Ztracené město

Clive Cussler Paul Kemprecos

(2005)

Štítky:

Literatura světová, Horory

Drama pod hladinou Atlantiku.V průběhu posledních několika let se všechny romány z Archivů Národní podmořské a oceánské agentury NUMA, které napsal Clive Cussler ve spolupráci s Paulem Kempecosem, setkaly s pozitivním ohlasem kritiků i čtenářů. Každá následující kniha vyvolala větší nadšení než román předešlý. O posledním z triumfů těchto autorů napsal Publishers Weekly: „Spousta Cusslerových obdivovatelů usedá do křesla v očekávání pikantní směsi námořních dobrodružství, exotických cestovatelských cílů, rafinované vědy a příměsi romantiky. V knize Bílá smrt jsou všechna tato očekávání bohatě naplněna.“A ještě dokonalejší naplnění nabízí román Ztracené město. Sedm set metrů pod hladinou severního Atlantiku v oblasti nazývané „Ztracené město“ byl objeven enzym, dramaticky prodlužující život. Proč jsou ale lidé, kteří se pokouší tento objev využít, postupně zabíjeni? Proč z jedné vzdálené laboratoře v Řecku mizí vědci, jeden po druhém? Co to má všechno co společného s tělem, zamrzlým v ledu vysoko v Alpách? Kurtu Austinovi, vedoucímu Týmu speciálních operací NUMA, a jeho kolegovi Joe Zavalovi je přidělený úkol jasný, ale zdá se, že by mohl být náročnější, než si původně mysleli – vlastně by mohl představovat jejich dosud největší profesionální výzvu…Ztracené město je plný napínavých akcí a nekonečné fantazie, což představuje typickou charakteristiku Cusslerových románů, je výjimečně poutavý příběh – jeden z nejlepších „Clivea Velkého“. Kirkus Reviews

CLIVE CUSSLER a PAUL KEMPRECOS

ZTRACENÉ MĚSTO

Přeložil Karel Šmejkal

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005 Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2004 by Sandecker, RLLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu Lost City

(Published by G. P. Putnam’s Sons, New York, USA, 2004)

přeložil © 2005 Karel Šmejkal

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Jan Dvořák

Grafická úprava obálky: Bohumil Fencl

Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-591-7

PODĚKOVÁNÍ

Vřelý dík Nealu Iversonovi, docentu geologie a atmosférických věd na Státní univerzitě v Iowě, za to, že nás provedl po Svartisenu, norské ledovcové laboratoři. Knihy H. Ridera Haggarda a Bena Bovy nám poskytly unikátní perspektivy důsledků nesmrtelnosti. A dík konečně patří i společnosti SEAmagine Hydrospace Corporation za možnost použití jejich pozoruhodného dopravního prostředku SEAmobilu.

PROLOG

Francouzské Alpy, Srpen 1914

VYSOKO NAD VZNEŠENÝM majestátem zasněžených hor zápasil Jules Fauchard o život. Před několika minutami narazilo jeho letadlo do neviditelné vzdušné stěny silou, díky níž mu až zaskřípěly zuby. Nyní si s jeho lehkým aeroplánem pohrávaly stoupavé i klesavé vzdušné proudy jako s drakem uvázaným na provázku. Fauchard bojoval proti šílené turbulenci s veškerou svou dovedností, kterou si osvojil pod přísným vedením francouzských leteckých instruktorů. Po nekonečně dlouhé době však přece jen opustil bouřlivou oblast a začal si užívat luxusu poklidného letu. Ani si vlastně neuvědomoval, že právě unikl téměř jistému konci.

Jakmile se letadlo konečně stabilizovalo, Fauchard podlehl přirozenému lidskému nutkání a zavřel unavené oči. Víčka se mu zachvěla, poklesla a nakonec stiskla, jakoby zatížena olovem. Také jeho mysl odplula do království stínů a bezstarostnosti. Brada mu klesla na prsa, ochablé prsty uvolnily stisk na kontrolní páce. Drobný rudý stroj se opile zapotácel způsobem, jaký francouzští piloti nazývali perte de vitesse, tedy ztráta letové rychlosti, a sklouzl na jedno křídlo v předzvěsti smrtící vývrtky.

Fauchardovo vnitřní ucho naštěstí zaznamenalo změnu rovnovážného stavu a v podřimujícím mozku se rozezněl poplach. Pilot trhl hlavou vzhůru a probudil se z omráčení. Několik okamžiků mu trvalo, než si opět uspořádal popletené myšlenky. Mikrospánek trval sice jen pár vteřin, avšak letadlo za tu dobu stačilo klesnout o stovku metrů a hrozilo sklouznout do prudkého klesání. V hlavě mu v návalech hučela krev. Divoce tlukoucí srdce jako by mu mělo každou chvíli vyskočit z hrudníku.

Francouzští instruktoři učili své žáky, aby řídili letadlo stejně lehce, jako se klavírista dotýká kláves, a Fauchardovy nekonečné hodiny drilu se nyní začaly projevovat. Jemně pohyboval kontrolní pákou, aby manévr nepřehnal, takže postupně srovnal letadlo opět do přímého letu. Po stabilizaci stroje ulehčeně vydechl zadržovaný objem plic a zhluboka nasál chladný arktický vzduch, který zasáhl plíce s ostrostí skleněného střepu.

Prudká bolest v prsou ho definitivně probudila z letargie. Plně při vědomí si Fauchard v duchu zopakoval slova, jež mu pomáhala vytrvat v jeho zoufalém poslání. Zmrzlé rty odmítaly zřetelně formovat slabiky, ale v mozku se ozývala myšlenka s pronikavou jasností.

Když zklameš, miliony lidí zemřou.

Fauchard zaťal čelisti s novým odhodláním. Z brýlí setřel mrazivý povlak a pohlédl přes kryt kokpitu. Alpský vzduch byl křišťálově čistý a dokonce i ty nejvzdálenější detaily se rýsovaly zcela jasně. Až k horizontu se táhl pás rozeklaných vrcholků, k úbočím svěže zelených horských údolí se tiskly miniaturní vesnice. Nadýchaná bílá oblaka se kupila jako hromady čerstvě sklizené bavlny. Obloha byla celá zářivě modrá. Letní sněhové čepičky zubatých vrcholů se koupaly v jemné směsi modrého nebe a růžové barvy zapadajícího slunce.

Fauchard měl zarudlé oči plné vznešené krásy, zatímco nakláněl hlavu ve snaze zachytit zvuk výfuků čtyřtaktního rotačního motoru gnome o výkonu osmdesáti koní, jenž poháněl letadlo morane-saulnier N. Všechno fungovalo normálně. Stroj hučel stejně klidně jako těsně před oním okamžikem málem smrtelného spánku. Fauchard se uklidnil, avšak předchozí příhoda rázně otřásla jeho sebevědomím. Ke svému překvapení si uvědomil, že právě zažil velice neobvyklý pocit. Strach. Ne strach ze smrti, ale z toho, že by nemusel uspět. I přes železné odhodlání mu nyní rozbolavělé svaly stále důrazněji připomínaly, že je pouze obyčejným člověkem z masa a kostí.

Otevřený kokpit neumožňoval příliš mnoho pohybu a jeho tělo bylo navíc uvězněno v koženém kabátu lemovaném kožešinou, který měl navlečený přes dustý rolák ze shedandské vlny a dlouhé spodní prádlo. Krk mu chránila vlněná šála. Na hlavě měl koženou helmu, která kryla i uši, na rukou teplé kožené rukavice. Horolezecké boty vystlané kožešinou byly z nejjemnější kůže. I když byl oblečen jako do polárních podmínek, ledový vítr mu přesto pronikal až do kostí a ochromoval jeho ostražitost. To bylo značně nebezpečné. Řídit letadlo morane-saulnier představovalo dost složitý úkol, který vyžadoval plnou a nerušenou pozornost.

Tváří v tvář hrozící únavě se Fauchard udržoval při jasném vědomí jen svou cílevědomou houževnatostí, která z něho také udělala jednoho z nejbohatších průmyslníků světa. Krajní rozhodnost byla stále patrná v tvrdém pohledu jeho šedivých očí i v odhodlaně vysunuté hranaté bradě. Díky dlouhému orlímu nosu Fauchardův profil připomínal hlavu těchto ptáků, skvících se v rodinném erbu, namalovaném na ocase letadla.

S námahou pohnul necitlivými rty.

Když zklameš, miliony lidí zemřou.

Kdysi silný hlas, jaký dokázal vyvolat strach v evropských vládnoucích kruzích, se mu nyní dral z úst jen jako přiškrcené chroptění, ubohý zvuk, ztrácející se v řevu motoru a svištěm větru kolem trupu letadla. Fauchard se však rozhodl, že si přesto zaslouží odměnu. Sáhl za horní lem boty a vytáhl odtud plochou stříbrnou lahvičku. Neohrabanýma rukama v rukavicích poněkud obtížně odšrouboval zátku a zavdal si. Vysokooktanová kořalka byla vyrobená z hroznů uzrálých na jeho statku a představovala téměř stoprocentní alkohol. Celým tělem se mu rozlila vlna tepla.

Takto posilněn se zavrtěl v sedadle, procvičil prsty na nohou i rukou a nahrbil se v ramenou. Když se mu znovu rozproudila krev do končetin, pomyslel na horkou švýcarskou čokoládu a čerstvě upečený chléb s rozpuštěným sýrem, který ho čekal na opačné straně pohoří. Silné rty pod rozcuchaným bujným knírem, připomínajícím řídítka, se sevřely v ironickém úsměvu. Byl jedním z nejbohatších lidí planety, a přesto se upřímně těšil představou jídla prostého sedláka. Vem to čert!

Fauchard se chvilku oddával pocitu sebeuspokojení. Měl velice puntičkářskou povahu a také jeho útěk probíhal s přesností hodinek. Rodina na něj uvalila dohled, jakmile při zasedání rady dal najevo své nevítané názory. Avšak zatímco rada zvažovala jeho další osud, podařilo se mu díky kombinaci úhybných manévrů a štěstí uniknout.

Předstíral, že nadměrně pije, a pak sdělil sluhovi, kterého platila rodina, že jde spát. Když všechno ztichlo, tajně se vykradl z šatny vedle ložnice, vyklouzl ze statku a odplížil se do lesa, kde měl schované kolo. S drahocenným nákladem v batohu pak projel lesem na letiště. Jeho letoun byl již s plnou nádrží připraven. Odstartoval za svítání. Cestou provedl dvě mezipřistání, aby mu několik jeho nejvěrnějších poddaných doplnilo předem připravené pohonné hmoty. Nyní dopil obsah lahvičky a pohlédl na kompas a hodiny. S potěšením konstatoval, že udržuje správný kurz a že má jen několik minut zpoždění. Nižší vrcholky, rýsující se před ním, svědčily o tom, že se blíží finále jeho dlouhé cesty. Již brzy zahájí konečný sestup k Curychu.

Právě přemýšlel, co řekne papežovu vyslanci, když koutkem oka náhle zahlédl, jako by se z pravého křídla zvedlo hejno vyplašených ptáků. Otočil hlavu tím směrem a ke svému úžasu zjistil, že se namísto ptáků na křídle třepetá několik cárů látky, odlupujících se od nosné konstrukce, v níž zůstávaly několikacentimetrové otvory se zubatými okraji. Existovalo jen jediné možné vysvětlení. Křídlo bylo zasaženo střelbou, jejíž zvuky překryl hluk motoru.

Fauchard zareagoval instinktivně, strhl letadlo nejprve doleva, pak doprava a kličkoval a otáčel stroj jako vlaštovku v letu. Očima pátrajícíma po obloze zaregistroval celkem šest dvojplošníků letících pod ním ve formaci ve tvaru písmene V. S neskutečnou chladnokrevností Fauchard okamžitě vypnul motor, jako by se chystal doplachtit k zemi a pokusit se o přistání bez motoru.

Morane-saulnier začal padat jako kámen.

Za normálních okolností by podobný manévr představoval doslova sebevražedné počínám, jelikož ho vystavoval nepřátelské střelbě. Fauchard nicméně v útočících strojích poznal aviatiky. Byly to v Německu postavené letouny, konstruované podle francouzských plánů, poháněné řadovými motory mercedes a původně určené pro průzkum. Ale, což bylo nejdůležitější, jejich kulomety umístěné před střelci byly schopné střílet pouze směrem vzhůru.

Po několikasetmetrovém pádu pohnul jemně pákou výškového kormidla a letadlo se ocitlo za formací aviatiků.

Zamířil nosem na nejbližší nepřátelský stroj a stiskl spoušť. Kulomet hotchkiss zarachotil a stopovky z jeho hlavně se začaly slétat na ocas napadeného letounu. Z letadla se vzápětí vyvalil kouř a trup zahalily plameny.

Aviatik zahájil dlouhý pád po spirále k zemi. Několik dobře umístěných zásahů sejmulo dalšího aviatika stejně snadno, jako lovec zasahuje obyčejného bažanta.

Fauchard provedl svůj manévr tak rychle, že zbývající piloti si ani neuvědomili, že na ně útočí, dokud nespatřili kouřové stopy padajících letadel svých druhů. Pak se jejich doposud dokonalá formace začala rozpadat.

Fauchard přerušil palbu. Jeho cíle byly nyní roztroušeny po celé obloze a navíc již neměl na své straně výhodu momentu překvapení. Namísto toho tedy zahájil s morane-saulnierem prudké stoupání o tři sta metrů, až do nadýchaného mraku nad sebou.

Když mlhavý příkrov zahalil letadlo před nepřátelskými pohledy, Fauchard vyrovnal let a provedl kontrolu škod. Z křídla bylo odtrženo tolik látky, že otvory prosvítalo dřevěné žebroví. Pilot neslyšně zaklel. Doposud doufal, že vyrazí z mraků a díky své větší rychlosti letadlům aviatik uletí. Poničené křídlo mu však na rychlosti rozhodně výrazně ubere.

Jestliže není schopen utéct, nezbývá než zůstat a pustit se do boje.

Nepřítel Faucharda předčil jak počtem, tak i silou zbraní, avšak on na druhou stranu pilotoval nejpozoruhodnější stroj současnosti. Morane-saulnier vznikl z původně závodního letounu, a byl tudíž sice poněkud složitější, co se řízení týče, ale přitom neuvěřitelně hbitý a čile reagující i na nejjemnější pokyny. V době, kdy většina letadel byly přinejmenším dvojplošníky, měl morane-saulnier jen jeden pár křídel umístěný uprostřed trupu. Od aerodynamické osy vrtule až po trojúhelníkovou ocasní ploutev měřil letoun pouze necelých sedm a půl metru, avšak byl to v každém případě smrtelně nebezpečný prcek, zejména díky zařízení, jež představovalo pravou revoluci ve vzdušném boji.

Saulnier totiž vyvinul synchronizovaný mechanismus, jenž umožňoval kulometu střílet skrz otáčející se vrtuli. Tento nový systém překonal v té době módní kulomety, jež často pálily velice nepravidelně a z nichž byla munice vystřelována mnohdy s určitým zpožděním, takže lopatky vrtule musely být chráněné plechem, který odrážel zbloudilé kulky.

V přípravě na boj Fauchard sáhl pod pilotní sedadlo a nahmatal prsty chladný kov pancéřové skříňky. Vedle ní ležel purpurový sametový sáček, který vytáhl a položil si ho na klín. V té chvíli řídil letadlo jen koleny, zatímco z obalu vytáhl starodávnou ocelovou přilbu a prsty přejel po jejím povrchu pokrytém rytinami. Kov byl na dotek ledový, ale přesto se mu zdálo, že z tohoto předmětu sálá žár, který se rozlévá do celého jeho těla.

Nasadil si přilbu. Na kožené helmě mu dokonale seděla a byla perfektně vyvážená. Přilba byla nicméně poněkud neobvyklá. Byla to vlastně helmice a její hledí připomínalo obličej, jehož knír a dravči nos se podobaly Fauchardovi. Hledí poněkud omezovalo výhled, proto je letec odklopil vzhůru.

Jak okolní mrak začínal řídnout, sluneční paprsky k němu pronikaly stále s větší intenzitou. Proletěl kouřovitým závojem, značícím okraj mraku, a vylétl do jasného nebe.

Aviatiky kroužily pod ním jako hejno hladových žraloků kolem potápějící se lodě. Jakmile zahlédly morane, zamířily k němu.

Vedoucí aviatik vklouzl pod Fauchardův letoun a přiblížil se na dostřel. Fauchard silně cukl za bezpečnostní pás, aby se ujistil, že je dost napnutý, zvedl nos svého stroje vzhůru a začal stoupat do velkého přemetu po zádech.

Za chvíli již visel v kokpitu hlavou dolů a v duchu děkoval svému francouzskému instruktorovi, který ho tento únikový manévr naučil. Dokončil přemet a vyrovnal let, čímž se dostal za aviatiky. Spustil palbu na nejbližšího nepřítele, ten se však prudce uhnul a zamířil ostře k zemi.

Fauchard se mu stále držel za ocasem, hnán radostným vzrušením, že namísto pronásledované kořisti se stal lovcem. Aviatik po chvíli přešel do vodorovného letu a provedl ostrý obrat ve snaze dostat se za Faucharda. Menší letadlo ho však pohodlně stačilo sledovat.

Aviatik se nicméně tímto manévrováním dostal do ústí širokého údolí. Jelikož mu Fauchard příliš prostoru k dalšímu uhýbání neposkytoval, letěl nyní přímo v dlouhé ose údolí.

Lakotně šetřící munici, Fauchard pálil ze svého hotchkisse jen v krátkých dávkách. Aviatik se nakláněl doprava doleva, ale svítivé náboje ho neustále rámovaly po obou stranách. Jeho pilot tiskl letadlo co nejníž, aby se vyhnul Fauchardově smrtelně nebezpečné střelbě. Ten se znovu a znovu snažil zasáhnout protivníka, který se tudíž snášel níž a níž.

Aviatik se v rychlosti sto uzlů málem třel břichem o zem. Nyní letěl zhruba patnáct metrů nad polem. Stáda vyplašených krav se rozprchávala jako listí ve větru. Kličkující aviatik se zatím dokázal držet mimo Fauchardův dosah. Ubíhající kontury terénu navíc ztěžovaly pronásledovateli míření.

Krajinu teď tvořily rychle se míhající louky a upravené farmy. Stavení přibývala a jejich počet houstl. Vpředu, kde se údolí zužovalo, uviděl Fauchard střechy nějakého města.

Aviatik sledoval řeku, klikatící se středem údolí přímo k městu. Pilot letěl tak nízko, že se podvozek letounu téměř dotýkal hladiny. Vpředu, na okraji města, se přes řeku klenul podivný kamenný most.

Fauchardův prst již již tiskl spoušť kulometu, když jeho soustředění narušil jakýsi stín, který se mihl nad ním. Trhl hlavou a nad sebou zahlédl podvozek a trup dalšího aviatiku. Cizí letadlo nebylo dál než nějakých dvacet metrů. Fauchard klesl ve snaze přimět nepřítele k podobnému manévru. Pak pohlédl na aviatik letící vpředu. Ten právě začínal stoupat, aby se vyhnul mostu.

Chodci na mostním oblouku zpozorovali tři blížící se letadla a rozutíkali se na obě strany. Ospalý starý kůň, táhnoucí po mostě vůz, se poprvé za několik posledních let vzepjal na zadní, jak mu aviatik prosvištěl několik metrů nad hlavou.

Nejvýše letící stroj zamířil k zemi, aby přinutil Faucharda narazit do mostu, ten ale na poslední chvíli přitáhl k sobě řídicí páku a přidal plyn. Morane-saulnier povyskočil a prolétl mezerou mezi mostem a aviatikem. Jak podvozkem zavadil o náklad na voze, po celém mostu se rozletělo seno, ale Fauchardovi se podařilo udržet nad letadlem kontrolu a vzápětí se přehnal nad střechami města.

Letadlo sledující Fauchardův ocas se zvedlo o zlomek vteřiny později.

Příliš pozdě.

Aviatik byl navíc při manévrování pomalejší než jednoplošník před ním, takže narazil naplno do mostu a v kouli plamenů explodoval. Vedoucí aviatik, stoupající stejně pomalu, se břichem otřel o věž kostela, jehož ostrá špice mu rozpárala břicho. Vzápětí se letadlo ve vzduchu rozpadlo na stovky kousků.

„Běž k čertu!“ zavolal ochraptělým hlasem Fauchard, který pomalu otočil letadlo a zamířil s ním ven z údolí.

V dálce se na obloze objevily dvě tečky, které se rychle blížily. Zanedlouho se zhmotnily ve zbytek původní letky aviatiků.

Fauchard namířil mezi ně. Stiskl rty. Přál si, aby se rodina dozvěděla, co si myslí o jejich pokusu ho zastavit.

Byl nyní již dostatečně blízko, aby viděl pozorovatele na předních sedadlech kokpitů. Ten vlevo od něj proti němu cosi zamířil a objevil se záblesk.

Zaslechl tichý náraz a vzápětí měl pocit, jako by mu do hrudníku zajel rozpálený pohrabáč. Se zamrazením si uvědomil, že pozorovatel v aviatiku se uchýlil k jednodušší, nicméně účinnější technice a zasáhl ho výstřelem z karabiny.

Podvědomě trhl řídicí pákou a nohy se napjaly v křeči. Po obou stranách se kolem něho mihla nepřátelská letadla. Ruce na kontrolních prvcích mu ochably a stroj se začal potácet. Z rány na prsou vytékala teplá krev a srážela se v kaluži na sedadle. V ústech ucítil měděnou příchuť a nedařilo se mu zaostřit pohled.

Strhl rukavice, rozepnul bezpečnostní pás a sáhl pod sedadlo. Slábnoucími prsty uchopil rukojeť ocelového trezoru. Položil si ho na klín, uvolnil řemínek, který byl provlečený pod rukojetí, a připevnil si ho k zápěstí.

Pak sebral poslední zbytky sil, narovnal se a vyklonil z kokpitu. Překulil se přes jeho roubení, narazil do křídla a odrazil se od něj do volného prostoru.

Prsty automaticky škubly za padákovou šňůru, batoh, na kterém doposud seděl, se doširoka rozevřel a proudící vzduch nafoukl hedvábný padák.

Přes oči jako by se mu stahovala černá záclona. Jenom letmo zahlédl modré jezero a zářivě bílý ledovec.

Neuspěl jsem.

Zmocnil se ho spíše šok než bolest a cítil pouze hluboký a zlostný smutek. Miliony lidí zemřou.

V prudkém záchvatu ještě vykašlal z plic krvavou pěnu a pak definitivně ztratil vědomí. Zůstal viset v popruzích padáku, snadný cíl pro prolétající aviatiky.

Kulky, jež provrtaly jeho helmici a pronikly mu do lebky, už necítil. Od přilby se odrážely sluneční paprsky, jak se jeho tělo snášelo stále níž, až ho nakonec pohltily hory a sevřely ho do svého ledového náručí.

1

Skotské Orkneje, Současnost

V JODIE MICHAELSONOVÉ kypěl vztek. Zkraje večera musela, spolu se svými třemi zbývajícími kolegy soutěžícími v televizní show s názvem Ztroskotanci, přejít v těžkých botách po silném laně, nataženém podél metr vysoké lavice z naskládaných kamenů. Tento kousek byl označen jako „Vikingská zkouška ohněm“. Po obou stranách lana svítily četné pochodně, dodávající celé scéně na dramatičnosti a zdánlivě ještě zvětšující míru rizika, i když ve skutečnosti byly plameny vzdálené od účinkujících téměř dva metry. Kamery zabíraly scénu z velice nízkého bočního úhlu, takže pohyb po laně vypadal podstatně nebezpečněji, než opravdu byl.

Ale způsob, jakým se producenti snažili dovést soutěžící na pokraj zuřivosti, falešný nebyl.

Ztroskotanci představovali zatím nejnovější typ „reality show“, jež se v poslední době rojily jako houby po dešti, poté, co zaznamenaly významný úspěch podobné pořady s názvy Přežití a Koeficient strachu. Nynější show byla vlastně intenzivnější kombinací obou jmenovaných soutěží, do nichž byly zařazeny navíc jásavé slovní souboje Jerryho Springera.

Struktura pořadu byla docela jednoduchá. Účastníci museli v průběhu tří týdnů absolvovat celou škálu zkoušek. Ti, kteří neuspěli, nebo byli vyloučeni na základě hlasování ostatních, museli opustit ostrov.

Vítěze čekal milion dolarů s možnými bonusy, jež byly udělovány podle toho, jak odporně se soutěžící dokázali chovat k sobě navzájem.

Show byla všeobecně považována za nebezpečnější, než byla její předchůdkyně, a producenti dělali všechno možné, jen aby se jim podařilo co nejvíc vystupňovat napětí. Zatímco ostatní podobné pořady byly spíše soutěživé povahy, Ztroskotanci měli vyloženě bojový charakter.

Scénář této show byl částečně odvozen od kurzu přežití v přírodě, který účastníci musí absolvovat venku. Na rozdíl od jiných soutěží, situovaných na tropické ostrovy s tyrkysovou vodou a palmami klátícími se ve větru, Ztroskotanci byli natáčeni na skotských Orknejích. Soutěžící sem dorazili v poměrně nevkusné replice vikingské lodi, kterou na místě uvítala pouze hejna mořských ptáků.

Ostrov byl přes tři kilometry dlouhý a asi půldruhého kilometru široký. Tvořila ho hlavně skála, díky různým katastrofám v průběhu eónů let popraskaná a rozpadlá v balvany. Na ostrově rostlo jen několik osamělých stromů, na pobřeží se tu a tam nacházelo pár pláží s hrubým pískem, kde se též filmovala většina záběrů. Počasí zde bylo, s výjimkou nocí, mírné, takže v chatrčích z kůží se dalo přežít.

Skála v moři byla natolik bezvýznamná, že jí místní lidé říkali „Ostrůvek“. Tato skutečnost podnítila bujnou diskusi mezi producentem Sy Parisem a jeho asistentem Randy Andlemanem.

Parise se zmocnil jeden z jeho typických vzteklých záchvatů. „Nemůžeme přece točit dobrodružnou show na ostrově s takovým jménem. Musíme ho přejmenovat.“ Pak se mu obličej rozzářil. „Budeme mu říkat Ostrov kostlivců.“

„On ale jako kostlivec vůbec nevypadá,“ poznamenal Andleman. „Spíš připomíná připálené smažené vejce.“

„To je dost podobné,“ prohodil Paris spatra.

Jodie, která byla této výměně názorů přítomná, vyvolala na Andlemanově tváři úsměv, když poznamenala: „Já myslím, že spíš připomíná lebku pitomého producenta televizních seriálů.“

Zkoušky, kterými soutěžící procházeli, představovaly v podstatě nejrůznější víceméně nechutné kousky, museli roztrhnout živého kraba a sníst ho, nebo se potápět v nádrži plné úhořů. Takovéto scény dokázaly divákům zvednout žaludek a vyprovokovat je, aby se dívali na další díl, ve kterém je budou čekat ještě větší odpornosti. Někteří soutěžící byli dokonce vybráni hlavně kvůli své agresivitě a vůbec sprostému jednání.

Vyvrcholení mělo nastat, až poslední dva účastníci stráví noc, během níž se budou vzájemně pronásledovat za použití noktovizorů a paintballových zbraní, podle povídky „Nejnebezpečnější hra“. Vítěz měl obdržet další milion dolarů.

Jodie byla tělovýchovnou instruktorkou z okresu Orange v Kalifornii. V bikinách měla ohromující postavu, i když ve volných šatech nebylo její křivky vidět. Měla dlouhé světlé vlasy a pronikavou inteligenci, kterou skrývala, aby se dostala mezi finalisty. Každý soutěžící byl obsazen do určité role, ale Jodie odmítla hrát úlohu přiblblé ženské, kterou jí producenti přisoudili.

V posledním kvizu o kladné a záporné body dostala Jodie i její kolegové otázku, jestli škeble je ryba, měkkýš nebo auto. Jako typická blondýna z televizních programů měla odpovědět „auto“.

Ježíšikriste, napadlo ji, s takovou pověstí přece nemůžu přežít, až se vrátím zpátky do civilizace.

Od debaklu s kvizem však producent opakovaně dělal jasné narážky, že by měla odejít. Příležitost k vyhazovu mu poskytla ve chvíli, kdy jí do oka padl uhlík a jí se nepodařilo projít ohněm. Ostatní členové kmene se shromáždili kolem planoucí hranice s vážným výrazem ve tvářích a Sy Paris dramatickým hlasem vyslovil příkaz, aby opustila klan a odešla do Valhaly. Ježíšikriste.

Nyní se tedy vzdalovala od táborového ohně a v duchu zuřila, že v poslední zkoušce neuspěla. Přesto však kráčela pružně. Po pouhých několika týdnech s těmito šílenci byla vlastně ráda, že z ostrova zmizí. Bylo to divoké, krásné prostředí, ale časem byla už unavená z neustálého pomlouvání, různých manipulací a všeobecného tajnůstkaření, ke kterému byli soutěžící nuceni kvůli té pochybné cti být uštván jako vzteklý pes.

Za „Branou Valhaly“, obloukem vyrobeným z umělohmotných velrybích kostí, stál velký obytný přívěs, v němž bydlel producentský tým. Zatímco příslušníci klanu spali ve stanech z kůží a jedli brouky, personál si užíval tepla, pohodlných lůžek i lahůdkové stravy. Jakmile některý soutěžící vypadl ze hry, strávil následující noc také v přívěsu, dokud ho nebo ji ráno neodvezla z ostrova helikoptéra.

„Smůla,“ politoval ji Andleman, kterého Jodie potkala ve dveřích domku na kolečkách. Andleman byl ten hodný, tedy přesný protiklad ostrého šéfa produkce.

„Jo, opravdová smůla. Horká sprcha. Teplé jídlo. Mobilní telefon.“

„Sakra, to všechno tady máme.“

Rozhlédla se po pohodlném ubytování. „Všimla jsem si.“

„Támhle je vaše lůžko,“ ukázal. „Nalejte si u baru drink a v chladničce je skvělá paštika, která vám malinko zvedne náladu. Já musím jít helfnout Syovi. Oddechněte si tady.“

„Díky, ráda.“

Přistoupila k baru a ze všeho nejdřív si namíchala silné martini z Beefeateru. Paštika byla skutečně skvělá. Už se začínala těšit na návrat domů. Bývalí soutěžící s oblibou v televizních vystoupeních probírali lidi, které opustili. To byl snadný výdělek. Natáhla se v pohodlném křesle. Do několika minut ji alkohol uspal.

Vzbudila se leknutím. Ve spánku zaslechla ostré výkřiky, jež se, podobné štěbetám hejna mořských ptáků nebo křiku dětí na hřišti, ozývaly na pozadí volání a hluku.

Zvláštní.

Vstala, přešla ke dveřím a zaposlouchala se. Napadlo ji, jestli Sy nepřišel s nějakou další formou ponižování. Třeba přiměl soutěžící k divošskému tanci kolem ohně.

Vyrazila ostrou chůzí po cestičce vedoucí na pláž. Hluk sílil a byl stále zuřivější. Něco tu bylo strašlivě špatného. Ty výkřiky svědčily spíše o strachu a bolesti než o nějakém vzrušení. Rozběhla se a proklouzla Branou Valhaly. To, co se před ní objevilo, připomínalo obraz pekla od Hieronyma Bosche.

Na soutěžící i na členy realizačního týmu útočila jakási stvoření, napůl lidi a napůl zvířata. Divocí útočníci vrčeli, strhávali své oběti k zemi, kde je drápy a zuby trhali na kusy.

Viděla, jak padá Sy a po něm i Randy. Kromě nich rozeznala několik dalších roztrhaných těl, ležících v kalužích krve.

V mihotavém světle ohně Jodie viděla, že útočníci mají dlouhé špinavé bílé vlasy až po ramena. Obličeje byly strašnější, než co kdy v životě spatřila. Připomínaly spíš děsivě deformované masky.

Jedno stvoření drželo oddělenou lidskou paži a chystalo se do ní zakousnout. Jodie se neovládla a zaječela hrůzou. Druhá příšera přerušila pekelné hodování a pohlédla na ni planoucíma očima, které rudě světélkovaly.

Chtělo se jí zvracet, ale ty hnusné přikrčené stvůry se k ní klusem blížily.

Rozběhla se o život.

První cíl, který ji napadl, byl přívěs, avšak zachovala si dost rozumu, aby si okamžitě uvědomila, že tam by se ocitla v bezvýchodné pasti.

Zamířila místo toho do krajiny poseté balvany. Příšery se za ní hnaly jako honicí psi. Po několika okamžicích však Jodie ve tmě zakopla a spadla do skalní rozsedliny. Netušila, že tato nehoda jí zachrání život. Pronásledovatelé totiž ztratili její pachovou stopu.

Jak padala, narazila hlavou do skály a rozbila si ji. Jednou se probrala k vědomí a zdálo se jí, že slyší ostré hlasy a nějaké výstřely. Pak znovu omdlela.

Jodie stále ještě ležela ve skalní trhlině v bezvědomí, když následujícího rána přiletěla na ostrov helikoptéra. Poté, co ji posádka vrtulníku nalezla a prohledala celý ostrov, došla k překvapivému objevu.

Všichni ostatní zmizeli.

2

Monemvassia, Peloponés, Řecko

VE SVÉ OPAKUJÍCÍ SE noční můře byl Angus MacLean opět kozou přivázanou ke kůlu, blížil se k ní hladový tygr, jehož žluté oči se na něho upíraly z temnoty džungle. Hluboké vrčení postupně sílilo, až ho zcela zahlušilo. Pak tygr skočil. Ucítil na tváři jeho smrdutý dech, do krku se mu zabořily ostré zuby. Bezmocně sebou trhal v těsném chomoutu, jak se marně pokoušel uniknout. Jeho žalostně vyděšené mečení přešlo v zoufalé steny… a vtom se probudil, zalitý studeným potem, s prudce se zvedajícím hrudníkem a v pomačkaných propocených pokrývkách.

MacLean se vyhrabal z úzkého lůžka a otevřel dokořán okenice. Řecké slunce zalilo bílé stěny původně mnišské cely. Oblékl si krátké kalhoty a tričko, nazul sandály a vyšel ven. Zářivý třpyt safírového moře ho přinutil zamrkat. Prudké bušení srdce se pomalu zklidňovalo.

Zhluboka se nadechl a ucítil vůni lučních květů, jež rostly všude kolem dvoupatrové omítnuté budovy kláštera. Počkal, až se mu přestanou třást ruce, a pak se vydal na svou ranní procházku, nejlepší lék na jeho zjitřené nervy.

Klášter byl vybudován ve stínu mohutné skály vysoké stovky metrů, kterou turistický průvodce pojmenoval „Gibraltarem Řecka“. Na cestě k vrcholu musel vyšplhat po stezce, vinoucí se po vrcholku staré zdi. Před staletími se do tohoto opevnění uchylovali obyvatelé městečka pod klášterem, aby se bránili před útočníky. Z vesnice, jež za časů obléhání hostila mnoho obyvatel, však zůstaly pouze ruiny.

Z vrcholové římsy, tvořené rozpadajícími se základy starého byzantského chrámu, se MacLeanovi otevíral pohled na kilometry daleko. Na moři bylo vidět v plné práci několik barevných rybářských člunů. Všechno bylo zdánlivě klidné. MacLean věděl, že tento jeho ranní rituál mu přináší falešný pocit jistoty. Lidé, kteří ho pronásledují, se neobjeví, dokud mu aktuálně nebude hrozit smrt.

Prolézal mezi ruinami jako duch bez domova, pak slezl ze zdi a vydal se zpět směrem do jídelny ve druhém patře kláštera. Tato stavba z patnáctého století patřila k tradičním budovám, které řecká vláda po celé zemi využívala jako ubytovací kapacity pro turisty. MacLean se pokaždé snažil dorazit na snídani až poté, co ostatní hosté již odešli na prohlídku pamětihodností.

