani kompas; vedl je po stezkách, které na první pohled vypadaly jen jako mezery v podrostu. Přes svůj věk se pohyboval pravidelnou úspornou chůzí, která Samovi a Remi prozradila, že jejich průvodce strávil víc života v přírodě než doma.

Po čtyřiceti minutách pochodu v družném tichu Kid zavolal přes rameno: „To místo, které hledáte… Co je na něm tak zvláštního?“

Remi se s tázavým výrazem ohlédla dozadu na Sama.

Chvíli uvažoval a pak odpověděl: „Přijdete mi jako čestný muž, Kide. Nebo se snad mýlím?“

Kid se zastavil a obrátil k nim. Usmál se.

„Nemýlíte. Dodržel jsem už víc slibů, než jsem udělal kroků.“

Sam ho chvíli upřeně pozoroval a pak přikývl. „Veďte nás dál a já vám všechno povím.“

Kid se otočil dopředu a dal se na další pochod.

Sam spustil: „Už jste někdy slyšel o válečné lodi Konfederace Shenandoah‘?“

———

Po další hodině pochodu začal podrost řídnout a brzy je obklopila savana tu a tam s lesíky baobabů. Asi kilometr a půl nalevo travnatá pláň opět ustoupila deštnému pralesu, který se táhl až ke strmému pohoří, zatímco napravo viděli Canal des Pangalanes a za ním modř Indického oceánu.

Zastavili se a udělali si přestávku, aby se mohli napít.

Když si dal Kid doušek ze své polní lahve, řekl: „Takže ten Blaylock… Vypadá jako velký borec, co?“

Remi přikývla. „Potíž je v tom, že pořád ještě nevíme, kolik z jeho příběhu je pravda a kolik jen fantazírování vyvolané malárii a žalem.“

„To už je požehnání i prokletí badatelů,“ odpověděl Kid.

„Pokud jde o mě, člověk by neměl propást šanci vydat se neprošlapanou cestou.“

Sam se usmál a pozvedl polní láhev. „Na to si připiju.“

Cvakli si čutorami.

„Co kdybyste si chvíli odpočali? Trochu se tu porozhlédnu. Myslím, že jsme už blízko, ale potřebuju se víc zorientovat.“

Kid si sundal batoh a vydal se pryč trávou vysokou po kolena. Sam a Remi sebou plácli na zem a naslouchali vlnám tříštícím se o pláž. Nad trávu se vznesl roj duhových motýlků, chvíli jim kroužil nad hlavami a pak odlétl. Z

blízkého baobabu seskočil lemur s pruhovaným ocasem a zvědavě na ně zíral. Asi po dvou minutách pomalu vylezl zpět na strom a zmizel jim z dohledu.

Za nimi se bezhlučně vynořil Kid. „Heuréka,“ řekl prostě.

———

Bylo to jen pět minut chůze. Když vystoupili na malý strmý pahorek, Kid se zastavil a rozpažil.

„Tady?“ ujistil se Sam.

„Tady. Po zemětřesení se zdejší zátoka uzavřela a voda se z ní odpařila, zůstala obnažená jen horní část ostrova.

Osmdesát let mořských naplavenin a bouří pak proláklinu vyplnilo.“

Sam a Remi se rozhlédli. Vrcholek pahorku naštěstí neměřil víc než jen asi šestkrát šest metrů.

Remi řekla: „Navrhuju najít střed a pokračovat od něj.“

Kid se zeptal: „Kolik těch délek vlastně Blaylock uvedl?“

„Čtrnáct set čtyřicet dvě. To je něco přes tři kilometry.“

Kid se podíval na oblohu. „V madagaskarském čase to znamená tři až čtyři hodiny, většina v hustém deštném pralese. Proto bych doporučil, ať se tu utáboříme na noc.“

KAPITOLA 30

MADAGASKAR, INDICKÝ OCEÁN

Krátce po svítání už byli na nohou. Kid trval na tom, aby Sam a Remi sešli dolů k přílivové tůni a umyli se, zatímco on připraví snídani z lanýžů a kasavových placek. Vrátili se do tábora, právě když kávovar začal vřít. Remi nalila tři šálky a Sam pomohl Kidovi s prostíráním.

„Nejspíš bych se vás měl zeptat,“ nadhodil Kid při jídle, „kolik toho víte o zdejší situaci.“

„Myslíte politické?“ opáčil Sam. „Nic moc kromě toho, co jsme se dočetli v novinách, převrat, nový prezident a rozzuřený exprezident v exilu.“

„To je dost málo. Takže nevíte, že se exprezident z exilu vrátil. Prý je zpátky, založil si firmu v přístavu Maorantsetra. Pokud se mu podaří sehnat dost mužů a zbraní, nejspíš vypukne občanská válka; pokud ne, dojde k masakru. Tak jako tak, není teď dobré mít na ostrově bílou kůži. Ve městech jste v bezpečí, ale tady…“ Kid pokrčil rameny. „Nejspíš byste si měli dávat dobrý pozor.“

„Na co konkrétně?“ zeptala se Remi.

„Hlavně na chlapy s AK-47 v terénních autech.“

„Takže se musíme snažit uvidět je dřív, než oni uvidí nás.“

„O to jde. A kdyby to nevyšlo, když budete vypadat, že z vás koukají větší potíže než zisk, možná vás nechají být.

Když dojde k politickým zmatkům jako právě teď, poražení občas pátrají po rukojmích, ze kterých by vytřískali peníze nebo větší vliv.“

Sam řekl: „Při troše štěstí se před soumrakem stihneme vrátit do Antananariva.“

Kid se usmál. „Ale až najdete to, co jste sem přišli hledat.“

„Anebo zjistíme, že není co najít,“ dodala Remi.

———

Ještě před osmou si sbalili výstroj, vystoupili na pahorek, vytyčili azimut 315° a pak se vydali husím pochodem přes savanu s Kidem v čele a Remi uprostřed; Sam tvořil zadní voj a sledoval kapesní GPS nastavený na odpočítávací režim: 1442 délek Blaylockovy více než dvoumetrové vycházkové hole, což dávalo celkem tři tisíce sedmdesát šest metrů neboli tři kilometry.

„Doufejme, že se Blaylockova hůl za posledních sto třicet let nesmrštila nebo neroztáhla,“ zavolal Sam.

„Anebo že ji prostě jen špatně nezměřil,“ dodala Remi.

Ještě nepřešli ani polovinu šířky savany a boty a nohavice měli celé promáčené od rosy. Když dorazili k okraji deštného pralesa, spodní okraj slunce se oddělil od východního horizontu a ucítili, jak se jim začíná opírat do zad.

Kid se před zelenou stěnou zastavil, oznámil: „Počkejte chvíli,“ přešel kolem linie stromů nejdřív padesát metrů na sever a pak na jih. „Tudy,“ zavolal. Sam s Remi se k němu připojili. Nepřekvapilo je, že našel stezku.

Již tři metry v lese stačily na zastínění slunce, zbyly z něj jen slabé pásy světla a skvrny na podrostu kolem nich.

„Šestnáct set sedmdesát metrů máme za sebou a čtrnáct set nám ještě zbývá,“ ohlásil Sam.

Pokračovali dál. Terén brzy začal stoupat, jak se blížili k pásu hor. Cesta se zúžila nejprve na šířku ramen, pak na třicet centimetrů a občas museli jít bokem nebo se shýbat.

Jako břitva ostré listy a ostnaté stonky na ně zaútočily s novou zavilostí.

Kid zavolal, ať se zastaví. „Slyšeli jste to?“ zeptal se.

Sam přikývl. „Potok. Někde nalevo.“

„Hned se vrátím.“ Kid se sehnul, sešel ze stezky a les ho pohltil. Objevil se za deset minut. „Je asi třicet metrů jižně.

Myslím, že teče přibližně naším směrem. Kolik nám ještě zbývá?“

Sam zkontroloval GPS. „Devět set patnáct metrů.“

„To znamená na Madagaskaru tak dva a půl kilometru,“

dodala Remi a zkusila se usmát.

„Bude snazší jít potokem. Jen dejte pozor na krokodýly.“

„Děláte si legraci?“ zeptala se Remi.

„Kdepak. Slyšeli jste o madagaskarských jeskynních krokodýlech?“

„Nevěděli jsme, jestli se nejedná jen o babské povídačky,“ namítl Sam.

„Ne. Madagaskar je jediné místo na Zemi, kde žijí. Víte, aligátoři a krokodýlové jsou studenokrevní: využívají k regulaci tělesné teploty okolní prostředí, slunce je zahřívá a voda a stín ochlazuje. Naši krokodýlové to nepotřebují. Před pár lety je tu byli zkoumat z National Geographic, ale pořád zůstávají záhadou. No a někdy ráno využívají podzemní prameny, aby se dostali ven na lov, než začne slunce příliš pálit.“

„A na co konkrétně máme dávat pozor?“ zeptala se Remi.

„Na klády plovoucí ve vodě. Když bude mít ta kláda oči, není to kláda. Dělejte rámus a tvařte se, že jste velcí. Zase odplavou.“

———

Potok byl hluboký po lýtka a měl písečné dno, takže postupovali rychle a stále ukrajovali vzdálenost z GPS, až zbývalo jen sto dvacet metrů. Potok zahýbal na jih, pak zpět na sever a dál na západ, až nakonec vyústil do balvany obklopené laguny. Na západní straně tůně dopadal na skalnatou římsu dvanáct metrů vysoký vodopád zvedající oblak tříště.

Sam zkontroloval GPS. „Šedesát metrů.“

„A směr?“ zeptal se Remi.

Sam místo odpovědi jen ukázal na vodopád.

– -–—–

Po chvíli ticha Remi vyhrkla: „Vidíš to taky?“

„A co?“ opáčil Sam.

„Lví hlavu.“ Ukázala na místo, kde voda bušila do kamenné římsy. „Ty dva hrboly jsou oči. Pod nimi tlama. A voda… Když se budeš dívat dost dlouho, některé z těch proudů vypadají jako tesáky.“

Kid přikývl. „Ať se propadnu. Má pravdu, Same.“

Sam se uchechtl. „Jako obvykle.“

„Uvidíme.“

Sam odhodil batoh, svlékl se do půl těla a nasadil si na čelo vodotěsnou svítilnu. Zapnul ji, zkontroloval na ruce, jestli je dost nabitá, a zase ji zhasl.

„Malý průzkum, že?“ zeptala se Remi.

„Správně. Pět minut, ne víc.“

„Počkejte vteřinku,“ ozval se Kid. Zalovil v batohu a vytáhl nejdřív námořní světlici, „Krokodýlové je nesnášejí“

– a pak další revolver podobný jeho webleymu. „A tohle nesnášejí ještě mnohem víc.“

Sam vzal zbraň a prohlédl si ji. „Tuhle nepoznávám.

Další webley?“

„Samočinný revolver Webley-Fosbery. Jeden z prvních bubínkových poloautomatů. Skvělý design, kalibr .455, šest ran. Nad padesát metrů dost nepřesný, ale co trefíte, to jde k zemi.“

„Díky,“ řekl Sam. „Kolik těch webleyů vlastně máte?“

„Při posledním sčítání osmnáct. Takový můj koníček.“

„Starožitné revolvery a vzácné lanýže,“ poznamenala Remi. „Jste zajímavý muž.“

Sam zastrčil světlici do jedné z velkých kapes na šortkách, webley do druhé a začal přelézat po balvanech vroubících lagunu, pečlivě se přitom vyhýbal mokrým a kluzkým místům, což bylo stále těžší, jak se blížil k vodopádu. Když byl od padající vody na délku paže, obrátil se, krátce zamával Remi a Kidovi, pak se přikrčil, ponořil se do proudu a zmizel.

Za čtyři minuty se opět objevil, skočil na nejbližší balvan, oklepal si vodu z vlasů a vrátil se na pláž.

„Za vodopádem je mělká jeskyně,“ oznámil. „Asi šest metrů hluboká a pět široká. Je plná nánosů, větví, shnilých klád, drnů, které vytvořily jakousi hráz, ale za ní jsem našel otvor. Je to vodorovný tunel, něco jako kamenná sklápěcí garážová vrata, která nejsou úplně dovřená.“

„A tam vede naše cesta,“ usmála se Remi.

„Cože?“ ozval se Kid.

Sam to vysvětlil: „Zatím jsme při tomhle dobrodružství nemuseli sestoupit do podzemí, a to je při tom, co děláme, dost vzácné. Předtím než existovaly bezpečnostní dveře a trezory, byly jediné dva způsoby, jak mít něco v bezpečí nebo utajení: zakopat to, anebo schovat do nějaké jeskyně.“

Remi dodala: „A je to běžné dodnes. Asi to nějak souvisí s druhovou pamětí: Když nevíš, co s tím, zahrab to.“

„Takže jste ještě žádnou ze svých výprav nestrávili celou na povrchu?“

Sam zavrtěl hlavou. Remi řekla: „Proto si pravidelně oprašujeme dovednosti z horolezectví a speleologie.“

„No, jeskyně jsou na mém seznamu oblíbených míst hodně nízko,“ poznamenal Kid. „Takže jestli vám to nevadí, nechám to potěšení plně na vás. Budu zatím bránit pevnost.“

Deset minut nato už Sam a Remi vybaveni vhodnou výstrojí stáli u vodopádu a protáhli se za něj do sluje.

Sluneční světlo pronikalo přes vodní závoj jen matně.

Zapnuli čelní svítilny.

Sam přistoupil k Remi a zavolal, aby překřičel burácení: „Ustup ke stěně. Podívám se, jestli nemáme společnost. Buď připravená se světlicí.“

Remi ho poslechla a Sam si zatím vybral z naplavené hráze dlouhou větev a vytáhl ji ven. Pak začal systematicky zkoumat naplaveninu, píchal špičkou větve do děr a škvír a prošťourával je. Nic však neobjevil a nikde se nic nehýbalo.

Další dvě minuty strávil kopáním do větších klád ve snaze vyprovokovat nějakou reakci, ale se stejným výsledkem.

„Myslím, že jsme tu v bezpečí,“ zavolal nakonec.

Pustili se do práce, pomalu rozebrali hráz, až se mohli protáhnout k zadní stěně. Pak si klekli k metr dvacet vysokému tunelu. Kolem bot jim zurčel mělký pramen tekoucí přes sluj, kde se sléval s vodopádem.

Sam zasunul větev do otvoru a zašvihal s ní o stěny.

Znovu se nic nepohnulo. Vytáhl z kapsy revolver, předklonil se, přitiskl obličej ke skále a přejel světlem zprava doleva.

Pak se narovnal a dal Remi znamení, že je vše v pořádku.

„Tak znovu do pukliny,“ zahalekala Remi.

„My dva, my šťastní dva,“ opáčil Sam.

„Nic nedokáže tak naladit jako trochu zparchantělý Shakespeare.“

KAPITOLA 31

MADAGASKAR, INDICKÝ OCEÁN

Vstupní tunel byl naštěstí velice krátký. Již po jednom a půl metru skrčené chůze uviděli, že se strop náhle prudce zvedá do výšky, a ocitli se v protáhlé oválné jeskyni asi třicet metrů široké s desetimetrovým, stalaktity pokrytým stropem. Jejich čelní svítilny nebyly dost silné, aby pronikly dál než deset metrů dopředu, ale z toho, co viděli, vypadal prostor rozdělený do několika „síní“ pilíři minerálů, které měly našedlou a máslově žlutou barvu a ve světle jejich lamp se perleťově leskly. Krystaly vystupující ze stěn pobleskovaly a jiskřily. Podlaha, hrbolatá skála s nepravidelným povlakem usazenin, jim skřípala pod nohama, půlil ji úzký klikatící se pramen.

„Vypadá to jako přirozené výchozí místo,“ prohlásil Sam a Remi přikývla.

Podél řečiště potůčku začali postupovat do nitra jeskyně.

———

„Tak trochu zklamání,“ prohlásila Remi po pár minutách.

„Já vím. Ale den je ještě mladý.“

Jejich poslední jeskynní dobrodružství skončilo nejen odhalením záhady Napoleonovy ztracené vinotéky, ale také objevem, který pomohl přepsat část dějin antického Řecka.

Pokračovali dál, třicet metrů, pak šedesát. Ve světle Samovy svítilny se vpředu vynořila stěna s puklinou, ze které vytékal jejich pramen. Na obou bocích stěny se otevíraly tunely vedoucí do temnoty.

„Vyber si,“ navrhl Sam. „Vlevo, anebo vpravo?“

„Vpravo.“

Přeskočili potůček a ponořili se do pravého tunelu. Po šesti metrech se podlaha začala svažovat a ocitli se až po lýtka ve vodě. Sam posvítil na hladinu, voda proudila a vytvářela náznaky vírů. Pokračovali dál.

Remi se náhle zastavila a položila si ukazováček na rty.

Zhasla svítilnu. Sam udělal to samé.

Pak, po deseti vteřinách ticha, uslyšeli zvuk: něco se před nimi v temnotě pohybovalo. Jako když se kůže odírá o kámen. Pak ticho a znovu zvuk: jako když se udeří vlhkým ručníkem o zem.

Sam s Remi si stiskli ruce a svorně zašeptali: Krokodýl.

Kůže byla jeho šupinaté břicho a vlhký ručník svalnatý ocas tažený po skále. Zaznělo šplouchnutí.

Ve vodě zapleskaly silné nohy. Sam vytáhl revolver a namířil ho do tmy. Pak současně s Remi rozsvítili.

Sedm metrů od nich se přímo k nim blížily nozdry krokodýla, za nimi pár očí s těžkými víčky upřeně zírajících na ně. Za ním, až na okraji dosahu jejich světel, zahlédli ještě půl tuctu šupinatých těl, jak se vlní, lesknoucí se oči, pootevřené tlamy a švihající ocasy.

„Světlici,“ vyhrkl Sam.

Remi neváhala. Ozvalo se syčení a tunel ozářilo mihotavé rudé světlo. Remi dala světlici do výše kolen a zamávala jí před blížícím se krokodýlem. Zastavil se, rozevřel tlamu a zhluboka zasyčel.

„Kid měl pravdu,“ prohlásila. „Nelíbí se jim to.“

„Prozatím. Začni ustupovat. Pomalu. Neotáčej se k nim zády.“

Začali couvat těsně za sebou, Remi měla oči upřené na blížícího se krokodýla. Sam se ohlédl přes rameno. „Ještě deset kroků a budeme na ochozu, pak přijde to zúžené hrdlo.“

„Dobře.“

„Až se tam dostaneme, zastrč světlici do písku. Uvidíme, jak na to zareagují.“

Když docouvali na místo, Sam poklepal Remi na rameno. Klekla si, zarazila konec světlice do nánosu, pak vstala a začala opět couvat. Krokodýl, polovinou těla již na ochozu, se zastavil dva metry před syčící světlicí. Zkusil ji obejít nejdřív zleva, potom zprava, nakonec se zastavil.

Znovu temně zasyčel, pak slezl z ochozu zpět do vody. Po několika vteřinách zmizel z dohledu.

„Jak dlouho ta světlice vydrží?“ zeptala se Remi.

„Tenhle druh? Deset až patnáct minut. Se štěstím dost dlouho, abychom zkusili druhý tunel.“

„A když ne?“

„Tak se podíváme, jak to umím s webleyem.“

———

Postupovali levým tunelem a každých deset kroků se zastavovali a naslouchali. Po dvanácti metrech se tunel náhle rozšířil do kruhovité sluje. Kužel Reminy čelní svítilny dopadl na podlouhlý předmět na podlaze. Oba začali kvapně couvat, nohy jim podjížděly v písku.

Remi zašeptala: „Byl to –“

„Myslím, že ne.“ Zhluboka se nadechl a vydechl. „Ale málem jsem dostal infarkt. Jdeme.“

Popošli vpřed, dokud se v jejich světlech znovu neobjevil ten předmět.

„Vypadá jako ztrouchnivělý telefonní stožár,“ usoudila Remi.

Skutečně vypadal. Ale vzápětí si Sam všiml tří příčných břeven připevněných ke stožáru a pak nějakých úvazů, většinou už zpráchnivělých, ale natolik nedotčených, že si i tak zachovaly původní tvar.

„Je to vahadlo,“ zašeptala Remi.

Sam přikývl a přejel světelným kuželem po příčných břevnech k jejich konci, kde se spojovaly s dalším dlouhým kusem částečně shnilého dřeva, ještě delším než telefonní stožár a čtyřikrát až pětkrát objemnějšímu.

„Same, je to kánoe.“

Přikývl. „A pořádně velká. Přinejmenším deset metrů dlouhá.“ Společně ji obešli a na druhém boku objevili stejný vahadlový systém. Trup kanoe byl metr padesát široký a metr dvacet vysoký od kýlu k bortu, měl zúženou příď, vystupující čelen a hranatou záď. Uprostřed trupu se tyčil do výšky dvou a půl metru kůl vypadající jako zlomený stěžeň; jeho horní část dlouhá tři metry ležela na zemi a konec se opíral o bort. Před stěžněm byl trup stíněný plochou, dvakrát zahrocenou střechou.

„Same, ustup,“ zašeptala Remi.

Udělal několik kroků dozadu. Ukázala na zem pod lodí.

To, co pokládali za přírodní vyvýšeninu, byl ve skutečnosti šedesát centimetrů vysoký plochý podstavec z pečlivě navršených kamenů. „To je oltář,“ řekl.

———

Po rychlé kontrole antikrokodýlí světlice, která mezitím shořela do poloviny, se pustili do prohlídky lodě. Než se dali do práce, Remi pořídila fotografie kvůli měřítku a původnímu stavu artefaktu. Sam svým švýcarským armádním nožem vzal vzorky dřeva a provazů.

„Všechno je napuštěné nějakou pryskyřicí,“ řekl Remi a přičichl k materiálu. „Silnou vrstvou, tak tři centimetry.“

„To by vysvětlovalo, proč je loď v tak dobrém stavu,“

odpověděla.

Sam překročil vahadlo, došel k trupu a nahlédl dovnitř.

U základny stěžně ležela kupka něčeho, co se dalo popsat jen jako shnilé plátno. Šedohnědý materiál se částečně změnil na rosolovitou hmotu.

„Remi, tohle musíš vidět.“

Připojila se k němu u boku lodě. „Velká plachta,“

usoudila a začala pořizovat snímky.

Sam vytasil mačetu, Remi ho chytila za pásek, aby nepřepadl, a opatrně zarazil čepel do hromady. „Je to jako slupka cibule,“ zamumlal. Zvedl uvolněný kousek materiálu.

Remi už měla připravený nepropustný sáček na vzorky.

Když ho zasunoval dovnitř, rozlomil se na tři části. Remi sáček uzavřela a vrátila se k batohu, aby ho uložila k ostatním vzorkům.

Sam přešel k zádi. Z příčky vystupoval oblý dřevěný objekt jako sukovitý míč zapuštěný do odkopové mety. Jako u všeho ostatního na lodi Sam nejdřív několik vteřin nakláněl hlavu se svítilnou sem a tam, než si byl jistý, na co se vlastně dívá. Přišla k němu Remi.

„Náš záhadný ptáček,“ prohodila.

Sam přikývl. „Z Orizagova kodexu a Blaylockova deníku.“

„Jak mu říkal? ‚Velký zelený pták s drahokamy‘,“

zamumlala Remi. „Ale mám dojem, že nemluvil právě o tomhle.“

Pořídila digitálním fotoaparátem asi deset snímků řezby.

„Podíváme se ještě na čelen,“ navrhl Sam. „Na lodích se tyhle věci obvykle vyskytují v párech.“

Přešli k přídi. Jak Sam hádal, i na čelenu byla řezba, tentokrát v lepším stavu než ta předchozí. Vlastně celý čelen byl vyřezávaný jako socha: had s otevřenou tlamou, kterému z hlavy vyrůstá peří.

„Same, víš, co mi to připomíná?“ vyhrkla Remi.

„Ne. Měl bych?“

„Myslím, že asi ne. Je méně propracovaný a stylizovaný, ale jinak jde o téměř přesnou podobu Quetzalcoatla, velkého opeřeného hada, boha Aztéků.“

———

„Blázen až na půdu,“ zamumlal Sam po několika vteřinách.

„Cože?“

„Blaylock. Blázen až na půdu. Zjevně ukryl Moreauovu mapu a kodex společně do vycházkové hole z nějakého dobrého důvodu. Dobrá, byl přímo posedlý, ale něčím víc než jen Shenandoah nebo El Madžídí.“

„Možná s nimi začal,“ přikývla Remi, „ale někde při tom musel objevit nebo se dozvědět něco, co změnilo jeho cíl.

Otázkou je, jak ten, kdo sem tu kánoi dopravil, ji vůbec dostal do jeskyně?“

„Pokud tu někde není za tou krokodýlí metropolí jiný vchod, museli ji rozebrat, přenést postupně přes vodopád a uvnitř zase složit.“

„To je ale spousta práce. Jsme pět kilometrů od pobřeží a loď váží nejméně tunu.“

„Námořníci přilnou ke svým lodím, zvlášť když spolu zažijí bouře a dlouhé plavby. Budeme vědět víc, až provedeme rozbor těch vzorků, ale jestli věříme Blaylockově vyprávění, mohla by tohle být aztécká loď. Co z toho vyplývá? Že je nejméně šest set let stará?“

„Mluvíme tu o přepisování historie, Same. Nejsou žádné záznamy, že by se Aztékové plavili třeba jen v pobřežních vodách, natož přes Pacifik a mys Dobré naděje.“

„Jenže teď mluvíme každý o něčem jiném, miláčku.“

„Jak to?“

„Ty o cestě ze západu na východ v šestnáctém století. A já z východu na západ o mnoho dřív.“

„To přece nemyslíš vážně.“

„Remi, řekla jsi to sama: Historikové se nemohou shodnout ohledně původu Aztéků. Co když tu stojíme před praaztéckou kolonizační lodí?“

KAPITOLA 32

MADAGASKAR, INDICKÝ OCEÁN

Remi se právě nadechovala k odpovědi, když se jeskyní rozlehlo ostré prásknutí pušky. Vlevo od nich něco udeřilo do stalagmitu. Zhasli svítilny a padli k zemi. Bez hnutí a bez dechu čekali na další výstřely. Nepřišly. V ústí pravého tunelu již pomalu s prskáním dohořívala světlice. Její rudé světlo tancovalo po zdech.

„Vidíš něco?“ zašeptala Remi.

„Myslím, že to přišlo zvenku. Počkej tady. Hned se vrátím.“

Sam vstal. Přikrčený se přikradl k minerálnímu sloupu, kde se zastavil, tam se rozhlédl a zaposlouchal, potom se vydal dál, přebíhal od jednoho krytu k druhému, dokud se nemohl přitisknout ke stěně vedle vstupu. Vytáhl revolver a rychle vykoukl ven.

Prásk!

Kulka zasáhla skálu pod jeho nohou a odrazila se do jeskyně. Rychle vyběhl do sluje a zahnul vlevo, až dosáhl místa, kudy sem vstoupili. Padl na břicho a doplížil se mezi dva balvany, až mohl strčit hlavu do vodopádu. S očima přimhouřenýma proti proudu se pomalu posunoval vpřed, dokud nezískal výhled do laguny.

Na pláži stálo šest mužů vyzbrojených automatickými puškami. Byli oblečeni do roztrhaných jeansů a obnošených triček, na nohou měli vojenské boty a na předloktí uvázané bílé šátky s cípy obarvenými na červeno. Dva z nich klečeli u batohů Sama a Remi a třídili jejich obsah do hromádek.

Sam obhlédl lagunu a okolní stromy, ale po Kidovi ani stopa.

Jeden z mužů, jejich vůdce, jak usoudil Sam podle chování a poloautomatické pistole, kterou měl u pasu – vyštěkl něco na ostatní a pak ukázal na vodopád. Pět jeho podřízených se začalo přibližovat okolo laguny.

Sam zacouval, zastrčil revolver do kapsy a pospíšil zpět do jeskyně. Remi našel tam, kde ji nechal. Oznámil: „Šest mužů, všichni ozbrojeni, povstalci, o kterých mluvil Kid.“

„Viděl jsi ho?“

„Ne, myslím, že utekl.“

„To je dobře.“

„Jdou sem prohledat jeskyni. Máme tak minutu, možná dvě.“

„Kolik jich je?“

„Pět.“

„To je na přestřelku moc. Navrhla bych, ať sejdeme druhým tunelem a zkusíme najít východ, ale nechci být sežraná.“

Sam se zašklebil. „Naši nevítaní hosté mají určitě stejné zábrany. Podívej se po lepší skrýši a já jim zatím připravím pár nemilých překvapení. Hned se vrátím.“

Přeběhl napříč jeskyní, přeskočil pramen a vydal se dolů pravým tunelem. Když vytáhl z písku světlici, rozběhl se dolů na rampu u vodní hladiny. Tam se zastavil a rozsvítil čelní lampičku. Sedm metrů od sebe uviděl změť šupinatých ocasů, drápatých pracek a zubatých tlam. Napočítal nejméně tři krokodýly. Syčeli a zmítali se, když na ně nečekaně dopadlo světlo.

„Omlouvám se za vyrušení,“ zamumlal Sam.

Natáhl ruku a hodil světlici do tunelu. Mířil přesně.

Světlice přistála na zádech nejbližšího krokodýla a odrazila se přímo do jejich středu. Syčení a zmítání nabylo na intenzitě. Pak se krokodýlové společně začali plazit pryč od světlice k rampě.

Sam zhasl svítilnu, otočil se a utíkal. Když doběhl k potoku, uviděl u protější stěny záblesk Reminy svítilny.

Zamířil tam a našel ji schovanou za půlkruhem balvanů.

Sotva se stačil smykem zastavit a skrčit se, když zaslechl od vchodu do jeskyně ozvěnu hlasů.

„To jsou místní tak neposední?“ zašeptala Remi Samovi do ucha.

„Spíš naštvaní. Jestli světlice ještě chvíli vydrží, nejspíš se vydají rovnou k ní.“

„A narazí na ošklivé překvapení.“

„Jen doufejme, že se to překvapení neobrátí proti nám.“

———

Netrvalo ani minutu, a už o sobě dali nevítaní hosté vědět.

Sam s Remi si zvykli na stálé šumění vodopádu, a tak zaslechli změnu jeho tónu, jak těla prostupovala skrz závoj vody. Následovaly zvuky kroků ve sluji a pak šeptání u vchodu a v hlavní jeskyni. Pak šepot ustal a následovalo jen sotva slyšitelné šourání nohou po kameni.

Sam zašeptal Remi do ucha: „Jeden muž. Zvěd.“

Nastal klíčový okamžik jejich plánu. Jestli se zvěd rozhodne prozkoumat světlici na vlastní pěst, krokodýlí přivítání by ho pravděpodobně obrátilo i s jeho kumpány na útěk. Ale jestli na ně narazí všichni, může dojít ke střetnutí a následnému masakru, který by se nemusel vyhnout ani jim.

Sam s Remi stále bez hnutí naslouchali. Zvuk kroků ztichl. Pak muž něco zavolal. Opět ticho. Zazněly další kroky blížící se vstupním tunelem. Pak skřípání bot na kamíncích a naplaveném písku. Skupinka šla hlouběji do jeskyně. Se zrakem přizpůsobeným tmě Sam s Remi jasně viděli slabý červený plamen světlice v pravém tunelu. Bylo jen otázkou času, kdy si muži také všimnou světla.

Sam s Remi k nim natáhli hlavy a pokusili se přesněji určit místo, kde se jejich protivníci právě nacházejí. Remi zašeptala: „Už jsou blízko u zadní stěny.“

Skřípání kroků ustalo. Zvěd zavolal něco, Sam odhadl, že malgašsky, a i když slovům nerozuměl, znělo to překvapeně a podle něj to znamenalo: Podívejte, světlice!

Ať už muž řekl cokoli, mělo to kýžený účinek. Skupina pokračovala dál, ale teď se pohybovala opatrněji. Brzy Sam s Remi uviděli, jak první postava zastínila plápolavý odlesk světlice. Pak druhá. A další. Nakonec se do jejich zorného pole dostalo všech pět mužů. Potom začali jeden po druhém sestupovat z ochozu. Boty zašplouchaly ve vodě.

Sam zašeptal: „Každou vteřinou –“

Jeskyní se rozlehl hrdelní výkřik.

„– teď,“ dořekl Sam.

K prvnímu výkřiku se připojil druhý a pak povykování.

Remi se podařilo zachytit jedno slovo, nadávku. „Někdo tu má potíže s močí,“ zašeptala.

Sam vytáhl revolver Webley a zapřel ho o balvan před sebou.

Z opačné strany jeskyně k nim dolehlo šplouchání vody a pak pleskání bot na kamenném ochozu.

Pak první výstřely, nejdřív jen ojedinělé, pak plná automatika, ta-ta-ta odrážející se od jeskynních stěn. Ústí pravého tunelu ozářilo oranžové světlo střelby a v záblescích připomínajících stroboskop se potáceli muži, padali a zase vstávali.

„Napočítala jsem jich pět,“ zašeptala Remi.

„Já taky.“

Jakmile ucítili zase pevnou půdu pod nohama, povstalci se otočili a dali do běhu, většina z nich mířila přímo k východu. Avšak jeden zjevně tak zpanikařil, že se vrhl rovnou za nosem, naneštěstí přímo ke skrýši Sama a Remi.

Skočil do potůčku, upadl a pak se přes něj přeplazil. Na druhé straně vstal, udělal pár dalších kroků k Samovi a Remi, pak se zastavil a rozhlédl.

Na pozadí záře světlice z něj viděli pouhou siluetu. Sam zamířil webleyem muži doprostřed hrudi.

„Běž pryč, sakra…“ I když už on i Remi v minulosti museli pár padouchů zabít, nedělali to rádi. Ať už to bylo nutné, nebo ne, jednalo se o odpornou věc. „Běž pryč,“

zamumlal znovu Sam.

Od vchodu se ozvalo: „Rakotomalala.“

Muž se otočil, na chvíli zaváhal a pak se rozběhl k tunelu ven. Sam odložil revolver a zhluboka si oddechl.

Počkali s Remi, dokud neuslyšeli, jak muži prostupují vodní stěnou, pak Sam vstal, přikradl se k východu a tunelem do vstupní sluje. Proplížil se mezi balvany a zastrčil hlavu do vodopádu, až mohl vidět ven na lagunu. Skupinka propadla takové panice, že se nikdo z mužů nezdržoval lezením po balvanech, ale rozhodli se na břeh doplavat. A právě vystupovali na pláž. Divoce posunkovali a křičeli, jak vyprávěli svou příhodu svému veliteli; ten na ně okamžik jen mlčky hleděl a pak vyštěkl rozkaz. Muži posbírali věci Sama a Remi včetně batohů a celá skupinka odpochodovala v sevřeném útvaru po proudu řeky.