Mladý muž v kuchyni se na něj usmál a pozdravil ho. „Kali mera, doktore MacLeane.“

„Kali mera, Angelo,“ odpověděl MacLean. Pak si zaťukal ukazovákem na hlavu. „Už jsi zapomněl?“

V Angelových očích se rozsvítilo. „Ano. Moc se omlouvám, pane MacLeane.“

„Tak je to správné. Mrzí mě, že tě zatěžuju touhle svou podivnou žádostí,“ pronesl MacLean mírným skotským přízvukem. „Ale jak jsem říkal, nechci, aby si lidé na potkání mysleli, že můžu léčit jejich zkažené žaludky a bolesti břicha.“

„Neh. Ano, samozřejmě, pane MacLeane. Rozumím.“

Angelo přinesl misku čerstvých jahod, medový meloun, smetanový řecký jogurt, posypaný oříšky a politý místním medem, a šálek silné černé kávy. Angelo byl řecký mnich, který zde sloužil jako stálá obsluha. Bylo mu něco přes třicet, měl kučeravé černé vlasy a docela hezký obličej, prakticky stále roztažený do blaženého úsměvu. Představoval kombinaci domovníka, správce, kuchaře a hostitele. Nosil obyčejné pracovní oblečení a jediným náznakem jeho příslušnosti k řádu byl provaz uvázaný volně kolem pasu.

Oba muži spolu za několik týdnů MacLeanova pobytu navázali pevné přátelství. Každý den, jakmile Angelo skončil s podáváním snídaní, si povídali o své společné lásce – byzantské civilizaci.

MacLean se ponořil do studií historie jako do protiváhy svých intenzivních aktivit v oboru chemického výzkumu. Před řadou let ho tento zájem zavedl do Mistry, dřívějšího centra byzantského světa. Odtud se pak dostal dolů na Peloponés, kde náhodou narazil na Monemvassii. Jediný přístup do vesnice představovala úzká vyvýšená cesta obklopená mořem. Samotná vesnice sestávala z bludiště úzkých uliček na opačné straně zdi, jejíž „jedna brána“ dala celé Monemvassii jméno. MacLean podlehl kouzlu nádherného místa.

Umínil si, že se sem jednoho dne vrátí, a ani ho nenapadlo, že tak učiní ve chvíli, kdy bude utíkat, aby si zachránil život.

Ten projekt byl zpočátku docela nevinný. MacLean vyučoval vysokoškolskou chemii na univerzitě v Edinburku, když dostal nabídku k čistě vědecké práci, kterou doslova miloval. Nabídku samozřejmě přijal a z univerzity si vzal neplacené volno. Intenzivně se vrhl do výzkumu, ochoten strávit při něm dlouhé hodiny, a navíc v naprosté tajnosti. Vedl jeden z několika týmů, pracujících na výzkumu enzymů, složitých proteinů, ovlivňujících různé biochemické reakce.

Vědci pracující na projektu byli zavřeni v pohodlných kolejích na francouzském venkově a měli velice omezený kontakt s okolním světem. Jeden z jeho kolegů v žertu nazval jejich výzkumné aktivity „Manhattanským programem“. Izolace, které byli vystaveni, nepředstavovala pro MacLeana žádný vážný problém, jelikož byl sám starý mládenec bez blízkých příbuzných. Málokdo z jeho kolegů si na toto omezení stěžoval. Astronomický plat a skvělé pracovní podmínky byly totiž víc než dostatečnou kompenzací.

Pak se však projekt nějak znepokojivě zvrtnul. Když začali MacLean a další jeho kolegové klást otázky, bylo jim řečeno, aby si s ničím nelámali hlavu. Poslali je domů a radili jim, aby počkali, dokud nebudou analyzovány výsledky jejich výzkumu.

MacLean místo domů zamířil do Turecka, aby se zde věnoval výzkumu památek. Když se o několik týdnů později vrátil do Skotska, zjistil z telefonního záznamníku, že mu kdosi několikrát volal, aniž zanechal vzkaz. Dále tu bylo pár podivných zpráv od jednoho dřívějšího kolegy. Ten se MacLeana ptal, zda nečetl noviny, a žádal ho, aby mu zavolal. MacLean se pokusil ho kontaktovat, avšak místo toho se dozvěděl, že dotyčného před několika dny zabilo neznámé auto, které po nehodě ujelo.

Když později procházel nahromaděnou poštu, nalezl balíček, který mu onen vědec před svou smrtí poslal. Tlustá obálka byla plná novinových výstřižků, popisujících sérii náhodných úmrtí. Když MacLean výstřižky pročítal, naskočila mu na zádech husí kůže. Oběťmi byli samí vědci, kteří s ním spolupracovali na projektu.

Na přiloženém kousku papíru bylo naškrábáno stručné varování: „Uteč, nebo zemřeš!“

MacLean chtěl věřit, že všechny nehody byly dílem náhody, ačkoliv to odporovalo každičkému jeho vědeckému instinktu. Následně, pár dní poté, co si přečetl novinové výstřižky, se nějaký náklaďák pokusil vytlačit jeho mini cooper ze silnice. Jako zázrakem unikl jen s několika škrábanci. Při střetnutí však v řidiči nákladního vozu poznal jednoho z mlčenlivých strážných, kteří na ně dohlíželi v laboratořích. Jaký že to byl blázen.

Pak již MacLean věděl najisto, že musí utéct. Ale kam? Vzpomněl si na Monemvassii. Toto místo představovalo oblíbené rekreační středisko pro Řeky z pevniny. Většina cizinců však navštěvovala toto skalisko jen přes den. A tak tu teď byl.

Zatímco MacLean v duchu stále ještě probíral události, jež ho sem přivedly, objevil se Angelo s výtiskem International Herald Tribune. Mnich mu oznámil, že má nějaké pochůzky, ale že bude do hodiny zpátky. MacLean souhlasně přikývl. Usrkával kávu a vychutnával její výraznou chuť. Přehlédl obvyklé zprávy o ekonomických a politických krizích. Pak jeho zrak upoutal titulek v sekci krátkých zpráv ze zahraničí.

ŽENA, KTERÁ PŘEŽILA, TVRDÍ, ŽE NEZNÁMÉ PŘÍŠERY

ZABILY ÚČINKUJÍCÍ I TELEVIZNÍ ŠTÁB

Místem události byl jeden z ostrovů na skotských Orknejích. Se zájmem si článek přečetl. Bylo to jen pár odstavců, ale když ho dočetl, roztřásly se mu ruce. Četl ho znovu a znovu, až mu písmena začala splývat.

Drahý bože, pomyslel si. Stalo se něco hrozného.

Složil noviny a vyšel ven. Na chvíli stanul v konejšivém slunečním svitu a pak se rozhodl. Vrátí se domů a pokusí se najít někoho, kdo uvěří jeho slovům.

MacLean se vydal k městské bráně, kde chytil taxík ke kanceláři trajektů, situované na konci vyvýšené cesty, a koupil si lístek na příští den vznášedlem do Atén. Pak se opět vrátil do kláštera a sbalil si svých pár věcí. Co teď? Pro zbytek posledního dne pobytu se rozhodl pokračovat v dosavadní rutině. Vydal se tedy pěšky do kavárny pod širým nebem a objednal si vysokou sklenici limonády. Byl zcela pohroužen do novin, když si náhle uvědomil, že na něj kdosi mluví.

Vzhlédl a spatřil jakousi šedovlasou ženu v dlouhých květovaných polyesterových kalhotách a blůze, stála vedle jeho stolku a v ruce držela fotoaparát.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji,“ pronesla s úsměvem. „Nevadilo by vám to? Můj manžel a já…“

Turisté se často obraceli na MacLeana se žádostí, aby takto zdokumentoval jejich výlet. Byl vysoký, hubený a se svýma modrýma očima a jemně prošedivělými vlasy se výrazně odlišoval od daleko menších a tmavších Řeků.

U blízkého stolku seděl muž, který v úsměvu cenil vystouplé zuby. Pihovatý obličej měl červený jako řepa z příliš dlouhého pobytu na slunci. MacLean přikývl a vzal si od ženy aparát. Stiskl několik snímků obou turistů a kameru vrátil.

„Srdečně vám děkuji!“ pronesla žena trochu afektovaně. „Neumíte si představit, co to pro nás znamená, mít tenhle snímek v našem albu z cest.“

„Američané?“ otázal se MacLean. Touha promluvit si anglicky překonala neochotu nechat se kýmkoliv zatáhnout do hovoru. Angelovy jazykové schopnosti byly totiž poněkud omezené.

Žena se rozzářila. „To je to tak zřejmé? Tolik se snažíme neodlišovat se.“

Žlutorůžový polyester rozhodně není výkřik řecké módy, pomyslel si MacLean. Ženin manžel byl navíc oblečený do bílé bavlněné košile bez límečku a černé kapitánské čepice, prodávané především turistům.

„Přijeli jsme vznášedlem,“ poznamenal muž poněkud pomalu a vstal. Vtiskl svou vlhkou dlaň do MacLeanovy ruky. „Hrome, to byla ale jízda. Vy jste Angličan?“

MacLean odpověděl výrazem zděšení.

„Och ne, jsem Skot.“

„Já jsem napůl Skot a napůl soda,“ pronesl muž s přihlouplým úsměvem. „Omlouvám se za ten omyl. Jsem z Texasu. Počítám, že to je stejné, jako byste nás považoval za obyvatele Oklahomy.“

MacLean se v duchu podivil, proč všichni Texasani, které kdy potkal, mluvili tak, jako by ten druhý byl nahluchlý. „Nikdy by mě nenapadlo, že jste z Oklahomy,“ ujistil je MacLean. „Doufám, že máte pěknou dovolenou.“

Už chtěl odejít, jenže žena ho požádala, aby se s nimi na památku vyfotil, když byl tolik laskavý. MacLean se tedy postavil nejprve vedle ženy a pak vedle manžela.

„Děkuji vám,“ řekla žena. Hovořila poněkud kultivovaněji než její muž. Pak se MacLean ve stručnosti dozvěděl, že Gus a Emma Harrisovi jsou z Houstonu, že Gus býval v ropném průmyslu a ona že je učitelkou dějepisu, a nynější návštěvou kolébky civilizace si plní svůj celoživotní sen.

Potřásl si s nimi rukou, přijal jejich bohaté díky a pak konečně vyrazil do úzkých uliček. Kráčel rychle v naději, že nebudou mít nutkání ho následovat, ale ke klášteru zamířil raději oklikou.

MacLean ráno zavřel okenice, takže jeho pokoj byl nyní temný a chladivý. Nejhorší odpolední vedro prospal, pak vstal a studenou vodou si opláchl obličej. Když vyšel z pokoje, aby se nadýchal čerstvého vzduchu, překvapilo ho, že nedaleko zářivě bílé kaple na nádvoří kláštera stojí Harrisovi.

Gus s manželkou pilně fotografovali klášter. Jakmile ho spatřili, zamávali na něj a usmáli se. MacLean jim vyšel v ústrety a nabídl se, že jim ukáže svou mnišskou celu. Řemeslně dokonalé obklady z tmavého dřeva na ně udělaly dojem. Když se pak opět vrátili ven, zadívali se vzhůru na strmé útesy nad klášterem.

„Odtamtud musí být krásný výhled,“ poznamenala Emma.

„Je to kus šplhání.“

„Doma se dost věnuju pozorování ptáků, takže jsem docela fit. A tady Gus je ve skutečnosti v lepší kondici, než jak vypadá.“ Usmála se. „Hrával fotbal, i když teď se to zdá skoro neuvěřitelné.“

„Hrál jsem za Aggie,“ doplnil pan Harris. „Texaské A a M. Teď mě je podstatně větší kus, než bývalo. Něco vám ale povím, zkusím to.“

„Myslíte, že byste nám mohl ukázat cestu?“ otázala se Emma MacLeana.

„Je mi líto, ale brzo ráno odjíždím vznášedlem do Atén.“ MacLean je ubezpečil, že se můžou pustit na túru klidně sami, jestliže vyrazí dost brzo, než bude příliš horko.

„Jste drahoušek.“ Emma mateřsky poplácala MacLeana po tváři.

Usmíval se, obdivuje jejich kuráž, a sledoval, jak odcházejí po pěšině podél pobřežní zídky před klášterem. Cestou minuli Angela, který se vracel z města.

Mnich se pozdravil s MacLeanem a pak se ohlédl za odcházejícím párem. „Setkal jste se s těmi Američany z Texasu?“

MacLeanův úsměv přešel do tázavého výrazu. „Jak víš, co jsou zač?“

„Byli tu včera ráno. Vy jste byl právě na vycházce.“ Ukázal směrem ke starému městu.

„To je zvláštní. Chovali se tak, jako by tu byli svůj první den pobytu.“ Angelo pokrčil rameny. „Možná až budeme staří, budeme taky zapomínat,“ poznamenal.

MacLean si náhle připadal jako ta koza z jeho snu, používaná za návnadu. V žaludku ucítil mrazivou prázdnotu. Omluvil se a odešel do svého pokoje, kde si nalil pořádnou sklenici ouza.

Jak to bylo všechno jednoduché. Bývali by vyšplhali na vrcholek skály, kde by ho požádali, aby se nechal vyfotit někde na kraji vyhlídky. Pak by stačilo jen trochu postrčit.

Další nehoda. Další mrtvý vědec.

Žádný problém. Dokonce ani pro takovou sladkou učitelku dějepisu.

Sáhl do igelitového pytle, který užíval na špinavé prádlo. Na jeho dně měl schovanou obálku se zažloutlými novinovými výstřižky. Vytáhl je a rozložil po stole.

Titulky byly různé, ale podstata všech článků se shodovala.

VĚDEC UMÍRÁ PŘI AUTONEHODĚ

VĚDEC ZAHYNUL POD KOLY AUTA, KTERÉ Z MÍSTA UJELO

VĚDEC ZABIL SVOJI ŽENU A PAK SEBE

VĚDEC UMÍRÁ PŘI NEHODĚ NA LYŽÍCH

Každá z obětí pracovala na projektu. Nakonec si MacLean přečetl naškrábanou poznámku: „Uteč, nebo zemřeš!“ Poté připojil poslední výstřižek z Herald Tribune k ostatním a odebral se ke klášternímu recepčnímu pultu. Angelo se tam probíral hromadou rezervací.

„Musím odjet,“ oznámil MacLean.

Angelo vypadal sklíčeně. „To je mi líto. Kdy?“

„Dnes večer.“

„To je nemožné. Až do rána odsud nejede žádné vznášedlo ani autobus.“

„To je jedno. Musím každopádně odejít a tebe chci požádat o pomoc. Určitě se ti to vyplatí.“

V mnichových očích se objevil smutný pohled. „Udělám to z přátelství, ne kvůli penězům.“

„Omlouvám se,“ pospíšil si MacLean. „Necítím se úplně ve své kůži.“

Angelo nebyl hloupý.

„Je to kvůli těm Američanům?“

„Jdou po mně nějací zlí lidé. Tyhle Američany mohl někdo poslat, aby mě vypátrali. Já byl dost pitomý a prozradil jsem jim, že odjíždím ráno vznášedlem. Teď si nejsem jistý, jestli nemají společníky. Třeba už touhle dobou někdo hlídá u vrat.“

Angelo přikývl „Můžu vás odvézt na pevninu v motorovém člunu. Pak ale budete potřebovat auto.“

„Doufal jsem, že mi s tím pomůžeš,“ řekl MacLean. Podal Angelovi kreditní kartu, kterou se doposud snažil nepoužívat, jelikož si byl vědom, jak snadno se dá vysledovat.

Angelo zatelefonoval do jedné půjčovny aut na pevnině. Pár minut s nimi mluvil a pak zavěsil. „Všechno je zařízené. Klíčky nechají v autě.“

„Angelo, nevím, jak ti to oplatím.“

„Žádné oplácení. Nechte jenom příště v kostele větší dar.“

MacLean lehce povečeřel v jedné zastrčené městské kavárně. V obavách stále kontroloval ostatní stolky, večer ale proběhl bez vzrušení. Cestou zpátky do kláštera se nepřestával ohlížet přes rameno.

Čekání bylo bolestné. V pokoji si připadal jako v pasti, ale na druhou stranu si neustále připomínal, že zdi jsou přinejmenším třicet centimetrů silné, takže jsou schopné odolat i nárazu beranidla. Několik minut po půlnoci zaslechl tiché zaťukání na dveře.

Angelo mu vzal cestovní vak a vedl ho podél pobřežní zídky dolů na kamennou plošinu, kterou místní plavci využívali k potápění. Ve světle baterky MacLean spatřil nevelký motorový člun uvázaný k plošině. Nastoupili do něj. Angelo se právě natahoval k poutacímu lanu, když se na schodech ozvaly tiché kroky.

„Chystáte se na půlnoční vyjížďku?“ ozval se sladký hlas Emmy Harrisové.

„Nikdo by si jistě ani nepomyslel, že by doktor MacLean odjel bez rozloučení,“ dodal její manžel.

Po úvodním překvapení MacLean konečně našel řeč. „Kam se poděl váš texaský přízvuk, pane Harrisi?“

„Ach, tohle. No, musím přiznat, že to asi nebylo příliš přesvědčivé.“

„Nic si z toho nedělej, drahý. K tomu, aby se pan doktor MacLean nechal napálit, to stačilo. I když musím přiznat, že své poslání jsme splnili i díky trošce štěstí. Seděli jsme v té kavárničce, když jste se tam objevil. Bylo od vás také moc pěkné, že jste se nechal vyfotit, takže jsme mohli porovnat váš obrázek s fotografií ve vašich záznamech. Neradi se dopouštíme chyb.“

Její manžel se blahosklonně zasmál. „Vzpomínám si na to známé úsloví: ‚Vejdi do mého salonku…

… povídal pavouk mouše‘.“

Rozesmáli se.

„Takže vás poslala společnost,“ podotkl MacLean.

„Jsou to mazaní lidé,“ poznamenal Gus. „Věděli, že se budete mít na pozoru před lidmi, kteří vypadají jako gangsteři.“

„To je chyba, které se dopouští spousta lidí,“ poznamenala Emma smutně. „Nám to ale pomáhá v práci, viď, Gusi? No, to cestování po Řecku bylo nádherné. Ale všechno dobré jednou skončí.“

Angelo naslouchal konverzaci s překvapeným výrazem. Neuvědomoval si nebezpečí, ve kterém se ocitli. Než ho MacLean mohl zarazit, natáhl se, aby odvázal poutací lano.

„Promiňte,“ řekl, „ale musíme jet.“

To byla poslední slova, která vyslovil.

Vzápětí se totiž ozvalo tupé cvaknutí zbraně opatřené tlumičem a ze tmy vyšlehl plamenný jazyk. Angelo se chytil za hruď a vydal klokotavý zvuk. Pak se skácel ze člunu do vody.

„To přináší smůlu, zastřelit mnicha, má drahá,“ poznamenal Gus ke své ženě.

„Neměl na sobě kutnu,“ odpověděla rozmrzele. „Jak jsem to mohla vědět?“ Jejich hlasy byly tvrdé a plné pohrdání.

„Teď pojďte s námi, doktore MacLeane,“ vyzval ho Gus. „Máme nedaleko auto, které vás odveze k letadlu společnosti.“

„Copak mě nezabijete?“

„Ach, jistěže ne,“ odpověděla Emma, opět již jen jako nevinná cestovatelka. „S vámi mají jiné plány.“

„To nechápu.“

„Pochopíte, můj drahý. Pochopíte.“

3

Francouzské Alpy

LEHKÁ UŽITKOVÁ HELIKOPTÉRA Aerospatiale Alouette prolétající hlubokými alpskými údolími se proti pozadí horských velikánů zdála stejně nepatrná jako komár. Když se vrtulník přiblížil k hoře, jejíž vrcholek korunovaly tři různě veliké pahorky, Hank Thurston, sedící na předním sedadle pro cestující, zaklepal na rameno muže vedle sebe a ukázal průhledným krytem ven.

„To je ‚Le Dormeur‘,“ pravil zvýšeným hlasem, aby ho bylo přes hluk rotoru slyšet. „‚Spící muž‘. Profil té hory má připomínat spáče ležícího na zádech.“

Thurston byl profesorem glaciologie na Státní univerzitě v Iowě. Ačkoliv mu bylo už něco přes čtyřicet, z výrazu jeho obličeje stále sálalo chlapecké nadšení. Doma v Iowě udržoval tvář pečlivě vyholenou a vlasy ostříhané, ale již po pár dnech pobytu v divočině začínal připomínat spíše rozčepýřeného pilota z buše. Tohle zdání záměrně zdůrazňoval leteckými brýlemi proti slunci, delšími tmavohnědými vlasy, ve kterých vynikly šedivé prameny, a velice nepravidelným holením, takže bradu měl většinou pokrytou strniskem vousů.

„To je básnická licence,“ odpověděl spolucestující Derek Rawlins. „Já vidím obočí, nos a bradu. Připomíná mi to Dědka hor v New Hampshire v době, než se celý rozpadl. Jenomže ten profil tady je horizontální, a ne vertikální.“

Rawlins pracoval jako žurnalista pro časopis Outside. Táhlo mu ke třicítce a se svým upřímným optimismem, jenž z něho vyzařoval, a úhledně zastřiženými, jako písek světlými vlasy a bradkou vypadal jako profesor daleko spíš než sám Thurston. Krystalicky čistý vzduch vytvářel iluzi blízkosti, takže hory vypadaly, jako by byly na dosah ruky. Po několika obletech příkrých skalních útesů helikoptéra přestala líně kroužit, přenesla se přes ostrý kamenný hřbet a klesla do přirozené skalní prohlubně, jež měla v průměru několik kilometrů. Na dně horské nádrže se nacházelo téměř dokonale kruhové jezero. Ačkoliv byla polovina léta, na zrcadlově klidné hladině plavaly kusy ledu velikosti osobního auta.

„Lac du Dormeur,“ pronesl profesor. „Vyhloubeno v době ledové ustupujícím ledovcem a nyní zásobováno vodou z tajících ledovců.“

„To je největší martini s ledem, jaké jsem kdy viděl,“ poznamenal Rawlins.

Thurston se zasmál. „Je sice čisté jako pravý gin, ale na dně žádnou olivu nenajdete. Ta velká hranatá stavba, zabudovaná přímo do hory po boku ledovce, je elektrárna. Nejbližší město se nachází na opačné straně horského hřebenu.“

Stroj přeletěl nad širokým, na pohled odolným plavidlem, zakotveným v blízkosti břehu jezera. Z paluby vyčnívaly jeřáby a různá ráhna. „Co se to tam dole děje?“ chtěl vědět Rawlins.

„Jakýsi archeologický projekt,“ odvětil Thurston. „Ten člun musel připlout po řece, co odvádí vodu z jezera.“

„Podívám se na to později,“ rozhodl Rawlins. „Třeba se mi podaří vymámit z vydavatele navýšení platu, když přijdu se dvěma příběhy za cenu jednoho.“ Pak pohlédl kupředu na širokou ledovou horu, vyplňující mezeru mezi dvěma skalními vrcholy. „Jejda! To musí být ten náš ledovec.“

„Jo. La Langue du Dormeur. ‚Spáčův jazyk‘.“

Helikoptéra přeletěla nad ledovou řekou, plazící se širokým údolím směrem k jezeru. Ledovec byl z obou stran svírán rozeklanými, sněhem pokrytými horskými úpatími z černého kamene, která formovala jeho čelo do oblé křivky. Okraje ledovcového pole byly nerovné v místech, kde led narazil na trhliny ve skále a drobné strže. Led měl modravé zabarvení a byl na povrchu popraskaný jako okoralý jazyk nějakého ztraceného zlatokopa.

Rawlins se předklonil, aby měl lepší rozhled. „Spáč by měl vyhledat doktora. Má pěkně ošklivý jazyk.“

„Jak jste říkal, pouhá básnická licence,“ poznamenal Thurston. „Držte se. Budeme přistávat.“

Helikoptéra přeletěla přední okraj ledovce a pilot sklouzl do pomalého sklopeného obratu. Za okamžik se lyžiny stroje dotkly hnědého travnatého pásu, jen asi sedmdesát metrů od břehu jezera.

Thurston pomáhal pilotovi vyložit z vrtulníku několik krabic a navrhl Rawlinsovi, aby si zatím protáhl nohy. Reportér se vydal na břeh jezera. To bylo až nadpřirozeně klidné. Hladinu nečeřil sebemenší vánek, a ta vypadala, jako by se po ní snad dalo chodit. Hodil proto do vody kámen, aby se přesvědčil, že jezero není zamrzlé.

Rawlinsův pohled se pak od šířících se kol přesunul na loď zakotvenou necelého půl kilometru od břehu. Okamžitě rozpoznal tyrkysový modrozelený nátěr jejího trupu. Během svých novinářských výprav se s touto barvou již několikrát setkal. I bez nápisu NUMA, namalovaného výraznými černými písmeny na boku lodi, věděl, že plavidlo patří Národní podmořské a oceánografické agentuře. V duchu se podivil, co loď NUMA asi dělá v těchto odlehlých končinách, od oceánu tak vzdálených.

Určitě se tu jedná o nějaký neobvyklý důvod, to ale musí počkat. Thurston ho už totiž volal. K zaparkovanému vrtulníku, stojícímu v oblaku prachu, se blížil omlácený Citroën 2C. Miniaturní automobil smykem zastavil vedle helikoptéry a od volantu se vyloupl muž, připomínající horského skřítka, jako pohádkové stvoření, klubající se z poněkud deformovaného vejce. Měl malou postavu, tmavou pleť, černé vousy a dlouhé vlasy.

Nadšeně pumpoval Thurstonovou rukou. „To je skvělé, že jste zpátky, Monsieur le professeur. A vy musíte být ten novinář, monsieur Rawlins. Já jsem Bernard LeBlanc. Vítejte.“

„Díky, doktore LeBlancu,“ odpověděl Rawlins. „Na tuhle návštěvu jsem se moc těšil. Ani se nemůžu dočkat, až uvidím tu skvělou práci, kterou tady děláte.“

„Pojďte tedy se mnou,“ vyzval je LeBlanc a popadl Rawlinsův cestovní vak. „Fifi čeká.“

„Fifi?“ Rawlins se rozhlédl kolem sebe, jako by očekával, že uvidí tanečnici z Follies Bergere.

Thurston ale poněkud neuctivě trhl palcem směrem k citroenu. „Tak se jmenuje tohle Bernieho auto.“

„A proč bych neměl svému autu dát ženské jméno?“ pronesl LeBlanc s předstíraným dotčením. „Je věrná a hodně těžce pracuje. A je svým způsobem krásná.“

„To je pro mě dostatečný důvod,“ odpověděl Rawlins. Následoval LeBlanca k autu, kde se nasoukal na zadní sedadlo. Krabice zásob byly upevněny na střešní nosič. Thurston se posadil na sedadlo spolujezdce a LeBlanc s autem zamířil k úpatí hory, lemující pravý okraj ledovce. Když automobil začal stoupat po štěrkové cestě, vrtulník se zvedl ze země, nad jezerem nabral výšku a vzápětí zmizel za horským hřebenem.

„Jste obeznámen s výzkumem, který provádíme v naší laboratoři pod ledovcem, monsieur Rawlinsi?“

„Říkejte mi Deke. Četl jsem o tom nějaké materiály. Vím, že váš projekt je podobný výzkumu Svartisenova ledovce v Norsku.“

„Správně,“ vmísil se Thurston. „Svartisenova laboratoř je umístěna dvě stě třicet metrů pod ledem. My jsme skoro dvě stě sedmdesát metrů hluboko. V obou případech se odvádí tající voda tunelem k turbínám hydroelektrárny, která poskytuje elektřinu. Když technici vrtali to potrubí, vyhloubili pod ledovcem ještě jeden tunel, ve kterém jsme umístili naši laboratoř.“

Mezitím se automobil ocitl v lese zakrnělých borovic. LeBlanc řídil vůz po úzké cestě se zdánlivě bezstarostným elánem. Přitom se kola auta pohybovala jen pár centimetrů od okraje prudkého srázu. Jak začali stoupat ostřeji, poměrně slabý motor citroenu namáhavě sípal.

„Skoro to vypadá, jako by Fifi začínala přiznávat svůj věk,“ poznamenal Thurston.

„Důležité je, jaké má srdce,“ odpověděl LeBlanc. Přesto se dál plížili sotva želvím tempem, dokud cesta náhle neskončila. Vystoupili z vozu a LeBlanc podal všem ramenní popruhy, z nichž jedny si navlékl sám. Pak každému na záda naložil krabice se zásobami a upevnil je.

Thurston se omlouval. „Promiňte, že jsem vás naverboval jako šerpu. Navezli jsme sem sice zásoby na celé tři týdny, co tu budeme, ale fromage a vin jsme spotřebovali rychleji, než jsme počítali, takže jsme využili vašeho příjezdu k dozásobení.“

„Žádný problém,“ pravil Rawlins s dobromyslným úsměvem a zkušeně si upravil popruhy, aby se mu náklad nesl pohodlněji. „Než se ze mě stal literární nádeník, býval jsem nosičem nákladů pro chaty ve White Mountains v New Hampshire.“

LeBlanc vedl malou karavanu po pěšině, která se táhla asi čtyři sta metrů vzhůru mezi ubohými zakrslými borovicemi. Nad linií stromů přešla zem do tvrdých skalnatých ploten. Na kamenech se sem tam objevovaly žluté skvrny, jež vyznačovaly cestu. Po chvíli začala pěšina stoupat ještě příkřeji. Balvany zde byly hladké, vyleštěné tisícovkami let působení ledovců. Díky vodě vytékající z ledu byl tvrdý povrch navíc ještě uklouzaný, a postup byl tedy značně zrádný. Co chvíli přecházeli přes skalní trhliny vyplněné mokrým sněhem.

Novinář námahou i nadmořskou výškou funěl a prudce oddychoval. S úlevou si vydechl, když konečně stanuli na kamenné terase na úpatí černé skály, tyčící se téměř kolmo k obloze. Nacházeli se zhruba sedm set metrů nad úrovní jezera, které se pod nimi třpytilo v paprscích poledního slunce. Ledovec byl nyní mimo jejich dohled, skryt za svahem, avšak Rawlins přesto pociťoval jeho mrazivý dech, který vydával podobně jako nějaký obří chladicí box, jehož dvířka někdo zapomněl zavřít.

Thurston ukázal na okrouhlý otvor zející v betonu na patě strmého útesu. „Vítejte v Ledovém paláci.“

„Vypadá to spíš jako ústí kanálu,“ poznamenal Rawlins.

Thurston se zasmál, skrčil se a s hlavou předkloněnou se jako první vydal zrezivělou kovovou rourou o průměru asi jeden a půl metru. Ostatní ho následovali, kvůli nákladu na zádech pořádně shrbení. Chodba končila zhruba po třiceti metrech, kde vyústila do nejasně osvětleného tunelu. Lesklé vlhké oranžové stěny metamorfní skály protínaly černé pruhy tmavších hornin.

Rawlins se překvapeně rozhlédl. „Tady by projel i náklaďák,“ poznamenal.

„Bohatě. Je to tu deset metrů vysoké a deset široké,“ přitakal Thurston.

„Hrozná škoda, že se Fifi neprotáhne tou kanalizační propustí,“ zalitoval Rawlins.

„Přemýšleli jsme o tom. Nedaleko elektrárny vede dovnitř dost veliký otvor, aby jím projelo auto, ale Bernie se bojí, že by se ježděním po tunelech zbytečně otloukla.“

„Fifi má velice jemnou tělesnou konstituci,“ odfrkl si LeBlanc.

Francouz otevřel plastový kontejner stojící u zdi. Pak rozdal gumové holínky a ochranné přilby s hornickými svítilnami.

Po několika minutách vyrazili dál do tunelu. Zvuk šoupavých kroků v gumácích se odrážel od stěn. Jak se pachtili kupředu, Rawlins se snažil proniknout zrakem do tmy mimo dosah své svítilny. „Velký zářivý bulvár to zrovna není.“

„Osvětlení sem nainstaloval ještě elektrárenský podnik, když tu prováděli vrtací práce. Od té doby ale vypálené žárovky nikdo nevyměnil.“

„Tuhle otázku jste v minulosti už jistě dostal, ale povězte mi, co vás přivedlo ke glaciologii?“ vyzvídal Rawlins.

„Tenhle dotaz skutečně neslyším poprvé. Lidé si myslí, že my, glaciologové, jsme trochu zvláštní. Zkoumáme obrovské, staré, pomalu se pohybující masy ledu, které se přemisťují v časovém rozměru staletí. To je sotva zaměstnání pro dospělého chlapa, nemyslíš, Bernie?“

„Možná že ne, ale já jednou na Yukonu potkal krásnou eskymáckou dívku.“

„Teď jsi promluvil jako pravý glaciolog,“ poznamenal Thurston. „Všichni máme stejnou lásku ke krásným věcem a touhu dostat se ven. Mnohé z nás svedl k tomuto povolání první pohled na ledové pole, který opravdu bere dech.“ Ukázal gestem na stěny tunelu. „Takže je jenom ironií, že trávíme celé týdny pod ledovcem, daleko od slunečních paprsků, jako nějací krtci.“

„Jenom se podívejte, co to udělalo se mnou,“ poznamenal LeBlanc. „Trvale dva stupně nad nulou a stoprocentní vlhkost. Býval jsem vysoký a měl jsem blonďaté vlasy, ale teď je ze mě takový mrňavý chundelatý protiva.“

„Ty jsi zakrslý chundelatý protiva celou dobu, co tě znám,“ poznamenal Thurston. „Jsme tady v podzemí na třítýdenní šichty a přiznávám, že trochu připomínáme krtky. Ale i takový Bernie by souhlasil s tím, že máme štěstí. Většina glaciologů může pozorovat ledovce jenom svrchu. My se naopak můžeme ponořit přímo do něj a šimrat mu vnitřnosti.“

„Jaká je přesně povaha vašich experimentů?“ ptal se dál Rawlins.

„Provádíme tříletou studii zabývající se pohybem ledovců a působením na skalnaté podloží, po němž kloužou. Doufám, že až budete psát ten váš článek, dokážete tomu dodat trochu víc dramatického náboje.“

„To nebude nic těžkého. Se všemi těmi celosvětovými obavami z globálního oteplování se z glaciologie stalo pořádně žhavé téma.“

„Slyšel jsem. Podobné uznání mělo přijít už dávno. Ledovce jsou ovlivňovány klimatem, takže nám mohou s přesností několika stupňů prozradit, jaká byla na Zemi teplota před tisícovkami let. A navíc, ledovce samy podmiňují klimatické změny. Ach, už jsme tady. Klub Dormeur.“

Na konci výklenku vytesaného ve stěně stály čtyři nevelké konstrukce, připomínající obytné přívěsy.

Thurston otevřel dveře nejbližšího trajleru. „Veškeré pohodlí domova,“ oznámil. „Čtyři ložnice s místem pro osm výzkumníků, kuchyň, koupelna se sprchou. Normálně tu je geolog a další vědci, ale v poslední době zde máme jenom úplně základní posádku sestávající z Bernieho, jednoho mladého výzkumníka z uppsalské univerzity a mne. Ty zásoby můžete složit tady. Jsme jenom asi třicet minut chůze od naší laboratoře. Máme tu telefonní spojení mezi vchodem, výzkumným tunelem a laboratoří. Radši bych měl tedy lidem na pozorovatelně dát vědět, že jsme zpátky.“

Zvedl sluchátko telefonu visícího na stěně a řekl do něj pár slov. Úsměv na jeho tváři se změnil ve zmatek. Zamračil se.

„Zopakujte to.“ Naslouchal velice soustředěně. „Oukej. Hned tam jsme.“

„Něco v nepořádku, profesore?“ otázal se LeBlanc.

Thurston svraštil obočí. „Právě jsem hovořil se svým asistentem výzkumu. Neuvěřitelné!“

„Qu’est-ce que c’est?“ pronesl LeBlanc.

Thurston se stále ještě tvářil omráčeně. „Povídal, že našel nějakého muže zamrzlého v ledu.“

4

SEDMDESÁT METRŮ pod hladinou Lac du Dormeur, ve vodě dostatečně ledové, aby zahubila jakýkoliv nechráněný lidský organismus, vznášela se nad kamenitým dnem ledovcového jezera zářící koule jako nějaká bludička nad močálem kdesi v Georgii. Bez ohledu na okolní nepřátelské prostředí seděli uvnitř průhledné akrylátové kabiny bok po boku muž a žena stejně uvolněně jako dva milenci na pohovce.

Muž byl robustní, ramena jako dvě beranidla. Léta pobytu na moři a na slunci změnila barvu jeho rozryté tváře do bronzova. Tlumené oranžové světlo z ciferníků přístrojového panelu, které mu dopadalo na obličej, ozařovalo předčasně šedivé vlasy a měnilo jejich ocelovou barvu do odstínu platiny. S jakoby dlátem cizelovaným profilem a napjatým výrazem připomínal obličej Kurta Austina vytesanou hlavu bojovníka z římského vítězného oblouku. Avšak kamennou tvrdost, skrývající se pod povrchem, změkčoval nenucený úsměv a pronikavé pomněnkově modré oči, jež jiskřily skrytým humorem.

Austin byl vedoucím týmu speciálních operací agentury NUMA, který byl vytvořen bývalým ředitelem NUMA, admirálem Jamesem Sandeckerem, nyní viceprezidentem Spojených států, pro různé podmořské mise, jež často probíhaly mimo oficiální pozornost vládních orgánů. Austin byl vzděláním i zkušenostmi námořní inženýr a do NUMA přišel ze CIA, kde se věnoval aktivitám v poměrně málo známém odvětví – podhladinovému zpravodajství.

Když přišel do agentury NUMA, shromáždil kolem sebe tým expertů, v němž se objevil Joe Zavala, brilantní inženýr, specializující se na podmořská vozidla, dále Paul Trout, hlubokomořský oceánolog, a Troutova manželka Gamay Morgan-Troutová. Byla to velice zkušená potápěčka se specializací v námořní archeologii, ve které dosáhla doktorátu, stejně jako poté v mořské biologii. Tato skupina odborníků společně provedla spoustu užitečných sond do záhadného mořského i podmořského světa, plného zlověstných tajemství.

Zdaleka ne všechny Austinovy úkoly byly ověnčeny nebezpečím. Některé z nich, jako například právě jeho poslední mise, byly docela příjemné, a tedy prosté boulí, odřenin a jizev, tak častých při plnění jiných zadání agentury NUMA. I když svou nynější společnici znal teprve několik dní, už ho stačila dokonale okouzlit. Skye Labelleová se blížila ke čtyřicítce. Měla olivovou pleť a rozpustilé fialkové oči, živě se pohybující pod okrajem vlněné čepice. Její vlasy byly tmavohnědé, téměř černé, ústa sice poněkud široká, než aby byla klasicky krásná, ale rty plné a smyslné. Měla pěkné tělo, i když na úvodní stránku Sports Illustrated se asi nikdy nedostane. Hlas měla hluboký a chladný, a jakmile promluvila, byla v něm okamžitě patrná bystrá inteligence.

I když byla tedy vlastně spíš nápadná než krásná, Austin ji považoval za jednu z nejatraktivnějších žen, jaké kdy potkal. Připomínala mu portrét neznámé mladé hraběnky s havraními vlasy, který visel v jednom sále v Louvru. Austin tehdy obdivoval, jak geniálně se umělci podařilo v dívčině pohledu zachytit vášeň a až nestoudnou upřímnost. Žena na obraze měla v očích rozpustilost, jako by každou chvíli chtěla odhodit veškerou šlechtickou nádheru a rozběhnout se bosa po louce. Ve vzpomínkách mu utkvělo, jak rád by se byl s ní setkal osobně. A nyní, jak se zdálo, se mu toto přání splnilo.

„Věříte v reinkarnaci?“ zeptal se Austin s myšlenkou na onen portrét. Překvapeně zamrkala. Doposud hovořili jen o odborných otázkách ledovcové geologie.

„Já nevím. Proč se ptáte?“ Mluvila americkou angličtinou s nepatrným francouzským přízvukem.

„Jen tak,“ nepřiznal Austin. „Mám ale i jiný, daleko osobnější dotaz.“

Ostražitě na něj pohlédla. „Myslím, že vím jaký. Chcete se mě zeptat na moje jméno.“

„Dosud jsem doopravdy nikdy nepotkal nikoho, kdo by se jmenoval Skye Labelleová.“

„Někteří lidé si myslí, že se jmenuju po jedné striptérce z Las Vegas.“

Austin se uchechtl. „To spíš někdo z vaší rodiny měl poetickou duši.“

„Mí blázniví rodiče,“ pravila s očima obrácenýma v sloup. „Otec pracoval ve Spojených státech jako diplomat. Jednoho dne se vypravil na festival horkovzdušných balonů do Albuquerque a od té doby se z něho stal fanatický aeronaut. Můj starší bratr dostal jméno Thaddeus, po tom slavném vzduchoplavci Thaddeusi Lowovi. Má americká matka je umělkyně, má tedy takového svobodnějšího ducha, takže se jí moje jméno strašně líbilo. Otec totiž trval na tom, že mě pokřtí podle barvy mých očí. Všichni ale vědí, že barva očí novorozenců je neutrální. Ale mně to nevadí. Myslím, že je to pěkné jméno.“

„Neexistuje žádné hezčí nežli Půvabná obloha.“

„Merci. A díky za tohle všechno.“ Pohlédla stěnou bubliny ven a jako děcko radostně tleskla do dlaní. „Tohle je absolutně nádherné. Nikdy se mi ani ve snu nezdálo, že studium archeologie mě zavede ve velké bublině pod hladinu moře.“

„Musí to být o trochu lepší než v nějakém zatuchlém muzeu leštit středověké brnění,“ poznamenal Austin.

V odpověď se ozval vřelý, upřímný smích. „V muzeích jsem strávila hodně málo času, kromě chvil, kdy jsem připravovala výstavy. V poslední době totiž dělám spoustu práce pro různé společnosti, aby financovaly mé výzkumné aktivity.“

Austin tázavě pozvedl obočí. „Myšlenka, že by si Microsoft nebo General Motors najímaly experta na zbraně a brnění, mě přivádí ke spekulacím o jejich možných motivech.“

„Jen se nad tím zamyslete. Aby nějaká společnost přežila, musí se v rámci sebeobrany snažit zabít nebo alespoň těžce zranit a zmrzačit každou konkurenci. Samozřejmě obrazně řečeno.“

„Jde tedy původně o ‚soupeření hrdlořezů‘,“ poznamenal Austin.

„To nezní špatně. Použiju tu frázi ve své příští přednášce.“

„Jak ale můžete naučit takovou partu ředitelů doopravdy do krve se bít? Obrazně řečeno, samozřejmě.“

„Oni jsou dost krvežízniví. Přiměju je myslet nekonvenčně. Požádám je, aby si představili, že zásobují zbraněmi dvě soupeřící strany. Starodávní výrobci zbraní museli být dobří metalurgové a mechanici. Mnozí z nich byli navíc i umělci, jako například Leonardo, který navrhoval válečné stroje. Jak prostředky, tak i strategie se neustále mění a lidé dodávající zbraně se musí rychle přizpůsobovat novým podmínkám.“

„Závisejí na tom životy jejich zákazníků.“

„Správně. Můžu třeba jednu skupinu nechat vynalézat obléhací stroj a druhou partu lidí hledat proti němu obranu. Nebo můžu dát jedné straně k dispozici šípy schopné proniknout kovovým plátem a druhá strana musí přijít s brněním, které funguje, aniž by bylo příliš nemotorné. Pak si obě skupiny vymění strany a zkusí to znovu. Tím se naučí používat svou přirozenou inteligenci, spíš než aby se spoléhali stále jen na počítače a počítačové programy.“

„Možná byste mohla nabídnout své služby také naší agentuře NUMA. Učit se prorazit díru ve tři metry tlusté zdi pomocí obléhacího vrhače kamenů je určitě mnohem zábavnější než zírat do papírů s rozpočtem.“

Skye se na tváři objevil prchavý lstivý úsměv. „No, víte, většina ředitelů jsou navíc muži.“

„A dejte klukům hračku. To je zaručený úspěch.“

„Přiznávám, že apeluji na dětinskou část povahy svých klientů, ale musím konstatovat, že mé lekce jsou nesmírně oblíbené a velmi lukrativní. Navíc mi poskytují dostatek času pro práci na projektech, které by z mého platu na Sorbonně nebylo možné realizovat.“

„Jako kupříkladu projekt starých obchodních cest?“

Přikývla. „To by byl obrovský úspěch, kdyby se mi podařilo prokázat, že cín a další komodity putovaly přes souš po staré Jantarové stezce, přes alpské průsmyky k Jaderskému moři, odkud je fénické a minojské koráby převážely až do východních koutů Středozemního moře. A že tento obchodní ruch fungoval oběma směry.“

„Logistické zabezpečení vaší teoretické obchodní cesty by ale muselo být komplexní.“

„Vy jste génius! Přesně tohle si myslím také.“

„Díky za kompliment, já ale pouze vycházím ze svých zkušeností s přemisťováním materiálu a lidí.“

„Pak víte, jak by to bylo zaručeně komplikované. Lidé žijící kolem obchodní stezky, jako třeba Keltové či Etruskové, by museli nejspíš spolupracovat na nějaké obchodní bázi, aby se materiál vůbec mohl dopravovat. Myslím, že obchod byl daleko živější, než připouštějí mí kolegové. To všechno má ale fascinující důsledek v tom, jak budeme nahlížet na starodávné civilizace. Tehdy zdaleka nešlo pouze o války, znali dokonale i cenu mírových aliancí, a to už dávno před takovými organizacemi, jako jsou dnes EU či NAFTA. A to také hodlám prokázat.“

„Starověká globalizace? To je ambiciózní cíl. Přeju vám hodně štěstí.“

„Budu ho potřebovat. Jestli ale uspěju, pak budu dlužit svůj dík vám a agentuře NUMA. Vaše organizace je neuvěřitelně benevolentní, pokud jde o využití jejích výzkumných plavidel a vybavení.“

„Ono je to oboustranné. Váš projekt totiž poskytuje NUMA na oplátku šanci otestovat naše nové plavidlo ve sladkých vodách a ověřit, jak bude tato ponorka fungovat v polních podmínkách.“

Rozmáchla se rukou v širokém gestu. „Tohle je dokonale rozkošná scenérie. Jediné, co nám teď ještě chybí, je láhev šampaňského a paštika z husích jater.“

Austin se předklonil a podal jí nevelký plastový chladicí box. „V tom vám nepomůžu, ale snad bych vám mohl nabídnout sendvič jambon et fromage?“

„Šunka a sýr je hned moje druhé největší přání.“ Otevřela krabici, vytáhla sendvič, podala ho Austinovi a pak si vzala také jeden.

Austin ustavil ponorku do rovnovážné polohy. Jak ukusoval obložený chléb, vychutnávaje křupavou bagetu a plátek smetanově vláčného camembertu, prohlížel si pozorně mapu jezera.

„Jsme tady, vedle přírodní mělčiny, lemující zhruba břeh jezera,“ pronesl nahlas a prstem přejel po vlnité čáře na mapě. „Před pár stoletími to mohla být souš.“

„To souhlasí s mými nálezy. Určitá část Jantarové stezky běžela po břehu Lac du Dormeur. Když pak voda stoupla, obchodníci si našli jinou trasu. Cokoliv zde tedy nalezneme, mělo by být pořádně staré.“

„Co přesně hledáme?“

„To budu vědět, až to uvidím.“

„To mi stačí.“

„Jste až moc důvěřivý. Radši to upřesním. Karavany, které pravidelně putovaly po stezce, potřebovaly místa, kde by mohly přenocovat. My proto hledáme zbytky nějakých hospiců nebo usedlostí, jež mohly vyrůst v okolí takových zastávek. Tam potom doufám nalézt zbraně, jež by mohly doplnit moji teorii obchodování.“

Oba spláchli oběd minerální vodou Evian a Austinovy ruce se pak znovu rozběhly po klávesnici. Baterií napájené elektromotory zahučely, aktivovala se dvojice bočních trysek, na nichž celý stroj spočíval, a ponorka vyrazila k dalšímu průzkumu.

Podmořské pohyblivé zařízení SEAmobil bylo pět metrů dlouhé, tedy zhruba stejně velké jako průměrně vzrostlá bostonská velryba, a pouze dva metry široké. Přesto bylo schopné zajistit celkem pohodlný čtyřhodinový pobyt dvěma lidem v prostředí o tlaku jedné atmosféry až do hloubky pěti set metrů. Podmořské vozítko mělo dosah dvanácti námořních mil a maximální rychlost 2,5 uzle. Na rozdíl od většiny ponorek, jež po vynoření poskakovaly po vlnách jako korková zátka, SEAmobil bylo možné ovládat také jako hladinový člun. Když nebyl pod vodou, seděl vysoko nad úrovní vln, takže kormidelník měl nerušený rozhled a mohl tak bezpečně zamířit k místu ponoru nebo k okraji potápěčské platformy.

SEAmobil vypadal, jako by ho sestrojili z náhradních dílů, jež zbyly po stavbě podmořské laboratoře. Průhledná bublina kokpitu měřila v průměru sto pětatřicet centimetrů a byla usazená na dvou plovacích válcích o průměru vodovodního potrubí. Průhlednou kouli chránily dva kovové rámy, zahnuté do tvaru písmene D.

Podmořské vozidlo bylo postavené tak, aby mělo stále pozitivní vztlak. Tendenci neustále stoupat k hladině neutralizovala vertikální tryska, umístěná ve středu plavidla. Jelikož byl SEAmobil vyvážen, aby udržoval vodorovnou polohu, ať už na hladině nebo pod vodou, pilot nemusel nepřetržitě manipulovat s kontrolními pákami náklonu a udržovat aktivně plavidlo v horizontální rovině.

Za použití akustického Dopplerova navigačního přístroje, jenž soustavně sledoval momentální pozici, vedl Austin ponorku podle podvodního svahu, široké mělčiny, jež pomalu klesala do větších hlubin. Dodržoval základní pátrací vzor, takže plul v sérii paralelních linií, jako by přejížděl sekačkou po louce. Čtyři halogenové reflektory ponorky osvětlovaly dno, jehož povrch byl obroušen pohybem ledovců v průběhu staletí.

Ponorka se pohybovala sem a tam ještě další dvě hodiny, až Austina začaly pálit oči, jak pořád zíral do monotónně šedé vodní krajiny. Skye byla naproti tomu unikátností prostředí stále nadšená. Nakláněla se kupředu, bradu v dlaních, a pečlivě prohlížela každý čtvereční metr dna. Nakonec se jí za vytrvalost dostalo odměny.

„Tamhle!“ Ukazovákem bodla do vzduchu.

Austin zpomalil pohyb na minimum, zašilhal po neurčitých tvarech těsně za hranicí dosahu reflektorů a pak se k nim opatrně s ponorkou přiblížil. Předmět ležící na levém boku byl masivní kamenný plát, asi čtyři metry dlouhý a dva široký. Na jeho hranách byly patrné stopy po dlátu, což prokazovalo, že nejde o žádnou přírodní kamennou formaci. Nedaleko se nacházely další monolity, některé ještě stály, jiné korunovaly podobné kamenné bloky ve tvaru řeckého písmena π.

„Zdá se, že jsme trochu zabloudili a dostali se do Stonehenge,“ poznamenal Austin.

„To jsou náhrobní monumenty,“ vysvětlovala Skye. „Ty oblouky vyznačují pohřebnímu průvodu cestu k hrobce.“

Austin zvýšil záběr trysek a plavidlo proklouzlo nad šesti totožnými průchody, stojícími asi deset metrů od sebe. Pak se dno po obou stranách monumentů začalo zvedat, čímž uprostřed vytvořilo mělké údolí. Přírodní svah dna pak přešel do vysokých kyklopských zdí, vybudovaných z masivních, ručně opracovaných kamenných kvádrů.

Úzký kaňon pak náhle končil kolmou stěnou. V této zdi byl vytesaný nevelký hranatý otvor, který nejspíš připomínal vchod pro slony. Nad dveřním otvorem byl asi deset metrů dlouhý překlad a ještě nad touto masivní kamennou deskou se nacházelo menší trojúhelníkové okno.

„Neuvěřitelné,“ vydechla Skye dumeným hlasem. „To je přece tholos?“

„Už jste někdy viděla něco podobného?“

„Tohle je hrobka podobná včelímu úlu. Jedna taková je v Mykénách a jmenuje se ‚Atreův poklad‘.“

„Mykény – to je Řecko.“

„Ano, ale ten tvar je ještě starší. Takový typ hrobek se objevuje už kolem roku 2200 před Kristem. Používaly se pro společné pohřbívání na Krétě a dalších místech v egejské oblasti. Chápete, co to znamená, Kurte?“ Její hlas se chvěl vzrušením. „Můžeme tím prokázat daleko časnější obchodní vazby mezi egejskou oblastí a Evropou, než si zatím kdo troufal připustit. Dala bych cokoliv za to, kdybych si mohla prohlédnout tu hrobku zblízka.“

„Moje běžná cena za prohlídku podvodní hrobky je pozvání na večeři.“

„Můžete nás dostat dovnitř?“

„Proč ne? Máme tu spoustu místa jak po stranách, tak i nad sebou. Když pojedeme pomalu…“

„Čerta pomalu! Dépêche-toi. Vite, vite!“

Austin se zasmál a vyrazil s ponorkou k temnému otvoru. Byl vlastně stejně nedočkavý jako Skye, ale přesto se pohyboval obezřetně. Světla právě začala ozařovat interiér, když se ve sluchátkách ozval hlas:

„Kurte, tady je základna. Ozvi se, prosím.“

Slova vysílaná skrz vodu měla sice kovový nádech, avšak Austin přesto rozeznal hlas kapitána lodi NUMA.

Zastavil ponorku, nechal ji vznášet na místě a vzal do ruky mikrofon. „Tady je SEAmobil. Slyšíte mě?“

„Hlas máš trochu slabý a nejasný, ale slyším tě. Řekni, prosím, slečně Labelleové, že s ní chce mluvit Francois.“

Francois Balduc byl francouzský pozorovatel, jehož NUMA pozvala na palubu lodi jako projev laskavosti vůči francouzské vládě. Byl to příjemný úředník středního věku, držící se prakticky neustále stranou, s výjimkou večeří, kdy asistoval kuchaři při přípravě nezapomenutelných hodů. Austin podal mikrofon Skye.

Následovala vzrušená debata ve francouzštině, která skončila až ve chvíli, kdy Skye vrátila mikrofon Austinovi.

„Merde!“ pronesla zamračeně. „Musíme se vrátit nahoru.“

„Proč? Stále máme ještě spoustu vzduchu i energie v bateriích.“

„Francoisovi volal nějaký hlavoun z francouzské vlády. Potřebují, abych okamžitě identifikovala nějaký artefakt.“

„To ale nevypadá zase až tak naléhavě. Copak to nemůže počkat?“

„Pokud jde o mě, mohlo by to počkat třeba tak dlouho, dokud se Napoleon nevrátí z exilu,“ odpověděla s povzdechem, „ale vláda financuje část mého zdejšího výzkumu, takže jsem pro ně na požádání k dispozici. Je mi to líto.“

Austin chvíli zíral přimhouřenýma očima na otvor před sebou. „Tahle hrobka byla skrytá před lidským zrakem možná celé tisícovky let. Takže teď určitě nikam neuteče.“

Skye souhlasně přikývla, ačkoliv o tom zjevně nebyla zdaleka přesvědčená.

Oba se toužebně ještě jednou zadívali na záhadný vchod a pak Austin obrátil ponorku opačným směrem. Jakmile vypluli z kaňonu, zapnul vertikální trysku a plavidlo začalo stoupat.

Za okamžik bublina kokpitu prorazila hladinu jezera nedaleko katamaranu NUMA. Austin vmanévroval ponorku za záď lodě a pak najel na ponořenou platformu mezí oběma trupy. Následně se zvedly zábrany na obou koncích plošiny, zapnuly navijáky a ponorka vystoupala na úroveň paluby.

Francois již jejich příjezd očekával. Na obvykle nevýrazném obličeji se mu usadil úzkostný výraz. „Strašně mě mrzí, že přerušuji vaši práci, slečno Skye. Ale cochon, který mi volal, byl nesmírně neústupný.“

Lehce ho líbla na tvář. „Nedělejte si starosti, Francoisi, není to vaše vina. Povězte mi, co chtějí.“

Udělal gesto směrem k horám. „Chtějí vás tamhle.“

„Na ledovci? Jste si jistý?“

Živě přikývl. „Ano, ano, já se ptal stejně. Tvrdili ale naprosto jasně, že potřebují vaši expertizu. Našli něco v ledu. To je všechno, co vím. Člun už na vás čeká.“

Skye se obrátila na Austina, v obličeji dychtivý výraz. On už ale její slova předvídal. „Nemějte obavy. Počkám na vás, až se vrátíte, a teprve pak se tam potopíme spolu.“

Vřele Austina objala a políbila ho na obě tváře.

„Merci, Kurte. To skutečně oceňuju.“ Pak k němu vyslala úsměv, jenž byl téměř svádivý. „Na Levém břehu je jedno pěkné malé bistro. Není drahé.“ Zasmála se, jak se zatvářil nechápavě. „Neříkejte, že jste už zapomněl na to pozvání na věčeři. Já ho přijímám.“

Než se Austin zmohl na odpověď, Skye už slezla po žebříku do čekajícího člunu. Přívěsný motor zabručel a loďka vyrazila směrem ke břehu. Austin byl pohledný a okouzlující muž, který za svůj život potkal řadu obdivuhodných a půvabných žen. Avšak jako vedoucí týmu speciálních operací agentury NUMA musel být dnem i nocí dosažitelný. Doma byl tedy jen málokdy a jeho životní styl světoběžníka žádnému trvalejšímu vztahu nepřál. Většina jeho známostí byla příliš krátká.

Skye přitahovala Austina od samého začátku, a jestli si signály v jejích pohledech i hlase vykládal správně, pocity byly vzájemné. Smutně se zasmál tomu překvapivému obratu v situaci. Obvykle to býval on, kdo následoval volání služebních povinností, zatímco jeho aktuální romantická známost na něj musela v klidu čekat. Teď se zadíval na vzdalující se člun, který se již blížil ke břehu, a v duchu se podivil, jaký že artefakt způsobil všechno to pozdvižení. Skoro si přál, aby byl Skye sám doprovodil.

Za několik hodin však bude děkovat bohu, že se k ní nepřipojil.

5

LEBLANC SE SETKAL se Skye hned na břehu a okamžitě a celkem správně odhadl její mrzutou náladu. Avšak Francouzův neupravený vzhled jenom zastíral značný galský šarm a důvtip. Už pár minut poté, co Skye nasedla do auta, ji tento skřítek dokázal rozesmát svými historkami o temperamentní Fifi.

Skye si uvědomila, že citroen směřuje k jednomu okraji ledového pole, a proto poznamenala: „Já myslela, že pojedeme k ledovci.“

„Nikoliv k ledovci, mademoiselle. My pojedeme pod něj. Mí kolegové a já studujeme pohyby ledu v laboratoři, umístěné dvě stě sedmdesát metrů pod ledovcem Le Dormeur“

„To jsem vůbec netušila,“ přiznala Skye. „Povězte mi o tom něco víc.“

LeBlanc přikývl a pustil se od objasňování své práce v observatoři. Skye pozorně naslouchala a její profesionální zvědavost postupně obrušovala hrany podráždění ze skutečnosti, že byla odvolaná z lodi.

„A jaká je povaha vaší práce na jezeře?“ otázal se jí LeBlanc, když skončil své vysvědování. „Jednoho dne jsme se vynořili z naší jeskyně a voilá! Jako zázrakem se tu objevila ponorka.“

„Já jsem archeoložka ze Sorbonny. Národní podmořská a oceánografická agentura NUMA byla natolik laskavá, že nám pro výzkum poskytla svou loď. Přijeli jsme po řece, odvádějící vodu z Lac du Dormeur. Hodlám pod hladinou jezera objevit nějaké důkazy o obchodních stanicích staré Jantarové stezky.“

„To je fantastické! Už jste na něco zajímavého narazila?“

„Ano. Proto jsem tak nedočkavá, abych se co nejdřív vrátila ke svému projektu. Můžete mi povědět, proč jsou moje služby požadovány tak naléhavě?“

„Našli jsme nějaké tělo zamrzlé v ledu.“

„Tělo?“

„Myslíme, že se jedná o mrtvolu muže.“

„Něco jako Ledový muž?“ zeptala se ve vzpomínce na mumifikované tělo neolitického lovce, nalezené před několika lety v Alpách.

LeBlanc zavrtěl hlavou. „Myslíme, že tenhle ubožák je z podstatně mladší doby. Nejdřív jsme se domnívali, že jde o horolezce, který spadl do rozsedliny.“

„Proč jste změnili názor?“

„To musíte sama vidět.“

„Prosím, nehrajte si se mnou, pane LeBlancu,“ odsekla Skye. „Mou specialitou jsou staré zbraně a brnění, ne staré mrtvoly. Proč mě tedy k tomu taháte?“

„Omlouvám se, mademoiselle. Pan Renaud nás požádal, abychom o tom nemluvili.“

Skye překvapením otevřela pusu. „Renaud? Ze Státní archeologické rady?“

„Právě ten, slečno. Přijel jen pár hodin poté, co jsme uvědomili úřady o našem objevu, a ujal se vedení celého výzkumu. Vy ho znáte?“

„Och, jistě, znám ho.“ Omluvila se LeBlancovi, že na něj tak vyjela, a opřela se v sedadle, s rukama založenýma na prsou. Znám ho velice dobře, pomyslela si.

Auguste Renaud byl na Sorbonně profesorem antropologie. Učením trávil jen malou část svého času, což bylo požehnáním pro studenty, kteří jím spíše opovrhovali. Namísto toho nasměroval svou energii do politiky. Vytvořil kádr dobrých kamarádů a díky vlastním konexím se dostal do vysoké pozice ve Státní archeologické radě, kde využíval svého vlivu jak k vyzdvihování oblíbenců, tak ponižování oponentů. Zhatil několik Skyeiných projektů, přičemž jí dal najevo, že kdyby se s ním vyspala, všechny její plány by byly promptně schváleny. Skye mu odpověděla, že by radši spala se švábem.

LeBlanc zaparkoval citroen a vedl Skye ke vchodu do tunelu. Vsoukal se do vchodové propusti a ona ho po chvilce váhání následovala do hlavního tunelu. LeBlanc jí podal ochrannou přilbu se svítilnou a oba vyrazili. Za pět minut se ocitli u obytné části podzemí. LeBlanc použil telefon, aby ohlásil v laboratoři, že už nejsou daleko. Pak se znovu vydali na poslední, půlhodinový úsek cesty.

Jak kráčeli tunelem, zvuky jejich kroků se rozléhaly a odrážely od stěn, z nichž odkapávala voda. Skye se po vlhkém okolí rozhlédla a pravila: „Tady to vypadá jako uvnitř mokré holínky.“

„Champs-Elysées to zrovna není, to máte pravdu. Zato tady není tak hustý provoz jako v Paříži.“

Na Skye udělala silný dojem inženýrská dovednost, s jakou byl tunel vybudován, a jak se vlekli stále hlouběji, zahrnovala svého průvodce palbou dalších a dalších otázek. V jednom místě narazili na obdélníkový prostor obehnaný betonovými stěnami, v nichž byly zabudovány ocelové dveře.

„Kam vedou tyhle dveře?“ zeptala se.

„Do dalšího tunelu, kterým se dostanete k hydroelektrárně. Když je na začátku roku proud vody v tunelech mírnější, můžeme dveře otevřít, přebrodit proud a proniknout hlouběji do systému chodeb. V tuto roční dobu však voda už stoupá, takže necháváme dveře zavřené.“

„To znamená, že se tudy můžete dostat až k elektrárně?“

„Chodby vedou skrz celou tuto horu a pod ledovcovou čepičkou, ale přístupné jsou jenom ty suché. Ostatní tunely přivádějí vodu k elektrárně. Pod ledovcem teče normální řeka, jejíž proud dokáže být pěkně prudký. Obvykle ale takhle pozdě v sezoně nepracujeme. Tající voda však proudí do přirozených dutin mezi ledem a skálou a vytváří kapsy, které náš výzkum samozřejmě zpomalují. Tohle jaro se tedy práce protáhly déle, než jsme počítali.“

„Jak sem dolů přivádíte vzduch?“ zeptala se Skye a vdechla okolní vlhkost.

„Kdybychom prošli kolem laboratoře a pokračovali pod ledovcem další zhruba kilometr, dostali bychom se k velkému otvoru na vzdáleném svahu ledovce. Ten jsme využívali při stěhování buněk pro laboratoř a ubytovací jednotky. Potom jsme ho nechali otevřený jako vchod do dolu. Tamtudy dovnitř proudí vzduch.“

Skye se ve vlhkém chladnu zachvěla. „Obdivuju vaše odhodlání. Tohle není nejpříjemnější místo k práci.“

LeBlancův smích se odrážel od vlhkých stěn. „Je to tu strašně nepříjemné, nudné, a navíc jsme neustále celí promáčení až na kost. V průběhu našeho třítýdenního turnusu se sice několikrát vylezeme ohřát na slunce, ale návrat zpátky pod zem bývá natolik depresivní, že raději zůstáváme v laboratoři, kde je sucho a světlo. Tyto prostory jsou navíc vybavené počítači, podtlakovými čerpadly na filtrování sedimentů a dokonce i obřím mrazákem, kde můžeme pracovat na vzorcích ledu, aniž bychom je museli rozmrazovat. Po takové osmnáctihodinové směně se pak člověk stačí jenom osprchovat a vlézt do postele, takže čas utíká docela rychle. Ach, vidím, že jsme skoro na místě.“

Podobně jako obytné přívěsy, i laboratorní jednotky byly rozestavěny ve vyhloubené části jedné stěny. Když se LeBlanc zastavil u nejbližší z nich, otevřely se dveře a z nich vyšla vysoká hubená postava. Pohled na Renauda znovu rozdmychal ve Skye doutnající hněv. Ten člověk vlastně připomínal spíš kudlanku nábožnou než švába. Měl obličej ve tvaru trojúhelníku, široký nahoře, se špičatou bradou, dlouhý nos a malé oči posazené blízko u sebe. Řídnoucí vlasy měly bledě nevýraznou rusou barvu.

Renaud pozdravil Skye chabým vlhkým podáním ruky, které v ní okamžitě probudilo odpor, jaký pocítila již při jejich prvním setkání.

„Dobré jitro, má drahá mademoiselle Labelleová. Díky, že jste přišla do této vlhké temné jeskyně.“

„Není zač, profesore Renaude.“ Pak se rozhlédla po nehostinném okolí. „Myslím, že vám toto prostředí musí vyhovovat.“

Renaud ignoroval skrytou narážku, že se vyškrábal zpod kamene, a očima přejel po dobře stavěné postavě Skye od hlavy až k patě, jako by chtěl zrakem proniknout jejím tlustým oblečením. „Vyhovuje mi to kdekoliv, kde se ocitnu spolu s vámi.“

Skye musela silou přemoct nevolnost. „Možná byste mi mohl prozradit, co to bylo tak důležitého, že jste mě museli vyrušit v práci.“

„S radostí.“ Natáhl ruku, aby ji uchopil za paži. Skye však uhnula, takže se ocitla mimo jeho dosah, a pak chytila pod paží LeBlanca.

„Veďte nás,“ pronesla nahlas.

Glaciolog sledoval slovní souboj s potěšením v očích. Ústa měl blahem roztažená, takže ukazoval dvě řady bílých zubů. Teď ruku v ruce zavedl Skye k příkrým, hrubě opracovaným dřevěným schodům. Ty vedly vzhůru k tunelu asi čtyři metry vysokému a tři metry širokému.

Zhruba po dvaceti krocích se tunel větvil ve tvaru písmene Y. LeBlartc zamířil se Skye do chodby napravo. Mělkým kanálkem vytesaným ve dně tu proudila voda z tajícího ledovce. Podél jedné stěny ležela asi deset centimetrů tlustá černá gumová hadice.

„Vodní tryska,“ vysvětloval LeBlanc. „Sbíráme odvedenou vodu, zahříváme ji a pak ji stříkáme na led, abychom ho rozpustili. Na dně ledovce je led jako tmel. Musíme ho ale trvale rozpouštět, jinak by totiž znovu zamrzal, a to rychlostí půl metru až metr za den.“

„To je tedy pěkně rychle,“ poznamenala Skye.

„Velmi. Někdy pronikáme až padesát metrů dovnitř ledovce a pak musíme dávat pozor, aby se led za námi neuzavřel.“

Tunel končil asi tři metry vysokým ledovým svahem. Vyšplhali se po žebříku, položeném na kluzkém kamenném povrchu, a vstoupili do ledové jeskyně.

Prostor byl tak velký, že se v něm mohl pohybovat přinejmenším tucet lidí. Stěny i strop byly modrobílé, s výjimkou míst, které pokrývalo bláto, vzniklé odíráním ledovce o podkladní terén.

„Teď jsme na dně ledovce,“ prohlásil LeBlanc. „Nad hlavami máme pouze dvě stě sedmdesát metrů ledu. Tohle je nejšpinavější část celé ledové plotny. Čím hlouběji se do ní zavrtáváme, tím je led čistší. Teď vás tu ale musím opustit a vrátit se pro pana Renauda.“

Skye mu poděkovala a pak její pozornost přilákala aktivita u vzdálené ledové stěny. Muž v plášti do deště tam stříkal na led horkou vodu. Tající led vytvářel mraky mlhy, které ještě zhoršovaly kvalitu již tak vlhkého a obtížně dýchatelného ovzduší v jeskyni. Když onen muž zaregistroval příchozí, zavřel vodu a přišel si s nimi potřást rukou.

„Vítejte na naší malé pozorovatelně, mademoiselle Labelleová. Doufám, že cesta sem pro vás nebyla moc drsná. Jmenuju se Hank Thurston a jsem Bernieho kolega. Tohle je Craig Rossi, náš asistent z uppsalské univerzity,“ pokynul k mladíkovi asi dvacetiletému. „A tady je Derek Rawlins, který píše pro časopis Outside.“

Skye si ještě se všemi potřásala rukama, když se kolem ní protlačil Renaud cestou ke vzdálené stěně, v níž bylo v ledu zamrzlé cosi, co poněkud připomínalo člověka.

„Jak můžete vidět, tento muž je zmrzlý už nějakou dobu,“ poznamenal Renaud. S pohledem upřeným na Skye dodal: „Na rozdíl od řady žen, které jsem poznal.“

Nikdo se tomu vtipu nezasmál. Skye se protáhla kolem Renauda a prsty objela obrys tmavého předmětu. Postava měla končetiny zkroucené do groteskní polohy.

„Našli jsme ho, když jsme rozšiřovali tuhle jeskyni,“ vysvětloval Thurston.

„Vypadá daleko spíš jako nějaká moucha za sklem než jako člověk,“ poznamenala Skye.