Sam je sledoval, dokud muži nezmizeli za záhybem řeky, pak pro jistotu počkal ještě pět minut. Otočil se k Remi: „Už odešli pryč.“

„Jak si můžeme být jistí?“

„Nemůžeme, ale buď odtud zmizíme hned, anebo musíme čekat na soumrak a já čekání nesnáším. A s našimi plazími přáteli jsme už nejspíš denní příděl štěstí úplně vyčerpali.“

Remi střelila pohledem po pravém tunelu. Krokodýli se sice trochu uklidnili, ale ze syčení a šlehání ocasy bylo oběma jasné, že k mírumilovnosti mají daleko.

„Možná bude lepší odejít hned,“ připustila.

Něco se pohnulo na ochozu a ze stínu se pomalu vynořila prodloužená čelist. Tlama se pomalu otevřela a s klapnutím zavřela a pak se čelist zvolna zasunula zpět do tmy.

„Určitě bude lepší vypadnout hned teď,“ zopakovala Remi.

KAPITOLA 33

MADAGASKAR, INDICKÝ OCEÁN

S cestou ven si dali načas, zastavili se nejdřív ve sluji, pak Sam opakovaně několikrát nahlédl skrz vodopád, než se vyplazili po břiše přes balvany a pak do laguny. Přeplavali na pláž a vylezli z vody. Zatímco si Remi ždímala vlasy, Sam si zul boty a vylil z nich vodu.

Remi se náhle předklonila k Samovi, zamumlala: „Támhle na nás někdo mává,“ a pootočila hlavu.

„Kde?“

Remi pohnula očima k trsu křoví, ze kterého vykukovala paže. V ruce měla Webley Mark VI. Divoce gestikulovala, jako by se je pokoušela varovat.

Sam položil ruku na revolver za pasem.

Prásk!

Do písku mezi jeho nohama se zaryla kulka.

Sam znehybněl stejně jako Remi s rukama stále zvednutýma k vlasům. Kidova mávající ruka se pomalu stáhla do křoví.

„Vypadá to, že nastražili past,“ poznamenala Remi.

„Nejspíš. Nenastudovala sis náhodou z toho průvodce Madagaskarem kapitolu o zvycích a etiketě?“

„Myslela jsem, žes to udělal ty.“

„Já ji přeskočil.“

Sam pomalu zvedl ruce nad hlavu a otočil se. Remi udělala totéž. Jak očekávali, nad vodopádem na lví hlavě stála šestice povstalců. Jejich vůdce, naparující se s rukama v bok hned vedle římsy na ně dolů zavolal: „Ani hnout!

Rozumíte? Ani hnout!“

Sam přikývl a opáčil: „Ani hnout.“

———

Pod bdělým dohledem odstřelovače na temeni lví hlavy pět ostatních povstalců sešlo dolů ze skal po nějaké neviditelné stezce. Krátce nato už stáli v půlkruhu kolem Sama a Remi.

Vůdce došel k nim, nejdřív se vpil do Samových očí a pak důkladně přejel pohledem Remi od hlavy k patě. Natáhl ruku, vzal Samovi od pasu revolver a prohlédl si ho.

„Dobrá pistol,“ prohlásil lámanou angličtinou.

„Dobrá pistole,“ přitakal Sam.

„Kdo vy jste?“

„Sam.“

„Tolotra. Kdo ta žena?“

Samovi uvízlo v hlavě trochu madagaskarské etikety.

Pomalu sklonil ruku a ukázal na Remi tak, aby byl jasně viditelný ukazováček ohnutý směrem k jeho hrudi. „Moje žena. Remi.“

Tolotra Samovo gesto nepřehlédl. Podíval se na Remi, pak zpět na Sama a zamyšleně přikývl. Jeho další prohlášení Sama přesvědčilo, že madagaskarský zvyk neupadl v zapomnění.

„Sam… Remi. Vy teď rukojmí.“

Jeden z povstalců vytáhl zpoza opasku dva kusy provazu a přistoupil k nim, jako by jim chtěl svázat ruce. Tolotra ho mávnutím zastavil a řekl Samovi: „Vy utíkat, my střílet.

Neutíkat. Slíbit?“

Samův ohnutý ukazováček očividně dobře posloužil.

Když mu Sam odpovídal, zvedl pravou ruku, obřadně zkřížil ukazováček a prostředníček a slavnostně přikývl.

„Ne, dokud žiješ,“ řekl.

Remi za ním jen obrátila oči v sloup. „Panebože.“

Tolotra si chvíli prohlížel Samovo gesto, pak se usmál a napodobil ho. „Ne, dokud žiješ.“ Obrátil se a ukázal ho svým mužům. „Ne, dokud žiješ!“

„Ne, dokud žiješ!“ zanotovali sborem.

Remi zašeptala: „Jestli má někdo z nich příručku anglických frází, jsme mrtví. Je ti to snad jasné, ne?“

Ocitli se uprostřed dobře organizované sevřené skupinky a zamířili pryč od laguny, minuli o jeden a půl metru Kidovu skrýš a pak zahnuli na stezku vedoucí podél řeky. Ať už měli Sam s Remi na své straně sebevětší výhodu jazyka, přebila ji zručnost povstalců při zacházení s rukojmími.

Vždy na ně mířili nejméně dva z nich a zachovávali odstup minimálně tři metry. Navíc se jejich orientační smysl přinejmenším vyrovnal Kidovu a Sam s Remi brzy přestali chápat, jakých orientačních bodů se vůbec drží.

Po čtyřicetiminutovém pochodu džungle zřídla a stezka je vyvedla na přímé slunce. Sam si uvědomil, že se ocitli zpět na savaně, ale jak daleko od trasy, kterou sem přišli s Kidem ráno, neměl nejmenší tušení. Oceán měli po levé straně, zalesněné útesy po pravé. Směřovali na jih.

Po dalších dvaceti minutách se opět ponořili do džungle, tentokrát sledovali celkem přímou stezku, takže Sam dokázal určit azimut.

„Myslím, že se blížíme k silnici,“ pošeptal Remi.

„Tak nás nejspíš i našli, všimli si našeho roveru.

Nezahlédl jsi, ty víš koho?“

„Ne, ale někde tu je.“

Tolotra kráčející v čele se otočil a vyštěkl: „Nemluvit!“

Zvedl ruku se zkříženými prsty, aby dodal rozkazu větší důraz. Sam jeho gesto opětoval.

Remi zamumlala: „Jak milé. Udělal sis přítele.“

„Doufám jen, že ho nebudu muset zastřelit.“

„A čím? Neviditelnou pistolkou na gumičku?“

„Ne, mým webleyem,“ zabručel Sam a pohledem probodával Tolotru. „Poté, co mu ho vezmu.“

„Nemluvit!“

———

Samův odhad ohledně jejich polohy byl správný. Za několik minut Tolotra došel na křižovatku stezek a zahnul vpravo.

Terén stoupal, až se museli zachytávat obnažených kořenů a nízkých větví. Neměl však vliv na kázeň povstalců, a kdykoli se Sam nebo Remi rozhlédli, zjistili, že se dívají nejméně do dvou hlavní pušek.

Sklon stezky se ustálil a došli k přirozeným schodům tvořeným kořeny v horské stráni. Když po nich Sam s Remi vyšli nahoru, ocitli se na štěrkové silnici. Tři sta metrů na jih stál u krajnice zrezavělý bílý pickup Chevy a před ním jejich Range Rover. Nad oběma se tyčily skály Tři mudrci.

„Kam teď?“ zeptal se Sam Tolotry.

On ani Remi si nedělali žádné iluze. I když pro ně bylo výhodné, že neměli svázané ruce, uvědomovali si, že tohle není žádný hollywoodský film. Bez výrazného odvrácení pozornosti by každý jejich pokus o útok na některého z povstalců nejen nutně selhal, ale nejspíš by skončil jejich smrtí. A až je naloží do auta, budou jejich šance ještě horší.

„Tajné místo,“ odpověděl Tolotra.

„Chcete výkupné, že?“

„Ano.“

„A jak víte, že máme vůbec nějakou cenu?“

Tolotra o tom chvíli přemýšlel, jak zápolil se svou znalostí angličtiny. „Batohy, šaty, foťák, všechno drahé.

Auto drahé.“

„Je pronajaté,“ namítla Remi.

„Ech?“

„Ale nic.“

Sam stále spoléhal na svou intuici, že je Kid neopustil, a nenápadně zkoumal okolí. Náhle koutkem oka zahlédl drobný pohyb na svahu nad silnicí. Spatřil mezi dvěma balvany záblesk stříbrných vlasů.

„Máme zlato,“ řekl.

Zamýšlený účinek se dostavil. Ti ze skupinky, kteří dosud jejich rozhovoru nevěnovali pozornost, se k němu otočili. Tolotra přistoupil o krok blíž.

„Zlato? Kde? Kolik?“

Kid rychle vystrčil hlavu zpoza balvanu. Zachytil Samův pohled, zamrkal, ukázal k vozům u silnice a pak se ukryl zpět za balvan.

Sam se podíval na Remi. Z jejího výrazu poznal, že také viděla Kida. Řekl: „Kolik myslíš, že ho je, Remi?“

„Nevím… tak dvacet zlatých mincí s orlem.“

Tolotrovi to stačilo. Přimhouřil oči a dychtivě přikývl.

„Kde?“

„V našem hotelu v Antananarivu.“

„Dejte nám mince, budete volní.“

Sam usoudil, že je to lež, ale šlo o krok správným směrem. I kdyby došlo k nejhoršímu a Kid zde nedokázal zasáhnout, pro něj i Remi bude mnohem lepší být blíž civilizaci, než se od ní vzdalovat. Tolotrovo „tajné místo“

bylo jistě dost stranou, aby je skrylo před vládními jednotkami. Kdyby však Tolotrova rozvážnost převážila nad chamtivostí a cestou do Antananariva, Sam s Remi by se ocitli zpět na začátku.

„Pojedeme hned,“ rozhodl Tolotra.

Skupinka znovu utvořila formaci se Samem a Remi uprostřed. Oba se periferním viděním pokoušeli zahlédnout Kida, ale nebylo po něm ani stopy. Ať už starý lovec lanýžů plánoval cokoli, měli by být připraveni zareagovat a improvizovat.

———

Došli na úroveň chevyho a zastavili se. Muži hodili ruksaky Sama a Remi na korbu.

Sam pošeptal Remi: „Buď připravená.“

Tolotra a čtyři další se rozsadili vzadu a začali si povídat.

Šestý muž zůstal stát tři metry za Samem a Remi a puškou jim mířil na záda. Podle Tolotrových gest Sam usoudil, že zkoušejí přijít na to, jak nejlépe naplánovat cestu do Antananariva, hlavního města nepřítele.

Remi si jako první uvědomila, že Kid začíná uskutečňovat svůj plán. Naznačila Samovi očima, aby se podíval přes střechu chevyho na vrchol prostředního Mudrce. Sam nejdřív neviděl nic, ale pak si všiml, že se skoro nepozorovaně začal balvan o velikosti sudu posouvat k okraji.

Zašeptal: „Až vyrazím, utíkej k Range Roveru.“

Tolotra se otočil a podíval na Sama. Sam pokrčil rameny a omluvně se usmál.

Remi zašeptala: „Dobře.“

Na vrcholu Mudrce balvan dosáhl okraje, kde se zastavil.

Sam s Remi se zhluboka nadechli. Čekali. Balvan se naklonil vpřed, na okamžik znehybněl, pak se převážil a začal padat. Stěna sloupu byla strmá, vlastně mírně ustupovala dozadu, a až na několik výčnělků u paty byla hladká. Kombinace povrchu, gravitace a kinetické energie balvanu ho udržovala těsně u stěny. Sam jako inženýr věděl, že se to změní, jakmile balvan narazí na první výstupek, pak se balvan promění v kamennou dělovou kouli.

Protože Sam neovládal malgaštinu, zkusil vyvolat co nejvíc paniky jinak: vydal naprosto nemužný kvílivý výkřik, ukázal na balvan a vykřikl: „Skála!“

Tolotra a jeho muži shodně vzhlédli vzhůru. Na rozdíl od Sama a Remi měli nevýhodu momentu překvapení, a tak ztuhli a zůstali užasle zírat. Sam, který většinu únosu studoval Tolotru a promýšlel si dopředu, jak na dané situace muž zareaguje, se nyní vrhl vpřed, nabral ho patou do podkolení, a když povstalec upadl, vytáhl mu z opasku svůj webley.

Za ním Remin strážce vykřikl něco, co Sam odhadl na „Stůj!“, a věděl, že pak by měla následovat střelba na prchající Remi. K tomu mu ale nesměl dát příležitost. S

taseným revolverem popadl Tolotru levicí za límec a udeřil ho zbraní do spánku. Tolotra zasténal a omdlel.

Sam se otočil na patě a klesl do kleku, Tolotru nastavil mezi sebe a čtyři zbývající muže; dva z nich couvali přes silnici, zbývající dva se překulili přes okraj korby a zmizeli za bokem vozu. Při otočce se webley namířil směrem k Remině strážci. Jak se Sam obával, muž měl u ramene pušku a hlavní sledoval Remi sprintující k Range Roveru.

Sam vypálil a zasáhl ho do hrudi. Muž zplihl jako loutka, které někdo přestřihl vodicí šňůrky, a padl mrtvý k zemi.

Sam sevřel levou rukou Tolotru pod krkem a přitáhl ho pevně k sobě a pak namířil na dva povstalce couvající přes cestu. Oba měli pušky napřažené na Sama a zjevně se rozhodovali, jestli mají riskovat výstřel. Sam sledoval hlavní revolveru střídavě oba muže. Zpoza vozu slyšel druhé dva, jak se pohybují ve vysoké trávě podél bočnice.

Bum. Země se otřásla a následovalo praskání větví. Další otřes, jako by vyrazil na procházku nějaký obr. Sam ho ucítil až v břiše.

Remi vykřikla: „Řítí se balvan!“

„Kam?“

„Přímo na vás!“

Bum. Tentokrát z větší blízkosti.

Na druhé straně auta oba povstalci začali ječet.

„Utíkají pryč!“ zavolala Remi.

Dvojice před Samem udělala totéž, otočila se a vystartovala ze všech sil po cestě.

Bum.

„Vydrž, Same! Už je skoro u tebe! Tři… dva… jedna…“

Sam se stočil do klubíčka. Nad hlavou se ozvalo skřípění plechu. Tříštění skla. Ucítil, jak se chevy naklonil a sklouzl i s Tolotrou na štěrk. Nad hlavou se mu přehnal stín. Bum.

Balvan dopadl na silnici, odrazil se a zmizel za krajnicí a na své další cestě lámal stromy. Po dalších deseti vteřinách jeho zvuk ustal. Sam zvedl hlavu a rozhlédl se.

Čtyři zbývající povstalci prchající po silnici se zastavili.

Po krátké rychlé poradě se začali vracet k Samovi a Remi.

Sam prohledal Tolotrovi kapsy, našel klíčky od roveru a vytáhl je.

„Remi, raději nastartuj rover,“ zavolal.

Hodil klíčky na silnici co nejblíž k ní a pak se otočil a zamířil revolver na čtyři útočící povstalce.

Jeden z nich odkulhal na stranu, chytil se za stehno a skácel se na silnici, zlomek vteřiny nato zaznělo hluboké zadunění. I když Sam tento konkrétní zvuk nikdy neslyšel, tipnul si na kluku ráže .455 z revolveru Webley model Mark VI přibližně z roku 1915.

Zbývající tři povstalci se zarazili a otočili k Mudrcům.

Hvízdla druhá kulka, tentokrát do štěrku mezi nohy prostředního muže. O několik kroků couvl následován druhým mužem. Ale třetí měl dlouhé vedení. Přikrčil se a s pátravým pohledem na skály pomalu zvedl pušku k rameni.

Za trest dostal kulku do levého kolena. Vykřikl a skácel se k zemi.

Od Mudrců něco zavolal odhmotnělý hlas. Dva zbývající ozbrojení povstalci kvapně odhodili pušky. Další povel. Ti, kdo byli schopni pohybu, pomohli kamarádům na nohy a celá skupinka začala kulhat pryč po silnici.

Sam odstrčil omráčeného Tolotru a vstal. Remi přiběhla k němu. Společně si prohlédli, co zbylo ze chevyho. Až na čtyři zohýbané kusy plechu na místě, kde bývala kabina, autu chyběl předek.

Hlas zavolal: „Vypadá to přesně tak, jak jsem si naplánoval.“

Na úpatí Mudrců se zpoza stromů vynořila postava a zamířila k nim.

„A jak naplánoval?“ zeptal se Kida Sam.

„To vám neprozradím.“

Remi poznamenala: „Rozhodně umíte vyvolat pořádný rozruch.“

Kid se před nimi zastavil. „Všechno způsobila jen matička příroda, má drahá. A přirozeně i šťastný odraz.“

„Díky, že jste nás nenechal napospas,“ prohlásil Sam.

„Nemluvte o tom.“

Sam potěžkal v ruce Webley-Fosbury, chvíli zbraň tiše obdivoval a pak ji podal Kidovi; ten se jen zamračil a zavrtěl hlavou. „Nechte si ho.“

„Prosím?“

„Dodnes z něj nikdo nevystřelil. Víte, je to takový zvyk… čínský, pokud si vzpomínám.“

Remi se usmála. „Nejspíš máte na mysli přísloví ‚Když někomu zachráníte život, jste za něj pak zodpovědný‘.“

Kid pokrčil rameny. „Tak jako tak, pane Fargo, je teď váš.“

„Děkuji. Budu si ho považovat. Co uděláme s těma dvěma?“ zeptal se Sam a ukázala na Tolotru a mrtvého na silnici.

„Necháme je tady. Čím dřív se dostanete do Antananariva, tím lépe.“ Kid pochopil, proč se Sam a Remi tváří tak zasmušile. „Netrapte se kvůli nim. Zabili by vás.“

„Jak to můžete tak jistě vědět?“ zeptala se Remi.

„Za posledních pět let tu došlo ke třiašedesáti únosům.

Ať už oběti zaplatily výkupné, nebo ne, nikdo se nevrátil živý. Věřte mi, bylo to buď oni, anebo vy.“

Sam a Remi to chvíli zvažovali, pak přikývli. Sam potřásl Kidovi rukou, pak vzal z korby auta jejich batohy, zatímco Remi na rozloučenou objala jejich zachránce.

Otočili se a zamířili k Range Roveru.

„Ještě jednu věc,“ zavolal Kid.

Sam s Remi se obrátili. Kid zašátral ve svém ruksaku a vytáhl malý plátěný sáček. „Lanýže za vaše potíže,“

zarýmoval. Pak přešel silnici a zmizel v křoví.

Sam v rukou obracel sáček. Na jedné straně bylo červeným inkoustem natištěno logo, písmeno C, a vedle něj menším písmem ussler lanýže.

Remi prohlásila: „To je od něj milé. Ale co znamená to ‚ussler‘?“

KAPITOLA 34

MADAGASKAR, INDICKÝ OCEÁN

Byli už skoro napůl cesty zpět do Antananariva a blížili se k vesnici jménem Moramanga na křižovatce dálnic 2 a 44, když se rozpípal satelitní telefon. Remi na sedadle spolujezdce hovor přijala. „To je Rube,“ oznámila po chvilce a přepnula přístroj na hlasitý odposlech.

„Ahoj, Rube,“ zavolal Sam.

„Kde jste?“

„Na Madagaskaru.“

„K čertu. Toho jsem se obával.“

Remi poznamenala: „Něco mi říká, že ti nejde jen o obecnou nechuť k Madagaskaru.“

„Někdo na letišti v Antananarivu ocejchoval vaše pasy.“

„Kdy?“ zeptala se Remi.

„Pár dní před vaším příletem.“

„A co to přesně znamená?“ zajímal se Sam. „Když jsme procházeli odbavením, nikdo na nás nereagoval.“

„A právě to mi dělá starosti. Kdyby šlo o úřední pokyn, zastavili by vás. V jazyce agentů se tomu vašemu cejchu říká ‚záznam a oznam‘. Někdo prostě chtěl vědět, kdy se tam objevíte.“

„A nemusí to být někdo z úředních míst,“ dodal Sam.

„V zemích třetího světa s průměrným ročním příjmem pár set dolarů na hlavu si můžete koupit ‚záznam a oznam‘

za šálek kávy. A protože Rivera už prokázal, že má konexe v Africe…“

„Chápu,“ vpadl Sam. „Co doporučuješ?“

„Předpokládejme, že někdo po vás aktivně pátrá; předpokládejme, že vás najde. Nevracejte se do Antananariva. Ať vám Selma sežene soukromé letiště a pilota, kterému nevadí peníze na ruku, aby se neobtěžoval s pasy.“

To byla odvrácená strana jejich práce. I když nebyli celebrity, přesto si Sam s Remi získali ve světě dobrodruhů a lovců pokladů slušnou pověst, a i když měli přirozeně pár nepřátel, obecně byli respektováni. Kdyby je dopadli, jak se pokoušejí propašovat do nějakého státu nebo z něj na falešné pasy, nejspíš by jim to přineslo víc problémů než výhod: vězení, vyhoštění, palcové titulky, stigma nežádoucích osob a možná i to nejdůležitější, ztrátu neocenitelných kontaktů ve vědeckém světě. Tím, že Sam s Remi většinou hráli na rovinu, často se stávali snadnými cíli těch, kdo byli ochotní a schopní podplatit správnou osobu na správném místě.

Remi řekla: „Víme o zdejší politické situaci. Jak nás to může ovlivnit?“

„Špatně. Držte se v civilizaci a mějte přehled, kde jsou policejní stanice.“

„To by mohl být problém. Jsme teď trochu mimo prošlapané cesty.“

„Proč mě to nepřekvapuje? Dobře, dejte mi vteřinku.“

Linka se na dvě minuty odmlčela a pak se Rube vrátil.

„Podle nejlepších odhadů povstalci nebudou ještě tak týden připraveni na hlavní útok, ale může dojít k drobným bitkám.

Většina měst do osmdesáti kilometrů od Antananariva by měla být bezpečná. Čím větší, tím bezpečnější. Jestli to jde, zamiřte na jih. Povstalci se soustředili na severu. Nevýhodou je, že –“

„Riveru a jeho gorily napadne totéž a budou nás tam hledat,“ dokončil Sam.

„Správně. Kéž bych vám mohl pomoct nějak víc.“

„Rube, jsi jednička. O tom vůbec nepochybuj. Až budeme v bezpečí, zavoláme ti.“

———

Poté se spojili se Selmou, vyslechla je, na pár věci se zeptala a pak řekla „Jdu na to“ a zavěsila.

Nyní Remi studovala mapu a Sam řídil.

„Máme dvě možnosti,“ oznámila po pár minutách.

„První, vybrat si jednu z desítek cest, a ten termín používám velice volně –, které směřují zhruba na jih, anebo dojet na pár kilometrů od Antananariva. Je tu dvouproudá asfaltka, která obkružuje město na východ a pak se napojuje na Dálnici 7 mířící na jih.“

„A jak vypadají ty bezejmenné cesty?“

„Jak bys čekal: přinejlepším prach a štěrk.“

„Více možností znesnadňuje sledování,“ nadhodil Sam.

„A jestli zamíříme na dálnici 7, přidáme si pět nebo šest hodin jízdy. To znamená ještě dlouho po západu slunce.“

„Hlasuju pro asfaltku,“ řekl Sam.

„Souhlasím.“

„Ještě z jiného důvodu… To, že Rivera nechal dát naše pasy na index právě tehdy, něco znamená.“

Remi přikývla. „A není těžké uhádnout co. Vědí, že je tu něco ukrytého. Ale jde o loď, kterou jsme objevili, anebo o něco víc?“

„To zjistíme, až se dozvíme, co je tak zajímá na Madagaskaru. Hádám, že tu už pátrali předtím a nenašli, co hledali.“

„Což vyvolává otázku: Kde jinde ještě byli?“

———

Odpoledne se vleklo. Za Moramangou se otočili ještě víc na západ a nahoru a míjeli kilometry a kilometry rýžových polí a projížděli jednou vesnicí za druhou, každá z nich nesla malebné jméno, které Remi popsala jako „směs malgaštiny, francouzštiny a špetky italštiny“: Andranokobaka, Ambodigavo, Ambatonifody…

Patnáct kilometrů východně od Anosibe Ifody se terén začal znovu měnit, savana ustupovala tropickému lesu s vyčnívajícími hrbolatými hnědými pahorky, které Samovi a Remi připomněly Toskánsko. Zubaté horské svahy zářící zlatohnědě ve slunci se tyčily nad vrcholky stromů na severu i jihu. Krátce po třetí odpoledne zastavili u benzinky Jovenna na okraji Manjakandriany. Remi šla dovnitř pro něco na zub a vodu, zatímco Sam tankoval benzin.

O blok dál zahnul do ulice bílý policejní Volkswagen Passat a zamířil k čerpadlu. Jel poklidnou rychlostí asi pětatřicet kilometrů za hodinu, a když dojel na úroveň jejich Range Roveru, zpomalil. Po pár vteřinách opět zrychlil a pokračoval ulicí dál, po jednom bloku zajel k chodníku a zastavil. Sam v odrazovém zrcátku viděl, jak řidič vzal něco z přístrojové desky a přiložil to k ústům.

Remi vyšla ven se čtyřmi lahvemi a několika balíčky preclíků. Sam si sedl zpět za volant.

„Máš svůj ustaraný výraz, co je?“ všimla si Remi.

„Možná je to vyčerpáním, nebo jsem už paranoidní, anebo jde o kombinaci obojího, ale myslím, že ten policejní vůz má o nás zájem.“

„Kde je?“

„O blok dál pod markýzou se starým logem Coca-Coly.“

Remi se zadívala do zpětného zrcátka. „Vidím ho.“

„Když jel kolem nás, zpomalil, pak tam zaparkoval a něco ohlásil vysílačkou.“

Sam nastartoval. Mlčky seděli několik minut bez hnutí.

„Co přesně teď děláme?“ ozvala se Remi.

„Dáváme mu šanci.“

Remi pochopila: „Jestli jde o oficiální záležitost, zastaví nás. A jestli ne… ‚záznam a oznam‘.“

„Správně.“ Sam zařadil rychlost. „Je čas zahrát si znovu na navigátora, Remi. Vracíme se stejnou cestou.“

„Kam?“

„Doufám, že nikam. Jestli nás nebude sledovat, otočíme se zase zpátky.“

„A když nás bude sledovat?“

„Tak mu zkusíme ujet. Budeme potřebovat jednu z těch bezejmenných cest, o kterých jsi mluvila.“

„Jsme na útěku,“ oznámila o několik minut nato Remi.

Poté co odjeli z Manjakandriany, se stále dívala do zpětného zrcátka. „Drží se asi kilometr a půl za námi.“

„Párkrát mu zmizíme za terénní vlnou a zahneme. Dej mi vědět pokaždé, až ho ztratíš z dohledu.“

„Proč?“

„Jestli vystartujeme, když nás bude pozorovat, zjistí, že se mu snažíme ujet, takhle na něj dokážeme získat náskok, než mu to dojde.“

„Lstivé, Fargo.“

„Jedině když to vyjde.“

‚A co když se nás pokusí zastavit?“ ‚Na to raději ani nechci myslet.“

———

Příštích patnáct minut se Sam držel Reminých pokynů, vždy když mu Remi ohlásila „Jeď!“, sešlápl na deset vteřin plyn a pak opět zpomalil na předepsanou rychlost. Pomalu, ale vytrvale nabrali na passat téměř kilometr.

„Jsou některé z těch cest jiné než štěrkové nebo prašné?“

zeptal se Sam.

Remi prostudovala mapu. „Těžko říct, ale tahle vypadá o trochu silnější než ostatní. Na téhle mapě to obvykle znamená nějaký pevný povrch. Proč se ptáš?“

„Žádné stopy pneumatik.“

„Z rychlého odbočení,“ dovtípila se Remi. „To by mohlo fungovat oběma způsoby.“

Sam se zamračil. „Dobrá poznámka. Řekni mi, až přijde křižovatka.“

Remi několik minut srovnávala cesty, které míjeli, s jejich značením na mapě. „Měla by to být další odbočka na jih.“ Odměřila nehtem vzdálenost. „Zhruba po čtyřech stech metrech. Nejspíš hned za tímhle kopečkem.“

„Co náš přítel?“

„Těžko říct, ale zdá se, že zrychlil.“

Vyjeli na vrcholek a začali sjíždět dolů. Sam vpředu uviděl křižovatku, o které mluvila Remi. Sešlápl plyn až k podlaze a Range Rover vystřelil vpřed. Remi se s vytřeštěnýma očima zapřela o přístrojovou desku. Sto metrů před zatáčkou Sam přešlápl na brzdu a sešlápl ji tak silně, jak si jen troufl, aby se nedostali do smyku, a přibrzdil rover na pětašedesát kilometrů za hodinu.

„Drž se,“ zavelel a strhl volant doprava. Přes vysoké těžiště roveru se pneumatiky neodlepily od silnice, ale Sam si uvědomil, že zatáčku přehnal. Srovnal trochu doleva, pak dupl na brzdu a znovu strhl volant doprava. Zadek roveru sebou smýkl. Zadní pneumatika na straně řidiče se zvedla od vozovky. Ucítili, jak se rover naklání na bok. Sam potlačil reflex zakontrovat vpravo, místo toho zesílil smyk, aby se od silnice odlepila i druhá pneumatika. Nyní dvě zbývající kola trochu podklesla. Sam dupl na plyn, strhl volant doprava a rover dopadl zpět na silnici.

„Ostře vpravo!“ zavolala Remi a ukázala na mezeru v křoví u cesty.

Sam zareagoval okamžitě a tvrdě zabrzdil. Rover se s trhnutím zastavil. Sam přeřadil na zpátečku, zacouval asi tři metry, pak opět zařadil rychlost a vjel do mezery. Ponořili se do stínu. O boky auta zaškrábaly větve. Popojeli dopředu, až nárazník zaskřípal o dřevěnou branku dobytčího výběhu.

Remi přelezla středem dozadu a zvedla hlavu, aby viděla bočním okénkem ven.

Sam se zeptal: „Jsme mimo silnici?“

„Jen tak tak. Měl by tu každou chvíli být.“ Uplynulo třicet vteřin. „Už jede.“ Otočila se, přelezla zpět dopředu a vydechla. „Budeme tu jen tak sedět a –“

Z hlavní cesty se ozvalo skřípění brzd a pak se rozhostilo ticho.

Sam s Remi znehybněli.

V dálce zaburácel motor a zakvílely pneumatiky.

Sam zasténal. „Ty si snad děláš legraci. Zapni si pás, Remi.“

———

Silnice, i když skutečně asfaltovaná, byla úzká a křivolaká bez středové čáry a s popraskanými okraji. S Range Roverem se po ní hnali nejvyšší rychlostí a získali tři čtvrtě kilometru, než uslyšeli, že na ni zahnul i passat. Když projížděli zatáčku, minuli značku.

Remi si jí stačila všimnout. „Vpředu je úzký most.“

Sam vymačkal z vozu, co šlo, a řítil se po přímé cestě k mostu. Po obou stranách jako by se džungle kolem nich uzavírala. Zelené konce větví šlehaly přes postranní okna.

Před čelním sklem se objevil most.

„Tomuhle říkají most?“ vyjekla Remi.

Přes úzkou rokli se táhl most ukotvený k oběma břehům párem ocelových kabelů, ale chyběly mu pilíře nebo podpůrné stožáry. Po stranách ho vroubilo zábradlí z planěk a provazu. Celý povrch mostu tvořily v podstatě jen vedle sebe položené třiceticentimetrové fošny, mezi nimi pouze vzduch a sem tam příčný svorník.

Padesát metrů od stavby Sam dupl na brzdu. Vyklonili se s Remi z bočních oken, ale nikde nic. Žádné mezery v podrostu, žádné odbočky. Nikde žádný úkryt. Jen návěstí ve francouzštině:

POUZE JEDNO VOZIDLO. MAXIMÁLNÍ

RYCHLOST PŘEJEZDU, 6 KM/H.

Takže rychlostí chůze.

Sam pohlédl na Remi a ta se pokusila o úsměv. „Jako s leukoplastí,“ prohodila.

„Nemysli, prostě to udělej.“

„Přesně tak.“

Sam srovnal kola roveru s mostními trámy a pak sešlápl plyn. Rover se pomalu rozjel vpřed.

Za nimi se ozvalo kvílení pneumatik. Remi se na sedadle otočila a spatřila passat vyjet smykem zpoza zatáčky, mírně mu ustřelil zadek, ale vzápětí to srovnal.

„Deset ku jedné, že na ten most spoléhal.“

„Nesázím se,“ odpověděl Sam a svíral volant, až mu zbělely prsty.

Přední kola roveru zaduněla na prvních trámech mostu.

Dřevo zasténalo a zapraskalo. Rover vjel na most i zadními koly.

„Teď už není návratu,“ prohlásil Sam. „Zpomaluje.“

Remi, stále ještě otočená dozadu, zavolala: „Ne… Ano, teď ano. Ale nezastavuje.“

Sam sešlápl plyn. Ručička tachometru se přehoupla přes dvanáct kilometrů za hodinu.

Remi stáhla okénko, vystrčila hlavu ven a podívala se dolů.

Sam zavolal: „Chci to vědět?“

„Dolů do řeky je to asi patnáct metrů.“

„Klidná voda, že jo?“

„Samá peřej. Nejméně čtyřka.“

„Dobrá, sluníčko, dost povídání.“

Remi se znovu otočila dozadu a podívala se zadním oknem. „Už je skoro u mostu. Ta výstraha ho očividně netrápí.“

„Doufejme, že to tu zná lépe než my.“

Přejeli polovinu mostu.

Okamžik nato ucítili, jak se Range Rover mírně zhoupl.

Most, nyní dvojnásobně zatížený, se začal vlnit jako lano napínané na obou koncích. Nejdřív šlo jen o několik centimetrů, ale různé váhy a polohy obou vozidel se začaly vzájemně ovlivňovat.

„Interferenční vlna,“ zamumlal Sam.

„Cože?“

„Fyzika. Když se dvě vlny o různé amplitudě sečtou –“

„Dopadne to ošklivě,“ dořekla Remi. „Chápu.“

Range Rover nyní nepravidelně stoupal a klesal, patnáct centimetrů v obou směrech, jak Sam odhadl. Remi cítila, jak jí žaludek stoupá do krku.

„Nemáme náhodou prášky proti mořské nemoci?“

„Promiň, miláčku. Už jsme skoro tam.“

Před čelním sklem se objevil konec mostu. Sedm metrů… tři. Sam zaťal zuby, počkal, až se rover začne zhoupávat dolů, a pak dupl na plyn. Ručička tachometru vylétla nad pětadvacet kilometrů za hodinu. Rover se přehnal přes poslední příčný spoj a vyjel na pevnou zem.

Remi se ohlédla do zadního okna. Vytřeštila oči.

„Same…“

Otočil se. Bez vyrovnávací váhy roveru absorboval veškerou hybnou sílu policejní passat. Most se zhoupl vzhůru, pak náhle poklesl a nechal vůz na okamžik ve vzduchu. Stačilo to. Passat spadl zpět, ale přistál mírně z osy. Přední kolo na straně řidiče se propadlo do mezery uprostřed. S prásknutím hlasitým jako výstřel se nejbližší příčný nosník zlomil. Passat se naklonil na bok na stranu řidiče a sesunul se hlouběji do mezery. Přední třetina včetně motoru nyní čněla do volného prostoru.

Remi zamumlala: „Ach, bože…“

Sam z náhlého popudu otevřel dveře a vyskočil ven.

„Same! Co to vyvádíš?“

„Podle toho, co víme, je to jen policista, který se řídí rozkazy.“

„A který tě klidně zastřelí, když se k němu přiblížíš.“

Sam pokrčil rameny, přešel dozadu a otevřel kufr roveru.

Zašátral v batohu a našel, co hledal: patnáctimetrový kotouč šestimilimetrového lana. Opatrně, aby zůstal na zdvižené straně passatu, přešel po prknech mostu, dokud se nedostal ke dveřím spolujezdce. Pod ním burácela řeka, pěnila a vystřelovaly z ní sloupy tříště. Sehnul se a prohlédl si podvozek. Situace byla mnohem horší, než předpokládal.

Jediné, co ještě bránilo passatu v pádu, bylo zadní kolo na straně řidiče, které se zaklínilo mezi jedno z prken a střední nosník.

Sam zavolal: „Mluvíte anglicky?“

Po chvíli váhání policista odpověděl s francouzsko-malgašským přízvukem: „Trochu anglicky.“

„Pomohu vám ven –“

„Ano, děkuji, prosím –“

„Ale nezastřelte mě.“

„Dobře.“

„Zopakujte, co jsem právě řekl.“

„Pomůžete mi. Nezastřelím vás svou pistolí. Tady, tady… vyhodím ji z okna.“

Sam obešel auto dozadu a nakoukl přes nárazník, aby viděl dveře na straně řidiče. V otevřeném okně se objevila ruka s revolverem. Vzápětí zbraň propadla mezerou v mostu a pohltila ji vodní tříšť dole. Sam se vrátil ke dveřím spolujezdce.

„Dobrá, vydržte.“

Rozmotal lano, zdvojil ho, svázal konce dohromady a pak udělal v metrových rozestupech po celé délce hrubé uzly. Jak byl hotov, zkusmo škubl za zábradlí mostu, jestli je pevné, a hodil konec lana do okénka spolujezdce.

„Až řeknu, začnu tahat a vy lezte. Rozumíte?“

„Rozumím. Vylezu.“

Sam přehodil svůj konec lana kolem jednoho dřevěného sloupu zábradlí, popadl ho oběma rukama, zavolal: „Lezte!“

Pak začal tahat. Vůz se rozhoupal a sténavě skřípal. Dřevo zapraskalo. „Lezte dál!“ zavelel Sam.

V okně spolujezdce se objevila dvojice černých rukou, následovalo temeno a pak obličej.

Passat se ještě víc naklonil na bok a poklesl o čtvrt metru. Roztříštilo se sklo.

„Rychleji!“ zaječel Sam. „Lezte! Teď!“

Naposledy mohutně zatáhl za lano a policista vyklouzl oknem ven. Přistál na vrcholu, tělem na prkně mostu a nohy mu visely do propasti. Sam se předklonil, popadl ho za límec a přetáhl dopředu. S celou sérií rupání a praskání příčný nosník povolil, passat propadl dírou a zmizel z dohledu. Okamžik nato Sam zaslechl mohutné šplouchnutí.

Muž, sotva popadaje dech, se překulil na záda a vzhlédl vzhůru k Samovi. „Děkuju.“

„Není zač.“ Sam začal svinovat lano. „Promiňte, že vám nenabídnu odvoz.“

Policista jen přikývl.

„Proč jste nás sledoval?“

„To nevím. Dostali jsme rozkaz od náčelníka okrsku.

Nic víc nevím.“

„Jaký má ten rozkaz rozsah?“

„Antananarivo a okolí.“

„Kdy jste se naposledy ohlásil?“

„Když jsem zjistil, že jste zahnuli na tuhle cestu.“

„A co vám řekli?“

„Nic,“ odpověděl policista.

„Jsou před námi nějaké hlavní cesty vedoucí z jihu?“

Policista se na chvíli zamyslel. „Asfaltové? Ano… tři před hlavní silnicí na západ do Tsiafahy.“

„Nemáte u sebe mobil?“ zeptal se Sam.

„Zůstal v autě.“

Sam neřekl nic a dál na muže upřeně hleděl.

„Říkám vám pravdu.“ Policista si prošacoval přední kapsy, pak se překulil a zkontroloval i ty vzadu. „Je pryč.“

Sam přikývl. Dokončil smotávání lana, pak se otočil a zamířil k Range Roveru.

„Děkuju!“ zavolal znovu policista.

„Nemluvte o tom,“ zavolal Sam přes rameno. „Myslím to vážně. Neříkejte jim, že jsem vám pomohl. Ti lidé, kteří podplatili vašeho velitele, by vás zabili.“

KAPITOLA 35

MADAGASKAR, INDICKÝ OCEÁN

„Vážně myslíš, že by to udělali?“ zeptala se Remi, když Sam nastoupil do auta a zopakoval jí rozmluvu s policistou.

„Netuším, ale když si to bude myslet on, tak tím spíš bude držet jazyk za zuby. Aspoň doufám.“

Remi se naklonila a políbila ho na tvář. „Udělal jsi moc dobrou věc, Fargo.“

Sam se usmál. „Někdo mu nejspíš nabídl měsíční plat za to, aby jen sledoval párek turistů. Nemůžeme mu to vyčítat.

Jestli se nás někdo chystá zastavit, tak přijede pravděpodobně po jedné ze tří asfaltek, o kterých mluvil.“

„Souhlasím.“ Remi rozložila mapu a chvíli ji studovala.

„Tsiafahy leží na jih od Antananariva na dálnici 7. Jestli se tam dostaneme…“

„Jak daleko je odbočka do Tsiafahy?“

„Šedesát kilometrů, asi sedmatřicet mil. A pak dalších dvacet na západ do města.“

Sam přikývl a podíval se na hodinky. „Možná to stihneme, než zapadne slunce.“

———

Skoro hned jim došlo, že jejich optimismus je nejspíš přehnaný. Cesta za mostem pokračovala džunglí, a to střídavě mírnými zatáčkami a ostrými serpentinami, které jejich postup dramaticky zpomalovaly. První křižovatku s asfaltovou silnicí minuli bez potíží a brzy nato zjistili, že jedou podél řeky plné balvanů, předpokládali, že stejné, kterou přejeli před třiceti minutami.

„Blíží se druhá křižovatka,“ ohlásila Remi. „Tři kilometry.“

O pět minut později Sam křižovatku uviděl. Remi ukázala dopředu. „Něco jsem zahlédla… záblesk světla.“

„To je nárazník,“ procedil Sam mezi zuby. „Schovej se.

Možná když neuvidí dvojici, tak…“

Remi se na sedadle skrčila. Když dojeli na úroveň asfaltové silnice, Sam se zaklonil do opěrky a rychle střelil pohledem z Remina okna. Vůz, tmavě modrý SUV Nissan, stál zaparkovaný na kraji silnice, pár metrů od ústí křižovatky.

„Jak to vypadá?“ zajímala se Remi.

Sam se podíval do zpětného zrcátka. „Rozjíždí se… Jede za námi.“

Remi se narovnala, sebrala z podlahy triedr ležící jí mezi nohama, a podívala se zadním oknem ven. „Řidič a spolujezdec. Podle obrysů muži. Na nárazníku vidím nálepku půjčovny Rental.“

„Samé špatné zprávy. Zrychlují?“

„Ne, udržují si odstup. Víš, co se říká, Same: Vždycky vidíš jen špičku ledovce…“

Přikývl. Jestli je nissan sleduje, existuje velká pravděpodobnost, že je někde před nimi druhé, možná i třetí auto.

„Jak daleko je ta třetí křižovatka s asfaltkou?“

Remi se podívala do mapy. „Šest a půl kilometru.“

———

Ujet tu vzdálenost jim zabralo téměř deset minut. Nissan se držel pár set metrů za nimi a udržoval odstup. Remi střídavě hleděla do mapy a dalekohledem si prohlížela pravděpodobné pronásledovatele. „Co čekáš, že udělají?“

zeptal se jí s úsměvem Sam. „Buď odjedou, anebo vytáhnou vlajku s lebkou a zkříženými hnáty.“

„Blíží se křižovatka. Měli bychom k ní dojet za příštím pahorkem.“ Remi se otočila dopředu.

Sam sundal nohu z plynu, zpomalil do zatáčky a pak znovu přidal.

„Same!“

Padesát metrů vpředu stál napříč silnice červený SUV

Nissan.

„Tady máš tu lebku a zkřížené hnáty!“ zavolal Sam.

Nasměroval rover mírně vlevo doprostřed silnice a zamířil nárazníkem přímo na dveře spolujezdce. Dupl na plyn a motor roveru se rozeřval.

„Myslím, že nám neuhnou,“ poznamenala Remi a zapřela se o přístrojovou desku.

„Uvidíme.“

Remi se ohlédla přes rameno. „Náš doprovod snížil odstup.“

„Jak je blízko?“

„Asi třicet metrů a rychle se blíží.“

„Drž se, Remi.“

Sam palcem stiskl pojistku a prudce zatáhl ruční brzdu.

Během dvou vteřin rychlost roveru klesla na polovinu. Řidič zadního nissanu neviděl brzdová světla, která by ho varovala, a tak zareagoval pomalu. Jeho nissan zaplnil Samovo zpětné zrcátko. Strhl volant doprava, dupl na brzdu a nissan prudce uhnul doleva, aby se vyhnul srážce. Sam se podíval do bočního zrcátka a spatřil, jak nissan projíždí kolem něj. Strhl volant doleva a odměnilo ho zaskřípění kovu o kov. Červený nissan zaplnil výhled z čelního okna.

Sam otočil volantem prudce vpravo, objel po krajnici jeho nárazník a dostal vůz zpět na silnici.

„To bylo až moc o fous, Fargo,“ poznamenala Remi.

„Omlouvám se. Vidíš toho modrého?“

Remi se ohlédla. „Pořád tam stojí, asi dvě stě metrů za námi. Červený se obrací.“

Během dvou minut měli oba nissany opět za zády, snažily se stáhnout odstup. Zatímco motor roveru byl nejspíš silnější, nižší těžiště nissanů jim dávalo výhodu v zatáčkách.

Pomalu ale jistě zkracovaly vzdálenost.

„Nějaké nápady?“ zeptala se Remi.

„Jsem přístupný návrhům.“

Remi rozevřela mapu a začala sledovat prstem jejich trasu, něco si při tom mumlala. Pak vytáhla z přihrádky jeden z průvodců, rozevřela ho, obrátila několik stránek a dál si pro sebe mumlala.

Pak náhle vzhlédla. „Není tu někde odbočka doleva?“

„Zrovna se k ní blížíme.“

„Zahni na ni!“

Sam ji poslechl, ostře zabrzdil a smykem strhl rover na křižující prašnou cestu. Projeli kolem cedule s nápisem LAC

DE MANTASOA.

„Jezero Mantasoa?“ ujistil se Sam. „Jedeme snad na ryby?“

„Mají tam přívoz,“ odpověděla Remi. Podívala se na hodinky. „A prám vyplouvá za čtyři minuty.“

Sam se podíval do zpětného zrcátka. Dva nissany právě dojely k odbočce. “Něco mi říká, že nebudeme mít čas koupit si lístky.“

„Počítám, že přijdeš s nějakou kulišárnou.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Cesta se změnila v řadu serpentin lemovaných z obou stran prudkým srázem. Nad nimi se uzavřel příkrov džungle a zastínil slunce. Minuli hnědě natřenou ceduli se žlutým P, obrysem auta a označením 50 m.

„Už jsme skoro tam,“ řekla Remi. „Doufejme, že dodržují jízdní řád.“

Sam zabočil s roverem do poslední zatáčky a cesta se rozšířila v malé parkoviště rozdělené šikmými bílými čárami. Napravo byl lesem porostlý násep, nalevo za pásem pečlivě posekané trávy pak tekla řeka, široká a klidná. Na parkovišti stálo osm aut. Naproti před hradbou stromů byl altán sloužící jako pokladna. Vpravo od něj služební cesta zablokovaná řetězem na dvou kůlech od plotu.

„Nevidím prám,“ prohlásil Sam a rozjel se přes parkoviště.

„Právě odplul,“ ukázala Remi.

Vlevo od pokladny Sam uviděl na hladině vějíř pěny.

Stáhl okénko a uslyšeli vzdálené pleskání lopatkových kol.

„Jsou tady,“ řekla Remi.

Sam se podíval do zpětného zrcátka. Z poslední zatáčky se vynořil modrý nissan a vzápětí za ním i červený.

„Mám takový nápad,“ ozval se Sam. „Ale možná je to šílenost.“

„Tak jako tak to bude lepší, než tu jen sedět.“

Sam sešlápl plyn k podlaze, prokličkoval mezi zaparkovanými auty jako při slalomu, pak přejel chodník na trávu před pokladnou. Pneumatiky podjely na vlhké trávě a zadek vozu sklouzl stranou. Sem ho srovnal, zahnul doprava a zamířil ke vjezdu na služební cestu.

„Drž palce, ať ty kůly nejsou zapuštěné hluboko,“

zavolal. „Jdeme na to!“

Remi se v sedadle skrčila a zapřela nohama o přístrojovou desku.

Rover narazil do řetězu. Sama a Remi to vrhlo proti pásům. Sam se udeřil čelem o volant. Rychle vzhlédl, napůl očekával, že je řetěz zastavil, ale místo toho se mu naskytl pohled na větve šlehající čelní sklo. Remi se podívala do zpětného zrcátka. Oba kůly byly vytržené jako shnilé pařezy.

„Sledují nás?“ zeptal se.

„Ještě ne. Obě auta zůstala na parkovišti.“

„Dobře. Necháme je, ať se poradí.“

Jak Sam předpokládal, služební cesta byla jen zanedbaná stezka sotva širší než rover. Stejně jako na parkovišti, i zde pravou stranu ohraničoval sráz, vlevo za hradbou stromů pak začínala řeka. Sevřel pevněji volant a pokusil se udržet rover na úzké stezce.

„Budeš mít na čele bouli,“ prohlásila Remi a dotkla se bolavého místa. „Jaký je plán?“

„Jet za prámem a dohonit ho na další zastávce. Navedeš mě tam podle průvodce.“

Začala listovat brožurou. „Obávám se, že není tak podrobný.“

„Nepíše se tam o žádné zastávce?“

Remi zavrtěla hlavou a zkontrolovala mapu. „Podle ní tu není ani žádná cesta.“

„Zajímavé. Jedeme po cestě, která neexistuje a nikam nevede. Co když neexistují ani naši pronásledovatelé?“

Remi se ohlédla a naklonila hlavu, aby lépe viděla skrz stromy. „Je mi líto, ale už jedou.“

„A prám?“

„Ne, nevidím ho… Počkat! Támhle je! Asi dvě stě metrů za námi.“ Oči jí zazářily. „Same, je to kolesový parník jako ty, které pluly po Mississippi.“

Krajina stoupala a stezka byla stále kostrbatější, rover narazil na několik vyčnívajících kořenů. Na vrcholu stoupání se půda srovnala. Sam dupl na brzdu. Sedm metrů před nimi začínala hradba stromů a rovnoběžně s ní se táhla pěší stezka.

Sam řekl: „Ta stezka vlevo…“

„Vede dolů k řece.“

Sam přeřadil na parkování a stiskl tlačítko kufru, zadek vozu se s cvaknutím otevřel. „Vezmi všechno, co máme.“

Posbírali si věci, vystoupili a přeběhli dozadu, odkud si vzali batohy.

Dole pod svahem modrý nissan projel zatáčku a začal stoupat. Sam podal Remi svůj batoh. „Uneseš je oba?“

„Ano.“

„Tak utíkej.“

Remi zmizela. Sam se vrátil za volant, přeřadil na zpátečku a pak šel vedle auta a jednou rukou řídil, dokud zadní kola nepřejela hranu klesání. Pak zabouchl dveře a uskočil. Řidič nissanu uviděl, jak se na něj řítí rover a dupl na brzdu. Převodovka zaskřípala, jak muž přeřadil na zpátečku. Červený nissan za ním zrovna vyjel ze zatáčky a smykem zastavil. „Příliš pozdě,“ poznamenal Sam.

Zadní kola roveru narazila na spletenec vyčnívajících kořenů. Zadek se vymrštil do výše a dopadl na kapotu nissanu. Řidič otevřel dveře. Sam vytáhl webley, skrčil se a vypálil do nich kulku. Dveře kvapně zaklaply. Sam znovu zamířil, tentokrát cvičně prohnal kulku kapotou červeného nissanu, pak se otočil a dal do běhu.

———

O minutu později dostihl Remi. Mýlili se, pěšina nevedla podél řeky, ale spíš přes ni. Remi stála u paty mostu pro pěší. Jak se Sam dostal na její úroveň, podala mu jeho ruksak. Zpoza stromů daleko za nimi k nim doléhaly zmatené hlasy hovořící španělsky.

„Vypadá pevněji než ten minulý,“ prohlásila Remi.

Konstrukci měl až pozoruhodně podobnou, fošny, příčné nosníky, provazy a dvě nosná lana. Vlevo uviděli příď parníku vyplouvajícího ze zákrutu řeky, komín chrlil černý dým. Až na deset patnáct lidí u zábradlí a několika na můstku loď vypadala prázdná.

„Jdeme,“ poručil Sam a dal se do běhu, Remi mu utíkala v patách.

Zastavili se uprostřed mostu. Parník byl asi třicet metrů od nich. Sam se ohlédl na začátek mostu. Mezi stromy zahlédl pohyb a mávání rukou. Někdo se snažil sešplhat ze svahu.

Remi se nahnula přes zábradlí. „Je to moc vysoko.“

„Na můstek ano,“ přikývl Sam. „Ale vidíš horní palubu za kormidelnou? Jen pět metrů, možná méně.“

„A proč ne na střechu kormidelny? To je jen –“

„Chceme cestovat načerno. Mávej, Remi, přilákej jejich pozornost!“

„Proč?“

„Rivera se neodváží střílet, když bude hodně svědků.“

„Jsi věčný optimista.“

Začali mávat, usmívat se a halekat. Lidé na přední palubě a u zábradlí si jich všimli a také začali mávat. Příď parníku vklouzla pod most.

„Deset vteřin,“ upozornil Sam Remi. „Obejmi batoh.

Hned jak dopadneš na palubu, skrč kolena a překul se na něj. Dobrá, jdeme na to!“ Sam jí pomohl přes zábradlí.

„Připravená?“

Remi mu stiskla ruku. „Skočíš hned za mnou, že?“

„Rozhodně. Jakmile budeš dole, najdi si úkryt pro případ, že by přece jen začali střílet.“

Pod nohama jim zmizela i kormidelní budka, okamžik nato následoval komín. Obklopil je černý kouř. Sam se podíval vlevo. Přes kouřovou clonu uviděl Itzliho Riveru, jak se zastavil u ústí mostu. Jejich oči se na okamžik setkaly, pak se Sam otočil, stiskl Remi ruku a zavolal: „Skoč!“

Remi zmizela v kouři. Sam ucítil, jak se mu most pod nohama rozhoupal a zaduněly kroky. Rivera a jeho muži se blížili. Sam přelezl přes zábradlí a podíval se dolů. Přes závoj kouře uviděl Remi na palubě, kde čistě přistála na všech čtyřech.

Sam se odrazil.

Narazil na palubu tvrdě, překulil se přes batoh a odkutálel vpravo. Z kouře se vynořila Remi a chytila ho za paži. „Tudy.“ Následoval ji, lezl poslepu, dokud do něčeho nenarazil, předpokládal, že jde o zadní přepážku kormidelní budky. Sedli si vedle sebe a dýchali čerstvý kyslík, dokud se jim srdce nevrátila do normálu.

Nyní byli už za mostem, spaliny z komína stoupaly volně vzhůru. Padesát metrů od nich Rivera a tři z jeho lidí stáli u zábradlí mostu a hleděli na ně. Jeden z mužů sáhl k pasu a vytáhl poloautomatickou pistoli. Sam také sáhl za pás, vyndal webley, zvedl ho nad hlavu, aby na něj bylo dobře vidět, a zakýval jím.

Rivera něco na muže vyštěkl a ten pistoli schoval.

Sam řekl: „Remi, zamávej těm dobrým lidem.“

KAPITOLA 36

GOLDFISH POINT, LA JOLLA, KALIFORNIE

„Záhady byly vyřešeny a hádanky rozluštěny,“ ohlásila Selma při příchodu do pracovny s Petem a Wendy v závěsu.

Sam a Remi, stále s madagaskarským časem na hodinkách, seděli u stolu a vychutnávali si dvojité espresso.

Stejně jako předtím většinu letu přes Atlantik domů prospali, i tak ale byli stále vyčerpaní.

Poté co seskočili z mostu na kolesový parník, rozhodli se zahrát si na turisty, a když se co nejlépe očistili, sešli dolů a vychutnávali si cestu s ostatními pasažéry. Nejenže se jich nikdo neptal na jízdenky, ale stevardi v bílých uniformách jim v hlavním salonu donesli koktejly a pak i večeři. Po dni stráveném prolézáním jeskyně, zaháněním krokodýlů, bojem s

povstalci,

uhýbáním

padajícím

kamenům

a

pronásledováním madagaskarskou divočinou si náramně užívali komfort toho, že mohou jen sedět a nechávat se rozmazlovat.

Dvě hodiny potom, co skočili na palubu, parník přistál u mola na zalesněném poloostrově. Sam a Remi spolu s ostatními vystoupili a prošli kamennou bránou na pečlivě udržovanou štěrkovou cestu. Na jejím konci našli třípatrový dům, směs předválečného plantážnického sídla a francouzské venkovské vily. Vývěsní štít hlásal HOTEL

HERMITAGE.

Sam a Remi, zmateni takovým místem uprostřed madagaskarské divočiny, se zařadili až na konec výletníků, kteří se hrnuli k hlavnímu vchodu stíněnému pergolou a do haly.

Za nimi se ozvalo bezchybnou francouzštinou: „Vítejte v hotelu Hermitage.“

Sam s Remi se otočili a spatřili usmívající se černošku v modré sukni a zářivě bílé blůzce.

Remi řekla: „Parlez-vous anglais?“

„Ovšem, madam. Mohu vám nějak pomoci?“

Sam přikývl: „Vypadá to, že jsme se ztratili naší skupině. Nemohla byste nám sehnat nějakou dopravu zpět do Tsiafahy?“

Žena se usmála. „Bien sár.“

O hodinu později byli v Tsiafahy. Telefonát Selmě je dovedl do soukromého penzionu na noc a ráno už letěli charterovým letem do Maputa v Mozambiku.

———

Selma se posadila vedle nich. „Vypadáte unaveně.“

Sam řekl: „Možná jsme vás pořádně nezasypali podrobnostmi našeho madagaskarského dobrodružství.“

Selma přikývla a mávla rukou. „Ano, krokodýli, povstalci, kameny… Ano, vzpomínám si. My tu zatím tvrdě pracovali na rozluštění nerozluštitelného.“

„To je záslužné. A zmínili jsme se i o tom mostu, ze kterého –“ Remi mu skočila do řeči: „Selmo, máte naši plnou, i když ne možná tak viditelnou pozornost.“

„Dobrá. Nejdřív to nejdůležitější: Poslali jsme vaše vzorky z lodě do laboratoře v Point Loma. Za pár dní by měly být výsledky. Remi, jak jste žádala, zaslala jsem vaše fotky lodě a skeny Orizagova kodexu profesoru Dydellovi.

Řekl, že se s předběžnými výsledky ozve během zítřka.“

Remi si všimla Samova tázavého výrazu a vysvětlila: „Stan Dydell. Můj učitel antropologie na Bostonské univerzitě. Selmo, co jste mu –“

„Neprozradila jsem mu žádné podrobnosti. Prostě jsem jen řekla, že ho žádáte o odborný posudek. Teď přejděme k záhadnému panu Blaylockovi,“ navázala Selma, „Pete, Wendy a já –“

„Většinou my,“ vpadla Wendy.

„– jsme přečetli většinu Blaylockových dopisů Opheliině sestře Constance. Slečna Cynthia se mýlila: myslíme si, že se Blaylock s Constance milovali, a že šlo spíš o lásku z její strany.“

„Proč to říkáte?“

„Prvních pár dopisů, které jí Blaylock poslal z Afriky, byly spíš cestopisy. Blaylockova vášeň byla celkem střízlivá. Zmiňuje se, že by si přál opětovat Constanciny city, ale že…“, Selma nahlédla do zápisníku ležícího před ní, „se ‚obává, že žal po mé drahé Ophelii by se změnil v srdcervoucí pocit viny‘. Hodně píše o svých prvních dnech v Bogamoyu, a dokonce se několikrát zmiňuje o své ‚misi‘, ale nezachází do podrobností.“

„Alespoň jsme si to mysleli,“ dodal Pete.

„Správně. Po prvních dopisech jsme si však všimli, že v každém z Blaylockových dopisů jsou v textu pod náhodnými písmeny malé tečky.“

Sam přikývl. „Šifra: vezměte označená písmena a složte je do tajné zprávy.“

„Ano. Jenže Blaylock coby matematik to neudělal tak snadné. Ušetřím vás podrobností, ale použil data a čísla stránek k vytvoření dešifrovacího filtru. Například jestli je filtr tři, vezmete písmeno G, odečtete tři písmena a dostanete D.“

„Jedna z prvních věcí, kterou jsme zjistili,“ poznamenala Wendy, „je, že Constance Ashworthová pracovala pro tajnou službu. Byla vlastně jeho spojkou.“

Sam se uchechtl. „Tak to by mě nenapadlo. Jak jste to zjistili?“

„Skrytá zpráva ve třetím Blaylockově dopise zní ‚Informujte, že je Camdenova loď v Bombaji kvůli opravě; celá posádka jsou Maxmiliánovi muži, bydlí v Kamenném Městě.‘“

„Kdo jsou Maxmiliánovi muži?“ zeptala se Remi.

Sam odpověděl: „Když skončila občanská válka, mexický císař Maxmilián I. otevřel hranice konfederačním vojákům, kteří chtěli dál bojovat. Tehdy také Spojené státy podporovaly partyzány, kteří se snažili Maxmiliána svrhnout. Nabídl konfederovaným něco za něco: nejdřív bojujte za mě a pak se obrátíme proti americké vládě.

Odhady toho, kolik konfederovaných na to přistoupilo, se liší, ale bylo jich tolik, že se Washington začal obávat. Když si spojíte Dudleyho zprávu, že posádku El Madžídí tvoří běloši, s Blaylockovou zmínkou o Maxmiliánovi…

Vypadá to jako záškodnická operace konfederační tajné služby. Někdo odjel do Mexika, najal pár námořníků a dopravil je na Zanzibar, kde na ně čekala El Madžídí.“

„A proč?“

„Myslím, aby pokračovala, kde přestala Shenandoah.

Loď byla během aktivní služby těžce poškozená a v Konfederaci existovalo mnoho frakcí, jež přísahaly bojovat dál bez ohledu na kapitulaci.“

Wendy řekla: „Jenže mě mate, jak se vůbec dostali k El Madžídí.“

„Těžko říct. Jedno víme, že druhý zanzibarský sultán – bratr toho, který původně koupil Shenandoah, neměl rád ani bratra, ani tu loď, ale přesto, když po hurikánu v roce 1872 dostal příležitost se jí zbavit, neudělal to. Vlastně ji nechal odtáhnout do Bombaje a opravit, což ho muselo přijít na velké peníze.“

„Možná si ji ta tajná konfederační klika už objednala a sultán neměl na výběr,“ řekl Pete.

Sam se zamračil. Vstal, přešel k jednomu z počítačů a začal psát. Po pár minutách se otočil v křesle k nim. „Než zemřel, začal první zanzibarský sultán tajně rozbíjet obchod s otroky ve své zemi. Když převzal vládu jeho bratr, nastoupil opačný kurz.“

Selma přikývla. „Takže kdyby proti všemu očekávání opět povstala Konfederace, měl by druhý sultán připravený trh pro své podnikání s otroky.“

„Je to pochopitelně jen spekulace, ale zdá se, že do sebe jednotlivé kousky zapadají.“

„Dobrá, vraťme se k první Blaylockově kódované zprávě,“ prohlásila Remi. „Zmiňuje ‚Camdena‘. Kdo je Camden?“

„Camden v New Jersey je rodiště Thomase Hainese Dudleyho,“ odpověděla Selma. „Myslíme si, že jde spíš o přezdívku, kterou mu Blaylock dal, než o oficiální krycí jméno. Dudley měl vlastně pro Blaylocka také přezdívku: Jotun.“

„To je ze severské mytologie,“ dodala Wendy. „Jótunn byl obr s nadlidskou silou.“

„No jistě,“ usmál se Sam. „Jótunn. Jak jsem to jen mohl přehlédnout.“

Remi ho žertem pleskla po rameni. „Chytráku jeden.

Nevšímej si ho, Wendy. Pokračujte, Selmo.“

„V dalším dopise Dudleymu přes Constance, datovaném v červenci roku 1872, Blaylock hlásí, že El Madžídí, jak předpokládáme přejmenovaná Shenandoah, se vrátila do přístavu již s celou posádkou. Blaylock měl podezření, že oprava lodi byla dokončena nejméně o měsíc dřív a že se loď i s posádkou od té doby plavila někde po moři.“

„A nemáme z té doby nějaké záznamy o záhadných útocích nebo zmizení lodí v té oblasti?“ zeptal se Sam.

„Desítky. Indický oceán býval dlouho větším rájem pirátů než Karibik. Ale nedokázali jsme spojit Shenandoah II se žádným z těch zmizení. V tomto bodě začíná být příběh stále podivnější. Blaylock končí zprávu takto: ‚Sehnal jsem spolehlivou loď a obdržel sharpy.‘“

„Jako karabiny značky Sharp?“ zeptal se Sam a Selma přikývla. „Dudley je musel nějak poslat Blaylockovi.“

Pak navázala v citování: „‚Nilotsko-hamitská posádka se rychle zaučovala a překonala strach z vody; očekávám, že budeme připraveni na stíhání koncem měsíce. Zamýšlím je dopadnout se zakrvácenýma rukama.‘“

„Nilotsko-hamitská?“ opáčil Sam. „To jsem nikdy neslyšel.“

„Já ano,“ ozvala se Remi. „Nilotsko-hamitský je zastaralý výraz pro kmen Masajů. Zdá se, že náš záhadný pan Blaylock najal guerillovou armádu masajských válečníků, aby spolu dostali Shenandoah II.“

„No, něco mu musím přiznat,“ prohlásil Sam. „Ten muž má cit pro dramatično. Podle Mortonovy biografie Blaylock nějakou dobu žil mezi Masaji.“

„To ano,“ přikývla Selma. „Nakolik můžeme usuzovat z jeho dopisů, prozkoumal vnitrozemí za Bagamoyem a spřátelil se s Masaji. Tehdy nejspíš začal se svým verbováním.

Dobrá, takže je červenec roku 1872. Shenandoah II mi novou posádku a je připravena k bitvě. Co pak?

Většinu toho, co se stalo dál, známe z Blaylockových šifrovaných zpráv a některé jsme dokázali přiřadit k těm několika datacím, které jsme našli v jeho deníku.

O pár týdnů později se Blaylock se svou posádkou vydali na moře v houm, v podstatě velké, dvoustěžňové dhou, a začali pronásledovat Shenandoah II, která vyplula z přístavu pár dní před nimi. Tahle hra na kočku a na myš trvala asi měsíc. Blaylock slyšel zprávy, že loď odpovídající popisu Shenandoah II poblíž Adenského zálivu potopila dvě obchodní lodě pod vlajkou Spojených států. Podle našich databází byly v té oblasti skutečně potopeny dvě lodě zhruba v době označené Blaylockem, jejich ztráta byla přičítána pirátům.“

„Což není daleko od pravdy,“ poznamenal Sam.

„I když Blaylock nebyl námořník, osvědčil se jako dobrý kapitán a Masajové jako schopná posádka. Blaylock věděl, že se nemůže odvážit útoku na Shenandoah II ani přímo, ani na moři, a tak během července a srpna dělal, co mohl, aby ji nepozorovaně sledoval. Shromažďoval o ní zprávy a vyčkával na příhodnou chvíli až do noci šestnáctého září.

Dostihl Shenandoah II, jak kotví u ostrova Svatá Anna na Seychelách, asi dva tisíce čtyři sta kilometrů východně od Zanzibaru. Blaylock zakotvil se svou boum v blízké zátoce a pak se svými muži vystoupil na břeh, proplížili se vnitrozemím, v pravém pirátském stylu doplavali k Shenandoah a vzali ji útokem. Nepadl jediný výstřel, ale Masajové byli ostřílení válečníci a neznali slovo milost. Z

posádky Shenandoah II, sedmdesáti osmi mužů, jich přežilo jen šest, kapitán, jeden z důstojníků a čtyři námořníci.

Blaylockova oficiální zpráva o dobytí lodi došla do Spojených států v listopadu. Píše Dudleymu, že přeživší ze Shenandoah II vysadil na břeh ostrova Svatá Anna.“

„A víme, co se s nimi stalo?“ zajímala se Remi.

„Bohužel jsem nic nenašla. Blaylock pak rozdělil posádku mezi boum a Shenandoah II a vypravil se na zpáteční cestu na Zanzibar. Pět set padesát mil západně od Seychel je zastihla bouře a Shenandoah II se potopila.“

Sam s Remi se překvapeně předklonili. „Potopila?“

opáčila Remi. „Jak pro všechno na světě –“

„Spolu s hlášením Dudleymu Blaylock poslal šifrovanou zprávu pro Constance.“ Selma obrátila stránku ve svém poznámkovém bloku a přejela prstem po několika řádkách.

„‚Když jsem se zmocnil Shenandoah, hned jsme prohlédli její zásoby a náklad. K velkému překvapení jsem v kapitánově kajutě našel nanejvýš pozoruhodný předmět: drahokamy vykládanou sošku velkého zeleného ptáka ze mně neznámého minerálu a představující druh, se kterým jsem se nikdy nesetkal. Musím připustit, drahá Constance, že mě dočista očaroval.‘“

Sam s Remi to mlčky vstřebávali. Nakonec Sam řekl: „To vysvětluje poznámku v jeho deníku, velký zelený pták vykládaný drahokamy.“

„A všechny ty kresby ptáků,“ dodala Remi. „A možná i to, co jsme našli v Mortonově muzeu v Bagamoyu.