„Máme štěstí, že z něj nezůstala jenom velká mastná skvrna,“ poznamenal Thurston. „Když uvážíme všechny okolnosti, tak je v docela dobrém stavu. Led při dnu ledovce, a všechno v něm, je stlačováno silou několika tun.“

Skye pohlédla na neurčitý tvar. „Vy myslíte, že byl někdy na povrchu ledovce?“

„Určitě,“ pravil Thurston. „V případě údolních ledovců, jakým je třeba tady Le Dormeur, ale i řada jiných po celých Alpách, podstatná část čerstvě napadlého sněhu procestuje relativně velice rychle celou tloušťkou ledovce.“

„Jak dlouho to tedy asi tak trvá?“

„Pode mého odhadu by to mohlo být tak sto let, plus minus, než se nějaký předmět z povrchu dostane až na samé dno ledovce Le Dormeur. Nicméně to platí pouze pro tělesa v hlavě ledovce vysoko v horách, kde se led pohybuje jak vertikálně, tak horizontálně.“

„Takže je možné, že to byl nějaký horolezec, který spadl do pukliny?“

„To jsme si nejdřív také mysleli. Pak jsme se ale na něj podívali zblízka.“

Skye přiblížila obličej k ledové stěně. Tělo bylo oblečené téměř výhradně do tmavé kůže, vysokými botami počínaje a přiléhavou koženou helmou konče. Sem tam se draly z oblečení chlupy kožešinové podšívky. Na opasku viselo pouzdro, stále ještě s pistolí.

Pak její pohled sklouzl k obličeji mrtvoly. Rysy nebyly skrz ledovou vrstvu příliš ostré, ale bylo vidět, že kůže je vyleštěná do barvy tmavé mědi, jako kdyby ten člověk ležel příliš dlouho na slunci. Na očích měl neznámý stále ještě velké brýle.

„To je neuvěřitelné,“ zašeptala, pak ustoupila a obrátila se na Renauda. „Co to má ale co společného se mnou?“

Renaud se usmál, přistoupil ke kontejneru z umělé hmoty a sáhl do něj. Zavrčel a vytáhl ocelovou přilbu. „Tohle našli kousek od jeho hlavy.“

Skye vzala helmu do ruky a zahleděla se na složitý vzor, vyrytý do kovu. V zamyšlení našpulila rty. Hledí bylo vytvarováno do podoby muže s velkým nosem a mohutným knírem. Na klenbě helmice byly vyryté ozdobné, vzájemně se proplétající květiny a stonky. Jakási mytická stvoření zde kroužila, podobná planetám, kolem stylizovaného trojhlavého orla. Zobáky všech tří hlav byly otevřené jakoby ve skřeku plném vzdoru a v ostrých drápech drželi orli svazky oštěpů a šípů.

„Vlastně jsme nejdřív našli tu helmu,“ poznamenal Thurston. „Okamžitě jsme vypnuli čerpadlo, takže jsme tělo s notnou dávkou štěstí neporušili.“

„To bylo moudré rozhodnutí,“ poznamenal Renaud. „Archeologické naleziště se dá stejně snadno kontaminovat jako místo zločinu.“

Skye strčila prst do nepravidelného otvoru na pravé straně helmy. „Tohle vypadá jako otvor po kulce.“

Renaud pohrdavě odfrkl. „Otvor po kulce! To snad spíš udělal nějaký oštěp nebo šíp.“

„Vidět na brnění stopy po testování střelnými zbraněmi není zase tak neobvyklé,“ podotkla Skye. „Okraje otvoru jsou tady dokonale čisté. Tato ocel je velice kvalitní. Podívejte, až na pár odřenin a drobných promáčklin je celá přilba téměř netknutá i potom, co ji drtil led. Povolali jste soudního znalce?“ zeptala se.

„Měl by tu být zítra,“ odpověděl Renaud. „Nepotřebujeme ale žádného specialistu, aby nám řekl, že tenhle chlápek je mrtvý. Co nám můžete říct o té přilbě?“

„Nedokážu ji nějak zařadit,“ odpověděla a zavrtěla hlavou. „Celkový tvar sice připomíná některé helmy, které jsem už viděla, ale ta její výzdoba je pro mě něco úplně nového. Budu se muset podívat po značce výrobce a podle ní ji vyhledat v počítačové databázi. Je tu spousta protikladů.“ Pak se zadívala na mrtvé tělo. „Oblečení i zbraň vypadají na dvacáté století. Zdá se, že to byl letec, alespoň podle uniformy a brýlí. Proč by ale v tom případě nosil tu starou helmu?“

„To je opravdu zajímavé, mademoiselle Labelleová,“ poznamenal Renaud s netrpělivým povzdechem, „ale očekával jsem od vás větší pomoc.“ Vzal jí přilbu z ruky a uložil ji znovu do kontejneru. Nejprve ale odtud vytáhl malý nýtovaný trezor. Držel tu omlácenou kovovou krabici jako nemluvně. „Tohle se také našlo v blízkosti těla. Možná uvnitř nalezneme něco, co bude tuhle osobu identifikovat a navíc nám poví, jak se sem ten člověk dostal. Mezitím,“ poznamenal k Thurstonovi, „bych rád, abyste pokračovali v rozpouštění ledu kolem mrtvoly pro případ, že by tam byl k objevení nějaký další předmět. Beru na sebe plnou zodpovědnost.“

Thurston se na něj podíval pohledem plným skepse, ale pak pokrčil rameny. „Je to vaše země,“ řekl a znovu pustil horkou vodu. Rozpustil několik dalších centimetrů ledu po obou stranách těla, ale nenašel nic. Po chvíli se všichni vrátili do laboratoře, aby se občerstvili a zahřáli. Pak se znovu přesunuli do jeskyně a pokračovali v pátrání. Když Renaud oznámil, že zůstane v laboratoři, nikdo neprotestoval.

Thurston se zabýval rozmrazováním ledu, když se náhle objevil Renaud a zatleskáním si vynutil pozornost. „Teď musíme přestat. Máme návštěvu.“

To už se chodbou rozléhaly vzrušené hlasy. Za okamžik vtrhlo do jeskyně trio mužů s fotoaparáty, kamerami a zápisníky. S výjimkou toho nejvyššího, který se nenápadně držel zpátky, se zbývající dva hlučně strkali a vráželi do sebe rameny, jak nadšeně fotografovali mrtvé tělo.

Skye popadla Renauda za rukáv a odtáhla ho stranou. „Co tu ti reportéři dělají?“ zeptala se ho.

Pohlédl si na špičku dlouhého nosu. „Ty jsem pozval já. Jsou to členové skupiny novinářů, kteří byli vybráni k mediálnímu pokrytí tohoto epochálního objevu.“

„Vždyť ani nevíte, co to je za objev!“ opáčila s neskrývaným opovržením v hlase. „Hlavně že jste nás ještě před chvílí poučoval o nebezpečí kontaminace místa nálezu.“

Renaud veškeré protesty odmítl mávnutím rukou. „Je nesmírně důležité, aby se svět o tomto skvělém objevu dozvěděl.“ Pozvedl hlas, aby ho reportéři dobře slyšeli. „Na všechny vaše otázky ohledně mumie odpovím, jakmile se z této hrobky přesuneme ven,“ oznámil a jako první zamířil k východu z jeskyně. Ve Skye to vřelo vzteky.

„Ježíšikriste!“ pravil Rawlins. „Mumie. Hrobka. Chová se, jako by právě objevil Tutanchamóna.“

Fotografové udělali ještě jednu sérii snímků a vyhrnuli se z jeskyně. Jedině vysoký muž zůstal. Měřil kolem sto pětadevadesáti centimetrů, měl bledý obličej a svalnatou postavu, odpovídající jeho výšce. Na krku mu visel fotoaparát a přes rameno měl přehozený velký plátěný pytel s nářadím. Chvíli se lhostejně díval na mrtvé tělo, ale pak se otočil a následoval ostatní.

„Slyšel jsem, co jste povídala Renaudovi,“ ozval se Thurston. „Tohle místo ale začne zase brzy zamrzat, což by ho mohlo ochránit.“

„Dobře. Mezitím se podíváme, co to ten idiot chystá.“

Vydali se spěšně z ledové jeskyně po žebříku dolů a pak po dřevěných schodech do hlavního tunelu. Renaud tam stál před laboratoří, třímaje nad hlavou kovovou krabici.

„Co je uvnitř?“ vykřikl jeden novinář.

„To nevíme. Musíme ji otevřít za přísných bezpečnostních podmínek, abychom nepoškodili její obsah.“

Otočil se s ní na všechny strany, aby si každý mohl udělat co nejlepší snímek. Jedině onen velký muž s aparátem kolem krku toho nevyužil. Namísto toho se prodral mezi svými kolegy, bez ohledu na jejich tlumené prostesty, a stanul přímo před Renaudem.

„Dejte mi tu krabici,“ pronesl nevzrušeným hlasem a natáhl ruku.

Renaud vypadal překvapeně. Pak došel k závěru, že ten muž určitě žertuje, takže se rozhodl ke hře připojit. Ušklíbl se a přitiskl kovovou krabici těsně k hrudi. „V žádném případě. To byste mě musel zabít,“ odpověděl.

„Jistě,“ opáčil neznámý muž stále vyrovnaným tónem. „To klidně udělám.“

Rukou zajel pod kabát, vytáhl pistoli a hlavní prudce udeřil Renauda přes prsty. Výraz v Renaudově tváři se změnil z pobavení přes překvapení až do bolestivé grimasy. Svezl se na kolena, jednou rukou si držel poraněné prsty.

Vysoký muž krabici zachytil ještě dřív, než dopadla na zem. Vzápětí se otočil na místě, mávl pistolí proti novinářům, kteří padali přes sebe, jak se snažili couvnout co nejdál, a vyrazil tunelem ke vchodu.

„Zastavte ho!“ křičel Renaud hlasem přiškrceným bolestí.

„Co použít telefon?“ nadhodil jeden z reportérů.

Thurston popadl sluchátko přístroje visícího na zdi a přitiskl ho k uchu. „Je hluchý,“ oznámil zamračeně. „Někdo musel přerušit vedení. Navíc na ubytovací základně nikdo není. Musíme se dostat ke vchodu a zavolat pomoc.“

Thurston s LeBlancem pomohli Renaudovi vstát. Z vybavení lékárničky z laboratoře mu poskytli první pomoc, zatímco novináři spekulovali o totožnosti útočníka. Nikdo z nich ho neznal. Prostě se ráno z ničeho nic objevil, vykázal se potřebnými doklady a následně dostal místo v hydroplánu. Ten ho spolu s ostatními dopravil ke břehu jezera, kde je vyzvedl LeBlanc.

LeBlanc a Skye nyní prohlásili, že se připojí k Thurstonovi. Novináři se rozhodli zůstat na místě, to když je Thurston varoval, že neznámý pistolník se může stále někde v tunelu skrývat. Trojice vědců kráčela několik minut ostrým tempem, paprsky jejich lamp se zabodávaly do příšeří. Posléze zpomalili a postupovali poněkud opatrněji v obavách, aby na ně ze tmy neznámý muž nezaútočil. Pozorně naslouchali, jestli se neozvou kroky, ale jediné, co slyšeli, bylo odkapávám vody ze stropu a ze stěn.

Náhle se z temnoty tunelu vpředu před nimi rozlehla tupá exploze, po níž následoval znatelný otřes půdy. Téměř současně je zasáhl prudký závan horkého vzduchu. Padli k zemi a přitiskli obličeje k vlhké podlaze, nad hlavami se jim přehnala tlaková vlna.

Když se situace zdála znovu bezpečná, vstali a otřeli si z tváří bláto. V uších jim zvonilo, takže na sebe museli křičet.

„Co to bylo?“ chtěl vědět LeBlanc.

„Pojďme se podívat.“ Thurston vyrazil kupředu, v srdci ty nejčernější obavy.

„Počkejte!“ vykřikla Skye.

„Co se děje?“ zeptal se Thurston.

„Podívejte se na zem.“

Světlo z jejich lamp se náhle začalo odrážet od čehosi, co se třpytivě pohybovalo po podlaze tunelu. „Voda!“ vykřikl Thurston. Proud vody se k nim rychle blížil.

Otočili se a rozběhli do nitra tunelu. Studená řeka se jim řítila v patách.

6

AUSTIN DALEKOHLEDEM pozoroval Skye nastupující do auta, které pak sledoval, jak se šplhá po svahu vedle ledovce a nakonec mizí mezi stromy. Skoro to vypadalo, jako by ji spolkla zem. Austin se opřel o zábradlí a sklouzl pohledem k La Langue du Dormeur. Se svým skvrnitým povrchem a temnými, zachmuřenými vrcholky po obou stranách připomínal ledovec krajinu z planety Pluto. Slunce se blýskalo na ledu, avšak ani tak nedokázalo zmírnit vlny chladu, linoucí se z mrazivého povrchu a rozlévající se nad hladinou jezera, hladkou jako zrcadlo.

V duchu se vrátil k teorii Skye, že karavany na Jantarové stezce putovaly právě podél tohoto jezera. Pokusil se vcítit do kůže starodávných cestovatelů a představit si, jaký dojem na ně musel dělat přírodní fenomén tak mohutný a hrozivý jako tento ledovec. Velice pravděpodobně ho považovali za výtvor boha, který musí být usmiřován. Možná že i ona podvodní hrobka má cosi společného právě s ledovcem. Stejně jako Skye, byl i on nedočkavý se do hrobky vypravit. Pro něj by rozhodně nebylo příliš obtížné spustit ponorku do vody a pustit se do sólového průzkumu. Skye by mu to však nikdy neodpustila a on by se jí ani nedivil.

Místo toho se tedy rozhodl zkontrolovat ponorku, aby byla připravená v okamžiku, kdy se Skye vrátí. Když podrobně prohlížel SEAmobile, slyšel v duchu slova svého otce, jak ho nabádá k pečlivosti ohledně každičkého detailu. Jeho otec, bohatý majitel mořské záchranářské společnosti v Seattlu, naučil Kurta základům námořních pravidel a předal mu několik perel námořnické moudrosti. Jako kupříkladu: nikdy nevaž na laně uzel, který by se nedal uvolnit jediným škubnutím, a to i za mokra. Udržuj svou loď neustále v prvotřídním stavu a v dokonalém pořádku.

Austin si vzal otcova slova k srdci. Uzly, jež se léty praxe naučil, se nikdy nezašmodrchaly. Lana na miniaturní plachetnici, kterou pro něj otec postavil, byla neustále úhledně stočená, paluba vycíděná a kování zbavené známek koroze. Tátovy rady ho doprovázely pak i do koleje. Během studia systémového managementu na washingtonské univerzitě navštěvoval i prestižní potápěčskou školu v Seattlu a školil se na profesionálního potápěče. Tak získal vysokou odbornost v řadě specializovaných činností.

Po ukončení studia pracoval dva roky na jedné vrtné plošině v Severním moři a následně šest let v otcově záchranářské společnosti. Poté ho zlákala státní služba, respektive nepříliš známý odbor CIA, zabývající se podvodní špionáží. Na konci studené války však CIA tyto aktivity ukončila, takže Austin přestoupil do NUMA.

Jako milovník a obdivovatel filozofie, věčně hledající pravdu a pátrající po skrytých významech, si mladý muž dobře uvědomoval, že otcovské rady dosahují mnohem dál než jen k praktickým návodům na zacházení s lodí. Otec mu prostým a jednoduchým způsobem předával rady do života a zdůrazňoval, že je třeba být neustále ve střehu, připraven na to nejméně očekávané. Tuto radu bral Austin velice vážně a důraz, jaký kladl na sebemenší detail, také jemu i lidem kolem něho dokonce nejednou zachránil život.

Nyní ještě zkontroloval baterie, ujistil se, že nádrže se vzduchem byly vyměněny za nové, a nakonec zkušeným okem přejel po celé ponorce. Spokojen s výsledkem prohlídky lehce zaklepal prsty na průhledný kryt kokpitu. „Prvotřídní stav a dokonalý pořádek,“ poznamenal s úsměvem.

Poté sešplhal z ponorky na palubu mateřské lodi Mummichug. Toto plavidlo s dvojitým trupem, sedmadvacet metrů dlouhé, bylo nejmenší výzkumnou lodí NUMA, na které se kdy plavil. Podobně jako drobná ryba, jejíž jméno nesla, se pohybovala stejně ochotně jak ve sladké, tak i ve slané vodě. Jednalo se o modifikovanou verzi plavidla postaveného pro příbřežní službu v drsných vodách novoanglického pobřeží.

Loď byla rychlá a odolná, poháněná dieselovými motory, jež jí propůjčovaly rychlost až dvaceti uzlů. Poskytovala prostor na spaní pro osm osob a byla ideální ke krátkodobým akcím. I přes menší velikost dokázaly její navijáky i rameno jeřábu zvládnout jakékoliv zatížení. Kromě toho by větší plavidlo zaručeně nemohlo proplout vinoucím se korytem řeky až k ledovci.

Austin pak najednou neměl co dělat, dokonce si ani nemohl promluvit se Skye. Uchopil tedy hrnec s kávou a vydal se s ním do podpalubí, do laboratoře dálkových senzorů. Byl to nevelký prostor, doslova přecpaný přístroji a televizními obrazovkami, stojícími na policích. Jako prakticky všechno na lodi, také laboratoř byla předimenzovaná, jelikož elektronické nervy a uzly spojovaly její monitory s komplikovanou sadou různých senzorů. Zhroutil se do křesla před jednou obrazovkou, usrkl kávy a vyvolal si záznam zobrazení bočním sonarem. Boční sonar zavedl v roce 1963 doktor Harold Edgerton, jenž sonarový měnič připevnil na bok místo na dno průzkumné lodi. Tento objev, který umožňoval povrchovým plavidlům pokrýt rozsáhlou plochu dna, představoval revoluční změnu v podmořské pátrací technice.

Když Mummichug poprvé dorazila na místo, Skye ho požádala o průzkum dna paralelně s břehem jezera na opačné straně, než byl ledovec, v minulosti zajisté představující mocnou překážku pro putující karavany. Argumentovala tím, že obchodníci se určitě nějaký čas zdržovali poblíž řeky, než ji přebrodili, takže by někde v blízkosti mohly být stopy po osídlení. Dokonce i samotná vodní cesta mohla představovat jednu větev Jantarové stezky.

Zatímco ponorka plnila pod hladinou svůj úkol, mateřská loď pokračovala v průzkumu bočním sonarem po obvodu celého jezera. Teď chtěl Austin vidět, co sonar zaznamenal. Nastavil na počítači pomalý posun a na obrazovce s vysokým rozlišením se nyní svrchu dolů, jako dva jantarové vodopády, odvíjely záznamy. Na pravé straně monitoru se objevovaly měnící se údaje o zeměpisné délce, šířce a poloze.

Interpretace sonarových záznamů vyžaduje zkušené oko, ale rozhodně nepatří mezi vzrušující činnosti. S plochým kamenitým dnem bylo navíc Lac du Dormeur ještě nudnější než jiné lokality. Austin se brzy přistihl, že mu myšlenky bloumají kdesi v dáli. Víčka se mu pomalu začínala klížit, vtom však oči automaticky zaostřily, jelikož zaregistrovaly nějakou anomálii. Vrátil záznam poněkud zpět, předklonil se, aby si lépe prohlédl jakýsi tmavý kříž na jinak monotónním pozadí, a pak kliknutím myši najel na požadovaný záběr a zvětšil ho.

Uvědomil si, že se dívá na letadlo. Teď dokonce rozeznával kokpit. Stiskl ikonu pro tisk a za několik okamžiků tiskárna vyplivla požadovaný obrázek. Prohlédl si ho v silném světle. Zdálo se, že chybí část křídla. Zvedl se z křesla a zamířil ke dveřím, aby o svém nálezu informoval kapitána, když do laboratoře vrazil Francois. Byl viditelně rozrušený. Francouzský pozorovatel se většinou vyznačoval klidným úsměvem, teď však vypadal, jako by zažil přinejmenším pád Eiffelovy věže.

„Monsieur Austine, musíte rychle na můstek.“

„Co se děje?“ chtěl vědět Austin.

„Jde o mademoiselle Skye.“

Austin ucítil, jak mu žaludek dělá přemet. „Co je s ní?“

Z Francoisových úst se dral naprosto nesrozumitelný mišmaš frangličtiny. Austin se tedy prosmýkl kolem koktajícího Francouze a po dvou schodech najednou uháněl na můstek. Kapitán byl v kormidelně a právě hovořil do mikrofonu. Když zahlédl Kurta, pronesl „Attendez“ a mikrofon odložil.

Kapitán Jack Fortier byl štíhlý muž, francouzský Kanaďan, jenž se stal americkým občanem jenom proto, aby mohl pracovat pro NUMA. Jeho znalost francouzštiny přišla vhod při řadě expedicí, i když někteří z domorodců, které oslovil, se mu za zády vysmívali pro jeho výrazný quebecký přízvuk. Fortier se ale Austinovi svěřil, že mu tento posměch v nejmenším nevadí, protože jeho francouzština je čistší a neovlivněná různými lokálními akcenty, jak tomu bývá ve Francii. Kapitánovi vůbec vadilo jen pramálo věcí, a proto byl Austin překvapen, že Fortier starostlivě krčí obočí.

„Co se stalo Skye?“ otázal se Austin přímo.

„Mám na telefonu dispečera z elektrárny. Informoval mě, že došlo k nehodě.“

Austinovi na zádech vyskočila husí kůže. „O jakou nehodu se jedná?“

„Skye se spolu s několika dalšími lidmi nacházela v tunelu pod ledovcem.“

„Co tam dělala?“

„Pod ledem je tam pozorovatelna, ve které vědci sledují pohyb ledovce. Je to součást systému chodeb, které vybudovala elektrárenská společnost k přivádění vody z tajícího ledovce. Zjevně došlo k nějakému zádrhelu a tunely zaplavila voda.“

„Podařilo se elektrárně navázat s laboratoří kontakt?“

„Ne, telefonní linky jsou přerušené.“

„Takže ani nevíme, jestli jsou živí nebo mrtví.“

„Podle všeho nikoliv,“ odpověděl Fortier skoro šeptem.

Tato novina Austinem otřásla. Zhluboka se nadechl, pomalu vypustil vzduch a začal si rovnat myšlenky.

Jakmile se trochu vzpamatoval, pravil: „Povězte tomu dispečerovi z elektrárny, že se s ním chci setkat. Požádejte ho, aby připravil podrobné plány tunelového systému. A sežeňte člun, který mě odveze na břeh.“ Austin se zarazil, jakmile si uvědomil, že štěká rozkazy na kapitána lodi. „Omlouvám se,“ řekl. „Nechtěl jsem vypadat jako seržant od námořní pěchoty. Tohle je přece vaše loď. Takže ode mě to byly pouze návrhy.“

„Vaše návrhy přijímám,“ odpověděl kapitán s úsměvem. „Nemějte obavy. Já sám nemám nejmenší zdání, co bych měl v tomhle dělat. Takže teď celou loď i s posádkou máte na povel vy.“

Kapitán Fortier zvedl mikrofon a spustil francouzsky.

Austin nespouštěl oči z masy ledovce, tyčícího se před oknem kormidelny. Přestože teď ze všeho nejvíc připomínal bronzovou sochu, Austinova nehybnost byla pouze zdánlivá. Jeho bystrá mysl uháněla kupředu a zvažovala jednotlivé možné strategie. Austin si však přesto uvědomoval, že se stále jedná jen o spekulace a mlhavé dohady. S reálným plánem bude moct přijít, až se dozví veškeré detaily.

Vybavil se mu doslova čarovný výraz ve tváři Skye, když opouštěla loď. Dobře si uvědomoval, že situace mluví v její neprospěch, ale přesto si v duchu přísahal, že ten okouzlující úsměv musí vidět znovu.

7

NA BŘEHU OČEKÁVAL Austina náklaďák. Řidič vyrazil do kopce směrem k elektrárně jako šílenec. Když se přiblížili k hranaté betonové budově, vyrůstající z úpatí strmé skalnaté stěny, Austin zpozoroval, že před vchodem do budovy někdo pochoduje sem a tam. Jakmile náklaďák smykem zastavil, neznámý se k nim rozběhl, otevřel dvířka na Austinově straně a podal mu na pozdrav ruku.

„Parlez-vous Français, monsieur Austine?“

„Já parle jenom trochu,“ odpověděl Austin, když vystoupil z kabiny.

„D’accord. Oukej,“ odpověděl neznámý se shovívavým úsměvem. „Mluvím dost slušně anglicky. Jmenuju se Guy Lessard. Jsem dispečerem elektrárny. Je to hrozná tragédie.“

„Pak si tedy musíte být vědom toho, že čas tu hraje rozhodující roli,“ podotkl Austin.

Lessard byl pomenší šlachovitý muž, jehož hubenou tvář zdobil dokonale přistřižený knírek. Vyzařovala z něho jakási nervózní energie, jako by byl připojený na některý z elektrických drátů, které na vysokých kovových stožárech vedly z elektrárny.

„Ano. Rozumím. Pojďte. Popíšu vám situaci.“ S těmito slovy se vydal svižným krokem ke dveřím a dovnitř.

Austin se zvědavě rozhlédl po nevelké prosté hale. „Nějak jsem očekával poněkud větší objekt.“

„Nenechte se mýlit,“ odpověděl Lessard. „Tohle je pouze vstupní budova. Používáme ji z větší části jenom na kanceláře a ubytovny. Elektrárna samotná zasahuje hluboko do nitra hory. Pojďme.“

Prošli dalšími dveřmi v protější stěně haly a ocitli se v rozlehlé, jasně osvětlené jeskyni.

„Využili jsme přírodní skalní dutiny a začali zde vrtat,“ vysvětloval Lessard, jehož hlas se odrážel od stěn a od stropu. „Celkem tu ve skále a pod ledovcem máme zhruba padesát kilometrů chodeb.“

Austin potichu hvízdl. „To jsou ve Spojených státech dálnice, které neměří ani tolik,“ poznamenal.

„Byl to impozantní výkon. Inženýři použili stroj na vrtání tunelů o průměru skoro deseti metrů. Vyhloubit výzkumný tunel bylo pak už docela jednoduché.“

Přešel jako první přes jeskyni ke vchodu do tunelu. Austin zaslechl jakési hluboké hučení, jako zvuk stovky včelích úlů.

„Ten hluk určitě dělají vaše generátory,“ poznamenal.

„Ano, zatím máme jenom jednu turbínu, ale plánujeme postavit druhou.“ Stanul přede dveřmi ve stěně tunelu. „Tady máme velín.“

Nervové středisko elektrárny představovala sterilní komora o rozloze asi šesti čtverečních metrů, která ze všeho nejvíc připomínala vnitřek automatu na mince. Podél tří stěn se nacházely řady blikajících světel, elektrických ciferníků, různých měřicích přístrojů a vypínačů. Lessard přistoupil k podkovovité polici, jež dominovala středu místnosti, sedl si před monitor počítače a ukázal Austinovi, aby se posadil vedle něho.

„Víte, co v téhle elektrárně děláme?“ otázal se.

„Jen v obecných rysech. Bylo mi řečeno, že rozpouštíte led z ledovce a vodou poháníte turbínu.“

Lessard přikývl. „Technologie je poměrně jednoduchá. Z nebe padá sníh a usazuje se na ledovci. Za teplého počasí ledovec taje a vytváří vodní kapsy a vodní toky. Proud vody je pak směrován našimi tunely k turbíně. Voilá! A máme tu elektřinu. Čistou, levnou a obnovitelnou.“ Lessardovo rutinní vysvětlení nedokázalo zamaskovat pýchu v jeho hlase.

„Teoreticky to je jednoduché, ale v praxi zřejmě značně působivé,“ poznamenal Austin, když si celý systém v duchu představil. „Musíte mít pořádně početný personál.“

„Jsme tady celkem tři,“ opáčil Lessard. „Po jednom na každou směnu. Závod je plně automatizovaný a nejspíš by dokázal běžet úplně sám, i bez nás.“

„Mohl byste mi ukázat plán celého podniku?“

Lessardovy ruce se rozběhly po klávesnici. Na monitoru se objevilo spletité schéma, podobné obrázku, jaký je k vidění v dopravním středisku metropole. Protínající se změť různobarevných čar Austinovi připomněla mapu londýnské podzemky.

„Tyhle modře blikající čáry znamenají tunely, jimiž protéká voda. Ty červené jsou suché průchody. Turbína je tady.“

Austin zíral na zdánlivě nepřehledný obraz a snažil se ten zmatek pochopit. „Který tunel byl zaplavený?“

Lessard zaťukal prstem na obrazovku. „Tenhle. Je to hlavní přístupový kanál k pozorovatelně.“ Příslušná čára blikala modře.

„Neexistuje nějaký způsob, jak to zaplavování zastavit?“

„Pokusili jsme se o to, jakmile jsme zjistili, že do výzkumného tunelu začíná pronikat voda. Evidentně ale došlo k porušení betonové stěny mezi výzkumnou chodbou a tunelem vedoucím vodu. Odklonili jsme vodu do jiných větví sítě, takže jsme nakonec zastavili její další přítok. Výzkumná chodba nicméně zůstává zatopená.“

„Máte nějakou představu, jak došlo k proražení té betonové stěny, o které jste mluvil?“

„Vrata na křižovatce tunelů umožňují přístup do obou chodeb. V tomto ročním období jsou z bezpečnostních důvodů zavřená, protože hladina vody je vysoká. Jsou přitom natolik pevná, že odolají tlaku mnoha tun. Nechápu, co se mohlo stát.“

„Existuje nějaký způsob, jak z té chodby vodu vyčerpat?“

„Ano. Můžeme některé tunely uzavřít a vodu z nich pak vypumpovat. Bude to však trvat několik dní,“ zněla zdrcující odpověď.

Austin ukázal na rozsvícené schéma tunelů na obrazovce. „Dokonce i s tak rozsáhlou sítí chodeb?“

„Ukážu vám, v čem tkví problém.“

Lessard vyšel z kontrolní místnosti jako první a pak oba několik minut kráčeli chodbou. Všudypřítomné hučení turbíny nyní přehlušoval jiný zvuk, připomínající burácení prudkého větru mezi stromy. Po železném schodišti, začínajícím hned za ocelovými dveřmi, se vyšplhali na pozorovací plošinu, chráněnou vodotěsnou klenbou z kovu a umělé hmoty. Lessard vysvětlil, že se právě nacházejí na jednom ze zevních kontrolních stanovišť. Burácení se změnilo v řev.

Lessard stiskl vypínač na stěně a proud světla ozářil úsek tunelu, kterým se zuřivě hnala voda. Pěnící se hladina téměř dosahovala úrovně pozorovací bubliny. Austin mlčky zíral na bíle zčeřenou vodu a vnímal její obrovskou sílu.

„V této roční době se uvolňuje voda z velkých roztátých kaveren v ledu,“ překřikoval rámus Lessard. „Tato voda se připojuje k normálnímu proudu. Je to něco podobného jako záplavy, způsobené řekami vylévajícími se z břehů, když na jaře začne v horách příliš rychle tát sníh.“ Lessardova oválná tvář měla ztrápený výraz. „Je mi moc líto, ale vám ani vašim lidem uvězněným tam uvnitř pomoct nedokážeme.“

„Už jste mi hrozně pomohl, ale ještě bych potřeboval vidět detailní plán výzkumného tunelu.“

„Samozřejmě.“ Lessard zamířil zpátky do místnosti velína. Cestou si uvědomil, že se mu ten Američan líbí. Austin byl pečlivý a metodický, měl tedy vlastnosti, kterých si Lessard cenil nade vše.

Když došli do nervového centra, Austin pohledem na nástěnné hodiny zjistil, že od jeho příchodu uplynulo už několik drahocenných minut. Lessard přistoupil ke kovové registratuře a otevřel jednu mělkou širokou zásuvku, z níž vytáhl technické výkresy.

„Tady je hlavní vchod do výzkumného tunelu. Není to o moc víc než obyčejná kanálová roura. Tyhle obdélníky jsou ubytovací zařízení pro vědce. Jejich laboratoř se nachází zhruba půldruhého kilometru od hlavního vchodu. Jak můžete vidět na bokorysu, tady vedou skrz strop schody do dalšího podlaží, odkud jde chodba k vlastní laboratoři pod ledovcem.“

„Máme představu, kolik lidí tam může být uvězněno?“

„Naposledy tam byl tříčlenný vědecký tým. Někdy, když už mají dost neustálého pobytu pod zemí, se sejdeme a dáme si společně pár skleniček vína. Dále je tam ta žena z vaší lodi. Před nehodou pak přivezl několik lidí hydroplán, nevím ale přesně, kolik jich bylo na palubě, když před chvílí odstartoval na zpáteční cestu.“

Austin se naklonil nad plánem a intenzivně vstřebával každičkou podrobnost. „Předpokládejme, že se lidé dole pod ledovcem stihli dostat do laboratoře. Vzduch stlačený v chodbě by měl zabránit zatopení této oblasti.“

„To je pravda,“ přitakal Lessard, i když s pramalým nadšením.

„Jestli je tam vzduch, pak tam stále může být i život.“

„To je rovněž pravda, ale zásoba vzduchu je omezená. Takže by mohlo brzo dojít k situaci, kdy živí budou závidět mrtvým.“

Austinovi nemusel nikdo připomínat strašlivý osud, který Skye i další lidi tam dole očekává. I jestli se jim podařilo přežít vlastní záplavu, čekala je pomalá a bolestivá smrt udušením z nedostatku kyslíku. Znovu se soustředil na plán a povšiml si, že hlavní tunel jde ještě nějaký kus za laboratoř. „Kam to vede?“

„Pokračuje ještě asi půldruhého kilometru a zvolna stoupá k dalšímu vchodu.“

„K další trubkové propusti?“

„Ne. Tam je otvor v úbočí hory, podobný vchodu do dolu.“

„Rád bych se na něj podíval,“ prohlásil Austin. V hlavě se mu začínal rýsovat plán. Byl založený na pouhých dohadech a domněnkách a k jeho realizaci bude potřebovat pořádnou dávku štěstí, ale bylo to jediné, co ho napadlo.

„Je to na opačné straně ledovce. Jediný způsob, jak se tam dostat, je vzduchem, ale odsud vám můžu alespoň ukázat, v kterých místech to je.“

Za chvilku již stáli na ploché střeše elektrárny. Lessard ukázal ke strži na vzdálené straně ledovce. „Je to hned vedle toho údolíčka.“

Austin pohlédl ve směru ukazováku a pak obrátil oči k nebi. K elektrárně se právě hlučně blížila mohutná helikoptéra.

„Díky Bohu,“ vydechl Lessard. „Alespoň někdo zareagoval na moje volání o pomoc.“

Oba muži spěchali po schodech dolů, takže se objevili před budovou právě ve chvíli, kdy se vrtulník vynořil z mraků. Venku již stáli řidič náklaďáku a muž, o němž Austin předpokládal, že je příslušníkem třetí elektrárenské směny, a sledovali přistání helikoptéry na plošině necelých sto metrů od předního vchodu. Vrtule se pomalu zastavily a ze stroje vystoupili tři muži. Austin se zamračil. Tohle přece nebyl žádný tým profesionálních záchranářů. Nově příchozí měli na sobě tmavé obleky, tak typické pro střední úroveň managemetu.

„To je můj šéf, monsieur Drouet. Nikdy sem nechodí,“ pronesl Lessard, neschopný zamaskovat údiv.

Drouet byl statný chlapík s knírem Hercula Poirota. Protlačil se kupředu a obviňujícím tónem pronesl: „Co se tu děje, Lessarde?“

Zatímco dispečer elektrárny objasňoval svému nadřízenému situaci, Austin pohlédl na hodinky. Ručičky jako by po ciferníku doslova letěly.

„Jaký dopad bude mít ten incident na produkci?“ otázal se Drouet.

To už Austinův doutnající vztek explodoval. „Co kdyby vás trochu víc zajímalo, jaký dopad to bude mít na ty lidi uvězněné uvnitř ledovce?“

Muž zvedl bradu a zašilhal na Austina svrchu, i když byl o hezkých pár centimetrů menší.

„Kdo jste?“ otázal se podobným způsobem, jakým z houby oslovila housenka Alenku v říši divů.

Do rozhovoru se vmísil Lessard. „Toto je pan Austin. Pracuje pro americkou vládu.“

„Americkou?“ Austin by přísahal, že slyšel odfrknutí. „Tohle se vás netýká,“ pokračoval Drouet.