Vzpomínáš si na tu spoustu vycpaných ptáků visících od stropu, Same? Byl tím posedlý. Co ještě píše v tom dopise, Selmo?“

„Budu parafrázovat, ale řeknu to podstatné: Splnil povinnost k vlasti, ne jednou, ale dvakrát, a během toho přišel o manželku. Přiznal, že Dudleymu lhal ohledně potopení Shenandoah II. Prosí Constance o odpuštění a sděluje jí, že hodlá odhalit, kde posádka Shenandoah II našla sošku ptáka, a získat i zbytek pokladu.“

„Jakého pokladu?“ vybafl Sam. „Copak už tehdy věděl, že se toho dá najít ještě víc?“

„Pokud ano, neprozradil ani slovo. Alespoň ne otevřeně.

Ale když uvážíme povahu jeho deníku, může to být v něm někde ukryté.“

„A co lodní deník kapitána Shenandoah II?“ zeptala se Remi. „Kdyby Blaylock předpokládal, že sošku našla předchozí posádka během plavby, lodní deník by byl přirozeným místem, kde začít.“

„O deníku se nikde nezmiňuje, ale souhlasím s vašimi předpoklady.“

Sam řekl: „Můj odhad: Všechno z lodního deníku, co pokládal za důležité, přepsal do svého vlastního.“

„Přinejmenším,“ navázala Selma, „Blaylock pokračoval v korespondenci s Constance i poté, co se zmocnil Shenandoah II, ale jeho dopisy byl čím dál zmatenější.

Můžete si je sami přečíst, je však jasné, že Blaylock začal propadat šílenství.“

„A to mluvíme jen o běžném textu,“ dodal Pete. „Pořád jich musíme ještě čtrnáct rozšifrovat.“

„Jestli máme tomu všemu věřit,“ prohlásil Sam, „tak Winston Blaylock nejspíš strávil zbytek života plavbou na Shenandoah II, zápisky do svého deníku a zíráním na sošku ptáka; a také vyrýváním znaků do zvonu, když pátral po pokladu, který možná ani neexistoval.“

„Ale může jít ještě o mnoho víc,“ řekla Remi. „Jestli má Orizagův kodex pravdu a ta loď je skutečně tím, čím si myslíme, tak někde během své pouti mohl Blaylock narazit na tajemství pohřbené s Cortésem a jeho konkvistadory: na skutečný původ Aztéků.“

KAPITOLA 37

GOLDFISH POINT, LA JOLLA, KALIFORNIE

„Máme tu spoustu slepých uliček,“ poznamenal Sam.

Popadl nejbližší poznámkový blok a tužku a začal psát: * Jak/kdy získal Morton Blaylockův deník, jeho vycházkovou hůl a Orizagův kodex?

* Jak/kdy skončil zvon Shenandoah pohřbený na dně u ostrova Chumbe? Proč z něj bylo odpojeno srdce?

Sam přestal psát. „Co ještě?“ zeptal se. Remi natáhla ruku po zápisníku a on jí ho přisunul. Připsala: * Kolik toho vědí Rivera a jeho zaměstnavatel o Blaylockovi? Jak se k němu dostali? O co jim jde?

* Jak se Rivera dozvěděl o Madagaskaru?

Vrátila zápisník Samovi a ten řekl: „Mám nápad ohledně jedné z otázek… O co jim jde? Předpokládejme, že Rivera pracuje pro mexickou vládu, správně?“

„To vypadá pravděpodobně.“

„A také víme, že současnou sestavu, Mexica Tenochca prezidenta Garzy, vynesla k moci vlna ultranacionalismu – hrdost na mexické skutečné předkoloniální dědictví a tak podobně. Také víme, že Rivera a jeho nohsledi mají všichni nahuatlo-aztécká jména, stejně jako většina vůdců Mexica Tenochca a členů jeho kabinetu. Toto ‚aztécké vlnobití‘, jak to nazval tisk, jim vyhrálo volby.“

Sam se rozhlédl po ostatních a všichni souhlasně přikývli.

„Co když ten někdo, pro koho Rivera pracuje, zná pravdu o Aztécích? Co když ji znali již dlouho před volbami?“

Remi řekla: „Objevili jsme možná devět vražd turistů na Zanzibaru v posledních sedmi letech. Jestli je naše domněnka správná, tak ta krycí operace trvá již nejméně tak dlouho.“

Sam přikývl. „A jestli Blaylock vážně objevil to, co si myslíme, tak by to mohlo postavit celou historii Střední Ameriky na hlavu.“

„A je to dostatečný důvod k zabíjení?“ zeptala se Wendy.

„Rozhodně,“ ujistila ji Remi. „Jestli členové současné vlády vyhráli volby lží a vyjde to najevo, jak dlouho asi potrvá, než je vypráskají z úřadů? Anebo jejich vůdce dokonce uvězní? Jen si představte, kdyby se poté, co byl George Washington zvolen prvním prezidentem, zjistilo, že je zrádce. Je to sice trochu jako srovnávat jablka a hrušky, ale aspoň pro představu.“

„Takže v podstatě hovoříme o tom, že je do toho zapletený přímo prezident Garza,“ nadhodil Pete.

Sam řekl: „Určitě má dost prostředků a vlivu, aby od začátku podporoval Riveru. V tomto bodě se musíme všichni soustředit na Blaylockův deník a dopisy. Intuice mi říká, že odpovědi se skrývají v nich.“

„Odkud máme podle vás začít?“ zeptala se Selma.

„Od jeho básně. Máte ji?“

Selma zalistovala v poznámkách a pak zarecitovala: Do srdce lásky své já vepsal svoji oddanost Gyrare Engai svěřil jsem kroky své Shora, jak Zem se otáčí, můj den půlí Z modlících rukou můj den se čtvrtí, Gyrare jednou, gyrare dvakrát

Slova pradávných

Slova otce Algarisma

„První dva verše jsme již rozluštili, týkají se zvonu a Fibonacciho spirály. Nyní potřebujeme rozluštit zbývajících pět.“

———

Rozdělili se do skupin. Selma, Pete a Wendy pracovali na Blaylockových dopisech Constance Ashworthové a pátrali po nějaké stopě, kterou mohli přehlédnout, zatímco Sam s Remi se vrátili do solária studovat Blaylockův deník, který jim Selma načetla do jejich iPadů.

Bok po boku se uložili na lehátka částečně stíněná palmami v květináčích a trsy kapradí. Slunce pronikalo světlíky a vrhalo skvrny světla na vydlážděnou podlahu.

Asi po hodině Sam zamumlal napůl pro sebe: „Leonardo lhář.“

„Cože?“

„Nápis v Blaylockově deníku: ‚Leonardo lhář‘. Blaylock zjevně mínil Leonarda Fibonacciho.“

„Proslulého posloupností a spirálou.“

„Správně. Ale proč k jeho jménu připsal ‚lhář‘?“

„Už jsem se chtěla zeptat, co to všechno znamená.“

„Fibonacciho posloupnost neobjevil sám Leonardo, prostě ji jen pomohl rozšířit v Evropě.“

„Takže o svém objevu lhal?“

„Ne, nikdy si nepřipisoval jeho autorství. A Blaylock jako matematik to musel vědět. Začínám si myslet, jestli to nenapsal jako připomínku sám sobě.“

„Pokračuj.“

„Podle mých výzkumů se objev posloupnosti nejčastěji přisuzuje indickému matematikovi z dvanáctého století jménem Hemačandra, který, teď přijde to překvapení, je také autorem epické básně nazvané Životy třiašedesáti velkých mužů.“

„Další poznámka z Blaylockova deníku.“

„A umístěná přímo proti poznámce o Leonardovi lháři.“

„To rozhodně vypadá jako záměr,“ podotkla Remi. „Ale jaký to dává smysl?“

„Nejsem si jistý. Potřebuju tu stránku znovu vidět.“

Zpět v pracovně Sam řekl Wendy: „Musím se podívat na část stránky okolo zápisku ‚Třiašedesát velkých mužů‘.“

„Není problém. Jen chvilku vydržte.“ Wendy na jednom z počítačů otevřela obrázek stránky ve photoshopu, provedla pár úprav a pak prohlásila: „Hotovo. Měl byste ji mít na monitoru… teď.“

Sam si jej pozorně prohlédl. „Nemůžeš izolovat a zvětšit část okolo ‚Třiašedesáti‘?“ Po třiceti vteřinách se objevil zvětšený výřez. Sam jej chvíli studoval. „Je příliš rozmazaný. Zajímají mě hlavně ty malé značky nad a pod třiašedesátkou.“

Wendy se opět pustila do práce. Za pár minut ohlásila: „Zkuste tenhle.“

Na monitoru se objevil nový snímek: „Musela jsem si trochu pohrát s barvami, ale jsem si jistá, že ty značky jsou teď –“

„Je to perfektní,“ zamumlal Sam s očima upřenýma na obrazovku. „Nechceš se podělit se zbytkem třídy?“

nevydržela to Remi.

„Předpokládáme, že Blaylock použil Fibonacciho spirálu jako druh šifry uvnitř zvonu. Problém je, v jakém měřítku?

Velikost prvního závitu spirály může být libovolná. Tenhle dílek skládačky nám chyběl. A teď ho máme.“

„Vysvětlete to,“ vyzvala ho Selma.

„Blaylockova poznámka o Leonardovi je narážka na poznámku o ‚Třiašedesáti velkých mužích‘. Podívejte se kousek nad číslici tři.“

„To jsou uvozovky,“ řekla Wendy.

„Anebo značka pro palce,“ namítl Pete.

„Trefa. A teď se podívejte na pomlčku přesně pod třiašedesátkou. To je značka minus. Když dáte symbol pro palce dolů a značku minus nahoru, dostanete tohle…“ Sam vzal papír, něco napsal a pak jej obrátil, aby to všichni viděli:

6“, 3“ = 3“

„Blaylock nám říká, že výchozí čtverec jeho spirály má stranu tři palce.“

———

Rychle si uvědomili, že matematika potřebná ke konstrukci spirály je nad jejich chápání. Blaylock založil vztah mezi spirálou a zvonem na znalostech topologie. K jeho rozluštění potřebovali Fargovi vlastního odborníka v matematice, proto Sam vzal stránku z Reminy knihy a zavolal jednomu ze svých bývalých profesorů na Caltechu.

Shodou okolností byl George Milhaupt nyní na odpočinku a bydlel jen asi sto kilometrů daleko na Mount Palomar, kde si hrál na amatérského astronoma v observatoři, poté co odešel z institutu.

Samovo krátké nastínění problému Milhaupta natolik zaujalo, že se okamžitě vydal do La Jolly a dorazil dvě hodiny po Samově telefonátu.

Milhaupt, malý, asi pětasedmdesátiletý muž s mnišskou tonzurkou v bílých vlasech, následoval Sama do pracovní místnosti a nesl malou koženou aktovku. Krátce se rozhlédl a prohodil: „Báječné,“ a pak všem potřásl rukama. „Kde je to?“ zeptal se. „Kdepak máte tu záhadu?“

Sam nechtěl zdržovat, a tak se omezil jen na krátkou informaci o Shenandoah, zvonu a odpovídajících pasážích Blaylockova deníku. Když skončil, Milhaupt půl minuty mlčel, špulil rty a pak zamyšleně pro sebe přikývl. Nakonec řekl: „Nemohu nic namítat proti vašim závěrům, Same.

Dobře, že jste mě zavolal. Byl jste dobrý student matematiky, ale topologie nikdy nebyla vaší silnou stránkou.

Když mi přinesete zvon, vaše Fibonacciho výpočty a velký skicák a necháte mě o samotě, zkřížím kord s panem Blaylockem a uvidíme, jak si dokážu poradit.“

———

O devadesát minut později se z domácího komunikátoru ozval Milhauptův skřípavý hlas. „Haló…? Jsem hotov.“

Sam, Remi a ostatní se vrátili do pracovny. Na stole mezi odpichovátky, tužkami, měřítky a zápisníkem popsaným čísly ležel nákres:

Skupinka jako ve zpomaleném filmu obcházela okolo stolu s očima upřenýma na nákres a nakláněla hlavy sem a tam, až nakonec promluvil Sam: „Tak to jste nás dostal.“

„Vidíte značku TR v pravém horním rohu a čísla blízko spirály vlevo nahoře?“

„Ano,“ řekl Sam.

„To je pochopitelně můj rukopis, ale jsou vyryty i uvnitř zvonu. Myslím, že to znamená ‚nahoru doprava‘.“

Sam s Remi se na něj překvapeně podívali. „To jsme přehlédli,“ prohlásila Remi.

„Netrapte se tím. Byly miniaturní. Bez lupy bych je přehlédl také. Značky TR se nacházely úplně na kraji úst zvonu.“

„Řekl jste ‚značky‘,“ poznamenala Remi. „Množné číslo.“

„Jsou dvě. Mám druhý nákres, ale kromě pořadí symbolů jsou identické. Když jsem uviděl dvě značky TR, předpokládal jsem, že byly zamýšleny jako orientační a současně koncové body dvojice spirál. Jenže proč by měly být dvě spirály… podle mě se odpověď skrývá v tom zbytku jeho básně. Jak vidíte, každý křížek doplňuje designátor; a každý z nich představuje jiný symbol. Ke každému z nich jsem dopsal vysvětlivku.“

„Fascinující,“ vydechl Sam. „Představte si, kolik si to muselo vyžádat trpělivosti.“

Milhaupt se usmál a zamnul si dlaně. „A teď bych se rád podíval i na tu báseň pana Blaylocka.“

Selma ji nahlas odrecitovala.

„Dobrá, souhlasím s vaším názorem na první dva verše,“

řekl Milhaupt. „A pokud jde o ty ostatní… možná mám pár nápadů. Tak především, ten muž je velice abstraktní myslitel – což je u matematika obzvlášť podivné.“

„Byl to výjimečný člověk,“ přikývl Sam. „Také si myslíme, že mu tak trochu šplouchalo na maják.“

„Ano, chápu. To nám zasazuje věci do kontextu. Dobrá, třetí verš, ‚Shora, jak Zem se otáčí…‘, mi připomíná dvojici spirál z pohledu shora. A poznámky, které jsem našel uvnitř zvonu to, zdá se, potvrzují. Souhlasíte?“

Všichni přikývli.

„Čtvrtý a pátý verš ‚Z modlících rukou můj den se čtvrtí, gyrare jednou, gyrare dvakrát‘, je trochu ošidnější, ale na základě zjištěného můžeme usuzovat, že ‚modlící ruce‘

mohou označovat dvě hodinové ručky ukazující půlnoc.

Hádám, že ‚den se čtvrtí‘ znamená, že pan Blaylock rozdělil své ‚hodiny‘ na čtyři díly, půlnoc, tři, šest a devět. A konečně podle této logiky verš, gyrare jednou, gyrare dvakrát‘ nejspíš znamená, že musíme stočit naši první spirálu do polohy tři hodiny a druhou do polohy šest hodin.“

Milhaupt to předvedl, pootočil své nákresy, aby první s otevřeným koncem spirály ukazoval doprava; druhý pod ním otevřeným koncem spirály dolů. Pak se postupně podíval na všechny v místnosti. „Nějaké připomínky?“

Nikdo nepromluvil.

„Ani já nic nemám,“ dodal. „A co poslední dva verše básně?“

Selma je odrecitovala:

Slova pradávných, Slova otce Algarisma Remi řekla: „Pokud jde o první verš, ‚Slova pradávných‘, máme vodítko, co tím Blaylock myslel.“

„Mluvíte o těch aztéckých piktogramech uvnitř zvonu?“

zeptal se Milhaupt s úsměvem kočky Šklíby. „Já pochopitelně nemám tušení, jak je přeložit. Předpokládám, že vy ano?“

Sam přikývl. „Jsou z aztéckého kalendáře, třináct měsíců, třináct odpovídajících symbolů.“

„Takže pan Blaylock byl zcela pohlcený Aztéky, ano?“

„No, výraz ‚pohlcený‘ bychom zrovna nepoužili,“

poopravila ho Remi.

Sam dodal: „Poslední verš, ‚Slova otce Algarisma‘ – nás ale pořádně zmátl.“

„Jsem rád, že vám s ním dokážu pomoci. Konečně se zúročila moje láska k tajným dějinám matematiky. Víte, neexistuje žádný otec Algarismo. Jde jen o další z Blaylockových triků. Algarismo je portugalský výraz pro slovo ‚algoritmus‘. Prostě a jasně znamená číslici.“

Remi řekla: „Takže poslední dva verše v překladu znějí: ‚Slova Aztéků kombinovaná s čísly‘. Same, ty jsi kryptolog.

Nenapadá tě něco?“

Sam přikývl. „Možná. Myslím, že si vzpomínám, že na jedné stránce jeho deníku jsou jen tečky. Anebo se mýlím?“

„Ne, já si ji taky vybavuju,“ ujistila ho Wendy. „Hned ji najdu.“ Zmizela v kryptě s archivem.

„Úplně vidím, jak se ti v hlavě otáčejí kolečka,“

poznamenala Remi. „Co se děje?“

„Myslím, že nemáme kombinovat aztécká slova s čísly.

Myslím, že je máme převést. Například si vezměte symbol pro ‚pazourek‘ (flint) a nahraďte písmena pořadovými čísly jednotlivých písmen v abecedě.“

Remi už držela papír a tužku a psala: 6, 12, 9, 14, 20

„Jednoduchá substituční šifra,“ řekl Milhaupt.

„Správně,“ přikývl Sam. „Myslím, že Blaylockovy spirály jsou jen návnadou. Podívejte se na ty dva pootočené nákresy. Když narovnáte konce spirál, dostanete vodorovnou řadu symbolů a svislou řadu symbolů.“

„V podstatě tedy síť,“ dodala Remi.

Z interkomu se ozval hlas Wendy. „Same, našla jsem tu stránku. Máte ji na monitoru.“

Selma vzala dálkové ovládání a přepnula obraz na televizi. Jak to Sam popsal, stránka sestávala pouze ze skupin zdánlivě nahodile seskupených teček, řada za řadou, sloupec za sloupcem.

„Kolik je tam těch shluků?“ zeptal se Sam.

Remi je už počítala. „Sto šedesát devět. Po třinácti dolů a třinácti rovně.“ Usmála se. „Stejné číslo jako tvoje spirální síť, Same. A stejné číslo, jako je měsíců v aztéckém kalendáři.“

Milhaupt řekl: „A máme vítěze. Teď už jen zbývá zanést vaše tečky do sítě a zjistit, co to všechno znamená.“

———

Sam, pronásledován Blaylockovými hádankami, až se mu zdálo, že se jimi zabývá měsíce, si nyní byl jistý, že se blíží k cíli, a zaútočil na „Blaylockovu záhadu bodové sítě“ s velkým odhodláním, které mu vydrželo večer a pak v noci až do časných ranních hodin.

Překlad

aztécko-nahuatlských

rytin

nejdřív

do

anglického výrazu a potom nahrazení čísly byly sice nenáročné, ale úmorné. Když byl hotov, začal rozřazovat shluky teček do odpovídajících řádek a sloupců; výsledek se podobal sudoku na steroidech vytvořenému pod vlivem LSD. Pak začal zkoušet různé dešifrovací metody v naději, že narazí na něco smysluplného. A krátce před půlnocí to konečně našel: binární systém, v němž umístění teček určovalo, která čísla na síti platí.

Když si Remi vyslechla jeho teorii, zeptala se: „Vyřešil jsi to? A prověřil?“

„Ano. Až na ‚prázdné‘ čtverce jsou to všechno souřadnice zeměpisné šířky a délky. Tohle je mapa.“

KAPITOLA 38

GOLDFISH POINT, LA JOLLA, KALIFORNIE

Sam a Remi s kávou v rukou vešli do pracovny v osm ráno a našli Selmu, Petea a Wendy, jak stojí před dva metry širokou mapou Indického oceánu připevněnou na stěnu modrou malířskou páskou.

Před šesti hodinami si na naléhání Petea a Wendy šli Sam s Remi lehnout a nechali je kopírovat souřadnice na mapu světa.

„Ze sto devětašedesáti lokací na Blaylockově síti jich je osmdesát dva neplatných,“ pustil se do vysvětlování Pete.

„Ze zbývajících osmdesáti sedmi jich třiapadesát označuje místa uprostřed oceánu, což nám ponechává třicet čtyři průsečíků zeměpisné šířky a délky, umístěných na pevnině.

A ty vidíte zde.“

Jednotlivé souřadnice byly označeny červenými připínáčky a spojeny bílou nití. Připínáčky vytvořily zhruba velké obrácené V, které začínalo poblíž Madagaskaru, vrchol mělo o 4500 kilometrů dál severovýchodně u Srí Lanky a končilo u pobřeží Sumatry, 2250 kilometrů na jihovýchod.

„Kde jsou ostatní připínáčky?“ zeptal se Sam.

Odpověděla mu Selma. „Některé jsme vytáhli, většinou byly daleko ve vnitrozemí. Chtěli jsme, abyste nejdřív viděl základní vzor.“

Remi i Sam si všimli, jak Selmě září oči. Během noci s Petem a Wendy jistě přišli na něco důležitého.

„Pokračujte,“ vyzvala je Remi.

„Když jste se vrátili z Madagaskaru a přišli s teorií migrace Aztéků z východu na západ, začala jsem trochu pátrat. V posledních letech mnoho archeologů a antropologů nalézá stále další důkazy, že Malgaši, původní obyvatelé Madagaskaru, tam připluli na lodích s plachtami v prvním nebo druhém století z Indonésie, konkrétně z ostrova Sulawesi. Narazila jsem i na mapu cesty, kterou Malgaši měli podle této teorie vykonat.“

Selma zvedla dálkové ovládání a zapnula televizi na protější stěně.

Trasa, zobrazená jako červená linie na mapě Indického oceánu z indonéského souostroví na východní pobřeží Afriky, se téměř shodovala s tou na zdi pracovny.

Sam se zmohl jen na: „Neuvěřitelné.“

„Takže Blaylock předstihl s tou teorií současné odborníky asi o sto dvacet let,“ podotkla Remi. „To je sice působivé, ale nechápu –“

„Je toho víc,“ ozvala se Selma. Pete a Wendy si stoupli na stoličky, vyndali špendlíky, strhli pásku a sundali mapu.

Pod ní byla druhá mapa, tentokrát oblasti od východního pobřeží Afriky k Jižní Americe. Jako na první mapě, i zde byly zapíchány připínáčky spojené bílou nití.

„Jsou všechny také Blaylockovy?“ zeptal se Sam.

„Ano.“

Připínáčky začínaly u přístavu Lumbo v Mozambiku a pokračovaly přes africkou pevninu na západní pobřeží Angoly, než přeskočily jako ostrůvky nejdřív na pobřeží a pak na západ přes Atlantik na nejvýchodnější výběžek Brazílie, kde se obrátily k severu a sledovaly pobřeží Jižní Ameriky kolem Trinidadu a Tobaga do Karibského moře.

Remi se zeptala: „Máme věřit, že Blaylock všechna ta místa navštívil?“

Sam odpověděl: „Zmocnil se Shenandoah v roce 1872 a pak se vydal po stopách své sošky ptáka vykládaného drahokamy. Kdo ví, jak dlouhou dobu strávil na moři? Z

toho, co jsme zjistili, se mohlo jednat o desetiletí.“

„To vypadá nějak povědomě,“ prohlásila Remi. „Pete a Wendy, dejte, prosím, první mapu vedle téhle.“

Udělali, jak je požádala.

Remi se zahleděla téměř na půl minuty na vzniklou sestavu a pak se pousmála. „Vidíte to?“ zeptala se.

„A co?“ nechápal Sam.

Remi místo odpovědi přešla k jednomu z počítačů.

„Wendy mě trochu zaučila ve photoshopu. Uvidíme, jestli jsem dobrá žačka. Všichni se posaďte. Zabere mi to pár minut.“

Jelikož tělem stínila monitor počítače, nikdo neviděl, co dělá. Sam se u stolu naklonil na stranu a pokusil se jí nakouknout přes rameno.

„Zapomeň na to, Fargo,“ zpražila ho.

„Promiň.“

Po dvaceti minutách se Remi otočila a oslovila jejich skupinku. „Dobrá. Vzpomínáte si všichni na Orizagův kodex?“

Všichni přikývli.

„A pamatujete si ten symbol v horní polovině?“

Opět přikývli.

„Zapněte televizi, Selmo.“

„Ať se propadnu,“ vyhrkl Sam. „Celou tu dobu to máme před očima. Nevyhrálo by to sice žádnou cenu za kartografii, ale všechny základní věci tu jsou. Připomeňte mi: Kdy že měli Malgaši připlout na Madagaskar?“

„V prvním nebo druhém století.“

„A kdy se poprvé objevili v Mexiku Aztékové?“

„V šestém století.“

„Malgaši otevřeli první cestu ze Sulawesi, pak o několik staletí později větší flotila, jestli je Orizagův kodex přesný, tak stovka lodí, připlula na Madagaskar, ale nezastavila se tu. Pokračovala na západ, dokud neobjevili Mexiko.“

„Taková anabáze jim musela zabrat roky,“ řekl Pete.

„Jen projít napříč Afrikou trvá šest měsíců, ne-li víc. Když to střízlivě spočítáte, tak osm lidí na jednu loď, mluvíme zhruba o osmi stovkách lidí.“

„Jak už Sam řekl: šlo o exodus,“ prohlásila Remi.

„A jak víme, že Afriku prostě neobepluli kolem jižního výběžku?“ zeptala se Wendy. – „Ze dvou důvodů,“ vysvětlila Remi. „První: všimněte si, že se ta oblast vůbec neobjevuje na jejich mapě; a druhý: možná to i zkusili, ale neumím si představit, že by se někdo dostal kolem mysu Dobré naděje na vahadlových člunech.“

„Jsou to jedny z nejkrutějších vod na světě,“ připojil se Sam. „A přichází otázka za milion dolarů: Kde na tvé mapě je přesně umístěný velký otazník?“

„Tak to jsi mě dostal. Indonésie je hodně velká. Pro Blaylocka to bylo nejspíš místo, kde si myslel, že najde svůj poklad. Pro Aztéky to byl Chicomoztoc. Když král Cuauhtemotzin diktoval Orizagovi kodex, snažil se mu ukázat, odkud přišli jeho předkové, ale jak se ten příběh předával z jedné královské generace na druhou, ani sám Cuauhtemotzin nemohl být konkrétnější.“

Pete řekl: „Chtěl bych vědět, proč odešli z původního místa.“

———

Jeho otázku alespoň částečně zodpověděli o dvě hodiny později, kdy Remin starý profesor Stan Dydell zavolal Selmě a vyžádal si videokonferenci. Jejich skupinka se shromáždila v pracovně u televize. Na obrazovce se objevila usměvavá Dydellova tvář. Co do vzhledu byla přesným opakem George Milhaupta: dlouhá, hubená s mohutnou kšticí barvy pepř a sůl.

„Dobré ráno, Remi, rád vás zase vidím.“

„I já vás, pane profesore.“

„Ten muž vedle vás bude jistě Sam.“

„Rád vás poznávám, profesore.“ Sam představil Petea a Wendy.

Dydell jim kývl na pozdrav. „Má sekretářka mi s tím pomáhala. Nevadí vám to, že ne? Myslím, že mi vývoj techniky tak trochu utekl.“

„Vůbec ne,“ ujistila ho Remi.

„Předpokládám, že se nemůžete dočkat, až začnete mluvit o svém nálezu, tak přejdu rovnou k věci. Nejdříve si promluvme o fotografiích, které jste mi poslali. Samotné plavidlo není nijak unikátní: tvar kánoe, dvě vahadla a jediný stěžeň. Nicméně velikost je úctyhodná. Dále: nejspíš vám neříkám nic, na co byste už sami nepřišli, ale řezba na čelenu se pozoruhodně podobá Quetzalcoatlovi, velkému opeřenému hadímu bohu Aztéků.“

„To je i náš odhad.“

„Mluvili jsme o Quetzalcoatlovi,“ řekl Sam, „ale jaký je jeho význam?“

„Ve většině aztéckých mytologií vystupuje Quetzalcoatl v mnoha různých rolích, které závisejí na období a na okolnostech. V některých případech se Quetzalcoatl spojuje s větrem, planetou Venuší, uměním a vzdělaností. Také byl strážným bohem aztéckých kněžích. Dále se věřilo, že je odpovědný za oddělení země a nebe a že hrál rozhodující úlohu při stvoření člověka.“

„To je spousta různých funkcí,“ poznamenal Sam. „A co ta druhá řezba, ta na zádi…“

„Zjevně jde o nějakého ptáka, ale nepoznávám, o jaký druh. A pokud jde o ten váš pergamen… Je to kopie Orizagova kodexu, ale počítám, že to už také nejspíš víte.“

„Ano,“ řekla Remi.

„A víte také, že možná vlastníte jedinou zachovanou kopii?“

„Ne, to nevíme.“

„Vlastně jsem se až doteď domníval, že ani žádné kopie neexistují. Jen originál. Tady je jeho historie v kostce: Javier Orizaga, jezuita, prý připlul do Mexika spolu s Cortésovými žoldnéři. Ten totiž měl s sebou celý houf mnichů a podobných existencí, nejspíš, aby mu pomohli obracet divochy na víru.

Pár měsíců poté, co dokončil svůj kodex, byl Orizaga povolán domů svými představenými. Když se vrátil do Španělska, kodex mu zabavila církev. Orizaga byl uvězněn, dva roky ho vyslýchali a nakonec propustili, ale byl vypovězen z církve i ze země. Odjel ze Španělska a odcestoval na ostrovy, které se dnes nazývají Indonésie, kde zůstal až do smrti v roce 1556.“

„Zase ta Indonésie,“ zamumlal Sam. „Profesore, víme, kam přesně do Indonésie?“

„Nejsem si jistý. Ale zkusím vám to zjistit. Ten kodex, který máte, Remi… Kde jste ho objevili?“

„V Africe.“

„Zajímavé. Jestli je pravý, jde o mimořádný nález. Už jste ho fyzikálně zkoumali?“

„Ještě ne.“

„Někdy to musíte udělat. Ale prozatím předpokládejme, že pravý skutečně je. A je na něm spousta věcí, které nejsou jen pozoruhodné, ale přímo potenciálně průkopnické.“

Sam řekl: „Myslíte, že ho Orizagovi nadiktoval poslední aztécký král?“

„To a ještě něco. Musím přiznat, že horní část mě zarazila. A ta spodní… A šokovalo mě tohle: Scéna uprostřed pergamenu jasně zobrazuje dlouhou plavbu velkého množství lodí. V levé dolní části pergamenu je podle mě ztvárnění příjezdu Aztéků na místo, které se pak stalo jejich hlavním městem Tenochtitlanem.“

———

Když Dydell uviděl jejich užaslé výrazy, usmál se a pokračoval: „Dovolte mi, abych vám osvěžil typické aztécké představy. Legenda tvrdí, že Aztékové věděli, že mají založit své sídlo, když narazili na orla sedícího na kaktusu a požírajícího hada. Obrázek ve vašem kodexu ukazuje stejnou scénu. Pták je jiný, rostlina se liší a není tam žádný had, ale jde o stejné téma.“

„A proč nejsou identické?“ zeptal se Sam.

„Můj odhad: Jde o případ toho, co nazývám MPI – migrační posun ikonografie. Je to teorie, se kterou si už nějaký čas pohrávám. Jde o toto: Když lidé dávnověku migrovali, měnili své mýty a představy, aby odpovídaly novým místům. Vlastně je to celkem běžné.

Jestli tito prapůvodní Aztékové, říkejme jim tak z nedostatku lepšího označení, dorazili do Mexika devět století před tím, než povstala aztécká říše, je naprosto logické soudit, že se jejich původní ikonografie radikálně změnila, ani nemluvě o jejich fyzickém vzhledu, když se pak mísili s domorodci.“

Sam s Remi si vyměnili pohled. Sam přikývl: „Ano, to beru.“

„To je dobře, protože tohle byla ta snadnější část,“ řekl Dydell. „Kresba v pravém dolním rohu, která má očividně představovat Chicomoztoc, to je ta pravá bomba. Jak podrobně jste si ji prohlédla, Remi?“

„Moc ne,“ připustila.

„Mezi tradičním zobrazením Chicomoztoku a tím zde je totiž mnoho rozdílů. Především ve vstupu chybí postava kněze a tváře, které se obvykle vyskytují v každé ze sedmi jeskyní, zcela chybějí.“

„Nechápu, jak jsem to mohla přehlédnout.“

„Nebuďte na sebe tak přísná. Při přednáškách jsme se o Chicomoztoku jen zběžně zmínili. A hlavně to, co je uprostřed jeskyně, shledávám naprosto fascinujícím. Využil jsem možnosti zvětšit sken, který jste mi poslala.“ Dydell odvrátil pohled od kamery a řeklo: „Glorie, mohla byste…

Dobře, to je ono, díky.“ Pak se znovu podíval na ně. „Tento obrázek je zvětšený o čtyři sta procent. Glorie říká, že byste ho měli mít na monitoru. Tak co?“ zeptal se Dydell.

„Máme ho,“ odpověděl Sam.

„První, čeho si nejspíš všimnete, je zvíře mezi dvěma mužskými postavami uprostřed jeskyně. Jeho umístění ukazuje, že se mu dostává nejvyšší úcty. Spodní polovina tvora připomíná Quetzalcoatla. Ale tu horní je těžké určit.

Může jít o ocas, anebo také něco úplně jiného.“

Sam řekl: „Jedna z postav stojí, druhá klečí. Musí to mít nějaký význam.“

„Přirozeně. Znamená to úpěnlivou prosbu. A všimli jste si také postavy vpravo, která něco drží v rukou?“

„To je nahuatlský symbol pro pazourek,“ řekla Remi.

„Máte pravdu. Za normálních okolností bych tuto scénu určil jako nějaký druh oběti, ale musíte si uvědomit, že Aztékové byli v ‚psaném‘ jazyce výrazně metaforičtí.

Pazourek často symbolizuje oddělení a přetnutí starých svazků.

A tady je ta bomba: V tradičních vyobrazeních Chicomoztoku najdete dvě řady šlépějí, jednu vedoucí do jeskyně a druhou ven. Na vašem obrázku je však jen jedna.“

„A vedou ven,“ doplnil Sam.

„Když si to všechno spojíte, postavu prosebníka, Quetzalcoatla, pazourek, otisky nohou –, dostanete podle mého přesvědčení obřad exilu. Postava vlevo spolu s ostatními jeho následovníky byla vyhoštěná. Podle zbytku kodexu opustili Chicomoztoc, nalodili se na svou flotilu, zamířili na západ a skončili v Mexiku, kde se později stali těmi, koho dějiny nazvaly Aztéky.“

Remi se zeptala: „Profesore, víme, co se stalo s původním Orizagovým kodexem? Zničila ho církev, anebo leží někde v archivu?“

„Ani jedno, ale jsem si jistý, že chtěla, aby už nikdy nespatřil světlo světa. Jenže v roce 1992 církev uspořádala dražbu starých, ale většinou světských artefaktů, dopisy, obrázky a tak dále. Někdo zjevně zapracoval a Orizagův kodex byl přidán do nabídky. Myslím, že ho získal nějaký mexický milionář. Kávový magnát.“

„Jak se jmenoval?“ zeptal se Sam.

Dydell se odmlčel, jak si snažil vzpomenout. „Garza.