„Mýlíte se. Strašně moc se mě to týká,“ odpověděl Austin vyrovnaným hlasem, maskujícím vztek. „V tunelu je totiž má přítelkyně.“

Tato slova na Droueta nezapůsobila. „Musím se nejdříve ohlásit svému nadřízenému a pak počkám na jeho pokyny. Ta situace pochopitelně vyvolává můj soucit. Nařídím pokus o záchranu.“

„To je všechno pozdě,“ nesouhlasil Austin. „Musíme něco udělat teď hned.“

„Víc nicméně dělat nemůžu. Nyní mne omluvte.“

S těmito slovy spolu s dalšími muži v obleku zmizel v elektrárně. Lessard pohlédl na Austina, smutně zavrtěl hlavou a poslušně následoval své nadřízené dovnitř.

Austin potlačil momentální nutkání popadnout ty byrokraty a vytáhnout je za límec ven, když uslyšel zvuk dalšího motoru a na obloze objevil malou tečku. Ta rychle rostla, až se z ní stala helikoptéra, tentokrát menší než ta první. Přeletěla nad jezerem, jednou obletěla elektrárnu a pak v oblaku prachu přistála vedle své větší kolegyně.

Ještě než se zastavily rotory, vyskočil z ní štíhlý muž se snědou pletí a zamával na Austina. Joe Zavala se přibližoval plavným krokem, přičemž se lehce, jako atlet, vlnil v ramenou. Tyto uvolněné pohyby při chůzi byly pozůstatkem po letech, kdy boxoval jako profesionál ve střední váze, aby si vydělal na vysokoškolská studia. Jeho pohledný, neponičený obličej svědčil o tom, že v ringu byl úspěšný.

Družného, mírného Zavalu nalákal do NUMA sám admirál Sandecker těsně poté, co absolvoval Newyorskou námořní kolej. Od té doby se stal neocenitelným členem týmu speciálních operací. S Austinem už v minulosti spolupracoval na řadě případů. Měl skvělou mechanickou paměť a byl zkušeným pilotem s tisícovkami hodin nalétaných ve vrtulnících, malých proudových letadlech i turbovrtulových strojích.

Před několika dny spolu cestovali do Francie. Zatímco Austin pokračoval dál do Alp, aby se připojil k posádce lodi Mummichug, Joe zůstal v Paříži. Jako expert na projekty a konstrukci podvodních plavidel byl totiž pozván k účasti v panelové diskusi o automatických ponorkách bez lidské posádky. Akci sponzoroval IFREMER, neboli Francouzský institut námořního výzkumu.

Austin zavolal Zavalu mobilním telefonem vzápětí poté, co se dozvěděl o neštěstí v tunelu. „Je mi líto, že ti narušuju pobyt v Paříži,“ omlouval se mu.

„Narušil jsi toho víc. Seznámil jsem se totiž s poslancem Národního shromáždění a dostalo se mi nabídky na prohlídku Paříže.“

„Jakpak se jmenuje?“

„Jmenuje se Denisa. Po Paříži jsme se rozhodli vyrazit do hor, kde má ta mladá dáma chatu. V současné době jsem v Chamonix. A ještě nikdy jsem nezažil vášnivější vztah, tak plný citu, jehož možnou hloubku jsem dosud ani netušil. Je to jako vznášet se na křídlech andělů a dotýkat se hvězd.“

Austina Zavalový zážitky nepřekvapovaly. Se svýma oduševnělýma očima a hustými černými vlasy, sčesanými rovně dozadu, Joe připomínal mladší verzi filmového a televizního herce Ricarda Montalbana. Kombinace pěkného vzhledu, dobromyslné osobní přitažlivosti a inteligence z něho vytvořila objekt zájmu mnoha svobodných žen ve Washingtonu. Stejné hodnoty pak samozřejmě lákaly i ženy na jiných místech světa. Někdy to mohlo být na překážku, zejména během různých misí, ale tentokrát to bylo vlastně požehnání. Chamonix bylo odsud vzdáleno jen přes několik kopců.

„To je ještě lepší. Potřebuju tvou pomoc.“

Podle naléhavosti slov svého přítele Zavala usoudil, že situace je vážná. „Už letím,“ odpověděl mu okamžitě.

Nyní se na holém horském úbočí nad jezerem opět setkali. Potřásli si rukou a Austin se ještě jednou omluvil za narušení Zavalova milostného života. Tomu se však jenom mírně zvedly koutky úst v úsměvu.

„Žádný problém, kamaráde. Denisa je zrovna tak ve státních službách a tedy plně chápe, co to znamená, když zavolají povinnosti.“ Pohlédl na helikoptéru. „Dokonce mi sehnala tenhle dopravní prostředek.“

„Dlužím tvé přítelkyni láhev šampaňského a kytku.“

„Vždycky jsem věděl, že máš srdce romantika.“ Zavala se rozhlédl a pak pravil: „Krásná scenérie, i když trochu ponurá. Co se tu děje?“

Austin zamířil k vrtulníku. „Povím ti to cestou.“

ZA NĚKOLIK OKAMŽIKŮ byli ve vzduchu. Během letu nad ledovcem pověděl Austin Zavalovi zhuštěnou verzi příběhu jako v časopisu Reader’s Digest.

„To je ale sakramentský malér,“ poznamenal Zavala, když vyslechl celé vyprávění. „Je mi líto té tvé přítelkyně. Podle všeho je Skye žena, kterou bych rád poznal.“

„Doufám, že ještě budeš mít to potěšení,“ odpověděl Austin, ačkoliv si byl vědom, že naděje na úspěch stojí proti němu a každým okamžikem se ještě zhoršují.

Nasměroval Zavalu do údolí, které mu Lessard před chvílí ukázal ze střechy elektrárny. Zavala přistál na téměř rovném místě uprostřed skalních polic a útesů. Z pohotovostní výbavy vrtulníku vzali baterku a vydali se do mírného svahu. Vlhký chlad, který ledovec vyzařoval, jim nepříjemně pronikal svrchním oblečením. Po chvíli narazili na vchod do tunelu, orámovaný betonovým roubením. Plošina před vchodem byla ohlazená vodou, jen do svahu bylo vyhloubeno několik desítek drobných kaňonů. Muži vstoupili do tunelu, jenž byl obdobně veliký jako ten, který Austin viděl za elektrárnou. Šikmá podlaha byla mokrá a již po několika krocích jim v botách šplouchala voda.

„Tunel lásky to tedy zrovna není, že?“ ozval se Zavala, který se snažil proniknout zrakem do temnoty před nimi.

„Asi takhle si představuju řeku Styx.“ Austin okamžik zíral na černou vodu, ale pak jako by jeho tělem projel výboj energie. „Pojďme se vrátit k elektrárně.“

Když Zavala opět s vrtulníkem přistál, z budovy elektrárny vyšel Drouet se svými společníky. Drouet popošel kupředu, aby Austina oslovil.

„Musím se omluvit za své předchozí chování,“ pravil. „Neznal jsem všechna fakta týkající se té hrozné situace. Už jsem hovořil se svými nadřízenými a s americkou ambasádou, kteří mě informovali o vás a agentuře NUMA, monsieur Austine. Nevěděl jsem, že je pod ledovcem uvězněný rovněž francouzský občan.“

„Ta národnost na situaci něco mění?“

„Ne, pochopitelně ne. To by bylo neomluvitelné. Jistě vás potěší, že jsem poslal pro pomoc. Záchranný tým je už na cestě.“

„To je ale jenom začátek. Za jak dlouho se sem dostanou?“

Drouet zaváhal, protože si uvědomoval, že jeho odpověď nebude určitě uspokojivá. „Za tři nebo čtyři hodiny.“

„Jistě víte, že to je příliš pozdě.“

Drouet si zoufale tiskl ruce. Byl zjevně rozrušen. „Alespoň odtamtud vyneseme těla. Víc dělat nemůžu.“

„Já ale ano, monsieur Drouete. Pokusíme se zachránit je živé, k tomu ale potřebujeme vaši pomoc.“

„To nemyslíte vážně! Ti ubožáci jsou v pasti pod dvěma sty sedmdesáti metry ledu.“ Pak zaregistroval tiché odhodlání v Austinově obličeji a překvapeně povytáhl obočí. „Tak dobře. Dáme hlavy dohromady, abychom vám poskytli všechno, co budete potřebovat. Řekněte mi, co mám udělat.“

Austin byl příjemně překvapen, když zjistil, že pod uhlazeným Drouetovým exteriérem se skrývá ocelové jádro.

„Díky za vaši nabídku. Tak nejdřív bych si potřeboval vypůjčit vaši helikoptéru s pilotem.“

„Ano, jistě, ale vidím, že tady váš přítel už jeden vrtulník má.“

„Potřebuji něco většího.“

„Nerozumím. Ti nešťastní ubožáci jsou zajati v podzemí, ne ve vzduchu.“

„Stejně.“ Austin se na Droueta tvrdě podíval, jako by mu sděloval, že zbytečně maří čas.

Drouet okamžitě pokýval hlavou. „Výborně. Máte mou plnou podporu.“

Zatímco se Drouet rozběhl za pilotem, aby ho instruoval, Austin zavolal přenosnou vysílačkou kapitána lodi agentury NUMA a během několika minut mu vyložil svůj plán. Fortier mu pozorně naslouchal.

„Hned se do toho pustím,“ slíbil nakonec.

Austin mu poděkoval a zadíval se na ledovec, jako by odhadoval sílu soupeře, jehož musí přemoct. V žádném případě nesměl o sobě pochybovat. Dobře věděl, že i sebelepší plány se mohou zhatit – ostatně o tom svědčily četné jizvy na jeho těle. Stejně tak ale věděl, že tento problém se vyřešit dá. Byl si v rozumné míře jistý, že s trochou štěstí je jeho nápad uskutečnitelný. Čím si nebyl jistý, byla otázka, jestli je Skye stále ještě naživu.

8

SKYE BYLA AŽ VELICE ŽIVÁ. Renaud, který si užíval plnou sílu jejího běsnění z první ruky, to mohl dosvědčit. Když totiž učinil jedno ze svých samolibých prohlášení, Skye vybuchla. Obořila se na nešťastného Francouze a s očima plnýma zlostných slz mu dávala co proto, protože ji připravil o největší objev její kariéry. Renaud konečně sebral dost odvahy, aby zamumlal cosi na svou obranu. Skye mezitím vyčerpala svůj repertoár i kapacitu plic, takže ho přerušila pouze unaveným pohledem a jedním dobře vybraným slovem. „Idiote!“

Renaud se pokusil dovolat jejího soucitu. „Copak nevidíte, že jsem zraněný?“ S těmi slovy pozvedl odřenou a rozdrásanou ruku.

„To je vaše stupidní chyba,“ odsekla chladným tónem. „Jak jste jenom proboha mohl dovolit, aby se sem dostal cizí člověk se zbraní?“

„Já myslel, že je to novinář.“

„Máte mozek améby. Ty taky nemyslí. Místo toho se přelévají.“

„Mademoiselle, prosím,“ vložil se do toho LeBlanc. „Máme jenom omezenou zásobu vzduchu. Šetřete sílu.“

„Šetřit na co?“ Ukázala prstem ke stropu. „Možná že vám to uniklo, ale jsme uvězněni pod obrovským ledovcem.“

LeBlanc přiložil prst k ústům.

Skye se rozhlédla po chladem ztuhlých a vyděšených obličejích a došlo jí, že svým chováním vlastně situaci všem jenom zhoršuje. Stejně tak si musela přiznat, že celá její tiráda proti Renaudovi rovněž pramení z vlastního strachu a pocitu frustrace. Omluvila se LeBlancovi a pevně sevřela rty. Ještě předtím však stačila zamumlat: „Stejně to je idiot.“

Pak se otočila a posadila se vedle Rawlinse, žurnalisty, který přispíval do různých časopisů. Seděl zády ke zdi a pilně si něco poznamenával do bloku. Složil si pod sebe kus igelitu, aby si chránil zadek před kontaktem s vlhkou zemí. Přitiskla se k němu ve snaze se trochu ohřát a pravila: „Omlouvám se, že jsem tak smělá, ale jsem celá zmrzlá.“

Rawlins překvapeně zamrkal, odložil zápisník a galantně ji objal kolem ramen.

„Před chvilkou jste byla ale pěkně rozpálená,“ poznamenal.

„Je mi líto, že jsem se tak přede všemi rozčílila,“ zamumlala.

„Nemám vám to vůbec za zlé, ale snažte se na to dívat z lepší stránky. Máme tu alespoň světlo.“

Zátopová voda zřejmě ušetřila elektrické vedení, probíhající stropem tunelu do elektrárny. I když světlo několikrát zablikalo, zůstával systém v činnosti. Mokří a prochladlí trosečníci se mačkali v úseku tunelu mezi jeskyní v ledu na jedné straně a schodištěm na straně opačné.

I přes optimistické konstatování Rawlins věděl, že jim moc času nezbývá. Spolu s kolegy již začínal cítit obtíže při dýchání. Pokusil se myslet na něco jiného.

„Co byl ten vědecký objev, o kterém jste hovořila?“ zeptal se Skye.

Do očí se jí vkradl zasněný výraz. „Pod hladinou jezera jsem našla starobylou hrobku. Myslím, že může mít cosi společného s Jantarovou stezkou, což by potvrzovalo obchodní styky mezi Evropou a zeměmi Středomoří podstatně staršího data, než si doposud kdokoliv představoval. Mohlo by se jednat dokonce o minojské či mykénské období.“

Rawlins zaúpěl.

„Jste v pořádku?“ zeptala se ho Skye.

„Jo, je mi dobře. Sakra, ne, není. Jediným důvodem mého zdejšího pobytu bylo napsat pojednání o podledovcové pozorovatelně. Pak našli v ledu tu mrtvolu, což by samo o sobě vydalo na exkluzivní článek. Nato nějaký hrdlořez, vydávající se za novináře, zmlátí pistolí vašeho kamaráda Renauda a zatopí tunel. Ouvej! O mé reportáže by se prali po celém světě. Stal by se ze mě druhý Jon Krahauer. Na dveře by mi tloukli nakladatelé a mávali by smlouvami na knihu. Tak mi teď alespoň povězte o minojském aspektu toho vašeho objevu.“

„Já nevím, jestli ten nález je opravdu minojský,“ poznamenala Skye ve snaze rozptýlit všudypřítomný strach. „Třeba se mýlím.“

Rawlins smutně potřásl hlavou.

Ozval se televizní reportér, který naslouchal jejich konverzaci. „Vůbec se nedivím, že se cítíte tak bídně, ale zkuste se na to podívat z mého pohledu. Mám natočené video toho mrtvého i toho francouzského chlápka, jak dostává přes prsty revolverem.“

Další reportér významně zaťukal na svůj magnetofon. „Jo, a já mám zase na pásku hlasy.“

Rawlins se zadíval na hasičskou hadici, vinoucí se jim kolem nohou. „Napadá mě, jestli bychom nemohli použít tryskající vodu a vyhloubit v ledovci tunel.“

Thurston, sedící vedle Rawlinse, se zasmál a pravil: „Už jsem si v duchu udělal pár propočtů. Kdybychom pracovali nepřetržitě, tak za tři měsíce bychom byli skrz.“

„Měli bychom přestávky o nedělích a svátcích?“

Všichni přítomní, s výjimkou Renauda, se zasmáli.

Rawlinsův nekonvenční humor připomněl Skye Austina. Jak to bylo dávno, co opustila loď? Podívala se na hodinky a uvědomila si, že uplynulo jen několik hodin. Dychtivě se těšila na jejich schůzku. Uchvacoval ji Austinův drsný profil, světlé, téměř bílé vlasy, ale její pocity k němu vycházely z něčeho dalece jiného než jen z fyzické přitažlivosti. Byl zajímavý, plný kontrastů, oplýval bleskovým smyslem pro humor a dokázal být vřelý a něžný. V jeho jiskřivých modrých očích nicméně zahlédla i tvrdost diamantu. A dále tu byla samozřejmě ta jeho úžasná ramena. Moc by ji nepřekvapilo, kdyby dokázal chodit i po mořském dně.

Očima sklouzla k Renaudovi, který patřil až na velice vzdálený konec jejího spektra přitažlivosti. Seděl teď na protější straně tunelu a opatroval si zraněnou ruku. Skye se zamračila, napadlo ji, že nejhorší na celé té lapálii je skutečnost, že je pohřbená společně s tímhle červem. Ta myšlenka ji kormoutila, takže se zvedla a vydala se ke schodišti, vedoucímu dolů do hlavního tunelu. Černá voda se však již přelévala přes nejvyšší schody. Nebylo kudy uniknout. Znovu ji zavalil pocit bezmoci. Ve snaze odpoutat se od kruté reality se přebrodila kalužemi a vydala se po žebříku do ledové jeskyně.

Ledovec již pomalu začínal získávat znovu ztracené teritorium. Nový led tvořil rampouchy v místech, kde ještě před chvílí nebyly. Ledová vrstva nad mrtvým tělem zesílila, takže se stala neprůhlednou. Nicméně v plastovém kontejneru stále zůstávala helma. Vzala ji do ruky a přidržela pod světlem, kde si mohla lépe prohlédnout ozdoby. Obrazce byly značně spletité a dokonale provedené. Bylo to mistrovské dílo. Po chvíli ji napadlo, že vzor není jen ryze dekorativní. Obsahoval určitý rytmus, jako by ilustroval jakýsi děj. Kovový materiál přilby téměř pulzoval vlastním životem. Musela přibrzdit pádící představy. Nedostatek vzduchu je totiž jenom povzbuzoval. Jen kdyby měla trochu víc času, určitě by ten problém rozluštila. Zatracený Renaud.

Odnesla helmu do tunelu. Chůze v řídkém vzduchu ji zmáhala. Nalezla si místo u stěny, usadila se a helmu položila vedle sebe. Ostatní již přestali hovořit. Viděla, jak se jejich hrudníky těžce zvedají, aby do plic nasály řídký vzduch. Uvědomila si, že se podvědomě chová stejně a lapá po kyslíku jako ryba na suchu. Ani zvýšená dechová námaha však nedokázala její plíce uspokojit. Po chvíli si opřela bradu o prsa a usnula.

Když se vzbudila, světla již konečně zhasla. Takže, řekla si pro sebe, přece jenom nakonec zemřeme ve tmě. Pokusila se zavolat na ostatní a rozloučit se s nimi, ale zjistila, že nemá dost sil. Vzápětí znovu ztratila vědomí.

9

AUSTIN PŘIPEVNIL poslední vodotěsný vak na plochou zadní palubu za bublinou kokpitu SEAmobilu a ustoupil o krok, aby přehlédl svou práci. Vozidlo teď vypadalo spíš jako mechanický soumar než jako nejmodernější ponorka. Nicméně tyto narychlo provedené úpravy budou muset stačit. Jelikož neměl ani tušení, kolik lidí je pod ledovcem uvězněno, sehnal veškeré potápěčské přístroje a náhradní díly. Teď musel jenom doufat.

Austin ukázal Francoisovi vztyčený palec na znamení, že je všechno v pořádku. Vládní pozorovatel stál s přenosnou vysílačkou v ruce, jelikož právě zastával funkci spojky a překladatele mezi lodí a helikoptérou. Odpověděl Austinovi stejným gestem a promluvil do vysílačky. Pilot francouzského vrtulníku na jeho slova čekal.

Během několika minut se již helikoptéra vznášela nad pláží. Doletěla k lodi NUMA, kde se ve vzduchu zastavila a spustila na její palubu zvedací lano. Austin před mohutným vzdušným vírem vrtulí sklonil hlavu, pak ale popadl hák na konci lana a připojil ho ke čtyřbodovému závěsnému systému ponorky. Spolu s lodní posádkou již spojili ponorku s přívěsem tak, že se nyní oba kusy mohly zvedat najednou.

Nakonec dal pilotovi signál. Lano se napjalo, vrtulník se lehce vznesl, ale pak zůstal na místě, s lopatkami vrtule divoce bičujícími vzduch. I přes rámus rvoucí uši se ponorka a přívěs nadzvedly jen o několik centimetrů nad palubu. Společná váha ponorky, trajleru a nákladu byla prostě na kapacitu vrtulníku příliš. Austin proto mávl na pilota, aby opět klesl. Lano povolilo a náklad se zaduněním přistál zpátky na palubě.

Austin ukázal na vrtulník a zakřičel Francoisovi do ucha: „Povězte jim, ať tu chvíli zůstanou, než si to promyslím.“

Zatímco Francois předával pokyny, Austin zavolal svou vysílačkou Zavalovi, jehož stroj kroužil vysoko na nebi nad jezerem.

„Máme tady problém,“ oznámil mu.

„Vidím. Kéž bychom místo toho vrtulníku měli nebeský jeřáb,“ poznamenal v narážce na mohutnou průmyslovou helikoptéru, konstruovanou právě k převážení těžkých nákladů.

„Třeba ho nebudeme potřebovat,“ poznamenal Austin a vyložil svůj nápad.

Zavala se zasmál a pravil: „Než jsem tě potkal, můj život musel být strašně fádní.“

„No?“

„Je to riskantní,“ opáčil Zavala. „Zatraceně nebezpečné. Odvážné. Ale možné.“

Austin o pilotních schopnostech svého kolegy nikdy nepochyboval. Zavala měl nalétáno tisíce hodin jako pilot vrtulníku, malých proudových i turbovrtulových letounů. Těžkou hlavu si dělal jen z vrtochů přírody a z neočekávaných událostí. Závan větru, lidská nepozornost nebo i selhání techniky mohly přeměnit pečlivě kalkulované riziko v neštěstí. V tomto případě by k němu mohlo dojít například nedokonalým překladem. Musel si tedy být stoprocentně jistý, že každý pokyn bude naprosto jasný.

Odtáhl Francoise stranou a pověděl mu, co si od francouzského pilota přeje. Pak ho nechal všechny instrukce opakovat. Francois chápavě přikyvoval. Nato promluvil do vysílačky a francouzský vrtulník se přesunul kousek stranou, takže zvedací lano nyní dosahovalo k nákladu na palubě v šikmém úhlu.

Poté se přiblížila Zavalova helikoptéra a i ona spustila lano, jehož konec Austin rychle připojil k závěsnému zařízení ponorky. Pohledem zkontroloval obě helikoptéry a ujistil se, že je mezi nimi dostatečně široký odstup. Jakmile zaberou, budou k sobě přitahovány váhou nákladu a on nechtěl, aby se vrtule obou strojů dotkly.

Pak dal Austin znovu znamení. Rotory se rozběhly v ohlušujícím koncertu a ponorka s trajlerem tentokrát téměř povyskočily z paluby. Půl metru. Metr. Dva metry. Piloti si dobře uvědomovali, že jejich stroje mají rozdílnou velikost i sílu, ale dařilo se jim s těmito skutečnostmi vyrovnávat překvapivě dobře.

Pomalu zvedali svůj náklad, který se pohupoval mezi nimi, až do výše sedmdesáti metrů a pak se s ním přesunuli nad břeh. Zanedlouho již helikoptéry proti tmavým skalám zmizely z dohledu. Zavala neustále komentoval probíhající akci do vysílačky. Několikrát se však musel odmlčet, aby zkorigoval svou polohu.

Austin začal znovu volně dýchat až ve chvíli, kdy uslyšel lakonický Zavalův komentář: „Orel přistál.“

Austin se spolu s několika členy posádky nalodil do malého člunu a ve chvíli, kdy se vrtulníky bok po boku blížily k pláži, byli už na břehu. Austin vlezl do Zavalovy helikoptéry a francouzský stroj naložil na oplátku posádku z Mummichugu.

Za pár minut již helikoptéry přistávaly v blízkosti zářivě žlutého SEAmobilu, čekajícího na ně nedaleko vchodu do podzemního tunelu. Austin dohlížel na členy posádky, kteří připevňovali náklad na ponorku. Pak zacouvali s přívěsem až k okraji vody v mírně se svažujícím tunelu. Nakonec podložili kola trajleru klíny, zatímco se Austin domlouval s Lessardem. Na Austinovu žádost se objevily další kopie plánů, které dispečer elektrárny vytáhl ze své pokladnice a rozložil na plochém kameni.

„V tunelu jsou vnitřní hliníkové podpěry, o kterých jsem vám už říkal. Narazíte na ně nějakých sto metrů od vchodu. Je jich tam celkem dvanáct sad, vždy po třech podpěrách vedle sebe, mezi jednotlivými sestavami je pokaždé vzdálenost přibližně deset metrů.“

„Ponorka má v průměru necelých dva a půl metru,“ poznamenal Austin. „Vypočítal jsem, že budu muset vyříznout vždycky jednu podpěru ze tří, abych se dostal skrz.“

„Navrhuju, abyste tu prořezávku rovnoměrně rozložil. Jinými slovy, neřežte stejnou podpěru v každé sadě. Jak vidíte na tomhle plánu, strop tunelu je v tomto místě nejslabší. Tlačí na něj několik set tun ledu a kamení.“

„Zahrnul jsem to do výpočtů.“

Lessardův pohled se zavrtal do Austinova obličeje. „Když jste předložil ten svůj plán, volal jsem do Paříže jednomu příteli ze státní elektrárenské společnosti. Řekl mi, že tento konec tunelu byl vybudován jenom proto, aby se dovnitř dostal přívěs s laboratořemi. Nebyl schválen jako primární přístupová cesta, protože se časem objevilo nebezpečí zhroucení stropu. Podpěry sem postavili proto, aby tunel mohl sloužit alespoň jako ventilační šachta. Tohle mě děsí,“ dodal a prstem přejel po stropu tunelu. „Tady je totiž velká nestabilní kapsa plná vody. Díky pokročilé roční době je dokonce větší než obvykle. Jestliže se někde objeví slabé místo podpůrného systému, celý strop se sesune.“

„Za riziko to stojí,“ opáčil Austin.

„Zvážil jste i to, že třeba nasazujete svůj život úplně zbytečně, že ti lidé mohou být už mrtví?“

Austin odpověděl se smutným úsměvem. „To se ale dozvíme, až je uvidíme, že?“

Lessard pohlédl na Austina s výrazem obdivu. Ten Američan se světlými vlasy a překvapivě modrýma očima je buď blázen, nebo si je neuvěřitelně jistý svými schopnostmi. „Vy musíte mít tu ženu doopravdy rád.“

„Potkal jsem ji jen před pár dny, ale máme spolu v Paříži domluvenou večeři, o kterou nehodlám přijít.“

Lessard jen pokrčil rameny. Galantnost bylo něco, co jako Francouz dokázal ocenit. „Nejsilnější přitažlivost mezi mužem a ženou se objevuje v prvních týdnech, ještě než se dokonale poznají. Stejně, bonne chance, mon ami. Vidím, že vám něco chce váš přítel.“

Austin poděkoval Lessardovi za rady a přešel ke vchodu do tunelu, kde stál Zavala.

„Prošel jsem si ovládací mechanismy ponorky. Jsou docela jednoduché,“ prohlásil Zavala.

„Já věděl, že to pro tebe nebude žádný problém.“ Austin se naposledy rozhlédl. „Je čas vyrazit, amigo.“

Zavala se na něj zaškaredil. „Moc často se díváš na Cisco Kida.“

Austin si navlékl potápěčskou kombinézu. Vypadal v ní jako reklamní panák na fosforeskující materiál, ale statečně nakráčel do tunelu, kde si nasadil helmu s podvodním akustickým komunikačním zařízením. Zavala mu pomohl navléct bomby se vzduchem i opasek se zátěží a nakonec ho ještě vysadil na zadní plošinu ponorky.

Austin tedy nyní seděl za průhlednou kupolí, pod sebou nepromokavé vaky, a natahoval si ploutve. Jeden člen posádky mu podal lehký hořák na práci pod vodou a kyslíkovou bombu, kterou upevnil k palubě pružnými kabely. Pak Zavala vlezl do kabiny a mávl na Austina.

„Připraven vyrazit?“ zeptal se ho Austin na zkoušku.

„Určitě, i když si tu připadám jako v bublině.“

„Můžeš si se mnou vyměnit místo, kdykoliv budeš chtít, kamaráde.“

Zavala se zasmál. „Díky, ale tuhle velkomyslnou nabídku odmítnu. Ty totiž už na první pohled vypadáš jako texaské jezdecké eso.“

Austin zaklepal na průhledný kryt. Byl připraven.

Členové posádky odpojili přívěsné zařízení a nechali je pomalu vjet do vody. Jeho rychlost kontrolovali dvěma lany, dokud se kola trajleru neocida pod hladinou. Jakmile se ponorka začala ve vodě vznášet, pomocníci zatáhli za lana trajleru a současně mohutně strčili do ponorky. SEAmobile se ocitl na volné vodě a v tom okamžiku spustily jeho motory.

Zavala využil boční trysky umístěné v záďové části plavidla a otočil je o 180 stupňů, takže nyní mířilo do tunelu. Popojel s ponorkou kupředu, až se dostal na dostatečnou hloubku, aby se mohla ponořit. Krátkým zapnutím vertikální trysky zatlačil ponorku celým trupem pod vodu. Pak znovu zabzučela ocasní pohonná jednotka, plavidlo se pohnulo kupředu a do hloubky, až se nad Austinem i bublinou uzavřela voda.

Čtveřice halogenových světel v přední části vozítka osvítila oranžové stěny a strop tunelu. Odražené paprsky zbarvily vodu hnědavým nádechem.

V Austinových sluchátkách se ozval kovový Zavalův hlas.

„Je to jako potápět se v kbelíku čokoládové polevy.“

„Vzpomenu si na to, až budu příště jíst v mexické restauraci. Přemýšlel jsem o něčem poetičtějším, něčem, co by připomínalo Danta, jako třeba o sestupu do Hadovy říše.“

„Tam je přinejmenším teplo a sucho. Jakpak daleko jsou první podpěry?“

Austin se pokusil proniknout zrakem do temnoty za dosahem reflektorů a měl dojem, že zahlédl tlumený kovový záblesk. Vstal a opřel se o bublinu, přidržuje se ochranného zábradlí, jež obkružovalo celou kabinu.

„Myslím, že se k nim blížíme.“

Zavala zpomalil, až se ponorka zastavila několik metrů před první sadou hliníkových sloupů, jež bránily dalšímu postupu kupředu. Každý měl patnáct centimetrů v průměru. Austin vzal hořák s nádržkou a přesunul se k prostřední podpěře. Zažehl plamen a z hořáku vyšlehl ostře modrý jazyk, který rychle přeřízl hliníkový sloup těsně nad zemí. Pod vrcholem podpěry provedl další řez, zvolal „Pozor, padá strom!“ a odstrčil uvolněnou část sloupu z cesty. Pokynul Zavalovi, aby ho následoval. Ukazoval mu, jak projet vzniklou mezerou, podobně jako pozemní personál na letišti navádí letadla na stojánku. Pak se sám přesunul k další sadě podpěr.

Při plavání neustále vrhal opatrné pohledy na strop a snažil se nepřemýšlet o tisícovkách litrů vody a tunách ledu, ležících na tenkém kamenném stropu tunelu. Pamětliv Lessardovy rady, vybral si z následující sady pravou podpěru. Zavala ho opět následoval. V další trojici vyřízl prostřední a v následující levý sloup. Pak celý rytmus opakoval.

Práce probíhala docela hladce a zanedlouho na podlaze tunelu leželo dvanáct podpěr. Poté se Austin opět usadil na svém místě na zadní plošině ponorky a vyzval Zavalu k zařazení nejvyšší, dvouapůluzlové rychlosti. Ačkoliv jejich tempo odpovídalo poněkud rychlejší chůzi, vzhledem k okolní temnotě a blízkosti stěn tunelu se cítili spíše jako v Neptunově kočáru, snášejícím se dolů do propasti.

Jelikož Austin neměl na práci nic jiného než se pořádně držet, nechal sklouznout myšlenky ke složitému úkolu, který před nimi stál. V uších mu stále zněla Lessardova slova. Ten Francouz měl pravdu ohledně přitažlivosti ženy. Mohl by mít tedy stejně tak pravdu i v tom, že všichni v tunelu jsou již mrtví.

Je snazší být optimistou, pokud je člověk na denním světle. Jak se však na své pouti nořili stále hlouběji, Austin si čím dál tím silněji uvědomoval, že jejich pokus o záchranu by také mohl být marný. Chtě nechtě si musel připustit, že existuje jen nepatrná šance na delší přežití v tak strašlivém prostředí. Váhavě se tedy začínal obrňovat proti tomu nejhoršímu.

10

SKYE VE SNU VEČEŘELA s Austinem v jednom pařížském bistru nedaleko Eiffelovy věže. On právě říkal: „Vzbuďte se,“ načež mu ona dost podrážděně odpověděla: „Já nespím.“

Vzbuď se, Skye.

Opět Austin. Ten chlap mi jde na nervy.

Pak se k ní dokonce natáhl přes stůl, na němž stály skleničky s vínem a talířky s paštikou, a jemně ji poplácal po tváři, což ji rozezlilo ještě víc. Otevřela ústa a okřikla ho: „Přestaňte!“

„To už je lepší,“ poznamenal Austin.

Prudce zvedla víčka jako dvojici polámaných okenic a odvrátila obličej od oslepující záře. Světlo se posunulo a ona uviděla Austinovu tvář. Vypadal starostlivě. Jemně jí stiskl tváře, až otevřela ústa. Pak jenom ucítila, že jí mezi zuby vkládá tvrdý plastikový náustek potápěčského dýchacího přístroje.

Do plic jí vnikl vzduch, který ji okamžitě oživil, takže teď už Austina jasně rozeznávala. Klečel vedle ní, na sobě měl oranžový neoprén a nějakou zvláštní helmu na hlavě. Uchopil ji za ruku a přitiskl jemně její prsty kolem nevelké vzduchové nádržky, z níž vycházela hadice k náustku.

Pak vytáhl z pusy svůj náustek.

„Dokážete zůstat minutu vzhůru?“ otázal se jí.

Přikývla.

„Nikam nechoďte. Hned jsem zpátky.“

Zvedl se a zamířil ke schodům. V krátkém okamžiku, než se svou baterkou zmizel pod hladinou, si Skye povšimla, že všichni, kteří zůstali spolu s ní uvězněni v tomto omezeném prostoru, vypadají jako lidské trosky, vyspávající v nějaké postranní uličce následkem nadměrné konzumace hodně levného vína.

Za další okamžik se ve vodě nad schodištěm objevila tajemná záře a nad hladinu se vynořil Austin se smyčkou lana přes rameno. Zapřel se patami a začal táhnout za lano, ne nepodobný burlakovi na Volze. Podlaha však byla dosti zrádná, takže se smekl a spadl na koleno. Vzápětí však již opět stál. Z vody vyklouzl plastikový vak, který byl připevněný k lanu, a jako nějaká velká ryba se prosmekl po podlaze. Pak následovaly další vaky.

Austin je rychle otevíral, vytahoval z nich dýchací přístroje a rozdával je kolem. S několika lidmi musel opakovaně zatřást a vzbudit je alespoň k lehce obluzenému vědomí, ale jakmile si tito nešťastníci dopřáli první doušky vzduchu, všichni se rychle vzpamatovávali. Lačné lapání po životodárném kyslíku doprovázelo kovové klapání ventilů dýchacích přístrojů, v uzavřeném stísněném prostoru nepřirozeně hlučné.

Skye vyplivla náustek. „Co tu děláte?“ otázala se jako nějaká doyenne společnosti na adresu nezvaného hosta večírku.

Austin ji v odpověď zvedl jemně na nohy a políbil na čelo.

„Nikoho ať ani nenapadne, že by Kurt Austin dovolil, aby nějaká drobná nepříjemnost, jako třeba vysoká voda, překazila plánovanou schůzku s večeří.“

„Večeře! Ale…“

Austin zastrčil náustek zpět mezi její rty. „Na povídání není čas.“

Vtom již otvíral další vak a vybaloval z něho suché neoprény. Jak se ukázalo, Rawlins i Thurston byli zkušenými potápěči, takže vydatně pomáhali zachráněným do potápěčské výstroje i výzbroje. Zanedlouho byli všichni připraveni. Žádný bojový tým SEAL to není, pomyslel si Austin, ale s pořádnou dávkou štěstí by to mohli zvládnout.