Alfonzo nebo Armando, nemohu si vzpomenout.“

Mluvili s Dydellem pár dalších minut a pak hovor ukončili. Tak jako často, byli i nyní na stejné vlně. Téměř dvojhlasně se obrátili na Wendy: „Myslíš, že bys dokázala nějak vyčistit –“

„Já vím… obrázek Quetzalcoatla. Pracuju na tom.“

Pak se Sam s Remi otočili k Selmě, ale ta už byla o krok před nimi, seděla u počítače a psala. „Mám to. Alfonso Garza, otec Cristiána Garzy. Nyní známého jako Quauhtli Garza, mexického prezidenta a vůdce strany Mexica Tenochca.“

Sam s Remi si vyměnili úsměv. „Tak tady to všechno začalo,“ řekl. „Garza se přesně jako Blaylock dostal ke kodexu a nakazil se jím. Úplně ho pohltil.“

Remi přikývla. „A dovedl ho tam, kam vůbec nečekal.“

———

O třicet minut později byla Wendy hotová. „Musela jsem kreativně pospojovat pár bodů, ale myslím, že máme dostatečně slušnou rekonstrukci toho, jak obrázek původně vypadal.“

„Je mi to nějak povědomé,“ prohlásil Sam.

Remi přikývla. „Blaylockův pták.“

———

Den skončil telefonátem, na který Sam s Remi vzhledem k vyčerpání naprosto zapomněli. Selma hovor vzala, okamžik poslouchala, pak zavěsila a přešla ke svému počítači. O

minutu později se rozhučela laserová tiskárna. Vrátila se ke stolu se svazkem papírů.

„Laboratoř hlásí výsledky vzorků, které jste vzali z té lodi.“

„Pokračujte, prosím,“ vyzval ji Sam.

Selma prolistovala papíry a řekla: „Dřevo pochází z durianu, který roste na Borneu, v Indonésii a Malajsii.“

„Další bod pro Indonésii,“ utrousil Sam. „Už se nám z toho stává zvyk.“

„Pryskyřice, kterou jste seškrábl z trupu, se skládá z mízy gumovníku, také se vyskytujícího v Indonésii. A konečně látka, kterou jste získal z té kupky na palubě…

Našli stopy pandánových listů, ratanu a talipotové palmy.“

„Nechte mě hádat,“ ozvala se Remi. „Všechny tyto materiály se používají pro výrobu domorodých plachet.“

Selma přikývla.

„A všechny pocházejí z Indonésie,“ dodal Sam.

„Získáváte jackpot,“ odpověděla Selma. „Mám vám zamluvit let hned, anebo počkáte do rána?“

KAPITOLA 39

PALEMBANG, SUMATRA, INDONÉSIE

Štěrk pod koly auta zaskřípal, jak Sam sjel z cesty a zastavil pod větvemi kapoku. Kolem Samových dveří plynul nepřerušovaný proud aut a skútrů, troubil a kroutil se, jako by se hnal za cílovým praporkem.

„Dobrá, vyhrála jsi,“ řekl Sam Remi. „Ale než budu riskovat život, ponořím se do toho zmatku a začnu se ptát, kudy jet, nech mě ještě jednou se podívat do mapy.“

Jako většina mužů i Sam byl hrdý na to, že je vybaven nadpřirozeným vnitřním kompasem, který mu brání, aby se ztratil, a také se naučil utajovat vzácné okamžiky, kdy se jeho kompas ocitl dočasně mimo provoz. Jako třeba právě nyní.

Remi se pokusila skrýt úsměv a podala mu mapu; zatímco ji studoval, způsobně seděla a ani nemukala. „Musí to být někde tady.“

„Tím jsem si jistá.“

Stejně jako při mnoha jejich odhaleních od chvíle, kdy u zanzibarské pláže objevili zapadlý zvon ze Shenandoah, Winston Blaylock tu již byl a jednal. V tomto případě zeměpisná délka a šířka, kterou vyluštili z jeho systému teček a sítě, označovala místo, kde Javier Orizaga z Tovaryšstva Ježíšova strávil poslední roky života. Věděli, že nejde o náhodu. Stále však zůstávalo mnoho otázek nezodpovězených.

Blaylock strávil mnoho let pátráním po původu své „sošky velkého zeleného ptáka“ a při tom objevil i pravdivou historii aztécké říše, doslechl se o Orizagově kodexu a přijel sem hledat jeho kopii, anebo ji našel jinde a místo vydedukoval stejným způsobem jako Sam a Remi? A dále, co sem přivedlo Orizagu: honba za pokladem, anebo za dějinami národa, jehož zničení byl svědkem?

———

Hodinu nato skončili videokonferenci s profesorem Dydellem, který jim zavolal jméno vesnice, již Orizaga poslední dvě desetiletí svého života nazýval domovem: Palembang na Sumatře.

Zatímco Palembang, „Benátky Východu“, mohli v šestnáctém století pokládat za bezvýznamný zapadákov, dnes se pyšnil nejen titulem nejstaršího města Indonésie, které se datovalo až do sedmého století, ale také největšího města na jihu Sumatry s více než 1,5 milionu obyvatel.

Sam ani Remi si nedělali iluze, že by při prohlídce Orizagovy náhradní vlasti mohli objevit vůbec něco, natož něco cenného. Nicméně všechny kruhy, kterými proskočili už od Zanzibaru, je, zdá se, vedly jedním směrem.

Blaylockova výprava, jeho deník, mapy, kodex, sám Orizaga a nyní výsledky laboratoře, vše ukazovalo na neznámé místo v Indonésii.

———

„Měli bychom mnohem snadnější život, kdyby nám Orizaga nechal svou adresu,“ prohlásil Sam. „Takhle je to od něj trochu netaktní.“

„Kdyby věděl, že se ukážeme, udělal by to,“ odpověděla Remi. „Říkala ta žena na poslední zastávce, že je ten dům červený, anebo zelený?“

„Zelený.“

Od chvíle, kdy včera přijeli do Palembangu, už navštívili šest muzeí a historiků specializujících se údajně na předholandskou koloniální epochu historie města. Zatím ale žádný z kurátorů o Orizagovi neslyšel a každý z nich navrhoval Samovi s Remi, aby zašli na městskou radnici a prohlédli mikrofiše novin za víc než století, jestli v nich nenajdou o svém příteli nějakou zmínku.

Sam jel prstem po mapě, občas sklonil hlavu, aby viděl přes čelní sklo tabulky se jmény ulic. Pak mapu složil a vrátil ji se spokojeným úsměvem Remi.

„Už vím, kde jsme odbočili špatně.“

„Obecně, anebo konkrétně?“

„Moc vtipné.“

Sam zařadil rychlost, počkal na mezeru mezi auty, pak zatočil a šlápl na plyn.

———

Dvacet minut jízdy zadními uličkami je přivedlo k průmyslové zóně tvořené skladišti. Za ní ke svému překvapení nalezli tichou slepou ulici s alejí a obytnými domy. Ty byly sice malé a staré, ale pečlivě udržované. Na konci kruhu Sam zastavil před domem v rančerském stylu, který by klidně zapadl do kteréhokoli amerického města: zelený s hnědými okenicemi a bílým plaňkovým plotem napůl zakrytým červeně kvetoucí vinnou révou.

Vešli na cestičku vedoucí po schodech na verandu a zaklepali na dveře. Uslyšeli skřípání kroků na dřevěné podlaze. Dveře se otevřely a v nich se objevil asi pětapadesátiletý běloch v nažehlených khaki šortkách a bílé zapínací košili.

„Ano, dobré odpoledne,“ zahlaholil s oxfordským přízvukem.

„Hledáme Sukasari House,“ řekla Remi.

„Našli jste ho, madam. Jak vám mohu pomoci?“

„Pátráme po někom, je to mnich ze šestnáctého století – kdo mohl, ale nemusel žít někde tady.“

„No dobrá, to je všechno? A já myslel, že mi chcete prodat vysavač nebo nějaké nádobí,“ zašklebil se muž.

„Pojďte, prosím, dál.“ Ustoupil a pustil je do haly. „Jmenuji se Robert Marcott.“

„Sam a Remi Fargovi.“

„Pojďte za mnou. Uvařím čaj a pak vám řeknu vše, co vím o Indonésii patnáctého století.“

„Promiňte, že se ptám,“ ozvala se Remi, „ale zdá se, že vás naše otázka nepřekvapila.“

„Ne. Posaďte se. Vysvětlím vám to.“

Zavedl je do studovny lemované od podlahy ke stropu regály s knihami. Podlahu pokrýval perský koberec; na něm stálo kolem kávového stolku pár kusů ratanového nábytku.

Sam s Remi se posadili na pohovku.

„Hned jsem u vás,“ prohlásil Marcott a zmizel zadními dveřmi. Slyšeli cinkání porcelánu a pak hvízdání konvice.

Vrátil se s čajovým servisem, nalil jim šálky a potom si k nim přisedl.

„Kdo vás odkázal na mě?“ zeptal se.

„Žena jménem Ratsami –“

„Skvělá žena. Neví nic o dějinách Sumatry před dvacátým stoletím.“

„Měla dojem, že je na téhle adrese muzeum.“

„Obávám se, že se vloudila menší jazyková propast: historik versus muzeum. I když je tu úřední řečí indonéština, má spoustu dialektů. Už jsem to vzdal, stále lidi opravovat.

Před deseti lety jsem napsal knihu o křesťanství v Indonésii.

A zjevně ze mě udělala muzeum.“ Marcott vstal, přešel k blízkému regálu, vrátil se s knihou a podal ji Remi.

„Bůh na Jávě,“ přečetla titul.

„Mohlo to být horší. Můj nakladatel chtěl, abych ji nazval Ježíš na Jávě.“

Sam se uchechtl. „Rozhodl jste se moudře.“

„Jinak by mě zaplavili lidé zajímající se o náboženský význam kávy. Stala by se z toho noční můra. Tak jako tak jsem přijel napsat knihu, zamiloval jsem si tohle místo a už tu zůstal. To bylo před patnácti lety. Takže hledáte jednoho mnicha, ano?“

„Ano, muže jménem Javier Orizaga, jezuitu. Připlul sem koncem roku 1520, nejspíš –“

„Á, Orizaga, patnáct set dvacet osm,“ vpadl Marcott.

„Žil ve skutečnosti asi pět kilometrů odtud. Jeho dům ovšem už dávno nestojí. Myslím, že je tam teď restaurace s burgery.“

„Co nám o něm můžete říct?“ zeptala se Remi.

„A co byte chtěli vědět?“

„Kolik máte času?“ zakontroval Sam.

„Neomezené množství.“

„Tak nám řekněte všechno.“

„Nejspíš budete zklamáni. Byl to zajímavý muž a tvrdě pracoval, aby pomohl zdejším domorodcům, ale byl jen jedním z tisíců misionářů, kteří sem za posledních pět set let dorazili. Otevřel tu biblickou školu, pomáhal místním nemocnicím a strávil mnoho času ve vesnicích ve snaze spasit co nejvíc duší.“

„Slyšel jste někdy o Orizagově kodexu?“ zeptal se Sam.

Marcott přimhouřil oči. „Ne, ale soudě podle názvu bych asi měl. Mám se začít hodně stydět?“

„Nevím proč,“ řekla Remi. Vylíčila Marcottovi zkrácenou verzi historie kodexu a vynechala podrobnosti o jeho obsahu a původu.

Marcott se usmál. „Fascinující. A ocenila ten kodex církev, anebo tomu bylo naopak?“

„Naopak.“

„Takže líčil Aztéky v dobrém světle. Kéž bych o něm tohle věděl už dřív. Možná bych mu věnoval celou kapitolu.

Je tu jedna zajímavá historka, ale ta se mi do knihy nehodila, proto jsem ji vynechal. Zemřel roku 1556, osmadvacet let po svém příjezdu sem, anebo ho alespoň naposledy viděli.“

„Tomu nerozumím,“ namítla Remi.

„Vypráví se, že v listopadu toho roku Orizaga oznámil svým následovníkům a druhům, že objevil v džungli posvátné místo, neřekl přesně kde, a že hodlá najít… Co to jen bylo?“ Marcott se odmlčel a zamyšleně si poklepal ukazováčkem na spodní ret. „Ach ano. Nazýval to sedmero jeskyní nebo svět sedmera jeskyní. Nějak takhle. Pak odešel do džungle a už se nikdy nevrátil. Z toho, co jsem zjistil, platil Orizaga tak trochu za podivína.“

„Bylo toho okolo něj ještě víc,“ řekl Sam. „Takže odešel do džungle a prostě zmizel?“

Marcott přikývl. „Nikdo ho už nikdy neviděl. Chápu, že to zní hodně dramaticky, ale ani dnes není něčí zmizení tak výjimečné. Před pěti sty lety šlo nejspíš o běžnou událost.

Příroda je tu nemilosrdná, dokonce i pro někoho tak zcestovalého, jako byl Orizaga.“ Marcott se odmlčel a smutně usmál. „A když už mluvíme o tom muži, skutečně lituji, že jsem mu nevěnoval ve své knize alespoň pár stránek. Škoda.“

„Nejspíš už asi nemáte původní materiály, které se ho týkají?“ zeptala se Remi.

„Ne, obávám se, že ne. Ale mám něco lepšího. Můžu vás ke svému zdroji dovést, tedy pokud je stále ještě naživu.“

———

Následovali Marcotta v jeho dvacet let starém BMW do další obytné oblasti v palembangské čtvrti Plaju. Silnice zde byly pouze prašné a domy ne větší než padesát pět metrů čtverečních se střechami z vlnitého plechu, zdmi z nenatřených prken a moskytiérami v oknech místo skel.

Vedle téměř každého domku byla malá zeleninová zahrádka s ohradou pro slepice nebo kozy.

Marcott zastavil před jedním z nich. Sam a Remi udělali totéž a vystoupili. Marcott řekl: „Nemluví anglicky a je mu přes devadesát, tak se připravte.“

„A za kým vlastně jdeme?“

„Omlouvám se. Za Dumadim Orizagou. Než Javier zemřel, zplodil s místními ženami deset dětí. Dumadi je přímým potomkem Orizagy.“

„Myslela jsem, že byl mnich, jezuita,“ namítla Remi.

„To byl, ale pak se zřekl svého slibu, zjevně včetně celibátu.“

„Možná proto to jeho zavržení církví,“ nadhodil Sam.

Následovali Marcotta po cestičce k síťovým dveřím z lišt a děravé moskytiéry. Marcott musel čtyřikrát zabušit, než se k nim došoural stařík v bílém nátělníku. Měl sotva víc než metr padesát a obličej nesl indonéské rysy jen s malým nádechem hispánských.

Marcott něco Dumadimu řekl indonésky nebo některým z jejích nářečí. Stařík se usmál, přikývl a otevřel dveře.

Vešli dovnitř. Domek byl rozdělen na tři místnosti: obývací pokoj sedmkrát sedm metrů se čtyřmi plastovými zahradními křesílky a kávovým stolkem z překližky a dva boční pokojíky, koupelnu s toaletou a kuchyň. Dumadi jim pokynul, aby se posadili.

Marcott, který překládal, představil Sama a Remi a pak vysvětlil, že přijeli do Palembangu, aby zjistili víc o Orizagovi. Dumadi něco řekl.

„Chce vědět, proč se o něj tak zajímáte,“ přeložil Marcott. „Jeho rodina je tu velmi opatrná, dokonce i po pěti stech letech. Uctívání předků je u Indonésanů hluboce zakořeněnou tradicí.“

Sam s Remi se na sebe podívali. Nikdy je nenapadlo, že by mohli najít Orizagovy potomky, takže se nedohodli, jak vysvětlit svou misi.

„Řekneme mu pravdu,“ prohlásil Sam. „Jestli kodex někomu patří, tak jemu.“

Remi přikývla, sáhla do batohu a vyndala konopnou obálku. Zapátrala v ní mezi fotografiemi a listinami a vytáhla sken kodexu. Podala ho přes stůl Dumadimu.

Sam řekl Marcottovi: „Povězte mu, že podle nás tohle patřilo Orizagovi a nejspíš to nějak souvisí s důvodem, proč sem přijel.“

Marcott to přeložil. Dumadi si prohlížel sken a přikyvoval, ale Sam s Remi měli dojem, že stařík Marcotta sotva poslouchá. Rozhostilo se ticho. Nakonec Marcott ještě něco Dumatimu řekl, ten odložil sken na překližkový stůl, postavil se na nohy a odšoural do ložnice. Chvíli nato se vrátil a nesl zarámovaný obrázek. Zastavil se před Remi a podal jí ho.

Se stylizovanou kaligrafií, zdobnými okraji a komplikovanými kudrlinkami a tahy se originál od fotografie dost lišil, ale Sam s Remi se nemohli mýlit, co mají před sebou: obrázkovou mapu z Orizagova kodexu.

Dumadi ukázal na zarámovanou fotografii, pak na sken a řekl něco Marcottovi, který to přeložil: „Nepoznává spodní část, ale vrchní díl se dědí v jeho rodině po staletí.“

„Proč?“ zajímal se Sam.

Marcott se zeptal, vyslechl Dumadiho odpověď a přeložil: „Je to erb Orizagovy rodiny.“

„A ví, co zobrazuje?“

„Ne.“

„Nikdo s ním ještě nemluvil o tom, co může znamenat?“

„Ne,“ odpověděl Marcott. „Tvrdí, že vždy patřil rodině.

Předpokládá, že byl pro Orizagu důležitý, a to mu stačí.“

Sam se prohrábl Reminou konopnou obálkou a vytáhl Wendinu verzi Quetzalcoatla z chicomoztocké ilustrace.

Podal ji Dumadimu. „A tohle mu něco říká?“

Marcott se zeptal a vyslechl si odpověď. Usmál se a přeložil: „Která část, ten ošklivý had, anebo pták?“

„Pták.“

Dumadi si se zasténáním znovu sedl a pak odpověděl.

„Nemá pro něj žádný konkrétní význam,“ přeložil Marcott. „Je to jen pták. Viděl takové v zoo.“

„Tady?“ zeptala se Remi.

„Nevzpomíná si, kde přesně. Jednoho, když byl ještě dítě. Jeho otec mu říkal přilbový pták kvůli výstupku vzadu na hlavě.“

Sam otevřel ústa, nadechl se, zaváhal a pak přece jen řekl: „Co je to? Jak se nazývá?“

„Maleo. Dumadi říká, že si vzpomíná, že jsou mnohem hezčí než na vaší kresbě. Je středně velký, má černý hřbet, bílou náprsenku, kolem očí žlutou kůži a oranžový zobák.

Něco jako barevné kuře.“

Dumadi něco prohodil k Mercottovi a ten přeložil: „Chce vědět, jestli má ta kresba něco společného s Orizagou.“

„Ano, má,“ přikývl Sam.

„Připomíná mu to jednu historku o Orizagovi. Chtěli byste si ji poslechnout?“

„Ano, prosím,“ ozvala se Remi.

„Jako většina jejich rodinných historek se podrobnosti mohly časem změnit, ale jádro je toto: Na konci života Orizagu znala již většina lidí v Palembangu a chovali ho v úctě. Také si byli jistí, že je posedlý zlým duchem.“

„Proč?“ zeptal se Sam.

Marcott si vyslechl odpověď. „Je to podobné jako to, co jsem vám vyprávěl u mě doma. Hodně se toulal v džungli, mluvil o jeskyních a bozích a o tom, že sem přišel najít domov bohů… To je v kostce. Nikdo se však Orizagy nebál; domnívali se, že si ten zlý duch jen dělá z ubohého starce legraci.

V den, kdy zmizel, ohlásil Orizaga všem, že se znovu vydává hledat ‚boží jeskyně‘ a že to místo bude znát, až najde ‚líheň velkých ptáků‘.“

KAPITOLA 40

JAKARTA, INDONÉSIE

„Nakolik jste si tím jistá, Selmo?“ zeptal se Sam.

Seděl s Remi na posteli v jejich pokoji v hotelu Four Seasons. Předešlého dne krátce poté, co odešli z Dumadiho domu a rozloučili se s Robertem Marcottem, nastoupili na palembangském letišti Sultána Mahmúda Badaruddina II. do letadla Batavia Air na čtyřsetkilometrový skok přes Jávské moře do Jakarty. Four Seasons jim přišlo jako vhodná základna pro další operace.

Selma se ozvala z reproduktoru: „Mluvila jsem s ním.

Přiznal to.“

„Ten ničema. Divil bych se, kdyby měl v Londýně na škole nějaká vnoučata.“

„Anebo kdyby doopravdy umíral,“ dodala Remi.

„Obojí je pravda. Ověřila jsem to. Ale stejně je to podle mě podvodník.“

Z mnoha nezodpovězených otázek a podivností okolo dobrodružství Sama a Remi trápila Selmu zvlášť jedna: Jak se Rivera a jeho šéf prezident Garza dozvěděli, že Fargovy najdou na Madagaskaru? Co je podnítilo k podplacení celníků? Selma byla přesvědčená, že existují jen dvě možnosti: Cynthia Ashworthová, majitelka dopisů Constance Ashforthové, anebo Morton, majitel Blaylockova muzea a obchodu se suvenýry.

Ti dva posloužili Samovi a Remi jako největší zdroje materiálů při pátrání. A někde během něj se Rivera s Garzou také dostali k těmto zdrojům.

Selma se převtělila do obzvlášť zavilé varianty „zlého policajta“, začala s Mortonem a uhodila na něj, že hned věděla, že prodal Blaylockův materiál i dalším lidem, a že pokud se neočistí, sama ho dovleče před soud. A prozradila jim, že ho zlomila během dvou minut.

„Neznal ani Riverovo jméno nebo jak se dozvěděl o jeho muzeu, ale asi před pěti lety se u něj ukázal ještě s pár dalšími a vyptával se na Blaylocka a Shenandoah. Morton řekl, že Riverovi nijak zvlášť nevěřil, ale bál se, že s ním budou jednat hrubě, pokud odmítne spolupracovat, a tak ještě té noci odvezl všechno důležité z muzea a schoval to ve svém domě. Pochopitelně když druhý den přijel do muzea, zjistil, že bylo vykradeno.

Rivera se ukázal o pár hodin později a byl samá zdvořilost. V noci pak Morton vzal pár Blaylockových listin – stránek z jeho deníku, původního rukopisu jeho biografie a náhodně nějaké nákresy a mapy –“

„I Moreaovu mapu Madagaskaru,“ odhadla Remi.

„Ano. Všiml si drobného rukopisu na ní a tu část utrhl a dal zbytek Riverovi. Morton tvrdí, že se s tím Rivera spokojil. Uzavřeli obchod a Rivera odešel. A protože je Morton chytřejší, než vypadá, dovtípil se, že s ním Rivera ještě neskončil, a tak Blaylockovy věci znovu přemístil ze svého domu na jiné místo.“

„A v noci vykradli pro změnu jeho dům,“ odhadl Sam.

„Přesně tak. Morton všude rozhlásil, že celou noc stráví venku s přáteli. Lest zabrala a Rivera se už nikdy nevrátil.“

„A pak se po pěti letech objevíme my a začneme mu klást tytéž otázky.“

„Proč na nás nepoužil stejný trik?“

„Řekl, že ses mu líbila. A stejně chtěl odejít na odpočinek a postarat se o svá vnoučata. Když jsme mu nabídli šedesát tisíc místo dvaceti, rozhodl se dát nám všechno a nic si nenechat.“

„Takže netušíme, co Rivera vlastně ví, že?“ zeptala se Remi.

„Ne,“ odpověděl Sam. „Ale při naší smůle mu Morton prodal dost na to, aby si udělal představu a pokročil v pátrání, a naštěstí ne tolik, aby ho dokončil. A teď s námi ve hře mohou Rivera s Garzou dotáhnout záležitost do konce.

Musíme očekávat, že se zase někde objeví, jestli se to už nestalo.“

„Což mě přivádí k dalšímu bodu,“ vpadla Selma.

„Dokončili jsme dešifrování zbytku Blaylockových dopisů Constance. Tipnete si, kdy je datovaný jeho poslední dopis?“

„Ne,“ odpověděl Sam.

„Ani rok ne?“

„Selmo.“

„Osmnáct set osmdesát tři.“

Remi vyhrkla: „To znamená, že pátral po svém pokladu jedenáct let. Proboha.“

„A co ty dopisy v mezidobí?“ zajímal se Sam.

„Od roku, kdy se Blaylock zmocnil Shenandoah II, jich bylo jen pár. Podle jeho zvyku byl běžný text dopisů hlavně cestopisem… odvážného dobrodruha. V dopisech opakuje téměř všechny historky z Mortonovy biografie. Ale jde jen o kamufláž. V jednom ze šifrovaných vzkazů píše Constance, že je přesvědčený, že Dudley a ostatní odhalili jeho lež o Shenandoah II a jdou po něm.“

„A šli?“

„Pokud vím, tak ne. A i kdyby se to dozvěděli, bylo by jim to nejspíš jedno. Shenandoah II už měli z cesty.

Nepředstavovala nebezpečí. Blaylock vykonal svou práci.“

„Ale zpět k jeho poslednímu dopisu,“ vyzval ji Sam.

„Správně. Je datovaný 3. srpna roku 1883 a poslaný z Bagamoya. Ocituji přímo důležitou část: „Konečně jsem objevil stopu, kterou jsem tak hledal. S

Boží pomoct teď najdu i zdroj velkého zeleného ptáka s drahokamy a vyberu si tak dlouho odkládanou odměnu.

Zítra vyplouvám do Sundského průlivu. Očekávám, že cesta potrvá 23-25 dní. Jak to bude možné, znovu napíšu.

„Váš W.“

„Řekla jste Sundský průliv, ano?“ ujistil se Sam.

„Ano.“

Sam se odmlčel. Na chvíli zavřel oči a na tváři se mu usadil slabý úsměv. Remi se zeptala: „Co se děje?“

„Blaylock odplul z Bagamoya 3. srpna roku 1883. Podle jím odhadované doby cesty by dorazil do Sundského průlivu zhruba sedmadvacátého srpna.“

„No dobrá…“

„V Sundském průlivu se nachází sopka Krakatoa. A sedmadvacátého je den, kdy vybuchla.“

KAPITOLA 41

Jakožto nadšenci pro historii byli Sam a Remi dobře obeznámeni s erupcí Krakatoy v roce 1883. Souostroví pokrývající zhruba jednadvacet kilometrů čtverečních oceánu se nachází téměř uprostřed Sundského průlivu mezi Jávou a Sumatrou a před katastrofou se skládalo ze tří ostrovů: Lang, Verlaten a Rakata, největšího z nich, na kterém se zdvíhaly tři sopečné krátery společně nazvané Krakatoa. Jelikož před rokem 1883 Krakatoa již třikrát silně vybuchla, nebyla pokládána za neviňátko.

Dvacátého května, tři měsíce před konečnou explozí, se na boku Perbuatanu, nejsevernějšího sopouchu, objevila velká trhlina a začala z ní unikat pára a sloupec popela, který vystoupal do výšky téměř sedmi kilometrů. Obyvatelé blízkých měst a vesnic již podobnou aktivitu vídali dřív, a tak jí věnovali jen malou pozornost a koncem měsíce se jim jejich nezájem zdánlivě vyplatil. Krakatoa se uklidnila a další měsíc žádnou větší aktivitu nevykázala.

Šestnáctého června však znovu začala soptit a velké plochy moře i země překryl asi na týden závoj uhlově černého kouře. Když se oblak rozptýlil, odhalil masivní sloupy kouře stoupající ze dvou sopouchů Krakatoy. Příliv v úžině se začal zvětšovat a kotvící lodě musely zesilovat lana a řetězy, aby se neuvolnily.

Uběhly tři týdny. Ke dvěma aktivním kráterům se přidal i třetí a brzy se na blízkých ostrovech začal hromadit popel, na některých místech ve více než půlmetrové vrstvě, ničil flóru, zabíjel faunu a měnil bujné lesy v měsíční krajinu.

Erupce pokračovaly od konce června do půlky srpna.

Pětadvacátého srpna v jednu hodinu odpoledne přešla Krakatoa do akutní fáze. Během hodiny stoupl sloup černého dýmu do výšky dvaceti devíti kilometrů a erupce téměř neustávaly. Lodě vzdálené ještě pětadvacet až třicet kilometrů byly bombardovány kameny žhavé pemzy o velikosti tenisových míčků. Odpoledne celý průliv zahalila temnota a přes pobřeží Jávy a Sumatry se přehnalo několik menších vln tsunami.

Příští ráno těsně před východem slunce Krakatou zachvátila závěrečná smrtelná agónie. Celou oblastí otřásla série tří výbuchů, každý silnější než ten předchozí. Exploze byly tak hlasité, že je slyšeli až v australském Perthu tři tisíce kilometrů na jihovýchod a na Mauritiu téměř pět tisíc kilometrů na západ.

Následná tsunami, jedna na každou erupci, se rozlétla od Krakatoy rychlostí dvou set kilometrů za hodinu a udeřila na pobřeží Jávy a Sumatry a přelila se přes ostrovy v okruhu devadesáti kilometrů.

———

V 10.02 došlo k poslední erupci a výbuchu o síle dvaceti tisíc atomových bomb. Ostrov Krakatoa se roztrhl.

Sopouchy vychrlily najednou veškeré magma, propadly se do sebe a vzaly s sebou přes šestatřicet čtverečních kilometrů ostrova, přičemž vznikl kotel šest a půl kilometru široký a dvě stě padesát metrů hluboký. Následovala tsunami, která spláchla celé vesnice a během několika minut zabila tisíce lidí. Stromy byly vyvráceny z kořenů a na zemi nezůstalo ani stéblo vegetace.

V patách za gigantickou vodní vlnou se valil pyroklastický proud, titánské laviny ohně a popela se přehnaly přes okraj Krakatoy do Sundského průlivu.

Postupovaly rychlostí sto třicet kilometrů za hodinu a měly teplotu šesti set padesáti stupňů Celsia, hladina pod nimi začala vřít a vytvořil se závoj páry do vzdálenosti padesáti kilometrů a spálil nebo pohřbil vše v cestě, ať již vytvořeného člověkem, anebo přírodou.

Za několik hodin po konečné erupci se to, co zbylo z Krakatoy, konečně utišilo. Během třiceti hodin zahynulo 36 000 až 120 000 lidí.

KAPITOLA 42

SUNDSKÝ PRŮLIV, JÁVSKÉ MOŘE,

INDONÉSIE

Reproduktor v koutě kavárny ožil: „Upozornění všem platícím zákazníkům: Průzkumník Krakatoy bude odplouvat za pět minut. Prosím nastupujte po záďové lávce.“ Zpráva se opakovala v indonéštině, francouzštině, němčině a pak ještě jednou v angličtině.

Sam a Remi, usazení u rohového stolku vedle laťkové mříže prorostlé liánovitou kvetoucí buganvílií, dopili kávu a vstali. Sam položil na stůl dvě pětitisícirupiové bankovky, vyšli ven zpod stínu markýzy a zamířili k doku.

„Nezahlédl jsi je?“ zeptala se Remi.

„Ne. A ty?“

„Ne.“

Ráno, když Průzkumník Krakatoy vyplouval od hotelu Four Seasons na okružní plavbu, Samovi se zdálo, že zahlédl

Itzliho

Riveru,

ale

během

více

než

devadesátiminutové cesty z Jakarty do rekreačního přístaviště v Carita Beach už nikoho neviděli. Přestože cestování v mikrobusu nacpaném jinými turisty nepatřilo k jejich oblíbenému způsobu dopravy, jasně si uvědomovali, že setkání s Riverou a jeho muži o samotě na opuštěné silnici v jávském deštném pralese by jim mohlo být osudné.

A navíc výletní plavba k tomu, co zbylo z vulkánu Krakatoy, a do nově otevřeného muzea Krakatoy byla nejen prvním krokem při sledování neblahé Blaylockovy pouti – pokud vůbec bylo co sledovat ale také účinným způsobem, jak čelit Riverovi a vzít mu trumfy z ruky. Poslední, co Mexičan potřeboval, bylo znovu zmeškat loď. Pro Sama a Remi šlo o něco jako koupání se žraloky: lepší mít je na očích, než čekat, odkud se znenadání objeví a zaútočí.

Připojili se na poslední chvíli k turistům nastupujícím po můstku a vybrali si místo na pravoboku u zábradlí.

Průzkumník Krakatoy byl čtyřicetimetrový trajekt s plochým dnem a podlouhlou zašpičatělou kormidelnou na přední nástavbě. Zadní paluba měřila pětadvacet na třináct metrů a stály na ní řady modrých vinylových laviček.

Sam sledoval přístaviště, zatímco si Remi prohlédla ostatní cestující; odhadla, že jich je na lodi asi šedesát.

„Stále nic,“ prohodila.

„U mě taky nic.“

Na molu dvojice dělníků odpojila můstek a odtáhla ho od lodi. Člen posádky zavřel branku na boku lodi. Další uvolnili uvazovací lana a hodili je na palubu. U zábradlí se objevili další tři námořníci a dlouhými tyčemi odstrčili loď od mola. Průzkumník zahoukal, nastartoval motory, trajekt odsupal od břehu a zamířil na západ do průlivu.

———

O tři hodiny později se z interkomu ozval hlas s indonéským přízvukem: „Dámy a pánové, kapitán již za chvíli obepluje s Průzkumníkem Krakatoy mys ostrova a doplujeme k muzeu.“

Jak slíbil, za pár minut loď zahnula k přístavišti a obrátila se na východ podél severního břehu. Výletníci se shromáždili u zábradlí, aby si prohlédli šestisetmetrový příkrý útes, vše, co zbylo, když většinu ostrova pohltilo moře.

———

Loď přistála u mola muzea, zajistili ji lany a spustili lávku.

Sam a Remi vystoupili a zamířili k hlavní budově. Na podloží západního úpatí kráteru se tyčilo muzeum o ploše čtyři sta šedesát metrů čtverečních postavené ze třícentimetrového barevného skla a bíle natřených ocelových nosníků. Podle brožury, kterou si Sam a Remi vzali z Four Seasons, obsahuje největší ucelenou sbírku památek a pramenných materiálů týkajících se Krakatoy na světě.

Uvnitř bylo muzeum dokonale klimatizované s minimalistickou

výbavou,

bambusovými

podlahami,

tapetovanými stěnami a klenutými stropy. Prostor dělily na jednotlivé části tříčtvrteční zdi ověšené dobovými fotografiemi, obrazy a ilustracemi, zatímco volně stojící vitríny obsahovaly exponáty, které přežily pohromu. V

každé z částí se nacházel multimediální stánek vybavený LCD monitorem a dotykovým ovládacím panelem.

Sam s Remi se chvíli procházeli sami, dokud k nim nepřistoupila jedna z průvodkyň, mladá Indonésanka v akvamarínových šatech. „Vítejte v muzeu Krakatoy. Mohu vám odpovědět na nějaké dotazy?“

———

„Zajímáme se zvlášť o to, jaké lodě tehdy v době erupce v průlivu kotvily,“ nadhodila Remi.