„Připraveni na cestu domů?“ otázal se.

Tlumený chorus, rozeznívající ozvěnu v jeskyni, byl sice nesrozumitelný, ale zato nadšený. „Oukej,“ řekl. „Tak pojďte za mnou.“

Austin vedl ubohou partu tunelářů dolů po schodišti a do zaplavené chodby. Nejedno obočí se překvapeně pozvedlo při zvláštním pohledu na Zavalu, mávajícího na ně z nitra svítící bubliny.

Austin už předem myslel na to, že cestující se budou muset za jízdy něčeho držet. Dříve než spolu s posádkou Mummichugu naložil na SEAmobil vaky s vybavením, pokryl jeho palubu rybářskou sítí. Za intenzivního použití posunků, strkání a dloubání Austin teď rovnal trosečníky obličejem k palubě do řad po třech vedle sebe jako sardinky do konzervy.

Renauda s poraněnou rukou umístil do první řady, těsně za bublinu, mezi dva novináře. Skye byla uprostřed další řady mezi Rawlinsem a Thurstonem, kteří byli ve vodě jednoznačně nejzkušenější. On sám bude ve třetí řadě mezi LeBlancem, připomínajícím silného býka, a Rossim, mladým asistentem výzkumu.

Aby zajistil tento objemný náklad, přetáhl Austin přes záda trosečníků ještě lana. Pod namačkanými těly byla ponorka téměř neviditelná, ale toto uspořádání bylo to nejlepší, jaké si mohl při omezeném prostoru vymyslet. Austin odplaval k zádi plavidla, kde se zachytil těsně za Skye. Z tohoto svého bidýlka však později bude muset vyklouznout, proto se nijak nepoutal.

„Všechny naše kachny jsou pěkně v řadě za sebou,“ oznámil prostřednictvím podvodního komunikačního zařízení. „Tady vzadu je ale dost těsno, takže ti radím, abys pro jistotu žádné stopaře nebral.“

S vrčením elektromotoru se SEAmobil začal po centimetrech pohybovat kupředu. Nejprve se doslova jen plazil, pak nabral rychlost chůze. Austin si uvědomoval, že zachránění musí být nevýslovně vyčerpaní. I když celou skupinu předem nabádal k trpělivosti, pomalé tempo podmořského vozítka je mohlo dohánět k zuřivosti. Dokonce i sám měl problémy řídit se vlastní radou.

On však mohl alespoň hovořit se Zavalou. Ostatní byli ponecháni jen vlastním myšlenkám. Ponorka se plížila tunelem, jako by ji táhlo želví spřežení. Čas od času se vozítko zdánlivě zastavilo, zatímco stěny tunelu plynuly kolem něho. Jediným zvukem bylo monotónní hučení motoru a bublání unikajícího vzduchu. Austin málem zavýskl radostí, když Zavala oznámil: „Kurte, přímo před námi vidím sloupy podpěr.“

Austin pozvedl hlavu. „Zastav před nimi. Provedu tě tím slalomem.“

SEAmobil setrvačností ještě kousek popojel a pak se zastavil. Austin se pustil paluby a přemístil se nad plastovou bublinu. První sada podpěr byla asi deset metrů před nimi. Jemnými rytmickými pohyby ploutví k nim doplaval, aby se pak volně protáhl mezerou, kterou před chvílí vyřezal. Následně se otočil čelem vzad a dirigoval Zavalu podobným způsobem, jako dopravní policista řídí provoz na křižovatce.

Ponorka se pomalu sunula kupředu. Zavala zatáčel z přímého směru do dalšího otvoru, a právě tehdy nastaly problémy. Přetížená ponorka zareagovala příliš pomalu a dostala se do bočního skluzu. Zavala sice pomocí zvýšeného výkonu trysek přerušil boční pohyb a vyrazil s plavidlem kupředu do dalšího průchodu, avšak jak jím ponorka projížděla, ve snaze po vyrovnání smyku narazila na jednu podpěru a ocasní část se začala stáčet na stranu.

Austin se přitiskl ke stěně tunelu a zůstal tak, dokud Zavala ponorku opatrně nezastavil. Teprve pak Austin připlaval ke kabině vozítka.

„Budeš muset s tím svým řízením doopravdy něco dělat, starouši.“

„Omlouvám se,“ řekl Zavala. „Ale se vší tou váhou vzadu se loď chová jako opilý člun.“

„Snaž se zapamatovat si, že nesedíš za volantem své corvetty.“ Zavala se usmál. „Kéž bych seděl.“

Austin zkontroloval cestující, ujistil se, že se všichni stále drží, a pak se přesunul kupředu k další trojici podpěr. Zadržoval dech, dokud ponorka i se svým nákladem hladce neprojela. Zavala začínal mít řízení podvodního vozítka v ruce, takže úspěšně překonali i několik dalších sad podpěr. Austin je v duchu pečlivě počítal. Nyní zbývaly již jen poslední tři.

Když se přiblížil k dalším podpěrám, uvědomil si, že něco není v pořádku. Podíval se znovu, ale to, co viděl, ho příliš neuklidnilo. Prve vyřízl prostřední podpěru a nyní oba krajní sloupy připomínaly křivé nohy. Jeho pozornost navíc upoutal jakýsi rychlý pohyb u stropu. Zvedl hlavu a uviděl, že tenkou škvírou ve stropě unikají z tunelu vzduchové bubliny.

Austin nemusel být inženýrem, aby pochopil, co se děje. Váha nadloží byla na zbývající podpěry příliš velká. Ty mohly teď každou chvíli povolit a navěky pohřbít ponorku i s jejím lidským nákladem.

„Joe, máme před sebou problém,“ oznámil Austin tím nejklidnějším hlasem, jaký svedl.

„Vidím, co máš na mysli,“ odpověděl Zavala, který se předklonil na svém sedadle, oči upřené před příď. „Ty sloupy vypadají jako nohy kovboje. Máš nějaký nápad, jak skrz tu past na myši proplout?“

„Stejně jako se milují dikobrazi. Opatrně. Dej pozor, ať mě přesně následuješ.“

S těmito slovy Austin zamířil k jedné prohnuté podpěře a volně kolem ní proplul s dostatkem místa po obou stranách. Obrátil se ve vodě, zastínil si oči před září halogenových světel a pak mávl na Zavalu, aby vyrazil. Zavala úspěšně manévroval, takže se žádné podpěry ani nedotkl. Problém se však dostavil z nečekané strany. Část sítě, kterou ponorka táhla za sebou, se zachytila za pahýl uříznuté podpěry. Zavala ucítil, jak ponorku něco zabrzdilo, a instinktivně přidal plyn.

Byla to ta nejhorší věc, jakou mohl udělat.

Ponorka zaváhala, pak ale trysky zabraly, síť se utrhla a plavidlo nekontrolovaně vypálilo kupředu tak nešťastně, že narazilo plnou vahou do pravého sloupu následující sady podpěr. Zavala sice zareagoval bleskově, ale už bylo pozdě. Zničená podpěra se zbortila.

Austin němě sledoval, jak se postupně, skoro jako ve zpomaleném filmu odvíjí katastrofa. Pohledem střelil ke stropu, který náhle pokrýval oblak bublin.

„Vypadni odsud!“ vykřikl. „Řítí se strop!“

V Austinových sluchátkách se ozvala záplava španělských kleteb.

Zavala přidal výkon trysek na maximum a zamířil do další mezery. Austina přitom minul snad jen o čtvrt metru. Ten se pak v dokonalém načasování vrhl kupředu a zachytil se mizející rybářské sítě, takže vlál na jejím konci jako kaskadér za uhánějícím dostavníkem v Hollywoodu.

Zavala se rozhodně staral víc o rychlost nežli o jemné nuance řízení, takže nebylo divu, že se ponorka otřela o stojící podpěru. Byl to jen lehký dotyk, ale podpěrný sloup se ohnul a praskl. Tou dobou se už Austin stačil vyškrábat na zadní palubu vozítka, kde se vší silou přidržoval, zatímco se ponorka otočila o 360 stupňů a znovu zamířila původním směrem.

Před nimi zel poslední průchod.

Tentokrát jím ponorka projela čistě, bez dotyku podpěr, avšak škoda už byla napáchána.

Strop se roztrhl vedví a dopadl na zem v drtivé lavině obrovských balvanů, čímž jen uvolnil vodu, nahromaděnou v kapsách ledovce. Do uzavřeného prostoru tunelu se jí nahrnuly tisíce litrů. SEAmobil zasáhla silná tlaková vlna, která ho hnala tunelem jako list přes jez.

Vlna pádila ke vchodu do tunelu, kam unášela i bezvládnou ponorku.

Aniž by si uvědomoval drama, jež se právě odehrává v temné hloubce pod ledovcem, podpůrný tým se pomalu trousil zpátky k helikoptérám. Osamělý technik, který dosud dával pozor na trajler, vyšel z tunelu nadýchat se čerstvého vzduchu, když uslyšel burácení vycházející z nitra země. Jeho nohy reagovaly rychleji než mozek, takže ho bystře odnesly dál od vchodu. Když z tunelu vystřelila na zpěněné vlně ponorka, skrýval ho už veliký balvan.

Vodní záplava se na volném prostranství rozpadla a zanechala ponorku na suchu. Omámení a potlučení pasažéři rozvazovali lana, jež je držela pohromadě, a postupně seskakovali na zem. Vyplivovali z úst náustky dýchacích přístrojů, kašlali a zhluboka vdechovali čerstvý vzduch.

Zavala vyskočil z kokpitu a utíkal zpátky k tunelu. Uskočil stranou, když jeho ústí vychrlilo další, tentokrát poněkud slabší vlnu, která se rozlila kolem SEAmobilu, a vyvrhla klopýtající postavu v oranžovém neoprénu. Prasklá maska se Austinovi svezla na stranu. Komunikační přilbu mu voda strhla z hlavy úplně a doznívající vlna jím kutálela jako nějakým míčem v příboji.

Zavala se sklonil, zachytil Austina a pomohl mu vstát.

Zpočátku se držel na nohách velice nejistě, jako by byl opilý. Oči měl nehybné jako kuličky na hraní. Vzápětí však vyplivl z úst špinavou vodu a otřásl se jako mokrý pes.

„Jak jsem povídal, Joe. S tím svým řízením budeš muset doopravdy něco dělat.“

FRANCOUZSKÝ ZÁCHRANNÝ tým dorazil o hodinu později. Jejich vrtulník přistál před budovou elektrárny jako orlovec říční na hřbetě vyhlídnuté ryby. Ještě než se lyžinami dotkl země, vyskočilo ze dveří šest ostře vyhlížejících robustních horolezců, vlekoucích karabiny a smyčky lana. Jejich vůdce vysvětloval, že si přinesli horolezecké vybavení, protože byli informováni, že lidé jsou uvězněni na ledovci, nikoliv pod ním.

Když se velitel nově příchozích dozvěděl, že služeb jeho týmu již není zapotřebí, jen pokrčil rameny a filozoficky připustil, že ani mimořádně špičkový tým horolezců by při záchranných akcích pod vodou nebyl nic platný. Pak otevřel několik lahví šampaňského, které s sebou přivezli. Pozvedl sklenku k přípitku, v němž vyjádřil naději, že budou i jiné příležitosti, protože lidé v horách se dostávají stále do nějakých malérů.

Po neformální oslavě Austin dohlédl na to, aby byla ponorka dopravena zpět na Mummichugy a pak se spolu se Zavalou stavil v elektrárně. Zachráněné mezitím zavedli dovnitř, aby se vysprchovali a dostali do sebe nějaké horké jídlo. Poté se, oblečeni do nejroztodivnějších vypůjčených svršků, shromáždili v odpočinkové místnosti elektrárny, aby zde učinili výpověď.

Reportéři promítli videozáznam útoku na Renauda. Video však mělo bídnou kvalitu a namísto útočníkova obličeje ukázalo jen rozmazaný letmý záběr. Také audiozáznam toho mnoho neodhalil, s výjimkou krátkého rozhovoru mezi Renaudem a útočníkem.

Austin léčil své pohmožděniny a odřeniny lahví belgického piva ze spíže elektrárny. Seděl s bradou v dlaních a cítil, jak v něm narůstá vztek. To když Skye a ostatní líčili detaily onoho chladnokrevného činu, jenž téměř odsoudil nevinné lidi k hrozné smrti hluboko pod ledem.

„To je přece záležitost pro policii,“ ozval se Drouet, nejvyšší přítomný představitel elektrárny, když vyslechl celý příběh. „Měli bychom neprodleně informovat příslušné úřady.“

Austin zůstával zticha. Než se ozbrojené složky dostaví na místo, budou všechny stopy chladnější než pivo, které drží v ruce.

Renaud byl netrpělivý, aby co nejdříve odjel. Se zraněnou ruku zacházel, jako by se jednalo o smrtelné trauma. Neustále ji vystavoval na odiv a vynutil si tak místo v helikoptéře elektrárny. Také Rawlins a další reportéři se nedočkavě hrnuli ve snaze spojit se s redakcemi a vylíčit celý příběh, sahající daleko za pouhé objevení zmrzlého těla. Povolali tedy najatý hydroplán, který je před nedávnem k ledovci dopravil.

Jeho pilot jim objasnil jednu záhadu. Ohlásil, že zatímco seděl v letounu na jezeře a čekal na signál, viděl, jak se onen mohutný muž, jehož sem sám přivezl, objevil na břehu jezera v LeBlancově citroenu. Ten muž ho informoval, že zbývající reportéři zůstávají přes noc, ale on že okamžitě potřebuje odvézt.

Skye pozorovala hydroplán, jak popojíždí po hladině, aby odstartoval, a zasmála se. „Viděli jste Renauda? K odstrkávání lidí stranou používal dokonce i tu svou zraněnou ruku, jen aby mohl nastoupit jako první.“

„Posměšný tón ve vašem hlase napovídá, že vás Renaudův odjezd nemrzí,“ poznamenal Austin.

Zamnula si ruce. „Můj otec by řekl: Nejvyšší čas, že vypadnul.“

Vedle Skye stál Lessard a smutným pohledem sledoval obojživelný aeroplán, jak se odpoutává od hladiny a míří do údolí mezi dvěma vrcholy hor.

„Tak, monsieur Austine, já se budu muset vrátit ke své práci,“ pronesl truchlivě. „Díky za všechno vzrušení, které jste vy a vaši lidé přinesli do tohoto osamělého, bohem zapomenutého místa.“

Austin sevřel Lessardovu ruku. „Celá záchranná akce by bez vaší pomoci nebyla vůbec možná,“ pronesl vřele Austin. „Myslím ale, že tu teď sám dlouho nebudete. Jakmile se roznese zpráva o těch událostech, objeví se záplava novinářů. Navíc tu určitě začne čmuchat i policie.“

Lessard vypadal spíše potěšeně než rozladěně. „Myslíte?“ Doslova zářil. „Jestli mě teď omluvíte, radši bych se měl vrátit do kanceláře, abych se na ty návštěvy připravil. Zařídím, aby vás náklaďák odvezl k jezeru, budete-li chtít.“

„Půjdu s vámi,“ oznámila Skye. „Musím si vyzvednout něco, co jsem nechala v elektrárně.“

Zavala ukázal na Lessarda. „Tenhle gentleman evidentně není spokojen se svými patnácti minutami slávy. Takže, jestli mám po šichtě…“

Austin položil Zavalovi ruku na rameno. „Neříkej, že chceš opustit tohle kouzelné lázeňské místo, jen aby ses mohl vrátit do Chamonix k francouzským sladkostem.“

Zavala sledoval očima Skye. „Zdá se mi, že nejsem jediný, kdo se těší z místních lahůdek.“

„Ty jsi ale o hodný kus napřed, Joe. Ta mladá dáma a já jsme ještě neměli ani první rande.“

„Jsem ten poslední, kdo by stál v cestě opravdovému románku.“

„Já také,“ přitakal Austin a vyprovodil Zavalu k helikoptéře. „Uvidíme se v Paříži.“

11

DOPRAVNÍ ZÁCPA BYLA DĚSIVÁ dokonce i na washingtonské poměry. Paul Trout seděl za volantem svého humvee a upíral skelný pohled na záplavu aut, sahala od jednoho břehu Pennsylvania Avenue ke druhému a neprodyšně je ucpávala. Náhle se obrátil ke Gamay a pravil: „Začínají se mi zavírat žábry.“

Gamay obrátila oči v sloup jako manželka, dávno přivyklá na výstřednosti svého muže. Už věděla, co bude následovat. Paulova rodina říkala jen napůl žertem, že jakmile je nějaký Trout příliš dlouho z domu svých předků, začne lapat po dechu jako ryba na suchu. Proto nebyla v nejmenším překvapena, když její muž najednou udělal nepředpisovou otočku do protisměru, čímž jenom potvrdil opovržení k dopravním předpisům, jež je nejspíš všem massachusettským řidičům vrozené.

Zatímco Paul řídil, jako by se účastnil manévrů operace Pouštní bouře, Gamay použila mobilní telefon k rezervaci letenek a oznámila na ředitelství NUMA, že budou spolu s manželem pár dní mimo. Proletěli svým domem v Georgetownu jako dvojice tornád, sbalili si věci na přenocování a vyrazili na letiště.

Necelé dvě hodiny poté, co jejich letadlo přistálo v Bostonu, byli již na Cape Cod a procházeli se po Water Street ve vesnici Woods Hole, kde se Trout narodil a vyrostl. Hlavní ulice Woods Hole byla asi čtyři sta metrů dlouhá a tísnila se mezi nádrží se slanou vodou a přístavem. Po obou stranách byla ohraničená budovami, jež realitní kanceláře zasvětily institucím námořních věd a organizacím životního prostředí.

K nejnápadnějším z těchto staveb patří sídlo světově proslulé Oceánografické společnosti Woods Hole. Nedaleko odsud sídlí v impozantní budově z vínově červených cihel a žuly Námořní biologická laboratoř, jejíž výzkumné programy a knihovna, obsahující téměř dvě stě tisíc svazků, přitahují vědce z celého světa. Co by kamenem dohodil od NBL je akvárium Národního mořského rybolovu. Na okraji vesnice se nalézá Americký geologický průzkum a další tucet vzdělávacích institucí i privátních společností, vyrábějících technicky nejdokonalejší přístroje používané vědci-oceánology po celém světě.

Z přístavu směrem od Elizabetina ostrova vála svěží bríza. Trout se zastavil na nevelkém mostě, spojujícím Eel Pond a Great Harbor, a zhluboka se nadechl slaného vzduchu. Pomyslel si, že na té historce o uzavírání žaber něco určitě je. Teď mohl konečně zase volně dýchat.

Trout byl synem místního rybáře a jeho ženy. Rodina stále ještě na Cape Cod vlastnila domek s nízkou střechou, kde vyrostl. Jeho intelektuálním domovem byla nicméně Oceánografická společnost. Jako chlapec často pracoval coby poslíček pro některého z vědců, zaměstnaných v této instituci, a právě díky jejich doporučení se později specializoval na hlubokomořskou geologii. Toto rozhodnutí ho nakonec přivedlo do organizace NUMA, potažmo do jejího týmu speciálních operací.

V prvních hodinách po příjezdu Paul zkontroloval dům, stavil se u několika příbuzných a spolu s Gamay zašel na oběd do místní hospody, kde všechny lidi u baru osobně znal. Pak se pustili do obchůzek. Navštívili Laboratoř hloubkových ponorů společnosti, kde ho jeden z bývalých kolegů seznámil s novinkami v oblasti autonomních podmořských vozítek. Uprostřed živé konverzace zazvonil náhle telefon.

„To je pro tebe,“ oznámil Troutovi jeho přítel a podal mu sluchátko.

V telefonu se ozval dunivý hlas. „Ahoj, Troute. Tady je Sam Osborne. Tak jsem na poště slyšel, že jste zpátky ve městě. Jak se máte, vy a vaše půvabná paní?“

Osborne byl fykolog, jeden z předních světových expertů algologie, neboli nauky o řasách. Po letech přednášení měl stále ještě ve zvyku hovořit o dva až tři decibely hlasitěji než normální lidé.

Trout se ani nenamáhal zeptat, jak ho Osborne vyslídil. Ve vesnici velikosti Woods Hole se nedalo nic utajit. „Máme se prima, díky. Moc mě těší, že jste mi zavolal, doktore Osborne.“

Osborne si odkašlal. „No, hm, vlastně nevolám vás. Chtěl jsem mluvit s vaší paní.“

Trout se usmál. „To se vám nedivím. Gamay je daleko hezčí než já.“

S tím podal sluchátko manželce. Gamay Morganová-Troutová byla atraktivní žena, ne snad nádherná nebo příliš sexy, zato však pro většinu mužů přitažlivá. Uměla se jiskřivě usmívat, přičemž ukazovala drobnou mezírku mezi horními předními zuby, podobně jako modelka a herečka Lauren Huttonová. Měla vysokou štíhlou postavu, sto pětasedmdesát centimetrů a šedesát sedm kilo. Dlouhé vlasy, které nosila stočené do uzlu, měla temně rudé, což představovalo důvod, proč ji otec, znalec vína, pojmenoval po hroznech Beaujolais.

Jelikož byla otevřenější a živější než manžel, snáze vycházela se svými mužskými kolegy, což trvalo již od jejích uličnických let strávených ve Wisconsinu. Otec byl úspěšný stavební podnikatel, který ji vždy podněcoval k soutěživosti s muži. Naučil ji mimo jiné i jachtařskému sportu a zasvětil ji do tajů střelby. Především díky němu se stala zkušenou potápěčkou a střelkyní.

Gamay chvíli poslouchala a pak řekla: „Hned tam jsme.“ Zavěsila a oznámila: „Doktor Osborne nás požádal, abychom přišli do Námořní biologické laboratoře. Říká, že je to naléhavé.“

„Pro Sama je naléhavé všechno.“

„No tak. Nemusíš být hned jedovatý jenom kvůli tomu, že chtěl mluvit se mnou.“

„V celém těle nemám jedinou jedovatou myšlenku,“ pravil Paul odmítavě a chytil Gamay pod paží.

Rozloučil se s přáteli v Laboratoři hloubkových ponorů a spolu s manželkou vyrazili po Water Street. Zanedlouho už stoupali po širokých schodech budovy Lillie Research Building, aby pak prošli klenutým vchodem do tiché haly.

Doktor Osborne na ně čekal hned u vchodu. Mohutně potřásl Paulovi rukou a objal Gamay, která bývala jeho žačkou v dobách, kdy na Scrippsově institutu oceánografie v Kalifornii studovala mořskou biologii. Osborneovi bylo něco přes padesát a ze zátylku jako by mu sklouzávaly ustupující kučeravé šedé vlasy. Měl mohutnou kostru a ohromné ruce manuálního pracovníka, do kterých by se hodil daleko spíše krumpáč než jemná vlákna mořské vegetace, která představovala jeho specializaci.

„Díky, že jste přišli,“ pronesl na uvítanou. „Doufám, že vás to příliš neotrávilo.“

„Ale vůbec ne,“ ujistila ho sladce Gamay. „Vždycky vás rádi vidíme.“

„Třeba změníte názor, až uslyšíte, co vám povím,“ prohodil se záhadným úsměvem Osborne.

Bez dalšího vysvětlování je zavedl do své pracovny. Ačkoliv Námořní biologická laboratoř byla pověstná výzkumnými aktivitami a knihovnou, laboratoř v budově Lillie nevypadala vůbec zajímavě. Pod stropem tu běžely holé trubky, dveře po obou stranách chodby byly z tmavého dřeva s panely zrnitého skla a celkově to tu vypadalo přesně na to, čím to i ve skutečnosti bylo – na starobylou budovu laboratoří.

Osborne uvedl Troutovy do své pracovny. Gamay si pamatovala, že Osborne býval až fanaticky pořádkumilovný, téměř úchylně, a nyní zjišťovala, že se nezměnil. Zatímco mnozí profesoři jeho formátu se obklopovali kupami papírů a zpráv, jeho kancelář obsahovala pouze stůl s počítačem, kancelářské křeslo a pár skládacích židlí pro návštěvy. Jediným luxusem zde byl samovar, který si přivezl z Japonska.

Nalil tři šálky zeleného čaje a po několika krátkých zdvořilostech pravil: „Omlouvám se za svoji neomalenost, ale času je málo, takže raději přejdu přímo k věci.“ Opřel se v křesle, složil ruce špičkami prstů k sobě a obrátil se na Gamay. „Jste jako mořská bioložka obeznámena s řasou Caulerpa taxifolia?“

Gamay nejdříve získala titul v mořské archeologii na univerzitě Severní Karolíny a teprve pak změnila oblast svého zájmu a zapsala se na Scrippsův institut, který ukončila doktorátem v oboru mořské biologie. Gamay se v duchu usmála, když si vzpomněla na léta, kdy byla studentkou v Osbornově třídě. Kladení otázek formou konstatování bylo pro něj typické.

„Caulerpa je řasa, která je doma v tropech, i když se s ní často setkáme i v soukromých akváriích.“

„Správně. A dále víte, že jeden její kmen žijící ve studené vodě, kterému se právě v akváriích tak daří, se stal závažným problémem v některých příbřežních vodách?“

Gamay přikývla. „Zabijácká mořská tráva. Už stačila zničit rozsáhlé oblasti dna Středozemního moře a rozšířit se i do dalších oblastí. Je to vlastně jeden kmen tropické řasy. Ty normálně ve studených vodách nežijí, ale tenhle druh se přizpůsobil. Teď se tedy může šířit do kteréhokoliv místa na zeměkouli.“

Osborne se obrátil na Paula. „Ta tráva, o níž mluvíme, se v důsledku nedbalosti dostala v roce 1984 z Oceánografického muzea v Monaku do moře. Od té doby se stačila rozšířit na třicet tisíc hektarů příbřežního dna celkem šesti středomořských států a představuje problém dokonce i v Austrálii a v San Diegu. Šíří se jako stepní požár. Problémy z toho vyplývající jsou ještě horší. Kolonie Caulerpy se chovají nesmírně invazivně. Tráva se rozšiřuje šlahouny a vytváří hustý zelený koberec, který vytěsňuje veškerou další flóru i faunu tím, že ostatní rostliny i živočichy zbavuje kyslíku a slunečního světla. Její přítomnost ničí základní mořský potravní řetězec a v krátké době likviduje původní přirozené druhy, což má devastující dopady na celý ekosystém.“

„Copak neexistuje způsob, jak s tím plevelem bojovat?“

„V San Diegu dosáhli určitého úspěchu použitím plachet, kterými porost izolovali, a pak napouštěli chlór do vody a do bahna, z něhož rostlina vyrůstá. Tato technika je ale neúčinná v případech většího rozšíření porostu. Dále se objevily i snahy školit obchodníky s akvaristickými potřebami, kteří prodávají Caulerpu nebo kameny, jež mohou být tímto plevelem kontaminovány.“

„Copak nemá žádného přirozeného nepřítele?“ podivil se Trout.

„Její obranné mechanismy jsou překvapivě dokonalé. Ten plevel obsahuje toxiny, jež odpuzují býložravce. Navíc přes zimu neumírá.“

„To vypadá na opravdového netvora,“ připustil Trout.

„Tím taky je. To tedy jo. Každý nepatrný úlomek dokáže vyprodukovat celou novou kolonii. Jediná slabá stránka toho prevítu je jeho neschopnost rozmnožovat se pohlavně, jak to dělá jeho divoký příbuzný. Jenom si představte, jak by to vypadalo, kdyby se ten plevel navíc ještě dokázal šířit na dálku pomocí vajíček.“

„To není příjemná představa,“ poznamenala Gamay. „Pak by tu trávu nikdo nezastavil.“

Osborne se obrátil na Paula. „Jste jako mořský geolog obeznámen s oblastí Ztraceného města?“

Trout byl rád, že se konečně dostávají z říše biologie do oblasti jeho znalostí. „Jistě, je to oblast hydrotermálních průduchů nacházejících se podél Atlantského masivu. Materiál vyvržený ze dna vytvořil vysoké věže připomínající mrakodrapy, odtud pojmenování toho místa. Četl jsem o tom výzkumnou zprávu. Je to fascinující. Rád bych se tam někdy podíval.“

„Mohl byste brzy dostat příležitost,“ konstatoval Osborne.

Paul a Gamay si vyměnili nechápavé pohledy.

Když si všiml jejich zmatených výrazů, Osborne se zasmál.

„Měli byste raději jít se mnou,“ navrhl.

Opustili kancelář, prošli klikatou chodbou, až se ocitli v nevelké laboratoři. Osborne přistoupil k zamčené kovové skříňce. Klíčem, který mu visel na opasku, odemkl dvířka a zevnitř vyňal skleněnou válcovitou dózu asi třicet centimetrů vysokou a patnáct širokou. Vršek dózy byl neprodyšně zapečetěn. Položil ji na stůl pod laboratorní světlo. Skleněný kontejner byl plný jakési husté zelenošedé hmoty.

Gamay se naklonila blíže, aby si prohlédla obsah, a otázala se: „Co je to za sajrajt?“

„Než odpovím na vaši otázku, dovolte, abych vás trochu obeznámil s pozadím případu. Před několika měsíci se naše laboratoř zúčastnila spolu s Oceánografickou společností Woods Hole spojené expedice do Ztraceného města. Ta oblast je bohatá na řadu neobvyklých mikrobů a různé látky, jež produkují.“

„Kombinace tepla a všelijakých chemikálií byla přirovnávána k podmínkám, jež existovaly na Zemi před vznikem života,“ poznamenala Gamay.

Osborne přikývl. „Z této expedice přivezla ponorka Alvin nějaké vzorky mořských řas. Díváte se na uhynulý zbytek toho vzorku.“

„Stonek i listy trochu připomínají Caulerpu, ale něčím se od ní liší,“ poznamenala Gamay.

„Velmi dobře. Rod Caulerpy obsahuje více než sedmdesát druhů, včetně těch, které se prodávají v obchodech pro akvaristy. U pěti z nich byla dokumentována invazivita, ale je nutno přiznat, že dopodrobna bylo zatím prostudováno jen několik odrůd. Tato je zcela neznámá. Nazval jsem ji Caulerpa Gorgonosa.“

„Gorgonská tráva, to se mi líbí.“

„Přestane se vám líbit, jakmile se s tou ďábelskou zrůdou seznámíte tolik co já. Vědecky řečeno, díváme se na druh, který je mutantem Caulerpy. Na rozdíl od svých bratranců a sestřenic se totiž tato odrůda dokáže rozmnožovat pohlavně.“

„Jestli tomu tak je, pak Gorgonská tráva může šířit svá vajíčka na velké vzdálenosti. To by mohlo být zatraceně vážné.“

„Už to vážné je. Gorgonská tráva se smísila s taxifolií a teď vytlačuje populaci běžných řas. Ukázala se u Azor, její vzorky nacházíme u pobřeží Španělska. Má fenomenální rychlost růstu. Došlo k neskutečné růstové explozi. V Atlantiku již plují obrovské skvrny tvořené touto trávou a zanedlouho dojde k jejich spojení.“

Paul potichu hvízdl. „Tímhle tempem může zachvátit celý oceán.“

„To ještě není to nejhorší. Taxifolia vytváří souvislý koberec řas. Podobně jako Medúza dokázala pouhým pohledem přeměnit člověka v kámen, z Gorgonské trávy se stává solidní, tuhá biomasa. V její přítomnosti nic živého nemůže existovat.“

Gamay pohlédla na skleněnou nádobu, tentokrát s hrůzou v očích. Díky svým znalostem si dokázala představit dopad na světová moře. „Teď hovoříte v podstatě o ztuhnutí všech světových oceánů,“ vydechla.

„Ten nejhorší možný scénář zatím ani nedokážu plně pochopit, ale tohle vím. Během krátké doby se Gorgonská tráva může rozšířit podél pobřeží mírného pásu a způsobit nenapravitelnou ekologickou katastrofu,“ pronesl Osborne, pro něj zcela netypicky téměř šeptem. „Může to ovlivnit klima a případně vyvolat hladomor. Může to zastavit námořní obchod. Národy, jež z oceánu čerpají přísun bílkovin, začnou hladovět. Po celém světě se objeví politické nepokoje, jak mezi sebou začnou bojovat o potraviny ti, kteří je budou mít, s těmi, kteří je mít nebudou.“

„Kdo o tom ještě ví?“ chtěl vědět Paul.

„Lodě, které hlásily oblasti zamořené trávou, to považovaly za pouhou nepříjemnost. Mimo tuto místnost je o skutečné závažnosti situace informováno jen pár důvěryhodných kolegů u nás a za hranicemi.“

„Neměli by ale lidé být raději poučeni, aby se mohli sjednotit v boji?“ navrhla Gamay.

„Určitě. Já jsem nechtěl zasévat sémě paniky, dokud nedokončím svůj výzkum. Chystám zprávu, kterou jsem chtěl příští týden zaslat příslušným organizacím, jako je NUMA a Spojené národy.“

„Nemohl byste tu zprávu dokončit dříve?“ chtěla vědět Gamay.

„Ale ano. Je tu však jeden problém. Kdykoliv se jedná o biologickou kontrolu, pokaždé dochází ke střetu mezi zastánci vymýcení a vědeckým zájmem. Ti první pochopitelně chtějí zaútočit na příslušný problém rychle a všemi možnými prostředky. Jestli se tato novina dostane na veřejnost, pak vědecké zájmy půjdou bez milosti stranou, už z obavy před dalším šířením toho vodního plevele v důsledku pokračujících výzkumných aktivit.“ Pohlédl také na skleněný kontejner. „Tohle není nějaká obyčejná mořská tráva. Jsem nicméně přesvědčen, že s ní dokážeme úspěšně bojovat, jakmile získáme trochu víc obranných prostředků. Dokud ale nebudeme přesně vědět, s čím máme co do činění, pak žádná metoda hubení nebude úspěšná.“

„Jak vám může pomoct NUMA?“ chtěla vědět Gamay.

„Připravuje se další expedice ke Ztracenému městu. Oceánografická výzkumná loď Atlantis by měla být už tento týden na místě, spolu s Alvinem. Pokusí se prozkoumat tu oblast moře, kde nejspíš došlo k mutaci naší trávy. Jakmile se nám podaří určit podmínky, jež vedly k této aberaci, pak můžeme začít pracovat na prostředcích k jejímu zničení. Pokoušel jsem se vyřešit, jak bych tady mohl dokončit svůj výzkum a současně se zúčastnit té expedice. Když jsem se doslechl, že vy dva jste ve městě, považoval jsem to za boží znamení. Představujete ideální kombinaci expertů. Nemohli byste se té expedice zúčastnit namísto mne? Potřeboval bych jenom pár dní.“

„Ale samozřejmě. Budeme si muset jenom vyžádat souhlas našich nadřízených z NUMA, což ale nebude problém.“

„Jistě můžu spoléhat na vaši diskrétnost. Jakmile budeme mít v ruce vzorky, zveřejním, společně se zahraničními kolegy, svou zprávu.“

„Kde se teď nachází Atlantis?“ chtěl vědět Paul.

„Vrací se z nějaké jiné mise. Zítra staví na Azorách k načerpání pohonných hmot. Tam byste se mohli nalodit.“

„To se dá zvládnout,“ souhlasil Paul. „Dnes večer můžeme být ve Washingtonu a ráno vyrazíme na Azory.“ Pohlédl na skleněnou nádobu. „Jestli se tahle věc dostane z té lahve, pak nás čeká opravdový problém.“

Gamay upřeně zírala na nazelenalou hrstku. „Obávám se, že džin je už z lahve venku. Musíme tedy přijít na to, jak ho přimět, aby vlezl zpátky pod zátku.“

12

„GORGONSKÁ TRÁVA?“ podivil se Austin. „To je něco nového. Je skutečně tak nebezpečná, jak říká ten váš přítel?“

„Mohla by být,“ odpověděla Gamay. „Doktor Osborne má docela vážné obavy a já si jeho úsudku vážím.“

„Co si o tom myslíte vy?“

„Je to důvod k obavám. Bližší závěry ale budeme dělat, až ze Ztraceného města získáme nějaké další důkazy.“

Gamay zatelefonovala Austinovi na palubu Mummichugu. Omluvila se, že ho tahá z postele, ale oznámila mu, že jsou s Paulem na cestě ke Ztracenému městu. Dále ho chtěla informovat o důvodu jejich cesty.