„Zajisté. Máme tu oddělení věnované jen tomuto tématu.

Tudy, prosím.“

Následovali ženu přes několik jiných sekcí, až přišli do další označené ÚČINKY NA MOŘI. Dvě stěny byly věnované zvětšeninám fotografií průlivu a okolních zátok a přístavů. Třetí pokrývaly stránky z lodních deníků, novinové články, dopisy a ilustrace. Na stojanech uprostřed místnosti se nacházela sbírka zachráněných předmětů, nejspíše z lodí zasažených explozí.

„Kolik lodí bylo v tu dobu v oblasti?“ zeptala se Remi.

„Oficiálně čtrnáct, ale ten den roku 1883 průliv křižovaly stovky malých rybářských a nákladních plavidel. Bylo pochopitelně snadnější spočítat je podle pojistného. A také jsme dokázali vzájemně porovnat deníky kapitánů, abychom spočítali všechna přítomná plavidla.“

Zastavili se před deskou na poslední zdi a Sam se zeptal: „To je seznam lodí a jejich posádek?“

„Ano.“

„Jedno ze jmen poznávám: Berouw.“

Průvodkyně přikývla. „To mě nepřekvapuje. Berouw je svým způsobem slavný. Byl to kolesový parník a kotvil v zátoce Lampung asi devadesát kilometrů od Krakatoy.

Zachytila ho jedna z vln tsunami a odnesla několik kilometrů proti proudu řeky Koeripan. Loď pak našli téměř nepoškozenou, ale celá posádka byla mrtvá.“

„Je tu jen třináct jmen,“ ozvala se Remi.

„Co prosím?“

„Na seznamu. Mluvila jste o čtrnácti lodích, ale tady je jich jen třináct.“

„Jste si jistá?“ Průvodkyně přistoupila k desce a spočítala jména. „Máte pravdu. To je divné. No, jistě jde jen o administrativní chybu.“

Remi se usmála. „Děkujeme vám za pomoc. Myslím, že se tu teď trochu projdeme.“

„Ale ovšem. A budete-li mít zájem, využijte i informační stánek. Všechny dokumenty v našich sbírkách, dokonce i ty nevystavené, si tam můžete prohlédnout.“

Remi přešla k Samovi a stěně s fotografiemi. Prohodila: „Napůl jsem doufala, že na seznamu bude i Shenandoah.“

„A fotka ti nestačí?“

„Cože?“

Ukázal na horní vystavenou fotografii, zvětšeninu metr dvacet na metr osmdesát. Na informačním štítku stálo: POHLED NA SEVEROVÝCHOD Z PALUBY

BRITSKÉ NÁKLADNÍ LODI SALISBURY, KOTVÍCÍ

DVACET

KILOMETRŮ

VÝCHODNĚ

OD

KRAKATOY

DNE 27. SRPNA 1883. NA SNÍMKU: PULAU

(OSTROV)

LEGUNDI A ÚSTÍ ZÁTOKY LAMPUNG.

„Vidíš ji?“ zeptal se Sam.

„Ano, vidím.“

V popředí fotografie, s Pulau Legundi za sebou, plul třístěžňový klipper s ráhnovými plachtami a palubními nástavbami natřenými načerno.

„To ještě nic neznamená,“ prohodila Remi. „V té době určitě spousta lodí vypadala úplně stejně jako Shenandoah.“

„Souhlasím.“

„Ale zjistíme to. Shenandoah byla sedmdesát metrů dlouhá, měla výtlak tisíc dvě stě tun a válečnou výstroj.

Dám ruku do ohně, že když taková loď vplula do Sundského průlivu, každý kapitán nebo námořník na hlídce ji hned zaznamenal do lodního deníku.“

———

Přešli ke stánku, chvíli se seznamovali s dotekovou obrazovkou a pak začali křížovými odkazy procházet archivy muzea, uspořádané podle jména, data a klíčového slova. Asi po hodině zkoušení nejrůznějších kombinací Sam objevil zápis kapitána německé obchodní lodi Minden.

Zobrazil na monitoru přeložený text: 26. srpna 1883 ve 14.15: Nechali jsme za zádí paroplachetní klipper, totožnost neznámá. Na pravoboku má osm dělových střílen. Plavidlo neodpovědělo na pozdrav. Je zakotveno na jižním konci Pulau Legundi.

Sam projel několik dalších zápisů a pak se u jednoho zastavil:

27. srpna 1883 v 06.35: Erupce sílí. Málem nás smetla přílivová vlna. Nařídil jsem posádce připravit se na nouzové vyplutí.

„Tady to máme,“ zamumlal Sam. Poklepal na dotykovou obrazovku a objevil se další zápis z lodního deníku: 27. srpna 1883 v 08.00: Pokračujeme nejvyšší rychlostí v kurzu 041. Doufáme, že dosáhneme závětrné strany Pulau Sebesi. Neidentifikovaný klipper stále kotví na jižním konci Pulau Legundi. Znovu neodpověděl na pozdrav.

Sam ještě chvíli posunoval text a pak přestal. „To je ono.

Poslední zápis Mindenu. Mohla by to být ona. Časový rámec sedí, stejně tak i popis: osm dělových střílen. Stejný počet jako u Shenandoah.“

„A co z toho?“ zeptala se Remi. „Poslední zápis Mindenu je dvě hodiny před poslední erupcí Krakatoy. Ať už viděli jakoukoli loď, nejspíš se také pokusila odplout, a buď se jí to podařilo, anebo ji potopila tsunami nebo pyroklastický proud.“

„Existuje ještě jedna možnost,“ namítl Sam.

„A jaká?“

„Že ji čekal stejný osud jako Berouw. Vlna ji zvedla a odnesla do vnitrozemí.“

„To by ji doteď nikdo neobjevil?“

„Možná ano, možná ne.“

„Sumatra je velký ostrov, Same. Kde navrhuješ začít?“

Sam znovu ukázal na fotografii. „Na jejím posledním kotvišti.“

„Zdravím vás, Fargovi,“ ozvalo se za nimi.

Sam s Remi se otočili.

Stál tam Itzli Rivera.

Sam řekl: „Stále na sebe narážíme. A upřímně, my bychom se bez toho klidně obešli.“

„To bych mohl zařídit.“

„Ano, jestli vám pomůžeme dokončit to, co jste vlastními silami nezvládl.“

„Čtete mi myšlenky.“

„Jenže ten plán má zádrhel,“ namítla Remi, „protože končí tím, že nás zabijete.“

„Nemusí to tak být.“

„Ale ano, musí,“ odpověděl Sam. „Vy to víte, my to víme. Dokonce už teď toho víme dost o Garzově malém špinavém tajemství, které by mohlo znamenat konec jeho vlády. Ve srovnání s ostatními, které jste zabil, toho známe nesrovnatelně víc. Na Zanzibaru jste zavraždil ženu jen proto, že našla meč.“

„A nejspíš nejméně osm dalších,“ dodala Remi.

Rivera pokrčil rameny a rozpřáhl ruce. „Co na to mám říct?“

„Co takhle: ‚Kde je tu nejvyšší dům, ze kterého bych mohl skočit?‘.“

„Znám lepší otázku: ‚Co kdybyste mi předali všechny výsledky svého pátrání a já bych řekl šéfovi, že jsem vás zabil?‘.“

Remi odsekla: „Po všem, čím jsme už spolu prošli, nás pořád máte za hlupáky? Učíte se hodně pomalu, pane Rivero.“

„Až doteď vám přálo štěstí. Ale s tím už je konec.“

Sam řekl: „Takže to shrnu, jestli jsem vás správně pochopil: První možnost, předáme vám všechno, co jsme objevili, a vy nás zavraždíte; druhá možnost, nedáme vám nic a uvidíme, jak dlouho nám štěstí bude přát i dál.“

„Když to berete takhle, chápu váš postoj,“ ušklíbl se Rivera. „Tak změníme podmínky: Dáte mi, co chci, a já vám slíbím rychlou a bezbolestnou smrt. Anebo si dál budeme hrát na kočku a na myš, já vás nakonec dostanu a budu vaši ženu mučit tak dlouho, dokud mi neřeknete, co chci.“

Sam k němu udělal krok. Pak ho probodl pohledem.

„Potřebujete se naučit způsobům.“

Rivera si poodhrnul sako a odhalil rukojeť pistole. „A vy se potřebujete naučit rozvaze.“

„To mi žena říká pořád.“

„Jste tvrdohlaví. Oba dva. Teď odtud odejdeme hezky spolu. Jestli se zkusíte bránit nebo vzbudit pozornost, zastřelím nejdřív vaši ženu a pak i vás. Tak jdeme. Mám venku člun. Vyjdeme ven a pak –“

„Ne.“

„Cože?“

„Slyšel jste mě.“

„Já neblufuju, pane Fargo. Oba vás zastřelím.“

„Jistě to zkusíte. Ale já vám to neusnadním.“

„Nikdo mě nezastaví a zmizím dřív, než se objeví policie.“

„A co pak? Vážně si myslíte, že jsme sem přivezli všechny naše důkazy? Děláte stále stejnou chybu, že podceňujete lidi. Prohledal jste náš pokoj v hotelu a nic nenašel, správně?“

„Ano.“

„A máme s sebou i pár obrázků, které jste ještě nikdy neviděl. Jestli nás tu zabijete, všechno vyjde na veřejnost.

Než se vrátíte do Mexico City, bude to vysílat každý televizní kanál.“

„Kdybyste záhadu už rozluštili, nejeli byste sem. Pořád nemáte to, co Blaylock našel nebo po čem pátral.“

„Vy taky ne.“

„Jenže na něco zapomínáte, už víc než deset let se snažím to tajemství naopak udržet. Vy ho řešíte jen pár týdnů. Ať najdete nebo řeknete cokoli, dokážeme to překroutit ve svůj prospěch. Víte, pro koho pracuju, takže chápete, jak je mocný. I kdyby se vám povedlo přežít, tak až s vámi skončíme, budete pro celý svět jen párek ziskuchtivých, po slávě bažících lovců pokladů, kteří si kvůli osobnímu prospěchu vymysleli snůšku fatastických lží.“

„Ale pořád budeme živí a zdraví,“ namítla sladce Remi.

„A zůstane nám i smysl pro humor,“ dodal Sam. „Když jste si tak jistý, co kdybyste se vrátil domů a nechal věcem volný průběh?“

„To nemůžu. Jsem voják. Mám své rozkazy.“

„Takže jsme se ocitli ve slepé uličce. Buď nás zastřelte, anebo jděte pryč.“

Rivera chvíli uvažoval a pak přikývl. „Tak ať je po vašem. Ale nezapomeňte, pane a paní Fargovi, že jsem vám dal šanci na snadné řešení. Ať se stane cokoliv, už se postarám, abyste Indonésii neopustili živí.“

KAPITOLA 43

ZÁTOKA LAMPUNG, SUMATRA

Sam ubral plyn a pootočil loďku, dokud se neocitli proti větru. Loďka zpomalila, zastavila a začala se kolébat ze strany na stranu. Několik set metrů po levoboku se nacházel Mutun, jeden z desítek zarostlých ostrůvků lemujících oba výběžky zátoky, po pravoboku se v dálce bělala pláž Indah.

„Dobrá, tak ještě jednou,“ prohlásil.

„Už jsme to probírali, Same. A několikrát. Odpověď stále zní ne. Jestli zůstáváš, zůstávám také.“

„Tak se oba vrátíme domů.“

„Ale ty se nechceš vrátit.“

„To je pravda, jenže –“

„Fargo, začínáš mě štvát.“

Poznal to sám. Když mu Remi začala říkat příjmením, znamenalo to, že jí dochází trpělivost.

Po setkání s Riverou v muzeu nastoupili na první trajekt do Sol Marbella, asi pětadvacet kilometrů od doků Cartita Beach. Zatímco čekali, až trajekt vypluje, Sam pozoroval Riverův rychlý člun, dokud nezmizel za výběžkem Tanjung na jihozápadě.

Jakmile se ocitli na hlavním ostrově Jávy, najali si taxík, aby je odvezl zpět do hotelu Four Seasons, kde si rychle zabalili a zamířili na letiště; chytili první spoj Batavia Air přes průliv do Lampungu. Přistáli krátce po soumraku a našli si hotel v ústraní, pár kilometrů dál na pobřeží, odkud pak zavolali Selmě.

Sam s Remi usoudili, že čím dřív dorazí na Pulau Legundi, tím lépe. I když mohli čekat, že se zase vynoří Rivera, jeho náhlé zjevení v muzeu spolu s výhružným slibem jasně ukázalo, že musejí jednat rychle. Proto Selma rozvinula svou magii a sehnala jim sedmimetrovou motorovou pinosu, typ úzké dvoustěžňové plachetnice s plochým dnem, loď a všechny potřebné zásoby je čekaly před úsvitem v docích. Nyní, téměř v poledne, už zdolali třetinu vzdálenosti k Pulau Legundi.

Remi řekla: „Ještě nikdy jsme neustoupili lidem jako Rivera. Proč bychom s tím teď měli začít?“

„Dobře víš proč.“

Přistoupila k němu a položila mu něžně ruku na rameno.

„Jen veď naši loď dál, Same. Dokončíme to hezky spolu.“

Sam si povzdechl a pak se usmál. „Jsi báječná žena.“

„Já vím. A teď řiď.“

———

Pozdě odpoledne se to, co vypadalo jen jako nezřetelná šmouha na horizontu, změnilo na sytě zelené pahorky ostrova a rozeklané pobřeží. Neobydlený Pulau Legundi ve tvaru zubaté čárky ve větě byl přibližně sedm kilometrů dlouhý a tři a půl široký. Jako všechny ostatní ostrovy okolo Sundského průlivu, i on býval kdysi pokrytý sopečným prachem z Krakatoy. Sto třicet let větrů a dešťů a trpělivosti matky přírody jej proměnily v izolovanou oázu nádherného deštného pralesa.

———

Jen čtyřiadvacet hodin poté, co opustili Jakartu, se sluncem zapadajícím za vrcholky Legundi Sam zatočil s pinosou do kryté zátoky na východním pobřeží. Přidal plyn a najel přídí na třímetrový pás bílého písku, Remi vyskočila ven. Vzal jejich zavazadla a následoval ji. Přivázal loď k nejbližšímu stromu.

Remi vytáhla turistickou mapu, kterou si obstarali v hotelu, nejlepší, jakou mohli v jejich situaci sehnat, a rozložila ji na písek. Sklonili se nad ni. Než odjeli z muzea, Sam prostudoval u stánku několik digitálních map a v duchu do nich dosadil polohu lodi.

„Odtud je to jen jeden a půl kilometru k západní straně,“

řekl. „Pokud si troufám soudit, tak Shenandoah –“

„Jestli to skutečně byla ona.“

„Modlím se, aby byla. Můj nejlepší odhad ji klade někam sem, do téhle mělké zátoky. Když použijeme osud Berouw jako model –“

„Ano, zopakuj mi to.“

„Podle přijímané verze byla Berouw jedinou lodí, kterou to zaneslo na ostrov. Všechno menší by buď příval stáhl na dno průlivu, anebo by je poslední tsunami rozbila na kusy.

Mám tuhle teorii: Berouw skončila jinak, protože kotvila v ústí řeky.“

„Cesta nejmenšího odporu,“ dodala Remi.

„Přesně tak. Zaneslo ji to do nitra ostrova korytem vyhloubeným v terénu. Když narýsuješ přímku od Krakatoy přes kotviště lodi dál na ostrov, tak uvidíš –“

Remi se naklonila nad mapu a dokončila Samovu myšlenku. „Rokli.“

„Hlubokou, z obou stran stíněnou stopadesátimetrovými vršky. Když se podíváš pozorněji, končí rokle tímhle třetím kopcem, jen pár set metrů od protějšího břehu. Je jeden a půl kilometru dlouhá a čtyři sta metrů široká.“

„A jak to, že nebyla rozdrcená na prach, nebo ji vlna nepřenesla přes ostrov a pak se nepotopila?“ zeptala se Remi. „Jsme tu čtyřicet kilometrů od Krakatoy. Berouw byla osmdesát a skončila kilometry ve vnitrozemí.“

„Ze dvou důvodů: první, vrchy okolo naší rokle jsou mnohem strmější než kterékoli ostatní podél řeky; druhý, Shenandoah byla nejméně čtyřikrát těžší než Berouw, se železnou kostrou a dvojnásobně zesíleným trupem z dubových a týkových desek. Postavili ji, aby snesla hrubé zacházení.“

„To zní přesvědčivě.“

„Doufám, že se to i reálně prokáže.“

„Já také, ale stejně mám jednu malou námitku…“

„Sem s ní.“

„Jak by mohla Shenandoah přečkat i pyroklastický proud?“

„Náhodou mám teorii i pro tohle. Chceš si ji poslechnout?“

„Drž se jí. Jestli se ukáže jako správná, můžeš mi ji pak říct. A jestli ne, tak na ní nezáleží.“

———

Během pěti minut prodírání se skrz hradbu stromů si uvědomili, že madagaskarské lesy nebyly proti těmto na Pulau Legundi ničím. Stromy rostly tak blízko u sebe, že se Sam s Remi museli mezi nimi často protahovat bokem, a také se často zaplétali do hustých trsů lián, které visely z kmenů a větví až na zem. Než urazili sto metrů, Sam už sotva dokázal pozvednout ruku s mačetou.

Našli si v podrostu malou mýtinu a na chvíli si sedli, aby se napili. Hned se na ně snesla spousta hmyzu a bzučela jim kolem uší a nosu. Nad nimi zněl zelený baldachýn skřeky neviditelných ptáků. Remi vydolovala z batohu plechovku repelentu a natřela Samovi obnaženou kůži, on pak udělal totéž jí.

„Tohle by mohlo být pozitivní znamení,“ podotkl Sam.

„A co?“

„Všimla sis, že je většina kmenů pokrytá mechem a liánami? Fungují jako krunýř. A co je dobré pro stromy, může být stejně dobré i pro boky lodi.“

Upil z polní láhve a podal ji Remi.

„Čím se dostaneme výš, tím bude cesta snadnější,“

dodal.

„Definuj snadnější.“

„Víc slunce znamená méně lián.“

„A výš znamená chůzi do kopce,“ namítla Remi se šibalským úsměvem. „V životě je vždy něco za něco.“

Sam se podíval na hodinky. „Dvě hodiny do západu slunce. Prosím tě, řekni mi, že jsi nezapomněla přibalit moskytiéru…“

„Nezapomněla. Ale nevzala jsem příruční gril, steaky a ledničku s vychlazeným pivem.“

„Tentokrát ti to prominu.“

Dalších devadesát minut se prodírali vpřed a postupovali sice pomalu, ale vytrvale k západnímu svahu vršku a proplétali se mezi obnaženými vzdušnými kořeny a spleteninami lián, dokud nakonec Sam nezavelel stát.

Napnuli si dvojité síťové lůžko mezi stromy, pečlivě zkontrolovali všechny švy moskytiéry, pak si vlezli dovnitř a podělili se o zteplalou vodu, sušené hovězí a směs sušeného ovoce. Dvacet minut nato se už ponořili do hlubokého spánku.

———

Těsně po východu slunce je probudila symfonie přírodních zvuků džungle. Po rychlé snídani se dali znovu na pochod.

Jak Sam předpovídal, čím výše vystoupili, tím víc řídla i vegetace, až nakonec dokázali postupovat vpřed bez pomoci mačety. V 10.15 se konečně vymanili zpod stromů a ocitli se na tři metry široké žulové římse.

„Tak tomu říkám výhled,“ vydechla Remi a shodila ze zad batoh.

Před nimi se rozprostíraly modré vody Sundského průlivu. Čtyřicet kilometrů daleko zahlédli příkré útesy ostrova Krakatoa a za nimi západní pobřeží Jávy. Přistoupili až k okraji ochozu. Sto padesát metrů pod nimi na dně šedesátiprocentního svahu leželo dno rokle. Po obou stranách se tyčily vrcholky, které tvořily její severní a jižní stěny. Sama rokle byla víceméně přímá, jen s mírným zakřivením, když se blížila protější pobřežní linii vzdálené kilometr a půl.

Sam ukázal na skvrnu vody viditelnou za ústím rokle. „A skoro přesně támhle byla zakotvená.“

„Dovol jednu otázku: Proč jsme nezačali odtamtud a prostě jen neprošli roklí?“

„Ze dvou důvodů. První, jedná se o návětrnou stranu průlivu. Možná je to trochu paranoidní, ale chtěl jsem, abychom byli skrytí před zvědavýma očima.“

„A druhý důvod?“

„Odtud je lepší vyhlídka.“

Remi se usmála. „Pořád ještě napůl doufáš, že tam dole najdeme trčet z korun stromů stěžeň, co?“

Sam jí úsměv vrátil. „Víc než jen napůl. Ale nic nevidím. Ty ano?“

„Ne. Možná nastala pravá chvíle, abys mi pověděl tu svou teorii: Jak mohla Shenandoah přečkat pyroklastický proud?“

„Nejspíš znáš správný vědecký termín, ale já o tom uvažuju jako o pompejském efektu.“

Italské Pompeje, proslulé tím, že se staly v roce 79 n. l.

obětí jiné sopky, Vesuvu, se proslavily i svými „mumiemi“, obyvateli Pompejí zpopelněnými a zachovanými v posledních okamžicích jejich života. Stejně jako Krakatoa i Vesuv vychrlil lavinu žhavého popela a pemzy, která se přehnala přes město, přičemž spálila a pohřbila všechno, co jí stálo v cestě. Lidé a zvířata, jež měli smůlu a zastihla je na otevřeném prostranství, byli okamžitě upečeni zaživa a zavaleni. Jak se těla rozkládala, zbylé tekutiny a plyny zpevnily vnitřek spečených krust.

„Myslím, že to je správný termín. Tady se nicméně princip trochu lišil.“

„A přesně na to spoléhám. Dejme tomu, že vlna zanesla Shenandoah až sem, pak by byla celá prosáklá vodou z tsunami a zavalená tunami promáčené vegetace a stromů.

Když pak přišla pyroklastická vlna, veškerá vlhkost se rázem změnila v páru a doufám, že sežehla právě ten nános a loď pod ním zůstala v pořádku.“

Remi přikývla. „A pak všechno pohřbilo několik metrů popela a pemzy.“

„A to je moje teorie.“

„A proč loď ještě nikdo nenašel?“

Sam pokrčil rameny. „Protože ji nikdo nehledal. Ke kolika nálezům už došlo těsně vedle místa, kde se celá léta prováděly vykopávky?“

„Příliš mnoho, než aby se daly spočítat.“

„A navíc, Shenandoah byla jen sedmdesát metrů dlouhá a deset široká. A rokle je“, Sam rychle v duchu počítal – „pětadvacetkrát delší a čtyřicetkrát širší.“

„Nejsi žádný hlupák, Same Fargo.“ Remi se podívala na svah spadající pod nimi. „Tak co myslíš?“ zeptala se.

„Rovnou dolů?“

Sam přikývl. „Myslím, že to zvládneme.“

———

Sestup byl pomalý, ale nijak zvlášť nebezpečný. S pomocí šikmo rostoucích stromů jako provizorních schodů a zábradlí se probojovávali dolů, zpět do džungle. Klenba stromů zastínila slunce a ocitli se v šeru.

Sam vyhlásil zastávku na občerstvení. Upil několik doušků z láhve a pak se vydal podél kopce, když přes rameno zavolal: „Hned jsem zpátky.“ Vrátil se za minutu s dvojicí masivních rovných prutů a kratší podal Remi.

„Sonda?“ zeptala se.

„Ano. Jestli tu loď je, tak jediný způsob, jak ji najít, je terénní průzkum. Pokud ji překrývá nános spečené vegetace a popela, budou v něm škvíry a dutiny. A když prosondujeme holemi dostatečný kus terénu, určitě něco najdeme.“

„Za předpokladu –“

„Neříkej to.“

———

Příštích šest hodin, jak se odpoledne zvolna klonilo k večeru, postupovali bok po boku přes dno rokle a nahoru a dolů po svazích, bodali holemi do půdy a snažili se dodržet severojižní orientaci jednotlivých zvlněných úseků, které prohledávali.

„Šest hodin večer,“ prohodil Sam při pohledu na hodinky. „Dokončíme tenhle pruh a vyhlásíme večerku.“

Remi se unaveně zasmála. „A ústup na naši pohodlnou základnu se síťovým lůžkem –“ zapotácela se a s překvapeným „Uf!“ se poroučela k zemi.

Sam k ní došel a klekl si. „Jsi v pořádku?“

Překulila se na záda, našpulila rty a odfoukla si z tváře pramen neposlušných vlasů. „Nic mi není. Už prostě padám únavou.“ Sam se napřímil a pomohl jí na nohy. Remi se začala rozhlížet. „Kde mám hůl?“

„Hned vedle nohy.“

„Cože? Kde?“

Ukázal dolů. Z hlíny trčel jen její asi pět centimetrů dlouhý konec. Sam řekl: „Buď je to nějaký úžasný kouzelnický trik, anebo jsi právě našla dutinu.“

KAPITOLA 44

PULAU LEGUNDI, SUNDSKÝ PRŮLIV

Opatrně ustoupili o několik kroků a prohlédli si okolní půdu. „Vidíš něco?“ zeptal se Sam.

„Ne.“

„Vyskoč na tamten strom.“

„Jestli jsme se doteď nepropadli, tak už nám to nejspíš nehrozí.“

„Lepší vtip neznáš?“

Remi couvala, dokud nenarazila zády na kmen, pak se otočila a vylezla na nejnižší větev. Sam si sundal batoh a položil ho na zem. Pak uchopil hůl napříč ve výši pasu jako provazochodec a pomalu postupoval vpřed, dokud se neocitl nad Reminou holí. Klekl si, odložil svou hůl před kolena a vytáhl Reminu. Z kapsy šortek vyndal baterku a posvítil do otvoru.

„Je hluboká,“ ohlásil. „Nedohlédnu na dno.“

„Co chceš dělat dál?“

„Rozšířím otvor a sešplhám dolů, ale už je skoro tma.

Utáboříme se a počkáme na denní světlo.“

———

Spali přerývaně, střídavě podřimovali a povídali si, představovali si, co asi leží jen kousek vedle jejich síťového lůžka. Měli pocit, poté co obrazně i doslovně podnikli stejnou cestu jako před nimi při svém pátrání Winston Blaylock, že se za Shenandoah honí už celá léta.

Počkali, až se přes koruny stromů prodralo dost ranního slunce, aby na práci viděli, pak se rychle nasnídali a vystoupali zpět k pahorku k otvoru po Remině holi, tentokrát vybaveni desetimetrovým kotoučem nylonového lodního lana, které tvořilo součást výstroje pinosy.

Remi omotala volným koncem lana dvakrát nejbližší strom, Sam na opačném konci vytvořil něco jako improvizovaný postroj, který si přetáhl přes hlavu a ramena a upevnil pod pažemi.

„Zlom vaz,“ popřála mu Remi.

Sam došel k otvoru a klekl si. Opatrně ho začal svou holí rozšiřovat, vylamoval kusy ztvrdlé hlíny a speklého popela, které propadaly do dutiny, a jak se otvor rozšiřoval, pomalu po kolenou couval. Po pěti minutách práce už se dokázal protáhnout dovnitř.

Vstal a zavolal přes rameno: „Jistíš mě?“

Remi popadla pevněji lano, popustila ho a zapřela se nohama o kmen. „Držím tě.“

Sam se přikrčil a nadskočil pár centimetrů nad zem. Pak to zopakoval, tentokrát trochu důrazněji. Pak přestal a rozhlédl se.

„Vidíš nějaké praskliny?“

„Nikde nic.“

Sam dupl na zem, jednou, dvakrát a pak šestkrát rychle za sebou. „Myslím, že je to bezpečné.“

Remi odvázala konec lana a připojila se k němu u otvoru. Sam si sundal postroj a přivázal konec lana k poutku své čelní svítilny, pak ji zapnul a začal ji spouštět do otvoru a přitom odpočítával délku v loktech. Náhle lano zplihlo. Na dně dutiny ležela svítilna na boku. Naklonili se a pohlédli do slabě ozářeného prostoru.

Po chvíli Remi vydechla: „Je to… Ne, to není možné.“

„Noha kostry? Ale ano.“ Vzhlédl k ní. „Něco ti navrhnu: Co kdybych tam slezl jako první?“

„Skvělý nápad.“

———

Když vytáhli svítilnu zpět, strávili několik minut vázáním záchytných uzlů na lano a pak ho spustili znovu do dutiny.

Sam vsunul do otvoru nohy, pak za nimi protlačil i tělo a začal ručkovat po lanu dolů.

Jako geolog zkoumající obnaženou skalní stěnu měl pocit, že sestupuje zpět časem. Horní vrstvu tvořila běžná hlína, ale po šedesáti centimetrech změnila barvu nejdřív do světle hnědé a pak na špinavě šedou.

„Narazil jsem na vrstvu popela,“ zavolal.

Z popela začaly vystupovat trsy a žíly zkamenělého dřeva a vegetace.

Dotkl se nohama dna štoly, kterou nahoře otevřel. Do stěny šachty kopáním vytvořil stupy a pomalu na ně přenesl váhu, až si byl jistý, že jsou pevné. Ze stěny vyčnívalo to, co pokládali za nohu kostlivce.

„Je to jen kořen,“ zavolal.

„Díkybohu.“

„Ale další bude nejspíš pravá.“

„Já vím.“

„Mou hůl, prosím.“

Remi mu ji hodila. Popadl hůl oběma rukama a použil ji nejdřív jako sondu a pak jako páčidlo. Rozšiřoval dutinu, dokud nebyl se vzniklým prostorem spokojený. Skončil zahalený oblakem zvířeného popela. Počkal, dokud se opět neusadí, pak si přidřepl a celý postup opakoval, až se dostal ještě o metr a půl níž.

„Jak jsi hluboko?“ zavolala shora Remi.

„Tak asi tři metry.“

Sam zvedl hůl a zasunul si ji jako meč za opasek.

„Musíme nějak odklidit tu suť.“

„Vydrž.“

Chvíli nato už hlásila: „Spouštím dolů pytel.“

Na hlavě mu přistál jeden z velkých vaků na výstroj, uvázaný na provaze. Sam ho položil na zem, naplnil hlínou a Remi ho vytáhla. Dvě další dávky vyčistily štolu.

Sam se začal prokopávat níž. Pod vahou zeminy byla půda stále pevnější a pevnější, až nakonec ve třech metrech hloubky se její barva opět změnila ze šedé nejdřív na hnědou a pak na černou.

Sam se náhle zarazil. Ucítil, jak mu poskočilo srdce.

Natočil hlavu stranou, aby čelní lampou osvětlil to, co zahlédl koutkem oka. Znovu to našel a musel se pevně zapřít nohama o boky štoly, aby se uklidnil.

„Objevil jsem kus prkna!“ zavolal.

Několik vteřin bylo ticho a pak k němu slabě dolehl Remin hlas. „Tomu se mi nechce věřit, Same. Popiš ho.“

„Je rovné a silné asi tak sedm centimetrů. Vidím z něj asi čtvrt metru.“

„Sedm centimetrů je málo, aby mohlo jít o palubu.

Nemohla by to být střecha palubní nástavby? Jediné další vyčnívající struktury jsou komín, světlík strojovny, světlík důstojnické jídelny a kormidelna. Vidíš nějaké stopy po skle?“

„Ne. Pokračuju dál.“

Znovu se spustil až na dno výkopu. Vytáhli další suť, vytvořil kopáním stupy pro nohy a dal se do práce s holí.

Hned při prvním úderu uslyšel zadunění dřeva o dřevo.

Zopakoval to se stejným výsledkem. Odhrnul zbytek zeminy a pak natáhl krk dolů, aby osvětlil dno čelní svítilnou.

„Dostal jsem se k palubě,“ zavolal.

———

Sešplhal dolů, dokud se nemohl nohou dotknout prken.

Dřevo zaskřípalo a prohnulo se pod jeho váhou. Když botou odhrnul zbytek hlíny stranou, prudce dupl na patu a uslyšel uspokojivé zapraskání. Několika dalšími dupnutími prorazil zubatý šedesáticentimetrový otvor. Zbylé úlomky propadly dovnitř.

„Vlezu tam.“

Zvolna se po laně spustil do podpalubí. Světlo pronikající sem z povrchu sláblo, až zmizelo a zůstal odkázaný jen na čelní svítilnu. Došlápl na pevný povrch.

Zkusmo na něj přenesl váhu. Byl pevný. Opatrně se odvázal z lana.

„Jsem dole,“ zavolal. „Vypadá to dobře.“

„Slezu za tebou,“ odpověděla Remi.

Za dvě minuty už stála vedle něj. Zapnula svou čelní svítilnu a podívala se na otvor nad jejich hlavami. „Musela to být střecha palubní nástavby.“

„Takže tohle bude nejspíš kajuta mužstva,“ usoudil Sam.

A také hrobka, uvědomili si vzápětí, když po prostoru přejeli světly. Po obou stranách kajuty jim nad hlavami viselo v rozestupech asi dvacet síťových lůžek. Všechna byla obsazená. Zachovaly se většinou už jen kostry až na vysušené části těl, které nebyly ničím zakryté.

„Jako kdyby si tu prostě lehli a čekali na smrt,“ vydechla Remi.

„To je nejspíš přesné,“ odpověděl Sam. „Jak byla loď jednou pohřbená pod zemí, měli jen tři možnosti: udusit se, zemřít hlady, anebo spáchat sebevraždu. Pojďme dál. Zvol kam.“

Jediné plány lodě, které viděli, pocházely od původního stavitele; netušili však, jestli ji buď zanzibarský sultán, anebo Blaylock nedali uvnitř přestavět. Kajuta mužstva vypadala jako původní, ale co zbytek lodi?

Remi rozhodla, že půjdou dopředu, a vykročila. Kajuta byla v téměř dokonalém stavu. Kdyby se sem nedostali, tak jak se dostali, nikdy by neřekli, že se nacházejí čtyři a půl metru pod zemí.

„Musí tu být nedostatek kyslíku,“ upozornila Remi. „Sto třicet let tu odpočívala hermeticky uzavřená.“

Světlo se odrazilo od dřevěného sloupu, který jim zahradil cestu.

„Přední stěžeň?“ zeptala se Remi.

„Ano.“

Na opačné straně našli přepážku a dva schody vedoucí do bývalé důstojnické kajuty, nyní sloužila jako skladiště dřeva a plachet.

„Pojďme na záď,“ navrhl Sam. „Pokud nebyl Blaylock na palubě, když je odnesl příval, počítám, že se nacházel buď v důstojnické jídelně, anebo ve své kajutě.“

„Souhlasím.“

„Jak mám rád dobrodružství, tak tohle je jeden z těch okamžiků, kdy se ‚nejvíc cení diskrétnost‘.“

Remi přikývla. „Chtělo by to celý archeologický tým a roky práce.“

Zamířili na záď, jejich kroky se dutě rozléhaly a tlumené hlasy se odrážely od přepážek. Prolezli dvířky kajuty a narazili na další stěžeň, tentokrát hlavní, na opačné straně spatřili přepážku a žebřík vedoucí nahoru na palubu.

„Slepý konec,“ vzdychla Remi. „Tedy pokud se nedokážeme protáhnout skrz podlahu a probourat se do důstojnické jídelny.“

„Nazveme to plán bé. Podle nákresů jsou za přepážkou zásobníky uhlí, horní patro strojovny a pak nákladový prostor. Sultán rád občas pašoval zakázané zboží. Podívejme se, jestli tu někde nenadělal tajné skrýše.“

Příčka byla dva metry vysoká a měla šířku desetimetrové paluby. Sam a Remi pomocí svítilen ji prozkoumali z jedné strany na druhou. Přesně pod místem, kde vedl žebřík na palubu, si Remi všimla zářezu o velikosti čtvrťáku v jednom z prken. Vmáčkla do něj palec a odměnilo ji cvaknutí.

Odklopila se tajná dvířka otevírající se dolů. Sam je zachytil a otočil do spodní polohy. Pak si stoupl na špičky a nahlédl dovnitř.

„Prostor tak na plazení,“ prohlásil.

„Ale vede správným směrem.“

Sam vysadil Remi do otvoru, pak se vytáhl za ní a následoval ji. Průlez vedl na záď, koleny a dlaněmi naráželi do dřevěných stěn.

„Myslím, že jsme teď nad zásobníky uhlí,“ řekl.

Po dalších třech metrech Remi oznámila: „Končí to příčkou.“

Zastavili se. Ve stísněném prostoru bylo slyšet jen zkusmé šátrání Reminých prstů.

Cvak.

„Heuréka,“ zajásala. „Další skryté dveře.“

Prolezla otvorem a zmizela. Sam slyšel, jak jí pod nohama zaskřípal ocelový rošt. Připlazil se ke dvířkám.

Přímo před sebou uviděl sloup; chytil se ho a použil ho jako oporu.

Ocitli se na můstku se zábradlím. Přešli na jeho kraj a posvítili si dolů, ze tmy se vylouply nejasné obrysy strojů, traverz a trubek.

Vydali se po něm dál k záďové přepážce, kde našli krátký žebřík vedoucí vzhůru k dalšímu poklopu; když jím prolezli, dostali se na metr a půl vysoký nákladový prostor.

Sam přejel světlem dokola, jak se snažil zorientovat.

„Jsme teď přímo pod důstojnickou jídelnou. Musí tu někde být další –“

„Našla jsem to,“ zavolala Remi o kousek dál.

Sam se otočil a uviděl ji, jak stojí před otevřeným poklopem ve stropě. Usmála se. „Ten sultán byl zručný ďábel,“ poznamenala. „Myslíš, že to bylo pro jeho harém?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo.“

Sam přišel blíž a udělal jí ze spojených rukou oporu.

„Tak polez nahoru.“

———

Když se ocitli na horní palubě, zjistili, že stojí v deset metrů dlouhé chodbě. Za zády měli třetí stěžeň Shenandoah, křížový s vratiplachtou. Na pravé straně chodby se nacházely patery dveře. Zřejmě kajuty důstojníků.

Sam zkusil první z nich. „Záchod,“ zašeptal.

Postupně nahlédli i do ostatních. Druhá a třetí kajuta byly prázdné, ale čtvrtá a pátá ne. Na patrových pryčnách ležely na zádech kostry.

„Pohřbeni zaživa,“ zamumlala Remi. „Dobrý bože, jak dlouho asi museli umírat?“

„Ať jim to trvalo jakkoli dlouho, musela to být hotová noční můra.“

———

Na konci chodby zahnuli vpravo a dalšími dveřmi se dostali do chodby na levoboku vedoucí k přídi. Z jedné strany se nacházely další kajuty. Na druhé byly jen jediné dveře vedoucí do důstojnické jídelny.

„Chceš se tam podívat?“ zeptal se Sam.

„Ani ne. Bude to tam nejspíš stejné.“

„Jednu kajutu bychom ale měli prohledat.“

Zahnuli chodbou dál. Pár metrů na zádi byly masivní dubové dveře s těžkými kovovými panty a stejně masivní závorou.

„Kapitánská kajuta,“ prohlásil Sam.

„Srdce mi buší jako splašené.“

„Mně taky.“

„Ty, nebo já?“ zeptala se Remi.

„Dámy mají přednost.“

Sam namířil svoji čelní lampu Remi přes rameno a pomohl jí osvětlit cestu. Přistoupila ke dveřím, položila ruku na petlici a po chvilkovém zaváhání ji odsunula a strčila do dveří. Napůl očekávali, že panty jako ve špatném filmu hlasitě zaskřípou, ale k jejich překvapení se dveře bezhlučně otevřely dovnitř.

Ze svého pátrání věděli, že kapitánská kajuta na Shenandoah měří sedm a půl metru čtverečního: tři na dva a půl metru. Ve srovnání s důstojnickou ložnicí a zvláště se společnou ložnicí mužstva to byl luxus.

Sam s Remi ho spatřili současně.

Přímo před nimi, obrácené ke čtyřem několikadílným oknům na zádi, stálo houpací křeslo. Nad opěradlo vyčnívala lebka, až na pár pramenů zažloutlých bílých vlasů a několik kusů vyschlého masa holá.

Remi překročila práh. Sam ji následoval. Jejich světelné kužely se zaměřily na postavu v křesle, přistoupili blíž a pak každý z jedné strany křeslo obešli.

Winston Blaylock byl oblečený, jak si to poslední tři týdny představovali: do vysokých bot, khaki kalhot a lovecké kazajky. Dokonce i jako kostra působil impozantně: široká ramena, dlouhé nohy, klenutý hrudník.

Ruce měl položené v klíně. A v nich na Sama a Remi zírala soška ptáka tabona o velikosti fotbalového míče, její fasety zářily ve světle zeleně.

Aniž by si něco řekli, Sam pomalu natáhl ruku a jemně zvedl sošku Blaylockovi z klína. Ještě minutu se na něj mlčky dívali a pak prohledali kajutu. Nenašli ani lodní deník, ani jiné dokumenty, jen tři listy pergamenu. Pokrýval je z obou stran Blaylockův úhledný rukopis. Remi prolétla jejich obsah.

„Tři dopisy Constance,“ oznámila.

„Datace?“ zeptal se Sam.

„Čtrnáctého srpna, dvacátého srpna a…“ Remi zaváhala.

„Poslední je datován šestnáctého září.“

„Tři týdny po tom, co tu byla Shenandoah pohřbená.“

———

Vrátili se zpět chodbou na pravoboku, dolů průlezem přes strojovnu a pak tajnou chodbou do ložnice mužstva.

Remi vylezla vyhloubenou štolou, počkala, až Sam bezpečně připevní sošku na konec lana, a pak ji vytáhla na povrch. Poté spustila lano opět dolů a pomohla nahoru Samovi. Společně nasbírali větve a menší větvičky, vyrobili z proutí poklop, zakryli jím jámu a zamaskovali ho hlínou.

„Připadá mi nefér nechat je tam dole,“ poznamenala Remi.

„Vrátíme se,“ ujistil ji Sam. „A postaráme se o jeho pozůstatky, postaráme se o všechny.“

———

Ponořeni každý do svých myšlenek rychle kráčeli a cesta zpět na náhorní plošinu jim rychle uběhla. Tři hodiny poté, co opustili Shenandoah, sestupovali stezkou, kterou Sam prosekal. Remi kráčela v čele. Sam skrze stromy zahlédl bílý písek pláže. Jejich pinosa zmizela. „Remi, stůj,“ zasípal Sam.

Veden instinktem si sundal batoh, rozepnul horní kapsu, popadl sošku a hodil ji do křoví. Pak znovu batoh zapnul, vzal ho na záda a pokračoval v chůzi.

„Copak je?“ zeptala se Remi a obrátila se k němu. Pak uviděla jeho výraz. „Co se děje?“ zašeptala.

Z pravé strany mezi stromy se ozval hlas Itzliho Rivery: „Říká se tomu přepadení ze zálohy, paní Fargová.“

———

„Ustupte dozadu,“ poručil Rivera. „Ještě pět kroků, ať jste na písku. Pane Fargo, na vaši ženu míří puška. Ještě jeden krok, paní Fargová.“

Remi poslechla.

„Odhoďte batoh.“

Remi to udělala.

„A teď pojďte blíž, pane Fargo. S rukama nahoře.“

Sam sešel ze stezky na pláž. Napravo zpoza stromů vystoupil Rivera. Nalevo pak další muž ozbrojený automatickou puškou. Rivera zvedl k ústům vysílačku a něco do ní ohlásil. Deset vteřin nato se za útesem objevil rychlý člun a vjel do zátoky. Zastavil se dva metry od pláže.

Na jeho palubě byli další dva muži, také vyzbrojeni automatickými puškami.

„Našli jste loď?“ zeptal se Rivera.

Sam neviděl důvod, proč lhát. „Ano.“

„Je na ní Blaylock?“

„Ano.“

Sam a Remi po sobě střelili pohledem. Oba věděli, jaká otázka přijde teď.

Rivera ji položil: „A našli jste tam ještě něco?“

„Jen tři dopisy.“

Rivera španělsky vyštěkl: „Prohledej je!“ na muže, který stál za Samem a Remi. Ten k nim přistoupil, popadl jejich batohy a odnesl je o tři metry dál. Tam je prohledal a vytáhl jejich iPhony a satelitní telefon. Všechny tři rozbil pažbou pušky a kusy odkopl do vody. Nakonec ještě Sama a Remi prošacoval.

„Nic,“ ohlásil Riverovi. „Jen ty dopisy.“

„Můžete si je nechat,“ řekl Rivera. „Výměnou si vezmu vaši ženu.“

„Ani náhodou.“ Sam vykročil proti Riverovi.

„Same, ne!“ vykřikla Remi.

Muž za Samem se vrhl vpřed a udeřil ho pažbou do zad těsně nad ledviny. Sam se zapotácel, padl na kolena a pak se znovu postavil.

Zhluboka se několikrát nadechl. „Rivero, můžete si přece –“

„Vzít místo ní vás? Ne, díky.“ Sáhl do kapsy, vytáhl mobil a hodil ho Samovi. „Je předplacený a nevysledovatelný, zbývají tři minuty hovoru. Máte čtyřiadvacet hodin, abyste objevil místo, kde se nachází Chicomoztoc.“

„To je málo času.“

„Váš problém. Až to místo najdete, zavolejte na číslo hvězdička a šedesát devět. Vezmu to já. Ale dvacet čtyři hodin a jedna minuta a já vaši ženu zabiju.“

Sam se obrátil k Remi. Řekl: „Všechno bude zase dobré, miláčku.“

Přinutila se usmát. „Já vím.“

Rivera poručil: „Odveďte ji.“

Remi pod namířenou zbraní eskortovali do vody ke člunu. Dva muži v něm jí pomohli nahoru a strčili ji na zadní sedadlo.

Sam se otočil zpět k Riverovi, ten řekl: „Musím vám připomínat, abyste do toho nezatahoval policii a neprovedl nějakou hloupost?“

„Ne.“

„Váš člun je zakotvený na opačné straně poloostrova.“

„Dostanu vás.“

„Cože?“

„Jestli jí ublížíte, strávím zbytek života a všechny peníze na to, abych vás dostal.“

Rivera se chladně pousmál. „Věřím, že se o to pokusíte.“

KAPITOLA 45

O DVACET DVA HODIN POZDĚJI, JIŽNÍ

SULAWESI

Sam přejížděl očima po přístrojích, zkontroloval rychloměr, výškoměr, tlak oleje, palivo… Jako všechno ostatní na palubě letadla, těch pár popisek, které se zcela nesetřely, bylo v srbštině.

Hydroplán Ikarus Kurir natřený ošklivým odstínem šedomodré byl šedesát let starý vysloužilec z jugoslávského letectva. Netěsnící okna, rachtající motor, ošklivě zprohýbané plováky s koly a ovládání tak měkké, že na stisknutí pedálů reagovalo letadlo s dvouvteřinovým zpožděním.

Ještě nikdy v životě nebyl s letadlem spokojenější.

Tisíc šest set kilometrů od Jakarty byl ikarus jediným hydroplánem k pronajmutí, koupi nebo krádeži, a za předpokladu, že se v příští hodině nezřítí, dopraví ho k Remi. To, jestli zůstanou v příštích několika hodinách nebo dnech naživu, záviselo z velké části na důvěryhodnosti rány naslepo, kterou on a Selma vymysleli.

———

Hned jak Riverův člun zmizel z dohledu, Sam našel sošku ptáka, sedl si k ruksaku a roztřídil jejich výbavu; s sebou si sbalil jen to nejnutnější. Blaylockovy dopisy skončily v hermetickém sáčku. Doplavat zpět k pinose mu zabralo jen sedm minut; plavba k nejbližší civilizaci na východním pobřeží zátoky Lampung mučivých devadesát minut.

Jakmile se ocitl na pobřeží a pryč z pláže, rozběhl se po prašné cestě, kde asi o kilometr a půl dál stála na okraji průmyslového pozemku řada plechových ubikací. Odtamtud se po krátkém vyjednávání dostal až do kanceláře a zavolal Selmě, která ho vyslechla a pak namítla: „Ta lhůta je krátká.“

„Já vím. Ale víc času nemáme.“

„Neměla bych zavolat Rubemu?“

„Ne. Nestihl by už nic udělat. Ať mě Pete a Wendy dostanou zpět do Jakarty.“

„Ano.“

„A teď mi řekněte, jak si stojíme. Co nového jsme zjistili?“

„V podstatě nic.“

———

Pět hodin poté, co odplul z Pulau Legundi, Sam přistál v Jakartě. Ubytoval se v nejbližším hotelu s wi-fi připojením a počítačem k pronajmutí a pak pokračoval ve volání se Selmou.

„Je mi jedno, jestli zjistíme skutečnou lokalitu,“ řekl Sam. „Potřebuju ji jen prodat Riverovi a přesvědčit ho, že se musíme sejít.“

„Důkazy mohu vyrobit. Wendy by zvládla s pomocí photoshopu –“

„Jen jako poslední možnost.“ Sam zkontroloval hodinky.

„Šest hodin teď můžeme zkoumat každou stopu, kterou máme. A jestli se nikam nedostaneme, přejdeme na váš plán.

Začneme tímhle: Orizaga se vydal na výpravu, nejspíš pátrat po Chicomoztoku. Zůstal přitom na Sumatře?“

„To právě nevíme.“

„On i Blaylock se soustředili na sošku tabona. Orizaga řekl, že objeví Chicomoztoc, až najde ‚líheň velkých ptáků‘.

Musel tím myslet právě tabony, souhlasíte?“

„Zdá se to logické.“

„Kde vlastně žijí?“

„Jsou na seznamu ohrožených druhů. Vyskytují se jen na Sulawesi a Butonu.“

„A jak tomu bylo před pěti sty lety?“

„To nevím.“

„Ať Pete s Wendy dají dohromady seznam odborníků na tabony.“

„Nevíme ani, jestli taková specializace existuje.“

„Na všechno jsou odborníci. A ptejte se na hnízdiště, výskyt, migraci… Dobrá, zpět k Sulawesi: tam žili Malgaši před migrací na Madagaskar a na Madagaskaru jsme nalezli Blaylockovu vahadlovou archu. To jsou dva body pro Sulawesi. Co víme o Sulawesi z doby před šestým stoletím?“

Sam zaslechl šustění papíru. Selma řekla: „Lidské osídlení se táhne třicet tisíc let do minulosti. Tehdy byl ostrov součástí šíje spojující Austrálii s Novou Guinejí –“

„Něco novějšího,“ zarazil ji Sam.

„Z toho, co jsem za posledních pár dnů propátrala, jsem až do šestnáctého století, než se objevili Portugalci, našla jen minimum.“

„A co jazyk nebo umění? Nějaké podobnosti mezi Aztéky a Blaylockovými Protoaztéky?“

„Wendy na tom pracuje, ale máme s tím stejný problém: až na pár měst tvoří Sulawesi desítky tisíc čtverečních kilometrů deštných pralesů, vyhaslých sopek a v podstatě ničeho dalšího. A jsou tam místa, kam ještě nevkročila lidská noha. Na internetu je o něm hodně málo a ještě méně obrázků s místním uměním. Kdybychom měli pár týdnů –“

„Jenže je nemáme. Prostě udělejte, co stihnete. A jestli najdete něco, co vypadá nebo zní alespoň trochu aztécky, stáhněte to.“

„Same, občas se musíte nadechnout.“

„Času dost, až budu mít Remi zpátky. Teď se vraťme k té dávné lodi. Už o ní máte zprávu z laboratoře. Připomeňte mi: Co víme o použitých materiálech?“

„Použili dřevo z durianu. Víme, kde dnes roste. Pracuji na tom, kde mohl růst před šestým stoletím. Se zbytkem je to stejné, s gumovníkem, pandánovými listy, palmou gebang…“

„Budu hádat: Ani na ně neexistuje mnoho odborníků.“

„Alespoň jsem zatím žádného nenašla.“

„A co Blaylockovy dopisy?“

„Všechny jsme je rozšifrovali. Pokud neobsahují vícestupňové šifry, už v nich nic dalšího není. A to platí i o jeho deníku. A co jeho dopisy Constance, které jste našli na Shenandoah?“

„V těch žádné šifry nejsou. První dva líčí cestu do Sundského průlivu. Poslední napsal nejspíš krátce před smrtí. Můžete si je přečíst, až se vrátíme domů. Píše Constance, že by si přál vrátit se domů a oženit se s ní.

„To je smutné. A co ta soška ptáka, kterou jste našli?“

„Může jít o smaragdy, nefrit nebo spoustu dalších drahokamů, které neznám. Zkusím zjistit, které minerály se vyskytují jen na Sulawesi, ale podle mě se tím náš problém nevyřeší. Budu potřebovat přístup k našemu serveru, abych mohl naplno pracovat odtud.“

„Jistě, dejte mi deset minut.“

„Dobrá, díky. Co jsme přehlédli, Selmo?“

„Nemám tušení, Same.“

„Určitě jsme něco přehlédli.“

Uplynuly tři hodiny. Sam se Selmou spolu mluvili každých dvacet minut, vzájemně konzultovali pokroky, rozebírali, co se dozvěděli, a znovu probírali předchozí domněnky.

Čtvrtou hodinu zavolala opět Selma. „Udělali jsme menší pokrok. Objevili jsme knihu jistého norského botanika, který píše o pandánových listech i palmě gebang.

Mluvila jsem s ním po telefonu. Domnívá se, že ve čtvrtém a pátém století se obojí hojně vyskytovalo v severní třetině Sulawesi.“

„Ale nebyly pouze tam.“

„Ne.“

„Zrovna mi došlo, na co jsme zapomněli.“

„Na co?“

„Na kodex. Vzpomínáte, že ten tabon sedí na nějaké rostlině?“

„Ano. Sakra. Jak mi to mohlo vypadnout?“

„Na tom nesejde. Ať se Wendy vytáhne: zvětší ten obrázek, vyčistí ho a pak ukáže tomu Norovi.“

Sam ukončil hovor a vrátil se ke svému počítači. Jak poslední tři hodiny do něj stahoval nejrůznější soubory, nyní začal prohlížet vzniklou galerii obrázků a skenů, které nashromáždili. Byly tam desítky dopisů Constance, stovky novinových stránek, Orizagův kodex, Fibonacciho spirály…

Všechno mu najednou začalo splývat.

Přepnul na mapu v googlu a pokračoval v prohlížení Sulawesi, pátraje po čemkoli, co by mohlo vyvolat i tu nejslabší asociaci. Minuty se zvolna měnily v hodinu.

Najel na detail odlehlé zátoky na severovýchodním pobřeží ostrova.

Stejně jako na ostatním pobřeží Sulawesi, i zde byly v moři rozsety jako konfety ostrůvky a atoly.

Sam se náhle zarazil a vrátil se o mapu zpět. Obrázek zvětšil, chvíli ho pozoroval a pak ho ještě víc přiblížil.

Přimhouřil oči. Pak se usmál. „Vyklenutá květina,“

zamumlal.

———

Právě sahal po telefonu, když zazvonil. Byla to Selma: „Měl jste pravdu, Same, na všechno existují odborníci. Ozvala se mi zooložka z Makassaru. Tvrdí, že až do začátku sedmnáctého století taboni daleko víc migrovali. Každý rok se shromažďovali na několik měsíců v severovýchodní části ostrova.“

Sam na notebooku překlikával mezi mapou a fotogalerií.

„Pokračujte.“

„Také jsem odmailovala fotografii rostliny z kodexu kurátorovi botanické zahrady Cibodas v Jakartě. Myslí si, že by mohlo jít o trpasličí durian. Trochu jsem ho vyzpovídala a podle něj je pravděpodobné, že durian migroval z východu na západ, což by na Sulawesi probíhalo tak před šestnácti sty lety.“

„Fantastické,“ okomentoval to nepřítomně Sam.

„Můžete najet na googlu na mapu světa?“

„Vydržte. Dobrá, jsem připravena.“

Sam jí zadal souřadnice. „A teď to přibližte, dokud ostrov nevyplní skoro celý monitor.“

„Hotovo.“

„Nepřipomíná vám ten tvar něco? Představte si ostřejší tvary s menší erozí.“

„Stále nevidím… Ach!“ Selma pár vteřin ohromeně mlčela.

„Same,

to

vypadá

jako

vzor

obrázku

Chicomoztoku.“

„Já vím.“

„Je to jen náhoda. Musí být.“

„Možná, ale jde o severovýchodní část ostrova, a vaši odborníci se o ní také zmiňují. I kdyby to nebyl Chicomoztok, myslím, že Riveru přesvědčím, že jsem ho našel.“

„A co potom?“

„To vymyslím, až před ním budu stát. Selmo, potřebuju, abyste mě dostala na Sulawesi. A pak mi sežeňte nějaký hydroplán.“

KAPITOLA 46

JIŽNÍ SULAWESI

Sam naklonil ikarus do mírné zatáčky a začal klesat v přípravě na přistání. Pod ním se vpravo vynořila z mlhy ranvej. Srovnal s ní nos stroje, pak proletěl skrze pás mraků, provedl pár konečných příprav a dosedl na zem. Zaroloval ke trojici plechových ubikací na kraji dráhy a následoval signály muže z pozemního personálu, který ho navedl k čerpací stanici. Sam vypnul motor a vylezl ven. Selma již všechny formality zajistila, zbývalo mu jen podepsat formulář. Udělal to a pak zašel za ubikaci. Na mobilu navolil hvězdičku a šedesát devět.

„Zahráváte si, čas skoro vypršel,“ ozval se Rivera.

„Zbývá mi kredit tak na šedesát vteřin. Už jste na místě?“

„Za deset minut.“

„Chci mluvit s manželkou.“

„Řekněte mi, kde je Chicomoztoc, a já vám ji dám.“

„Neřeknu nic, dokud nebude stát přede mnou.“

„Teď už ale opravdu riskujete,“ zavrčel Rivera.

„A vy jste už odhalil karty. Sám jste řekl, že nás nenecháte naživu. Chcete Chicomoztoc, tak tady jsou moje podmínky.

Chci s ní mluvit.“

Z reproduktoru se ozval Remin hlas: „Same?“

„Jsi v pořádku?“

„Nic mi není. Kde jsi?“

„Blízko. Drž se.“

Místo Remi promluvil Rivera: „Budeme čekat.“ Spojení se přerušilo.

———

Za deset minut byl opět ve vzduchu a mířil na jihovýchod k ostrovu Selayar. Dalších dvacet minut a znovu prolétal skrz mraky. Pod ním modře zářilo moře. Sestoupil na šest set metrů a sledoval pobřežní linii, dokud se neobjevil nejjižnější cíp ostrova. Snesl se na hladinu pár set metrů od břehu a doroloval na pláž. U prašné silnice stála dvojice SUV Isuzu. Když plováky ikaru zaskřípaly na písku, otevřely se dveře a vystoupil Rivera, Remi a další tři muži z Pulau Legundi.

Sam vypnul motor, vylezl na plovák a doklopýtal na břeh.

„Prohledej ho,“ poručil Rivera. Jeden z mužů Sama prošacoval, pak ustoupil a zavrtěl hlavou. „Prohledej i letadlo.“

Sam řekl: „Rád bych objal svou ženu.“

„Jen do toho.“

Sam s Remi poodešel, doufal, že se dostanou Riverovi z doslechu. Ale přepočítal se. „To stačí,“ zavolal na ně.

Sam s Remi se objali.

Pošeptal jí: „Sedni si na místo číslo tři. Měj u sebe spacák a buď připravená.“

Remi přes to, že nevěděla, co má za lubem, odpověděla prostě: „Dobrá.“

Pustili se. Sam se na ni ještě pro uklidnění usmál a ona se vrátila k Riverovi. Muž, kterého Rivera poslal prohledat letadlo, se připojil k nim. „Nic v něm není. Žádné zbraně.

Jen spacáky, přikrývky a vybavení pro kempování.“

Sam řekl: „Pro případ, že se zdržíme přes noc.“

„To je vrak, ne letadlo,“ namítl Rivera. „Jste si jistý, že nás doveze k cíli?“

„Ani vzdáleně,“ odpověděl Sam, „ale je to výsledek vaší čtyřiadvacetihodinové lhůty. Jestli chcete, můžeme náš výlet zrušit.“

„Ne, poletíme.“

„Mohu vzít jen tři osoby.“

„Dobrá. A kam míříme?“

„Zátoka na východním pobřeží. Pokud vím, nemá dokonce ani jméno. Cesta nám zabere tak dvě a půl hodiny.“

„Jestli tam na nás někdo bude čekat, oba vás zastřelím.“

„A zemřete, až se letadlo zřítí,“ odsekl Sam. „Musím přiznat, že je to svůdná představa.“

„Umím pilotovat letadlo stejně dobře jako vy helikoptéru. Tak startujeme.“

Sam měl kvůli stavu ikaru odhad nadsadit. Než se za oknem objevila pobřežní linie, uplynuly skoro tři hodiny.

Sam provedl zkrácenou kontrolu ovládání stroje a začal klesat. Zabočil mírně na sever a pak obrátil nos letadla k ústí podkovovité zátoky. Na zadním sedadle vedle Remi, ta se podle Samových instrukcí posadila za něj, se Rivera kvůli lepšímu výhledu předklonil.

„Je to hodně malá zátoka,“ prohodil.

„Čtyři sta metrů široká v ústí a dvanáct set metrů v nejširším místě. Šest ostrovů.“

„A jste si jistý, že jedním z nich je Chicomoztoc?“

„Neřekl jsem, že jsem si jistý. Je to můj nejlepší odhad na základě všeho, co jsme zjistili. Zřejmě zapomínáte, že jsme zvládli za pár týdnů víc, než se vám podařilo za skoro deset let.“

„Tak to vám dodatečně blahopřeju,“ prohodil Rivera.

„Jak jste to našel?“

„To je dlouhý příběh, ale hned uvidíte třešničku na dortu. Je jen otázka, jestli to dokážete poznat.“

Když Sam klesl na tři sta metrů, prolétli mezi krajními mysy a zamířili do nitra zátoky.

„Tak kde to je?“ vybafl Rivera.

„Trpělivost.“

Po minutě Sam stočil nos letadla mírně stranou, aby měli hustě zalesněný ostrov na pravoboku. „Podívejte se z bočního okna,“ řekl.

Rivera se naklonil a pohlédl dolů. „To je ono?“ zeptal se nedůvěřivě. „Je tak malý.“

„Tři sta metrů v průměru a dvě stě metrů výšky.“

„Není to ani pořádný ostrov.“

„Spíš ostrůvek. Tak jako tak, právě tohle jste hledal.“

„Proč je uprostřed tak vydutý?“

„Říká se tomu kaldera. Díváte se na vyhaslou sopku,“

odpověděl Sam. „Pořád to ještě nevidíte, co?“

„A co jako?“

„Remi?“

Po Riverově souhlasném přikývnutí se mu Remi naklonila přes rameno a podívala se z okna.

„Sam jí poradil: „Přimhuř oči. A vzpomeň si na ‚velkou vyklenutou květinu‘.“

Remi se po tváři rozlil zářivý úsměv. „Same, tys to našel!“

„No, brzy se přesvědčíme. Už to vidíte, Rivero?“

„Ne.“

„Znáte tradiční obrázek představující Chicomoztoc?

Představte si ho z ptačí perspektivy. A teď si představte okraje ostrova víc zaoblené a výraznější.“

Po chvilce Rivera zamumlal: „Vidím to. Úžasné.

Úžasné! Přistaňte!“

„Jste si jistý?“

„Ano, sakra, vemte nás dolů!“

Sam sletěl na šedesát metrů a naposledy ikarus otočil, sledoval západní pobřeží zátoky, dokud nos letadla nesměřoval opět na sever. Třicet vteřin na to se plováky dotkly hladiny, trup letadla se roztřásl a okna rozdrnčela.

Sam udržoval nos letadla mírně zvednutý, přičemž plováky narážely dál na hladinu a rychlost se snižovala.

Díval se, jak ručička tachometru klesla pod sto deset kilometrů za hodinu, pak pod devadesát. Když se snížila na pětasedmdesát, zavolal: „Remi, kolik máme spacáků?“

Sklonila se, zvedla je a pevně sevřela v náruči. „Já mám tři.“

„Já mám jeden,“ odpověděl Sam a ukázal na pytel nacpaný mezi jeho sedadlo a spolujezdce. „Rivero, kolik jich máte vy?“

„O čem to k čertu mluvíte?“

Sam střelil pohledem na přístrojovou desku. Ručička se dotkla pětašedesátky. Otočil se k muži vedle sebe. „A kolik vy?“

Muž otevřel ústa, ale už nestačil odpovědět. Sam jediným plynulým pohybem nechal klesnout pravou ruku, rozepnul mu pás, popadl stočený spací pytel, přitiskl si jej k hrudi a stlačil řídicí páku dolů.

Ikarus sklonil nos a zapíchl se do vody.

KAPITOLA 47

Protože ještě nikdy při přistání záměrně nehavaroval, Sam si připravil plán kombinující instinkt a slušné znalosti fyziky. Při rychlosti třiceti uzlů, zhruba pětapadesáti kilometrů za hodinu, měl ikarus dostatek kinetické energie, aby vrhl všechny uvnitř proti bezpečnostním pásům, ale ne tolik, aby se celý stroj převrátil.

Náraz také stačil, aby utrhl sedadlo spolujezdce a sedadlo za ním, Sam u obou před odletem povolil úchyty.

Riverově muži na sedadle spolujezdce Sam navíc rozepnul bezpečnostní pás, takže ho náraz vrhl hlavou přímo proti čelnímu sklu a zlomil mu vaz, byl na místě mrtvý.

Riveru, stále připoutaného, to vymrštilo dopředu a udeřil čelem do zadní části sedadla spolujezdce, zatímco Sam, držící před sebou spací pytel jako improvizovaný airbag, narazil do přístrojové desky. Na sedadle za ním Remin náraz ztlumily dva spací pytle. Proto také po havárii právě ona jako první nabyla vědomí.

———

Uvolnila si pás a protlačila se dopředu mezi sedadly.

Popadla Sama za ramena a překlopila ho dozadu. Zleva od Riverova mrtvého muže do kabiny proudila otvorem v čelním skle voda. Ikarus, nyní již nosem pod hladinou, se začal vahou motoru překlápět a jeho ocas se zvedal stále výš z vody.

„Same!“ vykřikla Remi. „Same!“

Otevřel oči. Několikrát zamrkal a pak se rozhlédl.

„Zabralo to?“ vydechl.

„Oba žijeme. Tomu říkám úspěch.“

„A co Rivera?“

Remi se ohlédla na Riveru, který byl zhroucený dopředu a bezvládně visel v bezpečnostním pásu.

„Je v bezvědomí, anebo mrtvý. Nevím a nezajímá mě to.

Musíme odtud zmizet, Same.“

„Co třeba hned teď?“

„Skvělé!“

Sam se vzepřel nohama proti přístrojové desce, aby překonal gravitaci, a pak si uvolnil bezpečnostní pás. Zkusil otevřít dveře. Ani se nepohnuly. Zkusil to znovu. „Moje dveře se zasekly. Zkus Riverovy.“

„Blokuje je.“

Sam se odrazil nohama a napřel zády, až se protlačil horní polovinou trupu do prostoru pro cestující. „Uvolni mu pás.“ Remi udeřila do přezky. Rivera sklouzl Samovi do náruče. Ten nechal působit gravitaci a Rivera propadl hlavou napřed přes zbytek sedadla pro spolujezdce a skončil na svém mrtvém druhovi.

Remi přelezla do křesla a popadla kliku dveří. „Jsi připravený?“

„Stejně jako ty.“

„Tak se nadechni!“

Rozrazila dveře. Do kabiny se vřítil sloup vody. Nechali ji zcela naplnit, pak se Remi odrazila a vyplavala na hladinu.

Sam byl na půl cesty ke dveřím, když se zarazil a otočil.

Kopl do předního sedadla a začal hmatat oběma rukama po podlaze. Pod levou botou mrtvého našel, co hledal: mužovu poloautomatickou pistoli. Zastrčil si ji za pásek.

Otočil se a vyplaval na hladinu. Ocitl se hned vedle Remi. Tři metry napravo od nich čněl z vody přímo vzhůru ocas letadla.

„Nepotopí se,“ zasupěla Remi.

„Nejspíš se v ocasu vytvořila vzduchová kapsa. Vrátím se tam podívat, co se dá zachránit. Můj plán s tímhle nepočítal. Sejdeme se na pláži.“

Zhluboka se nadechl, provedl obrat a potopil se.

Natažená ruka se dotkla náběžné hrany křídla, přitáhl se přes trup a pak dolů do dveří.

Zarazil se.

Rivera zmizel. Sam se podíval do ocasní části, neviděl nic, a prozkoumal znovu přední sedadlo. Koutkem pravého oka zahlédl pohyb a otočil hlavu. Proti němu se hnal stín.

Ucítil, jak ho něco tvrdě udeřilo do čela. Za očima mu vybuchla bolest a pak všechno zčernalo.

———

„Same!“ zaslechl z dálky. Hlas zeslábl a pak se vrátil.

„Same!“

Ucítil na tváři ruce. Ten dotek znal: Remi. Přinutil se otevřít oči. Skláněla se nad ním, její hnědé vlasy mu padaly do tváře. Usmála se. „Kolik ti ukazuju prstů?“

„Moc legrační. Žádný. Jsem v pořádku. Pomoz mi posadit se.“

„Jen zůstaň takhle. Máš na čele ošklivou ránu.“

„Rivera… Kde je –“

„Jsem tady, pane Fargo.“

Sam zaklonil hlavu. Rivera seděl pro něj hlavou vzhůru o tři metry dál na černém písku. „Sakra,“ zamumlal Sam.

„Musím vám přiznat, Rivero, že jste pořádně tvrdej parchant.“

Sam se vzepřel na loktech a pak se s Reminou pomocí i posadil. Otočil se. Rivera byl v žalostném stavu; nos měl zlomený, jedno oko nateklé a zavřené a rozseknutý dolní ret.