„Díky za zprávu. Raději bychom měli upozornit Dirka Pitta a Rudiho,“ dodal. Dirk Pitt před nedávnem nahradil admirála Sandeckera v křesle ředitele NUMA a Rudi Gunn měl na starosti každodenní provozní záležitosti agentury.

„Paul už s oběma hovořil. NUMA má nějakého biologa, který na problému s Caulerpou již pracuje.“

Austin se usmál. „Proč mě neudivuje, že Dirk je krok před námi všemi?“

„Jenom půl kroku. Zatím totiž nic netuší o spojení se Ztraceným městem. Bude čekat na naše zprávy z potápění.“

„Já také. Hodně štěstí. Informujte mě.“

Když Austin zavěsil, vytanula mu na mysli slova T. S. Eliota: „Takhle končí svět/ne hlasitou ranou, ale nářkem.“

To je zatraceně pitomý nářek.

Paul s Gamay dokázali zvládnout situaci sami, a protože tu kromě toho nebylo nic jiného, co by Austin mohl dělat, pustil se do podrobné prohlídky SEAmobilu. Nakonec došel k závěru, že až na několik proláklin a pár škrábanců je vozítko v lepším stavu než on sám. Posadil se do kabiny pod průhlednou bublinou a procházel seznam kontrolních kroků. Uspokojen, že všechny systémy fungují, zašel do kuchyně, vzal si odtud dva hrníčky kávy a vydal se dolů zaťukat na dveře kabiny Skye.

I když byla Mummichug relativně nevelká loď, její konstruktér do ní zabudoval malé kajuty, kde si členové posádky mohli užívat soukromí. Skye byla vzhůru a oblečená. Okamžitě otevřela, a jakmile uviděla Austina, usmála se.

„Dobré jitro,“ pozdravila ho. Když jí podával kouřící hrnek kávy, všiml si kruhů pod očima. „Spala jste dobře?“

„Moc ne. Zdálo se mi, že jsem uvězněná pod tunami ledu.“

„Proti nočním můrám mám osvědčený lék. Jak by se vám líbilo prozkoumat podmořskou hrobku?“

Rozjasnila se jí tvář. „Jak by žena, která má všech pět pohromadě, mohla odmítnout tak lákavou nabídku?“

„V tom případě mě následujte. Náš kočár čeká venku.“

Ponorka, s Austinem a Skye na palubě, se ocitla na vodě mezi trupy katamaranu. Jakmile se uvolnila od podpůrného plavidla, vydala se po hladině na pozici, jejíž souřadnice byly zaznamenány v jejím navigačním systému. Tam Austin se SEAmobilem zahájil ponoření.

Průzračná jezerní voda obklopila průhlednou bublinu nad kokpitem a během několika minut již sledovali linii megalitů směřující k hrobce. U vchodu Austin zastavil, ujistil se, že kamery pracují, a jemně se dotkl ovladačů horizontálních trysek. Vzápětí podmořské vozítko proklouzlo vchodem do starodávného hrobu.

Ani mohutné reflektory nedosahovaly až ke vzdálené stěně podmořské dutiny, což znamenalo, že jde o rozsáhlý prostor, jehož strop byl tak vysoko, že se nacházel mimo dohled. Jak SEAmobil pomalu proplouval rozlehlou místností, Austin klouzal paprsky pohyblivého reflektoru po pravé stěně, kterou zdobily vytesané basreliéfy.

Mistrně provedená a detailní vyobrazení představovala plachetnice, domy, poklidné scenérie s palmami a květinami, tanečnicemi a hudebníky. Dále tu byly létající ryby a dovádějící delfíni. Čluny vypadaly velice starodávně. Zobrazené lidské postavy byly dobře oblečené a vypadaly, že žijí spokojený, bohatý život.

Skye se na svém sedadle předklonila a přitiskla obličej na průhledný plastik bubliny jako dítě pozorující vánoční stromek.

„Vidím nádherné věci,“ citovala s povzdechem první slova Howarda Cartera poté, co objevil hrobku krále Tutanchamona.

Austinovi připadalo, že na těch scénách je něco neodbytně povědomého. „Tady už jsem byl,“ prohlásil.

„Tady, v téhle hrobce?“

„Ne. Ale viděl jsem kresby podobné těmto reliéfům už v jedné jeskyni na Faerských ostrovech v severním Atlantiku. Jak styl, tak i témata byly velice podobné. Co si o nich myslíte?“

„Jsem nejspíš blázen, ale podle mne jsou minojského původu, podobně jako malby vykopané v Akrotiri, na ostrově Santorini nebo na Krétě. Minojská civilizace dosáhla největšího rozkvětu kolem roku 1500 před Kristem.“ Vtom jí došel význam toho, co právě řekla. „Víte, co to znamená?“ pravila vzrušeně. „Tyto kresby a ty, které jste viděl dřív, naznačují, že minojská kultura měla daleko větší okruh působnosti, než si mnozí myslí.“

„Takže možná představují právě ten chybějící článek ve vaší teorii mezinárodního obchodu.“

„Správně,“ přitakala. „Potvrzují, že obchod mezi východem a západem je mnohem starší a rozsáhlejší, než si dosud lidé mysleli.“ Tleskla do dlaní. „Už se nemůžu dočkat, až tohle video ukážu všem těm samolibým kolegům v Paříži.“

Ponorka dorazila ke vzdálené stěně, udělala půlobrat a vydala se podél další stěny obdélníkového prostoru. Následující scény znázorňovaly Lac du Dormeur a ledovec. Namísto pustého břehu tu však bylo vidět stavby, dokonce i jakési zobrazení hrobky, včetně oblouků, a dále ledovec, tichý a neúprosný jako dnes.

„Zdá se, že jste měla skutečně pravdu, pokud jde o osídlení břehů jezera a ústí řeky.“

„To je nádherné! Podle těch basreliéfů můžeme vytvořit mapu znázorňující lokalizaci zřícenin.“

Na sochařském výtvoru bylo patrné, že před mnoha staletími, v době, kdy dílo vzniklo, zaujímal ledovec ve srovnání se současností větší část údolí. Starověký umělec dokázal naplnit svůj výtvor majestátností i silou, kterou přesáhl prosté objektivní vylíčení viditelné skutečnosti. Oba průzkumníci několikrát projeli zkoumanou komoru, ale žádnou známku existence případného sarkofágu nenašli.

„Mýlila jsem se v identifikaci tohoto místa,“ ozvala se Skye. „Není to hrobka, je to chrám.“

„To se mi vzhledem k nepřítomnosti těl zdá jako pravděpodobný dohad. Jestli jsme tu ale skončili, rád bych se pokusil rozluštit ještě jedno tajemství jezera.“ S těmito slovy rozvinul vytištěný záznam bočního sonaru, který si s sebou přinesl, a ukázal na jakousi anomálii na dně jezera.

„Vypadá to jako letadlo,“ poznamenala Skye. „Co by tu ale dělalo letadlo? Počkejte. Ten muž zamrzlý v ledu?“

Austin odpověděl záhadným úsměvem. Horizontální trysky zahučely a ponorka proklouzla vchodem chrámu zpátky do jezera. Když se přiblížili k pozici, uvedené na záznamu sonaru, zpomalil a zaostřil zrak. Zanedlouho se před nimi objevil jakýsi předmět doutníkového tvaru.

Jak se ještě kousek přiblížili, Austin zaznamenal, že válcovitý dřevěný rám je zčásti pokrytý potrhanou a vybledlou červenou látkou. Kónický kryt motoru byl odtržený a ležel nedaleko na dně, takže ve světlech ponorky se leskl motor. Nízká teplota jezera nedovolila vodní vegetaci usadit se na trupu stroje. V teplejším prostředí by byla situace rozhodně jiná. Vrtule scházela, nejspíš se ulomila při nárazu. Austin objel trup a na dně několik metrů stranou objevil zbytek chybějícího křídla. Pak se znovu přiblížil k letadlu.

Skye ukázala na emblém namalovaný na ocase. „Tenhle znak jsem už viděla. Trojhlavý orel byl i na té přilbě, kterou našli pod ledovcem.“

„O to větší smůla, že tu helmu teď nemáme.“

„Ale máme. Přinesla jsem ji s sebou. Je na lodi.“

Austin si vzpomněl, jak Skye křečovitě svírala nějakou tašku, když nastupovala do SEAmobilu. Rychle mu docházelo, že tato atraktivní žena s úsměvem jako slunečný den, není někdo, koho by bylo záhodno podceňovat. Zíral chvíli na orla a pak pohledem sklouzl k prázdnému kokpitu.

„Tak, teď víme, odkud se ten Ledový muž objevil. Musel vypadnout z kokpitu a letadlo se pak zřítilo do jezera.“

Skye odpověděla s poněkud ďábelským smíchem. „Vzpomněla jsem si na Renauda. Řekl, že Ledový muž přece nespadl z nebe. Mýlil se. Podle toho, co jste objevil, se stalo přesně to.“

Ponorka kroužila kolem vraku, zatímco Austin natáčel video a pořizoval digitální fotografie křídel a okolního dna. Pak zamířili k hladině. Zanedlouho už vystupovali z kokpitu na palubu mateřské lodi. Skye překypovala nadšením nad jejich nálezem, ale jakmile zahlédla ledovec, zmlkla. Přistoupila k zábradlí a tiše zírala na mrazivé pole.

Austin vycítil změnu její nálady, připojil se k ní a objal ji kolem ramen.

„Jste v pořádku?“

„Pod vodou to vypadalo tak mírumilovně. Pak jsme se vynořili a já uviděla ledovec.“ Pokrčila rameny. „Připomněl mi, že jsem pod ním málem zemřela.“

Austin se přemýšlivě zadíval na neklidný výraz v jejích půvabných očích, upřených a nehybných, stejně jako oči vojáků pod nepřátelskou palbou. „Já nejsem žádný psycholog, ale vždycky jsem věřil, že nejlepší je se s démony utkat,“ pravil. „Pojeďme se projet na člunu.“

Nenadálý návrh ji vrátil do reality. „Myslíte to vážně?“

„Vezměte v kuchyni pár rohlíků a termosku s kávou a sejdeme se u člunu. Mimochodem, já mám rád loupáčky s rozinkami.“

Skye byla trochu skeptická, ale měla v Austina značnou důvěru, takže kdyby ji vyzval, následovala by ho nejspíš třeba i k Měsíci na koštěti. Než sehnala rohlíky a kávu, Austin měl již člun připravený, takže okamžitě vyrazili směrem ke břehu. Cestou se vyhýbali plovoucím ledovým krám, až nakonec vytáhli člun na břeh z tmavých oblázků, jenom pár set metrů od místa, kde se ledovec zužoval a v místě dotyku s jezerem rozpadal.

Krátká procházka je přivedla k boční stěně ledovce. „Skleněná“ hradba se zvedala nad plání do několikapatrové výšky. Její povrch byl zbrázděn jeskyněmi i krátery a zkřiven abstraktními skulpturami, vzniklými mrznutím, táním a nepředstavitelně obrovskými tlaky. Led byl pokryt špínou, jen z vrásek a proláklin vyzařovalo syté, nadpřirozeně modré světlo.

„Tohle jsou ti vaši démoni,“ prohlásil Austin. „Běžte a dotkněte se jich.“

Skye se vyčerpaně usmála, přiblížila se k ledovci, jako by to byla živá bytost, pak však natáhla ruku a dotkla se špičkou prstu jedné ledovcové vyvýšeniny. Poté, s očima zavřenýma, na led položila obě dlaně a plnou vahou se o ně opřela, jako by chtěla ledovec odstrčit.

„Je studený,“ pronesla s úsměvem.

„To proto, že ten váš démon není nic jiného než obří kostka ledu. Něco podobného si já myslím o moři. To se vás nesnaží dostat. Ono dokonce ani neví, že existujete. Vidíte, dotkla jste se ho. A stále žijete.“ Zvedl balíček, který nesl v ruce. „Sezení skončilo. Je čas na opožděnou snídani.“

Našli si několik plochých kamenů v blízkosti břehu, které použili jako sedátka. Poskytly jim dokonce i výhled na vodu. Skye vydolovala z balíčku rohlíky a pravila: „Díky za to vymítání ďábla. Měl jste pravdu, strachu je nutné se postavit.“

„Mám v tom dost zkušeností.“

Tázavě pozvedla obočí. „Nějak mi nepřipadá, že byste se něčeho bál.“

„To není pravda. Strašně jsem se třeba bál, že vás najdu mrtvou.“

„Toho si vážím a vděčím vám za život. Myslela jsem to ale jinak. Zdá se mi, že neznáte strach, pokud jde o vás samotného.“

Naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha: „Chtěla byste znát moje tajemství?“

Přikývla.

„Jsem zatraceně dobrý herec. Jaký je ten váš rohlík?“

„Dobrý, ale najednou mi z toho všeho jde hlava kolem. Co si myslíte o celé té šílenosti?“

Austin hleděl na zakotvenou loď NUMA, přemýšlel o Coleridgeových slovech o okázalé lodi na okázalém moři a snažil se srovnat popořádku všechny události.

„Vezměme nejdřív to, co víme.“ Usrkl si trochu kávy. „Vědci pracující na ledovci objeví tělo muže zamrzlé v ledu, které se tam nachází již dosti dlouhou dobu. V jeho blízkosti je i přilba a bezpečnostní schránka. Muž, vydávající se za novináře, se pak pod hrozbou násilí té schránky zmocní a vzápětí zaplaví tunel. O helmě zřejmě nic neví.“

„Tady moje logika zabředává. Proč se nás pokusil zabít? Ani v nejmenším jsme ho přece neohrožovali. Než bychom se dostali z tunelu ven, byl by stejně už dávno pryč.“

„Myslím, že ten tunel zatopil, aby zamaskoval Ledového muže. Vy i ostatní jste se k tomu jenom náhodně přichomýtli. Stejně jako ledovec. Nebylo v tom nic osobního.“

Zamyšleně uždibovala z rohlíku. „Předpokládám, že svým morbidním způsobem to dává smysl.“

Skye se odmlčela a upřela oči přes Austinovo rameno do dáli. Vysokou rychlostí se k nim blížil oblak prachu. Když se mrak rozptýlil, rozeznala uprostřed něho Fifi. Citroën smykem zastavil a z něho vystoupili LeBlanc, Thurston a Rawlins.

„Jsem moc rád, že jsme vás chytili,“ vyhrkl LeBlanc, široký obličej roztažený v úsměvu. „Telefonoval jsem z elektrárny na palubu lodi a tam mi řekli, že jste odjeli na břeh.“

„Chtěli jsme se rozloučit,“ vmísil se Thurston.

„Vy odjíždíte?“ podivila se Skye.

„Ano,“ odvětil glaciolog a mávl neurčitě rukou směrem k ledovci. „Teď už nemá cenu tady zůstávat, když máme laboratoř pod vodou. Jedeme zpátky do Paříže. Na nejbližší letiště nás dopraví vrtulník.“

„Do Paříže?“ opakovala Skye. „Máte místo i pro mě?“

„No samozřejmě,“ ujistil ji LeBlanc. Pak podal ruku Austinovi. „Ještě jednou vám děkuju za záchranu našich životů. Byl bych nerad, kdyby Fifi měla osiřet. Zůstane tady s monsieur Lessardem. Domluvíme se s elektrárnou na odvodnění laboratoře. Snad se sem příští sezonu vrátíme.“

„Omlouvám se, že odsud takhle utíkám,“ obrátila se Skye na Austina. „Tady se ale už nedá nic víc dělat a já bych si chtěla dát dohromady všechny údaje pro analýzu.“

„Rozumím. Projekt Mummichug se blíží ke konci. Zůstanu na palubě, abych sepsal zprávu, zatímco loď zamíří nahoru po řece. Pak chytím nějakou dopravu k nejbližší železniční stanici a expresem vyrazím do Paříže, abych to stihl na tu domluvenou večeři.“

„Bien. Pod jednou podmínkou. Platím já.“

„Copak by někdo při zdravém rozumu mohl odmítnout takovou lákavou nabídku? Můžete mi ukázat město.“

„To bych ráda,“ zareagovala. „To bych moc ráda.“

Austin dovezl Skye zpátky na loď, aby si mohla sbalit věci, a pak ji vzal na břeh k čekající helikoptéře. Políbila ho na obě tváře a na ústa, vymámila z něho slib, že jí zavolá, jakmile se dostane do Paříže, a nastoupila. Austin byl už v polovině cesty přes jezero, když mu vrtulník přeletěl nad hlavou, se Skye mávající z okénka.

Zpátky na lodi Austin nejprve vytáhl videopásek z kamery a digitální záznam z fotoaparátu ponorky. Odnesl je do lodní laboratoře a digitální záznam nakrmil do počítače. Vytiskl snímky ilustrující konstrukci trupu letadla a začal je pečlivě prohlížet. Pak se soustředil na fotografie motoru, dokud nenašel tu, po které pátral. Bylo na ní jasně vidět označení motorového bloku.

Kurzorem najel na plošku s vyrytým nápisem, obraz vyladil a zvětšil natolik, že mohl přečíst jméno výrobce i sériové číslo. Opřel se chvíli v křesle a zahleděl se na nápis, pak zvedl telefon, jímž se mohl spojit s kterýmkoliv místem na světě, a zadal číslo.

„Tady Orvillův a Wilburyho obchod létajícími motorkami,“ ozval se mečivý hlas.

Austin se usmál, když si představil sokolí nos a úzký obličej muže na opačném konci telefonní linky. „Mě neoklameš, Iane. Náhodou vím, že bratři Wrightové zavřeli ten svůj krám už před drahným časem.“

„Sakra, Kurte, nediv se, že to zkouším. Jsem až po krk angažovaný ve shánění fondů pro Udvar-Hazy Center na Dullesově letišti a nehodlám mrhat časem na nějakou společenskou konverzaci.“

Ian MacDougal býval pilotem stíhaček námořnictva, nyní zastával funkci náčelníka archivní divize ve Smithsonově leteckém a kosmickém muzeu. Představoval vlastně aviatickou analogii St. Juliena Perlmuttera, jehož rozsáhlá knihovna děl s námořní tematikou vyvolávala závist mnoha akademických institucí a jehož znalost námořní historie byla celosvětově známá a uznávaná. Štíhlý a vysoký MacDougal byl fyzicky pravým opakem zavalitého Perlmuttera, navíc byl podstatně méně okázalý. Nicméně Ianovy encyklopedické znalosti letadel a jejich historie byly plně srovnatelné s rozsahem vědomostí St. Juliena o moři.

„Můžeš počítat s mým štědrým příspěvkem, Iane, a navíc se vynasnažím společenské tlachání co nejvíce omezit,“ přislíbil Austin. „Jsem právě ve Francii a potřebuji identifikovat jedno letadlo, které jsem nalezl na dně ledovcového jezera v Alpách.“

„V tvém případě se člověk může vždycky spolehnout, že přijdeš s nějakým nesnadným úkolem.“ MacDougalův hlas zněl docela potěšeně na to, že byl vyrušen ze shánění peněz. „Pověz mi o tom něco.“

„Otevři si počítač a já ti pošlu pár fotek.“

„Je otevřený.“

Austin mezitím již naprogramoval fotografie k elektronickému přenosu, takže snímky, které teprve přednedávnem udělal na dně jezera, během několika mikrosekund přeletěly na kybernetických křídlech přes Atlantik. MacDougal zůstal na telefonu, takže ho Austin mohl slyšet, jak si pro sebe mumlá.

„No?“ pobídl ho po chvíli.

„Teď jenom hádám, ale podle typického kónického krytu motoru bych řekl, že se díváme na morane-saulniera. Jde o jednoplošník, odvozený od závodního stroje, který byl za první světové války používán jako stíhačka. Tenhle ptáček dokázal předhonit a předčit při manévrování prakticky jakékoliv letadlo své doby. Palubní kanón a vrtule jsou synchronizovány, což byl na tehdejší dobu vskutku revoluční vynález. Jedno z letadel spojenců však tehdy naneštěstí havarovalo a Fokker tento systém zkopíroval a ještě zdokonalil. Je v tom určitá nemorálnost.“

„Nechám tě přemítat o spletitostech morálky. Ale z toho, co víme, nenapadá tě, jak se tohle letadlo ocitio na dně jezera?“

„Zřejmě spadlo z nebe, což letadla občas dělají. Ohledně podrobností se můžu pouze dohadovat a nejspíše se budu mýlit. Ale znám někoho, kdo by ti mohl pomoct. Navíc bydlí jenom pár hodin od Paříže.“

Austin si poznamenal příslušnou informaci. „Díky,“ ozval se. „Poukážu ti svůj příspěvek na muzeum, jakmile se dostanu zpět do Washingtonu. Zatím ode mne pozdravuj Wilburyho a Orvilla.“

„Rád vyřídím.“

Austin zavěsil a za okamžik už vytáčel číslo, které mu dal Ian.

13

SKYE ZAKLAPLA DESKY tlusté příručky, kterou zrovna četla, a přistrčila ji přes stůl k vysoké kupičce obdobně ohmataných výtisků. Nahrbila se v ramenou a protáhla si paže, aby ze svalů zahnala křeč. Pak se opřela v křesle, sešpulila rty a zadívala se na přilbu před sebou. Starodávné zbraně a brnění považovala vždycky za pouhé nástroje, nic jiného než bezduché předměty, používané v krvavých válkách. Tahle věc ji ale rozechvívala. Zoxidovaný černý povrch jako by vyzařoval nenávist a zlobu, se kterou se dosud ještě nesetkala.

Když se Skye vrátila do Paříže, přinesla si helmu do své pracovny na Sorbonně v očekávání, že její identifikace bude za pomoci odborných odkazů, jež měla k dispozici, docela snadná. Přilbu si vyfotografovala, vložila digitální obrázky do počítače a zvolna se probírala stovkami příslušných zdrojů. Začala s francouzskými archivy, pak se přesunula k italským a německým, tedy těch zemí, jež v minulosti představovaly hlavní zbrojní centra.

Když však nikde na nic podobného nenarazila, rozšířila pátrání na celou Evropu. Když ani teď nebyla úspěšná, přesunula se do Asie a nakonec do zbytku světa. Probírala se historickými záznamy až do doby bronzové. Jelikož veškeré hledání v počítačových databázích skončilo s negativním výsledkem, obrátila se k tištěným stránkám a prozkoumala každý manuál ve své knihovně. Zahloubala se do všech starých tisků, rukopisů i slonovinových a kovových rytin. Nakonec se v zoufalství vrhla i na publikaci Bayeux Tapestry, ale žádná kónická pokrývka hlavy, kterou bojovníci nosili do bitev, ani v nejmenším nepřipomínala přilbu, jež ležela na stole před ní.

Ta helma byla plná rozporů. Řemeslné zpracování bylo mimořádně kvalitní a ukazovalo spíše na ozdobné účely přilbice než na její bojové použití. Nicméně různé vruby a zářezy na jejím povrchu vypovídaly o tom, že helmu někdo v boji nosil. Zjevný otvor po kulce pak představoval další záhadu samu o sobě.

Podle tvaru přilby šlo o starobylou práci. Její váha spočívala na hlavě, což bylo typické právě pro staré helmy. Pozdější modely měly armet, neboli rozšířenou spodinu, umožňující prostřednictvím okruží nazvaného gorget přenést váhu na ramena. Helma byla nahoře korunována vějířovitým hřebenem, dalším relativně novějším vylepšením, které zvyšovalo odolnost proti palcátu či meči.

Styl helmy se vyvíjel od kónického tvaru v jedenáctém století do okrouhlé formy ve století dvanáctém. Časem byl prodloužen můstek chránící nos, takže větší ochrany se dostalo i celému obličeji, vyvinuly se oční štěrbiny zvané „hledí“ a objevily se dýchací otvory neboli „průduchy“. Německé helmy bývaly spíše těžké a špičaté, zatímco italské modely měly kulatý tvar, jelikož více odrážely vliv renesance.

Nejpozoruhodnejší na helmě byl kov, z něhož byla vyrobena. Výroba oceli začala již kolem roku 800 před Kristem, avšak i pak trvalo několik set let, než bylo možno zhotovit takto vysoce kvalitní materiál. Kdokoliv vykoval tuto helmu, byl mistrem svého řemesla. Odolnost oceli této přilby byla patrná z důlku na jejím vrcholu, popisovaného jako „zkušební stopa“. Někdo zkoušel pevnost materiálu pomocí pistole, arkebuzy, a zjistil, že helma je neprůstřelná. Jak však dokazoval otvor po kulce, každý pokrok v efektivitě obrany vyvolá úměrný posun v efektivitě útoku. Brnění jako takové se nakonec projevilo jako překonané v roce 1522 v bitvě u Bicocy. Spíše než razance projektilů se nepřítelem stala váha brnění, které se prostě už nedalo nosit.

Tvář vyrytá na hledí byla typická pro italská brnění ze šestnáctého století. Umělci většinou bojové přilbice žádnými rytinami nezdobili. Jejich povrch musel být oblý a hladký, nebo pokrytý vyleštěnými ploškami, aby vypadaly na pohled dostatečně hrozivě. Rytiny by tento dojem změkčovaly. Skye uchopila nůž na otvírání dopisů, původně italskou dýku, a pokusila se najít na helmě nějakou rýhu či výstupek. Avšak i přes přítomnou rytinu byl kov přilby velice chytře formován tak, aby po něm rány meče sklouzávaly.

Znovu se vrátila k ocelovému materiálu. Jednotlivé zbrojíře od sebe v minulosti neodlišovalo nic natolik výrazně jako jejich schopnost kalit ocel. Poklepala na přilbu kotníky prstů a ozval se čistý, jako zvon jasný zvuk. Pak ukazovákem přejela po pěticípé hvězdě s „nohama“. Obrátila helmu. Při pohledu z jiného úhlu rytina znázorňovala padající hvězdu. Vzpomněla si, že v jedné anglické sbírce viděla meč, vyrobený ze železa pocházejícího z meteoritu. Ocel bylo možno vybrousit do ostrosti břitvy. Proč by se ze stejného materiálu nedala vyrobit helma? Uvědomila si, že musí nechat udělat metalurgickou analýzu.

Promnula si unavené oči, s rezignovaným povzdechem sáhla po telefonu a namačkala několik čísel. Ve sluchátku se ozval hluboký, příjemně kultivovaný mužský hlas.

„Oui. Darnay Antiquités.“

„Charlesi, tady je Skye Labelleová.“

„Och, Skye!“ Darnay byl zjevně rád, že ji slyší. „Jak se máte, moje drahá? Jak pokračujete v práci? Je to pravda, že jste byla v Alpách?“

„Ano. Kvůli tomu vám volám. Narazila jsem tam během pátrání na jednu helmu. Je docela neobvyklá, a proto bych byla ráda, kdybyste se na ni mohl podívat. Jsem z ní zmatená.“

„Co na to říká váš úžasný počítač?“ škádlil ji Darnay.

Darnay a Skye měli v minulosti několik přátelských rozepří ohledně technologie, kterou používala. Darnay zastával názor, že empirická zkušenost, získaná stálým kontaktem s historickými artefakty, je daleko cennější než prohlížení záznamů v počítači. Skye mu oponovala námitkou, že počítač naopak dokáže ušetřit spoustu času.

„Můj počítač je v pořádku,“ prohlásila s předstíraným rozhořčením. „Prohlédla jsem ale navíc i všechny knihy v knihovně. Odpovídající exemplář jsem však nenašla.“

„To se divím.“ Darnay znal Skyeinu referenční knihovnu a věděl, že patří k těm nejlepším, které kdy viděl. „No, rád bych se na to podíval. Jestli chcete, můžete se hned stavit.“

„Bien. Za chvíli jsem tam.“

Zabalila helmu do povlaku na polštář, uložila ji do nákupní tašky od Au Printemps a vyrazila k nejbližší stanici metra. Darnayho obchod byl na Pravém břehu, v jedné úzké uličce vedle boulangerie, ze které se linula tak líbezná vůně pečeného chleba, že se z ní sbíhaly sliny. Na skleněných dveřích hlásal nápis z malých zlatých písmen ANTIQUITÉS. Výkladní skříň byla plná poněkud zvláštní směsice zaprášených růžků na střelný prach, křesacích pistolí a několika zrezivělých mečů. Nebyla to výstavka, jež by dokázala kohokoliv nalákat dovnitř, což bylo nakonec přesně to, co si Darnay přál.

Když Skye vstoupila, nad dveřmi zaklinkal zvonek. Zašlý interiér byl temný, stísněný a prázdný, až na jedno zrezivělé brnění a několik skříněk potřísněných mušinci a obsahujících pár ubohých replik antických dýk. V pozadí krámu se rozhrnul sametový závěs a do rozšiřujícího se pruhu světla se vynořil hubený muž oblečený do černého. Vrhl na Skye kradmý pohled, beze slova, jako stín se kolem ní protáhl a vyšel z krámku ven. Tiše za sebou zavřel dveře.

Ze zadní místnosti vyšel další muž. Nebyl velký, bylo mu asi sedmdesát a zjevem připomínal starého filmového herce Clauda Rainse. Byl bezvadně oblečen do tmavomodrého obleku se stylovou rudou hedvábnou vázankou, ale zaručeně by vyvolával elegantní dojem, i kdyby měl na sobě dělnickou kombinézu. Tmavé oči mu jiskřily inteligencí. Vlasy i tenký knírek měl stříbřitě šedé a kouřil gauloisku zasazenou do špičky. Tu vytáhl z úst, aby mohl políbit Skye na obě tváře.

„To bylo rychlé,“ poznamenal s úsměvem. „Ta vaše přilba musí být opravdu důležitá.“

Skye mu oplatila polibky. „Uvidím, co mi řeknete. Kdo byl ten člověk, co právě odešel?“

„Je to jeden z mých, ehm, dodavatelů.“

„Vypadá jako nějaký prohnaný zloděj.“

Darnayho tváří se mihl stín leknutí. Vzápětí se zasmál. „Samozřejmě. Vždyť taky nic jiného není.“

Otočil cedulku na dveřích na ZAVŘENO a pak provedl návštěvnici závěsem do zadní místnosti. V ostrém kontrastu se zanedbanou ošuntělostí krámku byla kancelář jasně osvětlená a jak stůl, tak i celý pracovní prostor byly velice moderní. Na stěnách visely zbraně, ale většinu z nich tvořily méně kvalitní exempláře, které kupovali nepříliš poučení sběratelé. Nejvzácnější kousky skrýval majitel ve skladišti.

Ačkoliv si Skye dobíral pro její bezmeznou důvěru v techniku, sám uskutečňoval většinu obchodů po internetu a prostřednictvím luxusního katalogu, zasílaného nejexkluzivnějším zákazníkům. Na tyto nabídky lačně čekali dealeři i sběratelé po celém světě. Skye se na Darnaye poprvé obrátila o radu s žádostí o posouzení podvrhů. Brzy se přesvědčila, že ve znalostech zbraní a brnění dalece předčí řadu akademiků, včetně jí samé. Stali se z nich dobří přátelé, i když o něm časem zjistila, že se pohybuje v šedém světě ilegálních obchodů se starožitnostmi. Krátce řečeno, byl to lump, ale měl úroveň.

„Podívejme se tedy, co tu máte, drahá.“ Ukázal na jasně osvětlený stůl, který obvykle sloužil k fotografování předmětů do katalogu.

Skye vytáhla z tašky zabalenou přilbu, položila ji na desku stolu a pak s teatrálním gestem odstranila povlak.

Darnay zíral na odhalený předmět s úctou. Pak obešel stůl, pořád s cigaretou v ústech, až se nakonec sklonil, takže se obličejem přiblížil jen na několik centimetrů k helmě. Po několika úklonách vzal přilbu do ruky, potěžkal ji, vyzvedl do výšky a nakonec si ji posadil na hlavu. S nasazenou přilbou přešel k likérníku a vytáhl odtud láhev Grand Marnier. „Brandy?“ nabídl.

Skye se zasmála a zavrtěla odmítavě hlavou. „No tak, co si o tom myslíte?“

„Extraordinaire.“ Odložil helmu zpátky na stůl a nalil si skleničku. „Kde jste tenhle nádherný kousek sehnala?“

„Byl zamrzlý v ledovci Le Dormeur.“

„V ledovci? To je ještě neobvyklejší.“

„To ale není všechno. Tato přilba byla nalezena v blízkosti těla, uvězněného v ledu. Tělo se v ledovci nejspíš nacházelo po dobu kratší než sto let. Onen muž se sem asi snesl na padáku z letadla, jehož vrak leží v blízkém jezeře.“

Darnay strčil prst do otvoru v helmě. „A tohle?“

„Myslím, že to je otvor po kulce.“

Starožitníka to zjevně ani nepřekvapilo. „Takže onen Ledový muž měl tuto helmu nejspíš na hlavě?“

„Je to možné.“

„Nejedná se tedy o nepodařenou výrobní značku?“

„Myslím, že ne. Podívejte se na tvrdost oceli. Kulky z muškety se musely od ní odrážet jako hrách. Tuhle díru udělala nějaká modernější střelná zbraň.“

„Takže tu máme neznámého muže, letícího nad ledovcem, jenž má na hlavě helmu, kterou prostřelila nějaká modernější zbraň.“

Pokrčila rameny. „Vypadá to tak.“

Darnay usrkl brandy. „Je to fantastické, ale nedává to moc smysl.“

„Nic ohledně celé téhle záležitosti nedává smysl.“

Usadila se v křesle a vyprávěla Darnaymu o Renaudově příjezdu do jeskyně, o svých mučivých útrapách a o zachránění. Darnay naslouchal s nakrčeným obočím.

„Díky Bohu, že jste naživu! Ten Kurt Austin je homme formidable. Předpokládám, že je také pohledný.“

„Velice,“ přiznala a začervenala se.