Avšak pistole, kterou svíral pevně v pravici, se ani nezachvěla.

Rivera řekl: „A vy jste ke své smůle zase až moc chytrý.

Hned jak se trochu vzpamatujete, vás i vaši ženu zabiju.“

„Možná jsem se vás pokusil zlikvidovat, ale o tomhle místě jsem nelhal. Můžu se sice mýlit, ale nemyslím si to.“

„Dobrá. Zabiju vás a cestu dovnitř pak najdu sám.

Ostrov není zase tak velký.“

„Teď se nezdá velký, ale jakmile se ponoříte do místní džungle, najednou se rozroste. Může vám to trvat celé měsíce.“

„A jak dlouho vám?“

Sam se podíval na hodinky. „Osm hodin od chvíle, kdy sestoupíme do kráteru.“

„Proč zrovna osm?“

„Jen odhad.“

„Chcete hrát o čas?“

„Částečně. Ale taky chceme stejně jako vy najít Chicomoztoc. Možná i víc. Máme jen jiný motiv.“

„Dám vám čtyři hodiny.“ Rivera vstal.

Remi pomohla Samovi na nohy. Opřel se o ni, jako by přemáhal slabost, a zašeptal jí do ucha: „Mám pistoli.“

Usmála se. „Měl jsi. Teď ji mám já.“

„Za pasem?“

„Ano.“

„Jestli bude šance, zastřel ho.“

„S radostí.“

„Zkusím odvést jeho pozornost.“

———

Za posledních pár týdnů Sam s Remi prošli tvrdou školou, nejdřív na Madagaskaru, pak na Pulau Legundi, takže jim pochod zalesněným svahem ostrova přišel relativně snadný.

Avšak Rivera ho protrpěl. Zlomený nos ho nutil dýchat ústy a nyní navíc ještě kulhal. Nicméně se projevily roky jeho vojenského výcviku. Držel se jich a zachovával třímetrový odstup mezi nimi a svou zbraní.

Nakonec došli na vrchol. Pod nimi spadaly svahy kaldery o třicet metrů na dno kráteru. Mělo tvar poháru a staletí sloužilo jako zásobárna dešťové vody, proto v něm stromy a ostatní vegetace rostly více a rychleji než všude okolo.

„Co teď?“ zeptal se Rivera.

Sam se otočil kolem dokola, aby se zorientoval. „Můj kompas zůstal v letadle, takže se musím řídit jen odhadem…“ Přešel doprava a protáhl se mezi stromy o patnáct metrů dál, pak se zastavil. „Mělo by to být zhruba tady.“

„Tady?“

„Pod námi.“

„Vysvětlete to.“

„A hned potom nás zastřelíte. Ne, díky.“

Rivera sevřel ústa do tenké čárky. Stále hleděl Samovi upřeně do očí, zvedl pistoli, zamířil mírně vpravo a stiskl spoušť. Kulka prolétla Remi levou nohou. Vykřikla a padla k zemi. Pak namířil zbraň zpět na Sama a zastavil ho v půlce kroku.

„Nechte mě, ať jí pomůžu,“ vyštěkl Sam.

Rivera pohlédl na Remi. Oči se mu zúžily. Dokulhal k místu, kde ležela, sklonil se a zvedl pistoli, která jí vypadla zpoza opasku. Pak ustoupil. „Teď ji můžete ošetřit.“

Sam pospíšil k ní. Pevně mu sevřela ruku, oči měla zavřené, jak přemáhala bolest. Sam se prošacoval, vytáhl šátek a přitiskl ho na ránu.

Rivera řekl: „Tak co, teď už mě berete vážně?“

„Ano, sakra.“

„Kulka ji zasáhla do stehenního svalu. Nevykrvácí, a jestli tu nezůstane déle než dva dny, nemusí se bát ani infekce. Mám teď dvě pistole a třicet nábojů. Začněte spolupracovat, nebo budu střílet dál.“

KAPITOLA 48

Vydali se dolů do údolí v kráteru, Sam v čele s Remi v náručí, Rivera kulhal vzadu. Našli malou mýtinu zhruba uprostřed poháru a Sam položil Remi na zem. Rivera si sedl na padlý kmen na kraji paseky. Ani na okamžik nepřestal mířit pistolí Samovi na hruď, vyhrnul si košili; na levé straně břicha měl černou podlitinu velikosti tenisáku.

„To vypadá bolestivě,“ prohodil Sam.

„Jen modřina.“

Sam si klekl k Remi. Zvedl šátek na stehně. Krvácení se téměř zastavilo. Pošeptal jí: „Rivera má vnitřní krvácení.“

Remi procedila skrz zaťaté zuby: „Jak vážné?“

„Nejsem si jistý.“

„Zdržuj, dokud nepadne mrtvý.“

„Zkusím to.“

„Přestaňte s tím šeptáním!“ vyštěkl Rivera. „Běžte od ní.“ Sam poslechl. „A teď mi řekněte svou teorii o poloze vchodu.“

Sam zaváhal.

Rivera namířil pistoli na Remi.

„Zakládá se na ilustracích,“ spustil Sam. „Chicomoztoc se vždy zobrazuje jako jeskyně se sedmi menšími jeskyněmi okolo… jako květina. Hlavní jeskyně se nachází pod horou.

Jednotlivé obrázky se liší, ale základ je stejný, včetně místa, kde se nachází vchod dovnitř.“

„Na dně,“ řekl Rivera.

„Správně. Ale jestli mám pravdu a tohle je skutečně to místo, znamená to, že vnější podoba ostrova pro ně byla stejně důležitá jako vnitřek.“

„Jak mohli získat pohled z ptačí perspektivy?“

„Nemuseli. Obepluli ostrov a zmapovali ho. Při tom, jak je malý, pro ně bylo snadné provést to přesně.“

„Pokračujte.“

„Jestliže hledáte na obrázku, který je plochý, pak se vstup do Chicomoztoku nachází dole. Když se na něj díváte z ptačí perspektivy, a oni se stejně jako většina kultur také orientovali pomocí čtyř hlavních směrů, tak vstup je na jihu.“

Rivera to chvíli zvažoval a pak pomalu přikývl. „Dobrá.

Tak ho běžte najít. Máte čtyři hodiny. Jestli se vám to do té doby nepovede, zabiju vás oba.“

Rivera stanovil základní pravidla jasně: Sam bude pátrat po vstupu, zatímco on, Rivera, pohlídá Remi. A v nepravidelných intervalech bude volat Samovo jméno.

Pokud se Sam do deseti vteřin neozve, Rivera znovu Remi postřelí.

———

Stejně jako na Pulau Legundi, musel Sam i zde použít jen to, co měl po ruce: silnou dvoumetrovou hůl a trpělivost.

Obrátil se na jih, alespoň doufal, že je to jih, a začal vystupovat na svah kaldery; pomáhal si při tom holí.

První výstup na vrchol mu zabral dvacet minut. Na hřebenu popošel doprava a pustil se zase dolů. Připadal si směšně. I když jeho metoda vypadala spolehlivě a občas ji používal, vážnost současné situace a toho, co hledá, ho spolu s hodinami odtikávajícími Remin život naplňovaly pocitem bezmoci.

Odpoledne ubíhalo. V dvacetiminutových intervalech střídavě vystupoval na hřeben a zase slézal dolů. Nahoru, dolů, opakoval to, až měl za sebou šest sérií, pak osm, deset.

Krátce před pátou, když se slunce už sklánělo k západnímu horizontu a procházel obzvláště hustou skupinou stromů, se zastavil, aby nabral dech.

Zpočátku byl ten zvuk jen slabým sykotem. Sam zadržel dech a pokusil se zjistit, odkud vychází. Zdálo se, že ho obklopuje ze všech stran.

„Fargo!“ zařval Rivera.

„Tady jsem,“ odpověděl mu Sam.

„Máte ještě třicet minut.“

Sam sešel dolů tři další metry. Zastavil se. Syčení zesláblo. Poodešel tři metry doleva a znovu se zaposlouchal.

Nyní bylo hlasitější. Zopakoval test a postupoval na svahu sem a tam, až zjistil, že stojí před vyvýšeninou. Píchl do ní holí; vrcholek se propadl.

Srdce se mu v hrudi rozbušilo.

Klekl si na kolena a strčil do otvoru hlavu.

Syčení se zdvojnásobilo.

„Vlny,“ zašeptal.

Stáhl se zpět, zalovil v kapse a našel kapesní baterku.

Zapnul ji, ale nic se nestalo. „No tak…“ Rozšrouboval rukojeť, vysypal baterie na zem a košilí je postupně otřel dosucha. Pak baterku opět složil a stiskl vypínač. Odměnilo ho jasné světlo.

Opět strčil hlavu do otvoru a posvítil si kolem. Metr široký komín s hladkými stěnami vedl šikmo do nitra svahu.

Na hranici viditelnosti světla baterky se pak zakřivoval doprava a mizel v temnotě.

„Fargo!“

Sam vystrčil hlavu a zahalekal: „Tady!“

„Zbývá pětadvacet minut.“

Teď se musel rozhodnout. Aniž měl tušení, kam tunel vede, a bez náležité výstroje se mohl snadno ocitnout z Riverova doslechu, anebo ještě hůře, mohl by ho uslyšet volat, ale nedokázal by do deseti vteřin odpovědět. A nepochyboval, že v obou případech by Rivera znovu Remi postřelil.

„Tak jako tak nás zabije,“ prohodil nakonec sám k sobě.

„Kostky jsou vrženy.“

Nohama napřed se zasunul do otvoru a začal sestupovat.

Neulezl ještě ani tři metry, když zaslechl Riveru: „Fargo!“

Rychle se vrátil kluzkou chodbou zpět a vystrčil hlavu na světlo. „Tady!“ Zkontroloval čas: devatenáct minut.

Vrátil se do komína a nechal tělo klouzat dolů, brzdil chodidly a dlaněmi, dokud nedospěl k zatáčce, kde se musel zkroutit, aby vyrovnal úhel. Tunel tam byl strmější, pokračoval ještě tři metry a pak se náhle rozšířil. Sam ucítil, jak ztrácí nohama oporu. Zkusil se vzepřít rukama o stěny, aby zbrzdil pohyb dolů, ale gravitace vykonala své. Tunel skončil a on začal padat.

KAPITOLA 49

Jeho pád trval necelou vteřinu.

Přistál nohama napřed v hromadě něčeho měkkého, překulil se do kotoulu vzad a zastavil se, skrčený na kolenou. Baterka dopadla kus od něj. Připlazil se k ní, popadl ji a posvítil si kolem sebe.

Hromada, do které spadl, byla téměř čistě bílá. Nejdřív myslel, že se jedná o písek, ale pak to ucítil: nezaměnitelný pach soli. Okolo něj hřměla ozvěna vln, tříštila se o stěny, zmlkala a násobila se, jako by se ocitl v nějaké pouťové atrakci.

Sam se podíval na hodinky: šestnáct minut.

Pohlédl vzhůru. Tunel, ze kterého spadl, začínal tři metry nad jeho hlavou. Otočil se kolem dokola a zakroužil světlem. Nejbližší zeď zajiskřila, jako by byla složena z drobných zrcátek. Přistoupil k ní.

„Sůl,“ zamumlal.

Pod krystalickou bílou vrstvou zahlédl temnější linii.

Byla zelená, průsvitně zelená. Pruh stoupal po stěně a rozšiřoval se do třicet centimetrů široké žíly, pak se opět obracel a větvil na desítky dalších žil. Větvení dál pokračovalo, až vytvořilo pod bílým příkrovem soli gigantické mřížoví.

Samotná jeskyně byla přibližně oválná, v průměru ne širší než dvanáct metrů. S očima upřenýma na strop se Sam vydal na opačnou stranu. Ucítil, jak mu nohu ovanul průvan.

Zastavil se a sklonil.

Metrový otvor v podlaze byl dokonale zakrytý solnou krustou, skrze kterou vedly jen drobné otvory o průměru tužky, kterými proudil vzduch. Sam vstal a rozhlédl se. Nyní když věděl, co má hledat, spatřil v kuželu baterky desítky podobných děr.

Došel do středu jeskyně. Rozmístěny v pravidelných rozestupech okolo něj se tyčily solí pokryté stalagmity, každý vysoký přibližně metr a půl. Bylo jich sedm.

Uvědomil si, že se jedná o obřadní mohyly. Každá nejspíš něco představovala.

„Místo sedmi jeskyní,“ zamumlal Sam. „Chicomoztoc.“

Opatrně na to, kam šlape, se přiblížil k nejbližší mohyle, klekl si a přitiskl reflektor baterky na její povrch. Pod zkrystalizovanou solí uviděl mdlý zelený přísvit. Rukojetí baterky začal lehce oklepávat povrch. Při třetí ráně odpadl kus soli a za ním i kus skály o velikosti pingpongového míčku. Zvedl ho. Zelený průsvitný kámen, stejný jako soška tabona. Kámen pohlcoval světlo baterky a lámalo se v něm, až celý vnitřek zářil a jiskřil jako by vlastním ohněm.

Zastrčil kámen do kapsy.

„…argo!“ dolehl k němu slabě Riverův hlas.

„Sakra!“ zaklel Sam. Otáčel se kolem dokola a divoce svítil sem a tam. Potřeboval nějaký plán. Potřeboval něco…

Paprsek dopadl na kupu soli. Něco ho napadlo. Šlo sice jen o stín plánu, ale nic lepšího neměl.

Vyrazil co nejrychleji ke kupě soli a při tom kličkoval mezi dírami. Popadl hrst soli a nacpal si ji do kapsy. Přejel světlem po zdi vedle sebe. Stáčela se doprava. Šel podél ní.

Podlaha klesala, pak zase stoupala a zahýbala doleva.

Šumění vln za ním sláblo. Napravo zahlédl matný přísvit.

Rozběhl se k němu. Zdi se zužovaly a strop snižoval, až se musel dopředu prodírat.

Proskočil příkrovem vegetace a upadl na zem.

„…argo!“

Sam se převrátil na záda a popadl dech. „Tady!“

„Jedenáct minut.“

Sam ležel bez hnutí ještě třicet vteřin a promýšlel svůj plán, dokud neusoudil, že by mohl vyjít. Jenže i tak „mohl by vyjít“ bylo vzdálené od „určitě vyjde“. Ale neměl na výběr, nebyly jiné možnosti a vlastně mu ani nezbýval čas.

Našel cestu na dno kráteru a pak se vrátil na paseku.

„Něco jsem našel.“

„A nelžete mi?“ zeptal se Rivera.

„Ne.“

Rivera vstal. „Tak pojďme.“

„Dejte mi ještě minutu.“

Sam přešel k Remi a sedl si vedle ní. Otevřela oči a usmála se na něj. „Ahoj.“

„Ahoj. Bolí to?“

„Ne. Jen tak tupě brní. Počítala jsem si údery srdce, abych ukrátila dlouhou chvíli.“

Sam se uchechtl. „Ty se nikdy nenudíš, co?“

„Nikdy.“

„Něco jsem objevil. A teď tam vezmu Riveru.“

„Je to –“

„Myslím, že ano. Myslím, že jsem to našel.“ Sklonil se a políbil ji na tvář. „Odvedu ho tam,“ zašeptal. „A s trochou štěstí vyjdu sám.“

„Budu čekat na tvůj návrat.“

Sam vstal a otočil se k Riverovi. „Jsem připraven.“

„Tak mě veďte.“

Sam dovedl Riveru k východu, podal mu baterku a ustoupil, když Rivera strčil hlavu dovnitř. Ten pak hodil baterku zpět Samovi.

„Co je tam?“

„Tak daleko jsem nedošel.“

Rivera se zastavil. Sam věděl, že právě uvažuje, jestli už se pro něj Fargovi nestali zbytečnou přítěží.

„Ale i během té chvíle jsem třikrát zabloudil. V jednom z vedlejších tunelů je propast; a kromě toho jsem viděl i něco na zdi. Nějaký symbol.“

Zapůsobilo to. Rivera mu pokynul, aby vešel do tunelu.

Sam vstoupil dovnitř a prodíral se vpřed, dokud se zdi a strop nerozestoupily. Rivera se držel několik kroků za ním.

„Kudy?“

Sam několik vteřin předstíral nejistotu, pak se vydal vpravo a šel klesající a znovu stoupající chodbou, která se stáčela dolů, dokud se nakonec nevynořili v solné jeskyni.

„To jsou vlny?“ zeptal se Rivera a rozhlížel se.

„Myslím, že ano. Nejspíš je dole bludiště mořských jeskyní.“

„A co ty stěny? Zkrystalizovaná sůl?“

„Mořská sůl vyvržená z těch jeskyní. Vidíte ty tmavé šmouhy?“ Sam namířil baterku na nejbližší stěnu. „Podívejte se zblízka.“

Rivera s pistolí namířenou na Samovu hruď přistoupil ke zdi.

Sam řekl: „Je to ložisko nějakého minerálu. Smaragdu nebo nefritu.“

Rivera nepřítomně přikývl a sledoval pohledem žíly táhnoucí se vzhůru po stěně a pak přes strop. „Kde je ten vedlejší tunel?“

Sam si dal pozor, aby nesvítil na zem, přejel kuželem světla přes jeskyni. Zadržel dech, napůl čekal, že si Rivera všimne mohyl a jejich pravidelného uspořádání, ale nestalo se tak.

„Jdeme dál.“

Sam vykročil napříč jeskyní. Srdce mu v hrudi bušilo, snažil se jít nedbale a pomalu, sledoval, kam klade nohy, když překračoval díry nebo došlapoval na jejich okraje.

Když přešel střed jeskyně, ozvalo se zapraskání, jako když se prolomí led na rybníku. Rivera zaklel.

Sam se otočil.

„Nesviťte mi do očí, sakra!“

Rivera šlápl do jedné z menších děr a propadl se do ní až po rozkrok. Snažil se vyprostit a dostat volnou nohu pod tělo, aby se mohl vzepřít. Zkusil to jednou, dvakrát, pak to vzdal.

„Pojďte sem a pomozte mi ven. Jinak –“

„Já vím,“ odsekl Sam. „Jinak mě zastřelíte.“

S baterkou v levé ruce Sam zamířil k němu. Bleskl mu do očí a pak světlo sklopil. Současně sáhl pravicí do kapsy, sevřel plnou pěst soli a zase ruku vytáhl.

„K čertu!“ zavrčel Rivera. „Dejte to světlo –“

„Promiňte.“

„Blíž nechoďte. Teď mi nastavte zápěstí. Nepokoušejte se mě chytit.“

Sam natáhl ruku. Rivera ji popadl a použil Samovu váhu, aby se vytáhl nahoru a osvobodil. Sam ucítil, jak se Riverova váha přesunula dopředu. Otočil v prstech baterku a posvítil mu přímo do očí.

„Promiňte,“ zopakoval.

Již jak to říkal, začal jednat; využil Riverova oslnění, a aby už na něj nemířila hlaveň pistole, uskočil doleva. Pak prudce švihl pravou rukou, jako kdyby nadhazoval míč v baseballu. Sůl zasáhla Riveru přímo do očí. Sam věděl, co přijde, proto padl k zemi.

Rivera zavyl a začal mačkat spoušť. Kulky zaduněly do stěn a stropu. Dolů začaly padat solné krystaly, jiskřící ve světle Samovy baterky. Rivera se divoce otáčel a snažil se nabýt rovnováhu, potácel se a pistole v jeho ruce sebou škubala.

Sam se vztyčil na kolena, skrčil nohy jako sprinter ve startovním bloku, pak se odrazil a zaútočil. Rivera zaslechl skřípot nohou, otočil se za zvukem a stále střílel. Sam, stále v běhu, se vrhl šipkou na břicho a sklouzl po podlaze, solné krystaly mu rozdíraly hruď a bradu. Znehybněl. Zadržel dech.

Rivera se znovu začal otáčet sem a tam a snažil se zachytit nějaký zvuk. Opět ztratil rovnováhu, zapotácel se na stranu a došlápl přímo na další díru. Ozval se praskot, jako by se rozpínal obrovský zip, a Rivera se propadl oběma nohama. Aby zastavil pád, roztáhl ruce. Pistole mu vypadla, přeletěla přes solnou podlahu a zastavila se Samovi u obličeje.

Popadl ji a vydrápal se na nohy.

„Fargo!“ zařval Rivera.

Sam došel k díře. Rivera měl ruce naplno rozpažené. Ale na pevnou půdu dosáhl jen dlaněmi. Už teď se mu paže třásly námahou; na krku mu vystoupily šlachy jako provazy.

Stále oslepený solí, divoce otáčel hlavou ze strany na stranu.

Sam se k němu shýbl.

„Fargo!“

„Jsem přímo tady. Jste v pořádné bryndě.“

„Vytáhněte mě ven!“

„Ne.“

Sam posvítil do díry. Ze stěn komínu trčely solí potažené kamenné výběžky jako ostny a nechávaly uprostřed jen asi šedesáticentimetrový volný prostor. Z hloubky Sam zaslechl burácení vln tříštících se o skály. Vzal nejbližší kámen velký asi jako tenisák a hodil ho do jámy, pak poslouchal, jak se odráží od stěn, dokud zvuk v hloubce neodumřel.

„Co to bylo?“ zasípal Rivera.

„Volání osudu,“ odpověděl Sam. „Zhruba třicet metrů v kombinaci s druhým Newtonovým zákonem.“

„Co to k čertu blábolíte? Vytáhněte mě ven!“

„Neměl jste postřelit mou ženu.“

Rivera zoufale zavyl. Zkusil se vydrápat výš vlastními silami, ale povedlo se mu to jen o pár centimetrů. Vzápětí sklouzl zase zpět. Hlavu už měl pod úrovní podlahy. Svaly se mu pod košilí chvěly napětím.

„Zrovna jsem si něco uvědomil,“ řekl mu Sam. „Čím víc se vám budou potit dlaně, tím víc se sůl pod nimi bude rozpouštět. Myslím, že to odborníci na finance nazývají zákonem klesajících výnosů. Není to sice dokonale výstižné, ale asi mi rozumíte.“

„Měl jsem vás zabít.“

„Držte se té myšlenky. Už brzy se nebudete mít držet čeho jiného.“

Riverova levá dlaň sklouzla z okraje. Zlomek vteřiny ještě zatínal prsty pravé ruky do soli, až se mu ulamovaly nehty, pak mu sklouzla i druhá ruka a začal v záklonu padat.

Narazil zády do prvního výčnělku a ten mu zlomil páteř.

Zaječel bolestí, sklouzl dál a narážel do dalších, hlava hlasitě duněla o kameny a nakonec zmizel dole v temnotě.

EPILOG

O DVA TÝDNY POZDĚJI, GOLDFISH POINT, LA JOLLA, KALIFORNIE

Remi dokulhala do solária a uložila se na polohovací lehátko vedle Sama. Aniž vzhlédl od iPadu, řekl: „Máš ještě nejméně týden chodit o holi.“

„Nerada chodím o holi.“

Sam na ni pohlédl. „A pak, že já jsem z nás dvou tvrdohlavější. Co dělá noha?“

„Je lepší. Doktor říká, že budu do pár týdnů v naprostém pořádku. Což je vzhledem k té horší možnosti ohromné štěstí.“

„Tou ‚horší možnosti“ myslíš nejspíš smrt hlady ve vyhaslé sopce.“

„Ano, přesně to myslím.“

I když Remi nehrozilo, že vykrvácí, tak od chvíle, kdy opustili ostrov Chicomoztoc, si Sam uvědomoval, že je tu jiné vážné nebezpečí, a to infekce a sepse. Měl jen dvě možnosti: Zůstat na místě a čekat na pomoc, kterou mu pošle Selma, což by určitě udělala, jenže jak dlouho by trvalo, než by se indonéské úřady rozhoupaly k akci? A druhou možností bylo nechat Remi na místě a najít pomoc pro ni sám. Nakonec Remi, která dobře znala svého manžela, Sama přesvědčila, aby jí dal pistoli a vyrazil. Což ho postavilo před otázku, kterým směrem se vydat.

Příští ráno se s Remi rozloučil a vylezl na vrchol kaldery, odkud si pozorně prohlédl horizont. Když už byl skoro rozhodnutý zamířit na jih, uviděl slabý proužek kouře stoupající z lesa pár kilometrů na sever.

Seběhl rychle cikcak ze svahu, skočil do vody a doplaval šest set metrů na břeh. Tam zamířil na sever, dokud nenarazil na řeku. Sledoval ji do vnitrozemí, oči měl přitom stále upřené na sloup kouře, až dorazil na malou mýtinu; uprostřed ní stál muž v safari vestě a modré baseballové čepici s logem BBC.

Když režisér dokumentu zahlédl zbědovaného Sama, jak vklopýtal mezi ně, zařval „Stop!“ a začal zjišťovat, kdo mu právě zničil záběr.

O dvě hodiny později se Sam vrátil do kráteru kaldery k Remi a hodinu nato přistála na pláži ostrůvku helikoptéra BBC. Nazítří už byli v Jakartě a Remi v bezpečí na lůžku.

———

„Musíme udělat pár rozhodnutí,“ nadhodil Sam.

„Já vím.“

Střežili teď několik kolosálních tajemství. Vzhledem k závažnosti toho, co objevili v týdnech následujících po jejich improvizovaném vyzdvižení zvonu z Shenandoah, bylo pro ně šokující zjištění, že nikdo z ostatních, Selma, Pete, Wendy, profesoři Milhaupt a Dydell a Kid, neměli vlastně tušení, co objevili. Vahadlová loď na Madagaskaru stále spočívala na oltáři v jeskyni Lví hlavy; Shenandoah dál ležela pohřbená v rokli na Pulau Lagundi pod pěti metry popela z Krakatoy; soška tabona, kterou zachránili z Shenandoah, byla ukrytá v jejich sejfu a obřadní jeskyně pod kalderou zůstávala skrytá a nedotčená.

I když rozhodně chtěli předat vše, co objevili, archeologickému a antropologickému vědeckému světu, uvědomovali si také, že bude moudré si raději vzít pár týdnů na rozmyšlenou ohledně důsledků jejich objevů a připravit se na mediální peklo, které se pak jistě rozpoutá.

———

Sam s Remi nyní chápali, proč Garza nikdy nedovolil, aby symbol Mexica Tenochca, nefritovou sošku Quetzalcoatla, někdo odborně prozkoumal. Pokud by Garzův Quetzalcoatl někdy podstoupil vědecké testy, Sam s Remi byli přesvědčeni, že by se určitě přišlo na podobnost s tabonem.

Jejich drahokamy vykládaný pták ve skutečnosti nebyl vyrobený ze smaragdu nebo nefritu, ale ze vzácného druhu granátu známého jako magmatický demantoid. Až na přepečlivé zpracování tabonovy podoby byl materiál identický s kamenem, který Sam vzal v jeskyni.

Ať už Blaylock našel sošku kdekoli, její dokonalý stav v kombinaci s výjimečným osudem Shenandoah se postaraly o ještě přesvědčivější důkaz: zůstaly na ní mikroskopické stopy pigmentů typických pro Indonésii, které prokazovaly, že soška byla původně malovaná, možná aby lépe znázorňovala právě ptáka tabona.

———

Ve dnech následujících po návratu domů se pomalu samo vyřešilo mnoho menších záhad, které Sama, Remi a ostatní trápily: Blaylockův deník postupně vydával svá tajemství; tajemství zvonu se odhalilo, když Pete nalezl dvě stránky slepené dohromady. Blaylock vlastními slovy dramaticky popsal, jak ho napadli piráti, když Shenandoah kotvila u ostrova Chumbe dva dny předtím, než vyplula do Sundského průlivu. Aby zvon, „Opheliino srdce“ nepadl do špatných rukou, Blaylock ho raději hodil přes palubu, když si nechal na památku jeho srdce s tím, že je po návratu do Bagamoya opět spojí. Při témž útoku Blaylock přišel i o svůj dělostřelecký meč, krátký gladius, který pak našla Sylvie Radfordová, když se tam o sto dvacet sedm let později potápěla.

Blaylockův milovaný deník a cestovní hůl, obojí jen zřídka odkládal, zůstaly u jedné z jeho konkubín den předtím, než Shenandoah odplula do Indonésie; nakonec si našly cestu k Mortonovi do Blaylockova muzea a obchodu s kuriozitami. Sam a Remi se nemohli ubránit myšlence, jestli záhadný Winston Blaylock nějak věděl, že se už nevrátí domů.

———

Paranoia prezidenta Quauhtliho Garzy nakonec zpečetila jeho osud. Rivera jako dobrý voják nezanechal žádnou stopu, která by mohla jeho šéfa zkompromitovat, proto Sam a Remi vymysleli dezinformační kampaň založenou na tom, že se Riverovo tělo stále nenašlo. A až je překvapilo, že jejich podvod přinesl tak bohaté ovoce.

Na základě podezření, že Rivera zavraždil na Zanzibaru několik turistů, a důkazů podporujících jejich teorii o skutečném původu Aztéků, využili kontakty Rubeho Haywooda a vypustili zprávu, která se rychle rozšířila: Itzli Rivera je naživu, a než aby čelil soudu v Tanzanii, začal mluvit a úřady již znají podrobnosti nejen o vraždách, ale také o Garzově snaze utajit pravdu o jeho sošce Quetzalcoatla a o podvodu, kterým se Mexica Tenochca chopila moci. Během několika hodin se celý příběh objevil na amerických kabelových zpravodajských kanálech a mexické stanice ho vysílaly nonstop. Za několik dnů už mexické opoziční strany a zákonodárci požadovali vyšetření aféry a ulice Mexico City zaplnily statisíce protestujících, kteří oblehli vládní budovy a paralyzovali celé velkoměsto.

Quauhtli Garza, který strávil téměř deset let střežením tajemství, jež ho mohlo vynést vzhůru, ale i zničit, si nyní uvědomil, že je vše ztraceno a obráceno vniveč pouhým párem lovců pokladů. Američanů, imperialistů stejných jako Cortés a jeho hordy. Nebylo to spravedlivé. Historie se opakovala. Jak to mohli Fargovi dokázat? A tak rychle?

Proklínám je a proklínám i Riveru, toho zrádného parchanta, pomyslel si Garza.

Ale nebude sdílet stejný osud jako jeho předkové. Zůstal sice sám, avšak svůj osud má stále pevně v rukou.

———

Pátého dne po vypuknutí skandálu Garza, nyní ve své pracovně a obléhaný venku davem skandujícím „Ukaž se!“ a „Pryč s Garzou!“, poslal domů svou osobní ochranku a ostatní zaměstnance a vyhlédl z okna dolů na ty, kdo byli ještě před pár hodinami jeho obdivovateli a zbožňovali ho – nyní se však vrátili zrádní konkvistadoři, aby zničili vše, co vybudoval.

Se západem slunce Garza s vyhaslým zrakem vyšel z pracovny, vystoupil na střechu svého paláce s výhledem na Velký chrám, naposledy se z jejího okraje rozhlédl po svém městě, představil si, jaké mohlo být, a pak bez dalšího otálení prostě skočil.

Jeho polámané tělo, obklopené tisíci šokovaných přihlížejících, leželo na zubatých schodech pyramidy, posledního zbytku ztracené aztécké říše.

———

Z reproduktoru nad Reminým lehátkem se ozval Selmin pronikavý hlas: „Jsem připravená, ať jste kdekoli.“

Remi odpověděla: „Už jdeme.“

Našli ji v pracovně stát v čele stolu.

„Právě jsem dokončila ukládání posledních dat; podobný scénář zpracovala před lety Americká geologická služba, USGS,“ oznámila Selma. Kromě zdrojů z USGS

shromáždila informace od desítek dalších geologických organizací a z univerzit celého světa.

„Už jste to viděla?“ zeptal se Sam.

„Abych vám zkazila radost? Ani náhodou.“

Jednou z nejtíživějších otázek, které zůstávaly nezodpovězeny, nebo alespoň ne uspokojivě zodpovězeny –, bylo, proč po putování dlouhém devatenáct tisíc kilometrů na druhou stranu zeměkoule si Protoaztékové zvolili za svůj nový domov právě jezero Texcoco. Podle legendy je tam zavedl orel s hadem v zobáku sedící na kaktusu, ale podle profesora Dydella a jeho MPI, teorie migračního posunu ikonografie, byl tento obrázek původně ptákem tabonem sedícím na durianu.

„Tak spusťte, Selmo.“

Selma uchopila dálkové ovládání televize a okamžik nato se na obrazovce objevil ostrov Chicomoztoc z googlovské mapy. Pak se rozlišení zmenšilo, aby se do záběru kamery vešly i blízké ostrovy a samotná zátoka.

Selma stiskla jiné tlačítko.

Nejprve pomalu a pak stále rychleji se krajina začala měnit, jak se vracela zpátky v čase, který ukazovaly číslice v rohu, a odpočítával se po desetiletích za vteřinu. Úroveň mořské hladiny klesala a stoupala, pobřeží ustupovalo a prodlužovalo se, džungle houstla a opět řídla. Přes zátoku se přehnal sloup kouře, pak další.

„Stop!“ vyhrkl Sam a Selma zastavila přehrávání.

„Sopečné výbuchy?“

Remi přikývla: „Vypadá to tak.“

Selma znovu spustila animaci. Nyní se hladina moře prudce zvedala a opět klesala. A pak se začala zem pohybovat.

„Tady to je,“ zamumlala Remi.

„Můžete to zpomalit, Selmo?“ požádal Sam.

Selma se dotkla tlačítka na ovladači.

Počítadlo na obrazovce ukazovalo 782 n. 1. Animace zvolnila na rok za vteřinu. Sam a Remi se dívali jako uhranutí, jak se okraje zátoky postupně stále víc vynořují z vody, blíží se k sobě a všechny ostrůvky kromě Chicomoztoku mizí pod hladinou. Když datace došla k roku 419 n. 1., ze zátoky se stalo jezero. A v jeho středu zůstal jediný ostrov ve tvaru květiny z tradičního zobrazení Chicomoztoku.

„Už se nedivím, že ten močálovitý kus země uprostřed jezera Texcoco jim přišel tak přitažlivý,“ poznamenala Remi.

„Vrátili se domů.“

———

Sam s Remi poděkovali Selmě a šli zpět do solária.

„Tak které si vybereš jako první?“ zeptal se Sam.

„Co jako?“

„Které dobrodružství: vahadlovou loď na Madagaskaru, ostrov Chicomoztoc anebo Shenandoah? Obávám se, že jak uděláme prohlášení, hned se začnou vypravovat expedice. A já bych tam rád byl první.“

Remi se chvíli rozmýšlela a pak pokrčila rameny. „A co ty?“

Sam se usmál. „Každé z nich má své kouzlo.“ Sáhl do kapsy a vyndal čtvrťák. Zaťal ruku v pěst a položil si ho na nehet palce. „Dva hody. Vydáme se na místo, které vyhraje.“

Remi přikývla.

Sam Fargo cvrnkl, mince se vznesla vzhůru a roztočila se.

KONEC