„Dlužím mu svůj vděk. Vždycky jsem na vás myslel jako na svou dceru, Skye. Kdyby se vám něco stalo, hrozně by mě to ranilo.“

„No, takže nestalo, díky panu Austinovi a jeho kolegovi Joe Zavalovi.“ Pak pokynula k helmě. „Co tomu tedy říkáte?“

„Myslím, že je starší, než vypadá. Máte pravdu, ocel, ze které byla vyrobena, je mimořádně kvalitní. Použitý kov může opravdu pocházet z hvězd. Skutečnost, že je jediným exemplářem svého druhu, který jsem kdy viděl, a dále že jste k němu nenalezla žádný odkaz ani ve své knihovně, to obojí mě vede k závěru, že se jedná o prototyp.“

„Jestliže jsou ale jeho rysy tak inovátorské, proč s těmito nápady nepřišel nikdo dřív?“

„Víte, jak je to s lidmi a se zbraněmi. Zdravý rozum pokaždé nepřeváží nad neústupností. Poláci kupříkladu ještě nedávno trvali na použití kavalerie proti tankové divizi. Billy Mitchell musel absolvovat únavný boj, aby přesvědčil vojenskou hierarchii o hodnotě leteckého bombardování. Možná že to někdo viděl, ale rozhodl se, že tradiční výbava je lepší než nová, nevyzkoušená.“

„Napadá vás něco ohledně toho orlího motivu, který jsem viděla také na trupu letadla?“

„Ano, ale ani jeden z mých nápadů nemá vědecký podklad.“

„Stejně by mě zajímaly. A možná využiji vaší nabídky brandy.“

Darnay nalil další koňakovou sklenku a přiťukli si. „Řekl bych, že ten orel představuje spojení, jakousi alianci tří různých skupin do jedné společné. E pluribus unum, z mnoha jeden. Nebylo to snadné uspořádání. Zdá se, jako by se orlové snažili od sebe odtrhnout, přesto však musí zůstat spolu, jinak zemřou. Ta zbraň, kterou drží v drápech, mě vede k přesvědčení, že dotyčná aliance měla cosi společného s válkou.“

„Na nevědecký odhad to není špatné.“

Usmál se. „Kdybychom jenom věděli, kdo byl ten Ledový muž.“ Pohlédl na hodinky. „Promiňte, Skye, ale mám teď telefonickou poradu s dealerem v Londýně a kupcem ve Spojených státech. Nevadilo by vám, kdybych si tu helmu tady ještě chvíli nechal, abych si ji mohl trochu víc prohlédnout?“

„Ale vůbec ne. Prostě mi zavolejte, až budete chtít, abych si ji vyzvedla. Budu buď v kanceláři nebo doma.“

Obličej mu zahalil mrak. „Milé děvče, tady se jedná o víc, než je na první pohled zřejmé. Kdosi byl pro tento artefakt ochoten i zabíjet. Určitě tedy má velikou cenu. Musíme být velice opatrní. Ví někdo, že ho máte?“

„Kurt Austin, ten člověk z NUMA, o kterém jsem vám vyprávěla. Je naprosto důvěryhodný. Dále o tom můžou vědět ti lidé, co byli s námi v jeskyni. A Renaud.“

„Och, Renaud,“ protáhl Darnay. „To není dobré. Ten tu helmu bude chtít zpátky.“

V očích se jí mihl záchvěv hněvu. „Jen přes mou mrtvolu.“ Nervózně se usmála, když si uvědomila význam svých slov. „Můžu ho zdržet, když mu povím, že helma je u metalurga.“

Vtom zazvonil Darnayho telefon. „To je ten můj hovor. Promluvíme si později.“

Když vyšla z krámku, zamířila namísto do kanceláře domů. Hodlala zkontrolovat telefonní záznamník, jestli na něm není vzkaz od Austina. Diskuse s Darnayem ji znervózněla. Náhle měla pocit, že někde blízko číhá nebezpečí a jenom naslouchání Austinovu hlasu by jí poskytlo určité uklidnění. Jakmile tedy dorazila do svého apartmá, přehrála si telefonní záznamy, ale žádná zpráva od Kurta tam nebyla.

Cítila se z práce unavená. Lehla si tedy na pohovku a začetla se do módního časopisu. Hodlala si chvilku odpočinout, než se opět vrátí do kanceláře. Za několik minut jí však časopis vypadl z rukou a ona hluboce usnula.

SKYE BY BYLA rozhodně nespala tak tvrdě, kdyby věděla, co chystá August Renaud. Ten právě seděl ve své kanceláři, plný zuřivého vzteku, hlavu skloněnou nad stolem, a sestavoval seznam stížností na Skye Labelleovou. Ruka se mu uspokojivě hojila, avšak jeho pýcha byla stále ještě hluboce zraněná.

Celá jeho zloba se soustředila na onu arogantní ženskou. Byl připraven zatahat za každou dostupnou politickou nit, využít každičkého nesplaceného dluhu či laskavosti, jen aby tu ženu zničil, zruinoval její profesionální kariéru, stejně jako kariéru všech, kdo s ní byli v sebemenších přátelských vztazích. Veřejně ho ponížila a navíc zcela ignorovala jeho autoritu. Přímo neuposlechla jeho příkaz, aby mu tu helmu předala. Nechá ji vyhodit ze Sorbonny.

Bude žadonit o milost. Nyní si představoval sám sebe jako Stvořitele na jednom z těch renesančních obrazů Boha, vyhánějícího s planoucím mečem v ruce Adama a Evu z Rajské zahrady.

Potkal ji naposledy dnes ráno ve výtahu. Popřála mu dobré jitro a usmála se, čímž v něm začal doutnat vztek. Když však došel do své kanceláře, měl již zlost pod kontrolou a zaměřil ji cíleně na sestavování seznamu stížností. Právě v něm detailně popisoval její volné mravy, když zaslechl jakési tiché štrachání. Zapraskala židle před jeho stolem. Domníval se, že to je jeho asistent.

Aniž by pozvedl hlavu, zeptal se: „No?“

Když mu nikdo neodpovídal, vzhlédl a jeho vnitřnosti se změnily v hroudu ledu. Židle stála opěradlem k němu a na ní seděl mohutný muž s plným obličejem, který ho nedávno napadl pod ledovcem.

Renaud byl zdatným přeborníkem v umění, jak přežít. Předstíral tedy, že návštěvníka nepoznává. Odkašlal si a zeptal se ho: „Jak vám můžu pomoct?“

„Vy mě neznáte?“

„Obávám se, že ne. Máte něco do činění s univerzitou?“

„Ne, mám co do činění s vámi.“

Renauda se zmocnil strach. „Určitě se mýlíte.“

„Byl jste v televizi,“ pokračoval neznámý.

Renaud totiž dokonce ještě předtím, než dorazil zpátky do Paříže, zavolal svému oblíbenému televiznímu reportérovi a zorganizoval interview, ve kterém se přihlásil o veškerou slávu za nález Ledového muže a naznačil, že se zasloužil i o záchranu ohrožených lidí.

„Ach ano. Viděl jste to interview?“

„Říkal jste v něm, že jste tam pod ledovcem našel nějaké předměty. Kovová krabice byl jeden předmět. Kde jsou ty další?“

„Pak tam byla už jen jedna věc, nějaká helma. Evidentně hodně stará.“

„Kde je ta helma teď?“

„Myslel jsem, že zůstala v jeskyni. Ale ve skutečnosti ji jedna žena propašovala ven.“

„Kdo je ta žena?“

V Renaudových očích se objevil zlomyslný výraz. Třeba ho tenhle kretén nechá na pokoji, když bude mít lákavější cíl. Mohl by se ho tím naráz zbavit a ještě ho poštvat na Skye.

„Jmenuje se Skye Labelleová. Je archeoložka. Chcete její jméno a číslo?“ Sáhl po fakultním telefonním seznamu a otevřel ho. „Má pracovnu o patro níž, číslo 216. Je mi naprosto lhostejné, co s ní provedete.“ Pokusil se skrýt radost. Dal by bůhví co, kdyby mohl vidět obličej Skye, až se tenhle šílenec objeví na jejím prahu.

Neznámý muž se pomalu zvedl. To je dobře, odchází.

„Nepřejete si ještě něco?“ nabízel Renaud s ušlechtilým úsměvem.

Mohutný muž se líně usmál v odpověď.

Zpod pláště vytáhl pistoli ráže.22, s tlumičem nasazeným na hlavni. „Ano,“ odpověděl. „Chci vaši smrt.“

Zbraň jednou zakašlala. Uprostřed Renaudova čela se objevil kulatý otvor. Složil se dopředu na stůl, ve tváři stále ještě servilní úsměv.

Velký muž vzal telefonní seznam, zastrčil si ho do kapsy, a aniž se ohlédl na bezduché tělo ležící na stole, opustil pracovnu stejně tiše, jak do ní vešel.

14

VYSOKO NAD AUSTINOVOU HLAVOU tančilo starodávné letadlo půvabný nebeský balet, zdánlivě ignorujíc zákony zemské přitažlivosti a fyziky vůbec. Austin z okraje travnatého letiště jižně od Paříže s úžasem pozoroval letoun, jak letí nejprve ve vzdušné spirále a pak provádí poloviční přemet vzhůru s polovičním výkrutem, takže se dokonale provedeným Immelmannovým obratem otáčí o 180 stupňů.

Austin se podvědomě celý napjal, když se stroj pustil do střemhlavého klesání, aby těsně nad letištěm přešel do nízkého letu. Stále však letěl zdánlivě příliš rychle na to, aby mohl bezpečně přistát. Pohyboval se rychlostí řízené střely. Přesto se však po několika vteřinách podvozek, připomínající konstrukcí běžný bicykl, dotkl země, letadlo poskočilo asi metr či dva do vzduchu, ale pak znovu dosedlo a za hlubokého vrčení motoru pojíždělo směrem k hangáru.

Když se dvojlistá vrtule zastavila, ze stěsnaného kokpitu se vysoukal muž středních let, sundal si brýle a vydal se k Austinovi, stojícímu opodál. Zeširoka se usmíval. Kdyby byl štěně, určitě by radostí vrtěl ocasem.

„Je mi líto, že to letadlo má jenom jedno sedadlo, monsieur Austine. Bylo by pro mě potěšením vzít vás na projížďku.“

Austin pohlédl na drobné letadlo, zaregistroval aerodynamický tvar krytu motoru, trup stroje ze dřeva potaženého látkou a trojúhelníkovou kýlovou plochu s kormidlem, na němž byla namalovaná lebka se zkříženými hnáty. Ocelové dráty, připomínající dráty od deštníku, přidržovaly krátká silná křídla a sbíhaly se ke vzpěře ve tvaru A, umístěné těsně před kokpitem.

„Se vší úctou, monsieur Grossete, to vaše letadlo nevypadá dost velké ani pro jednoho člověka.“

Na ošlehaném Francouzově obličeji se rozběhly vrásky smíchu. „Ani vám nemám za zlé tu vaši skepsi, monsieur Austine. Morane-saulnier N skutečně vypadá, jako by ho sestavil nějaký školák doma ve sklepě. Na délku má jenom pár centimetrů přes sedm metrů, rozpětí křídel dosahuje devíti metrů. Tenhle drobný komár byl ale nejnebezpečnějším letounem své doby. Jednak byl velice rychlý – přes sto osmdesát kilometrů za hodinu – a jednak obdivuhodně ovladatelný. V rukou zkušeného pilota představoval nesmírně účinnou smrtící zbraň.“

Austin přistoupil k letadlu a přejel rukou po jeho trupu. „Překvapil mě aerodynamický tvar jeho trupu a skutečnost, že jde o jednoplošník. Jakmile se jedná o první světovou válku, docela automaticky si představuji tuponosý dvouplošník.“

„Což je logické. Většina tehdejších letadel skutečně měla dva páry křídel. Francouzi byli ale ve srovnání s ostatními zeměmi v projektech jednoplošníků napřed. Tento model byl po určitou dobu nejaerodynamičtějším letadlem v celé válce. Jeho největší výhodou ve srovnání s dvouplošníky je schopnost rychlejšího šplhání, i když tento nedostatek později odstranily letouny jako sopwith nebo nieuport.“

„Toho Immelmanna jste provedl skvěle.“

„Merci,“ kvitoval s úklonou Grosset. „Někdy to není tak jednoduché, jak to vypadá. Tohle malé letadlo váží i s plnými nádržemi necelých pět set kilo a přitom ho pohání motor I Rhone o výkonu 116 koní. Jeho ovládání je velmi důmyslné a člověk potřebuje hodně citlivou ruku.“ Usmál se. „Jeden pilot kdysi prohlásil, že větší nebezpečí než v boji hrozí tomuto letadlu při přistávání. Asi jste si povšiml, že jsem sedal dost velkou rychlostí.“

Austin se zasmál. „Vy máte doopravdy nadání pro skromnost výrazů, monsieur Grossete. Já myslel, že hodláte vyvrtat do země díru.“

„Nebyl bych první,“ poznamenal jen s lehkým pousmáním Grosset. „Můj úkol byl ale ve srovnání se starými piloty relativně snadný. Zkuste si představit, že navíc sedíte v letounu s dírami po kulkách v křídlech a s roztrhanou látkou trupu. Navíc jste třeba utrpěl zranění a jste po ztrátě krve celý zesláblý. To je teprve problém.“

Austin zaregistroval v Grossetově hlasu náznak nostalgické závisti. Se svými jemnými rysy a tenkým knírkem byl tento Francouz prototypem takového frajerského odvážlivce eskadry, který měl ve zvyku nalétávat v co nejnižší výšce na německé zákopy, a to bez ohledu na nepřátelskou protileteckou palbu. Austin zavolal Grossetovi, řediteli leteckého muzea, poté, co hovořil s lanem MacDougalem, a požádal ho, aby se podíval na fotografie letadla z jezera. Grosset slíbil, že rád udělá, co bude moci. Svůj slib splnil a krátce poté, co obdržel po internetu digitální snímky stroje, ozval se s poněkud váhavou identifikací.

„Z toho vašeho letadla je řada kusů,“ začal, „ale přesto bych souhlasil s panem Ianem, že se nejspíš jedná o letoun z první světové války, typ morane-saulnier N.“

„Obávám se, že moje znalosti starých letadel jsou velice povrchní,“ odpověděl Austin. „Mohl byste mi o něm povědět něco víc?“

„Můžu udělat ještě něco lepšího,“ přislíbil Grosset. „Můžu vám ho ukázat. Máme jedno N tady v leteckém muzeu.“

Dnes ráno, poté, co se zapsal ve svém pařížském hotelu, chytil Austin expres, který ho dopravil k muzeu rychleji, než kdyby letěl v Grossetově letadle. Muzeum se nacházelo necelých osmdesát kilometrů jižně od Paříže, v hangárovém komplexu na okraji letiště.

Poté, co předvedl schopnosti letadla, Grosset pozval Austina do pracovny na skleničku vína. Jeho kancelář byla zastrčená v rohu hangáru, přeplněného klasickými letouny. Procházeli kolem takových legend jako spad, corsair a fokker, až se dostali do nevelké místnosti, jejíž stěny pokrývaly desítky obrázků letadel.

Grosser nalil do sklenic bordeaux a připil bratrům Wrightovým. Nato navrhl Austin, aby pozvedli skleničky také na počest Alberta Santos-Dumonta, brazilského leteckého pionýra časných roků aeronautiky, který žil dlouhá léta ve Francii, a byl proto mnohými považován za Francouze.

Snímky, které Austin Grossetovi poslal, ležely rozložené na starém dřevěném stole. Austin vzal do ruky jeden obrázek havarovaného letadla, pečlivě se zadíval na polámanou konstrukci a v údivu potřásl hlavou.

„Upřímně žasnu, že jste z tohoto zmatku dokázal letadlo identifikovat.“

Grosset odložil skleničku a prolistoval fotografie, až našel tu, kterou hledal.

„Nejprve jsem si nebyl jistý. Měl jsem určité podezření, ale, jak říkáte, je to pořádný zmatek. Pak jsem identifikoval tenhle kulomet jako hotchkiss, ty se však v prvních bojových letounech používaly dost často. Důležité vodítko představoval teprve výrazně kónický kryt motoru. Pak jsem přišel na něco doopravdy zajímavého.“ Přistrčil jeden snímek přes stůl Austinovi a podal mu lupu. „Podívejte se pořádně na tohle.“

Austin se zahleděl na kulatý dřevěný tvar. „Vypadá to jako list vrtule.“

„Správně. Není to ale obyčejný list. Podívejte se sem, tady je k vrtuli připevněný kovový plát. Raymond Saulnier v roce 1914 vynalezl dokonalé synchronizační zařízení, což mu umožňovalo střílet hotchkissovým kulometem skrz rotující vrtuli. Munice však občas střelbu zpomalovala, takže na listy vrtule připevňoval hrubý kovový vychylovací plech.“

„O tom jsem slyšel. Technicky primitivní řešení složitého problému.“

„Nicméně poté, co několik zkušebních pilotů bylo zasaženo odraženými kulkami, se od této myšlenky dočasně ustoupilo. Následně však vypukla válka a s ní nezbytnost nových metod, jak zabíjet nepřítele. Francouzské letecké eso Raymond Garros se setkal se Saulnierem a spolu vybavili letadlo ocelovými vychylovacími plechy, které fungovaly. Dosáhl několika sestřelů, ale pak letadlo havarovalo za nepřátelskými liniemi. Němci okopírovali tento synchronizovaný systém a použili ho pro fokkera.“

Austin vzal do ruky další snímek a ukázal na nevelký, světle vybarvený obdélník v kokpitu. „Co si myslíte o tomhle? Vypadá to jako kovová plaketa.“

„Máte ostrý zrak,“ poznamenal s úsměvem Grosset. „To je štítek výrobce.“ Vybral jiný obrázek a podal ho Austinovi. „Zvětšil jsem to na počítači. Písmena a číslice jsou trochu rozmazané, ale zesílil jsem kontrast, takže je můžete docela dobře přečíst. Porovnal jsem je se záznamy z našeho muzeálního archivu.“

Austin překvapeně vzhlédl. „Vy jste dokázal vystopovat majitele?“

Grosset přikývl. „Celkem bylo postaveno devětačtyřicet letadel typu N. Když ostatní francouzští piloti viděli, jak je Garros úspěšný, rozhodli se pro stejné letadlo a dosáhli s ním také řady úspěchů. Rovněž Angličani si koupili několik těchto strojů, které pokřtili přezdívkou „Kulka“, stejně jako Rusové. Letadlo se chovalo lépe než fokker, i když řada pilotů si na něj dávala pozor kvůli jeho vysoké přistávací rychlosti a až příliš velké citlivosti ovládání. Říkáte, že jste tenhle vrak nalezl v Alpách?“

„Ano, na dně ledovcového jezera v blízkosti ledovce Dormeur.“

Grosset se posadil do židle a sepjal prsty. „To je zvláštní. Před několika lety mě povolali do stejné oblasti, abych prozkoumal několik starých letadel, která havarovala na různých místech. Byly to všechno typy nazývané aviatik, používané primárně jako průzkumný letoun. Mluvil jsem tehdy s několika místními usedlíky, kteří se se mnou podělili o vyprávění prarodičů o jakési letecké bitvě. Měla tam proběhnout někdy začátkem první světové války, ale přesné datum jsem se nedozvěděl.“

„Myslíte, že onen letecký souboj má něco společného s tímto nálezem?“

„Možná. Třeba existuje ještě další díl této záhady, staré skoro sto let. Tajuplné zmizení Julese Faucharda. To byl majitel toho letadla, které jste objevil.“

„To jméno mi nic neříká.“

„Fauchard byl jedním z nejbohatších mužů Evropy. Zmizel v roce 1914, zřejmě když pilotoval svůj morane-saulnier. Měl ve zvyku oblétávat rodinné pozemky a vinice. Jednoho dne se ale nevrátil. Bylo zahájeno pátrání v oblasti předpokládaného doletu letadla, ale nikdy nebyla nalezena nejmenší stopa. Za pár dnů začala válka, takže jeho zmizení, jakkoliv politováníhodné, se stalo pouhou historickou epizodou.“

Austin poklepal na fotografii zobrazující kulomet. „Fauchard se musel dost bát. Jak ale bylo vůbec možné, aby civilní osoba pilotovala vojenské letadlo?“

„Fauchard byl také výrobcem zbraní a měl vlivné politické konexe. Nebyl tedy pro něj žádný problém získat letadlo z arzenálu francouzské armády. Daleko nepochopitelnější je, jak se dostal do Alp.“

„Nemohl zabloudit?“

„Myslím že ne. V žádném případě nemohl doletět k Lac du Dormeur na benzin, který měl v nádrži. Síť letišť byla v té době navíc velice řídká. Musel mít po cestě přichystané zásoby pohonných hmot. Proto si myslím, že celý let byl předem promyšlený a připravený.“

„Kam podle vás mířil?“

„To jezero je blízko švýcarských hranic.“

„A Švýcarsko je pověstné tajnými konty v bankách. Třeba byl na cestě do Curychu, aby si tam nechal proplatit šek.“

Grosset se tiše uchechtl. „Člověk Fauchardova postavení žádnou hotovost nikdy nepotřeboval.“ Pak zvážněl. „Neviděl jste v televizi zprávu o těle, jež nalezli zamrzlé v ledu?“

„Ne, ale mluvil jsem s někým, kdo to tělo viděl. Ta osoba mi pověděla, že mrtvola měla na sobě dlouhý kožený kabát a na hlavě těsnou koženou kuklu, jakou nosili první piloti.“

Grosset se předklonil, v očích patrné vzrušení. „To by souhlasilo! Fauchard mohl z letadla vyskočit a to se pak zřítilo do jezera. Kdybychom tak mohli to tělo exhumovat!“

Austin si vybavil ponurý, temný tunel zaplněný vodou. „Vypumpovat všechnu vodu z tunelu by byla monumentální akce.“

„To jsem pochopil.“ Potřásl hlavou. „Kdyby někdo dokázal ten úkol splnit, pak by to byla jedině rodina Fauchardů.“

„Jeho rodina stále žije?“

„Ale jistě. Jenomže o nich lidé nevědí. Oni si až fanaticky brání své soukromí.“

„To není nic překvapivého. Spousta bohatých rodin nemá ráda publicitu.“

„V tomto případě to je něco hlubšího, monsieur. Fauchardovi jsou těmi, které nazýváme ‚Obchodníky se smrtí‘. Kšeftaři se zbraněmi ve velkém. A zbrojařství považují někteří lidé za odporný obchod.“

„Fauchardovi tedy asi představují cosi jako francouzskou verzi Kruppů.“

„Také byli ke Kruppům přirovnáváni, ačkoliv Racine Fauchardová proti tomu protestuje.“

„Racine?“

„To je Julesova praneteř. Femme formidable, alespoň podle toho, co jsem slyšel. Stále vede rodinný podnik.“

„Docela si dokážu představit, že madame Fauchardová by ráda znala osud svého dávno ztraceného předka.“

„Souhlasím, ale pro normálního smrtelníka by bylo velice obtížné vůbec proniknout přes všechny právníky, mluvčí a osobní strážce, kteří tak bohatou osobu ochraňují.“ Na chvíli se zamyslel a pak pravil. „Mám jednoho přítele, který je ředitelem té společnosti. Můžu se s ním o tuto informaci podělit a uvidíme, k čemu to povede. Kde vás zastihnu?“

„Vracím se vlakem do Paříže. Dám vám číslo mobilu.“

„Bien,“ souhlasil Grosset. Pak zavolal taxík, který měl odvézt Austina na nádraží. Následně se oba vydali mezi starodávnými letadly směrem ke vchodu do muzea, kde hodlali vyčkat příjezdu taxíku.

Potřásli si rukama a Austin řekl: „Díky za vaši pomoc.“

„Rádo se stalo. Můžu se zeptat, jaký zájem má v té záležitosti NUMA?“

„Vlastně žádný. To letadlo jsem objevil při jiném projektu sponzorovaném agenturou NUMA, ale dál mám o to zájem spíš jako soukromá osoba, a to hlavně ze zvědavosti.“

„Takže při vašem případném jednání s Fauchardovými nebudete využívat prostředníka.“

„Nehodlal jsem.“

Grosset přemítal o Austinově odpovědi. „Byl jsem několik let v armádě a vy vypadáte, že se o sebe dokážete postarat, ale přesto bych vás chtěl varovat, abyste se při každém jednání s Fauchardovými měl na pozoru.“

„Pročpak?“

„Fauchardovi nejsou pouze bohatá rodina.“ Odmlčel se a opatrně hledal vhodná slova. „Říká se, že mají minulost.“

Než se Austin mohl Grosseta zeptat, co tím myslí, předjelo auto a už jim zbýval čas jen na rozloučení. Za chvíli byl Austin na cestě k vlaku. Opřel se v sedadle a přemítal nad Francouzovým varováním. Připadalo mu, že Grosset naznačuje, že Fauchardovi mají v rodinné skříni nejednoho kostlivce. To samé se však dalo říct i o kterékoliv jiné bohaté rodině kdekoliv na světě.

Bohatství, díky kterému vyrostly velké domy i společenská postavení, pocházelo nezřídka z otrokářství, obchodování s opiem, z pašeráctví nebo organizovaného zločinu.

Jelikož však neměl o dalších detailech ponětí, Austin soustředil své myšlenky znovu na Skye. Přesto se mu v hlavě neustále ozývala ozvěna Grossetových slov jako vyzvánění vzdálených kostelních zvonů.

Říká se, že mají minulost.

15

SKYE MĚLA SVOU PRACOVNU ve Vědeckém centru Sorbonny, Le Corbusierem značně ovlivněné budově ze skla a betonu, která byla vklíněná mezi několik secesních staveb v blízkosti Pantheonu. Ulice byla normálně docela tichá, až na štěbetání studentů, kteří ji využívali jako zkratku. Když sem však Skye tentokrát zabočila, spatřila policejní auta, blokující oba konce ulice. Další služební automobily stály před budovou a kolem vchodu se hemžili policisté.

Podsaditý policista ji zvednutím ruky zastavil. „Je mi líto, mademoiselle. Dál nemůžete.“

„Co se stalo, monsieur?“

„Nějaká nehoda,“ odpověděl.

„Jaká nehoda?“

„To nevím, mademoiselle,“ opáčil policista a nepříliš přesvědčivě pokrčil rameny.

Skye vyndala z peněženky univerzitní průkazku a zamávala jí policistovi pod nosem. „Já v téhle budově pracuju. Ráda bych se proto dozvěděla, co se děje, a jestli se mě to netýká.“

Policista sjel pohledem ze Skyeina obličeje na fotografii na průkazce a pravil: „Radši byste si měla promluvit s velícím důstojníkem.“ Odvedl ji pak k muži v civilu, který stál u jednoho policejního auta a hovořil s několika důstojníky v uniformě.

„Tahle paní tvrdí, že pracuje tady v budově,“ vysvětloval policista inspektorovi, zavalitému muži středních let s výrazem člověka unaveného životem, který viděl až příliš ošklivých věcí.

Inspektor pohlédl na Skyein průkaz zarudlýma očima s váčky nevyspání, a když si do notesu poznamenal její jméno a adresu, průkazku jí vrátil.

„Jmenuju se Dubois,“ prohlásil. „Pojďte, prosím, se mnou.“ Otevřel dvířka policejního auta, pokynul jí, aby se posadila na zadní sedadlo, a vklouzl vedle ní. „Kdy jste byla naposledy v té kancelářské budově, mademoiselle?“

Pohlédla na hodinky. „Asi tak před dvěma třemi hodinami. Možná ještě o chvilku dřív.“

„Kam jste šla?“

„Jsem archeoložka. Nesla jsem jeden historický artefakt k expertovi na posouzení. Pak jsem se stavila doma a zdřímla si.“

Inspektor si udělal do bloku několik poznámek. „Když jste byla v budově, nevšimla jste si někoho nebo něčeho neobvyklého?“

„Ne, všechno bylo normální, alespoň pokud mohu soudit. Nemůžete mi konečně povědět, co se stalo?“

„Došlo ke střelbě. Zastřelili jednoho člověka. Znala jste monsieura Renauda?“

„Renauda? Samozřejmě. Byl vedoucím mého oddělení. Říkáte, že je po smrti?“

Dubois přikývl. „Zastřelen neznámým útočníkem. Kdy jste monsiuera Renauda viděla naposledy?“

„Když jsem dnes kolem deváté přišla do práce. Potkali jsme se ve výtahu. Má pracovna je o jedno patro níž než jeho. Řekli jsme si dobré jitro a šli po svých.“

Skye doufala, že mírné odchýlení od pravdy se na její tváři neprojeví. Když totiž ráno pozdravila Renauda, on se na ni jen beze slova zamračil.

„Nenapadá vás někdo, kdo by mohl monsieur Renaudovi ublížit?“

Skye před odpovědí zaváhala. Napadlo ji, že inspektorův výraz baseta je jenom maskou, která má uchlácholit každého podezřelého, aby snáze učinil nějaké prohlášení, které by ho usvědčilo. Až si promluví s ostatními, zakrátko zjistí, že Renaud byl ve svém oddělení všeobecně nenáviděn. Kdyby teď řekla něco jiného, určitě by se divil, proč lže.

„Monsieur Renaud byl poněkud kontroverzní postava,“ pronesla po chvíli rozpaků. „Řadě lidí se moc nelíbilo, jakým způsobem vede oddělení.“

„A co vy, mademoiselle? Vám se líbilo, jak vedl oddělení?“

„Patřila jsem k těm mnoha na fakultě, kteří se domnívali, že to není ten nejsprávnější člověk na svou funkci.“

Poručík se poprvé usmál. „To je velice diplomatická odpověď, mademoiselle. Mohu se vás zeptat, kde přesně jste byla, než jste přišla sem?“

Dala mu Darnayovo jméno a adresu, což si pečlivě zaznamenal s omluvnými slovy, že se jedná skutečně jen o rutinní záležitost. Pak vystoupil z auta, otevřel dvířka a podal jí svou navštívenku.

„Děkuji vám, mademoiselle Labelleová. Zavolejte mi, prosím, jestli vás napadne cokoliv, co by mohlo s touto záležitostí souviset.“

„Ano, jistě. Mám teď ale na vás prosbu, poručíku. Mohla bych si zajít do své pracovny ve druhém patře?“

Na chvíli se zamyslel. „Ano, ale musí vás doprovodit některý z mých mužů.“

Když oba vystoupili, inspektor Dubois zavolal policistu, s nímž Skye mluvila jako s prvním, a přikázal mu, aby ji provedl policejním kordonem. Zdálo se, že na místo činu byli povoláni snad všichni policisté z celé Paříže. Renaud byl darebák, ale současně i prominentní osobnost univerzity a jeho vražda nejspíš vyvolá senzaci.

Uvnitř budovy pracovali další policisté a technici. Technici pokrývali všechno práškem na snímání otisků, fotografové se míhali kolem a lovili další a další snímky. Skye zamířila do své pracovny ve druhém patře, policista těsně za ní. Vstoupila do místnosti a rozhlédla se. I když se veškerý nábytek i papíry zdály být na svém místě, okamžitě se jí zmocnil zvláštní pocit, že cosi tady není v pořádku.

Skye přelétla místnost očima a pak přistoupila ke stolu. Jakmile se jednalo o papíry, byla vždy až nepřirozeně pořádná. Pokaždé, než odešla z pracovny, srovnala veškeré knihy, papíry a složky s milimetrovou přesností do komínků. Nyní ale byly jednotlivé stránky posunuté, neurovnané, jako by je někdo skládal ve spěchu.

Někdo byl u jejího stolu!

„Mademoiselle?“

Policista se na ni díval poněkud zvláštně. Uvědomila si, že už chvíli jen nepřítomně hledí. Vzpamatovala se, přikývla a ze zásuvky vytáhla jednu složku. Strčila ji do podpaždí, aniž by se zajímala, co vlastně obsahuje.

„Jsem hotová,“ oznámila s vynuceným úsměvem.

Skye odolala nutkání vyrazit z kanceláře a pokusila se kráčet normálním tempem, ale zjistila, že má nohy jako ze dřeva. Chladný výraz jejího obličeje nevypovídal nic o pádícím tepu srdce, které jí v uších bušilo jako o překot. Napadlo ji, že stejná ruka, jež rozházela papíry na jejím stole, mohla též držet zbraň, kterou byl zastřelen Renaud.

Policista ji doprovodil z budovy a přes policejní zátarasy. Poděkovala mu a jako v mátohách kráčela k domovu. Dokonce přecházela ulice bez rozhlédnutí, což v Paříži představovalo téměř jistou sebevraždu. Nevěnovala sebemenší pozornost skřípění brzd, ani kakofonii klaksonů a vykřikovaných nadávek.

Panika, která ji doposud provázela, se začala zmírňovat ve chvíli, kdy zabočila do úzké uličky, v níž bydlela. Přemítala, zda udělala dobře, když inspektoru Duboisovi neoznámila, že někdo prohledával její pracovnu. Dokázala si však docela dobře představit, že inspektor by došel k závěru, že takovou bláznivou paranoidní ženskou je třeba přiřadit na seznam podezřelých.

Skye žila v domě s mansardami z devatenáctého století v Mouffetardu, na okraji Latinské čtvrti. Měla ráda toto rušné sousedství, s jeho obchody a restauracemi a pouličním jazzem. Starý městský dům byl přebudován na tři apartmá. To, kde bydlela Skye, se nacházelo ve třetím patře, z jehož balkonu s kovaným železným zábradlím mohla pohodlně sledovat jak pouliční život, tak i všudypřítomné pařížské komínové nástavce na okolních střechách. Vyběhla po schodech, a když otevřela dveře bytu, ucítila úlevu. Doma si připadala v bezpečí. Tento pocit jí však vydržel jenom do chvíle, než vešla do obývacího pokoje. Pohledu, který ji čekal, nemohla ani uvěřit.

Místnost vypadala, jako by v ní vybuchla bomba. Na podlaze se válely židle a polštáře z gauče. Časopisy z konferenčního stolku byly rozházené po zemi, kde ležely mezi knihami, které kdosi smetí z poliček. Kuchyň byla ještě v horším stavu. Skříňky byly zotvírané a podlahu pokrývaly střepy skla a nádobí. Skye jako ve snách zamířila do ložnice. I tady byly vytahané zásuvky a jejich obsah vyházený na podlahu. Pokrývky a prostěradla byly stržené z postele a z rozříznuté matrace se drala její výplň.

Vrátila se do obýváku a jen na tu spoušť zírala. Chvěla se hněvem z takového zhanobení svého soukromí. Připadala si jako znásilněná. Po chvíli hněv vystřídal strach, to když ji napadlo, že osoba, která jí zničila byt, by mohla být stále ještě někde tady. Zatím se nepodívala do koupelny. Popadla u krbu pohrabáč a s pohledem přisátým na koupelnové dveře začala couvat z bytu na chodbu.

Náhle za ní zapraskala podlaha.

Prudce se otočila a zvedla pohrabáč nad hlavu.

„Ahoj,“ pronesl Kurt Austin, jehož pomněnkově modré oči byly údivem doširoka otevřené.

Skye málem omdlela. Spustila ruku s pohrabáčem. „Omlouvám se,“ vydechla prudce.

„Omlouvat bych se měl já za to, že jsem se sem tak vplížil. Dveře byly otevřené, tak jsem šel dál.“ Pak si všiml popelavé barvy v jejím obličeji. „Jste v pořádku?“

„Teď, když jste tady vy, je mi dobře.“

Austin přeléd pohledem po obývacím pokoji. „Já nevěděl, že v Paříži řádí tornáda.“

„Myslím, že to udělal stejný člověk, co zabil Renauda.“

„Renauda? Snad ne toho samého, který byl s vámi v pasti pod ledovcem?“

„Ano. Zastřelili ho v jeho kanceláři.“

Austinovi ztuhla čelist. „Zkontrolovala jste i další místnosti?“

„Všechny, kromě koupelny. Neměla jsem odvahu podívat se ani do skříní.“

Austin jí vzal pohrabáč z ruky. „Pojistka,“ prohlásil.

Vešel do koupelny, ale za okamžik z ní zase vyšel.

„Vy kouříte?“ zeptal se.

„Už dlouhá léta ne. Proč?“

„Měla jste se proč bát.“ Ukázal jí cigaretový nedopalek. „Našel jsem jich celou kupičku ve vaně. Někdo na vás čekal, až se vrátíte domů.“

Skye se zachvěla. „Proč ale odešel?“

„Ať to udělal z jakéhokoliv důvodu, měla jste štěstí. Povězte mi o Renaudovi.“

Nejprve uklidili gauč, pak se usadili a Skye podrobně popsala události v budově univerzity. „Nejsem blázen, když tuhle spoušť dávám do souvislosti s vraždou Renauda?“

„Byla byste blázen, kdybyste to do spojitosti nedávala. Zmizelo vám odsud něco?“

Rozhlédla se po obýváku a pak potřásla hlavou. „To nedokážu říct.“ Pak jí padl zrak na telefonní záznamník.

„To je divné,“ poznamenala. „Když jsem naposledy odcházela, byly tu jenom dvě zprávy. Teď tu jsou čtyři.“

„Jedna z nich je ode mě. Volal jsem, jakmile jsem dorazil do Paříže.“

„Někdo si musel ty poslední dvě zprávy přehrát, protože červené světýlko nebliká.“

Austin stiskl knoflík k přehrávání a uslyšel vlastní hlas, jak oznamuje, že nezastihl Skye v práci, takže se chystá zaskočit k ní domů, jestli ji tam nenajde. Pak znovu stiskl přehrávání a ozval se hlas Darnaye.

„Skye, tady je Charles Darnay. Chtěl jsem se zeptat, jestli bych si mohl tu helmu odnést domů do vily. Je to mnohem náročnější, než jsem předpokládal.“

„Dobrý bože,“ vydechla, tvář náhle jako z vosku. „Ten, kdo tu na mě čekal, tu zprávu slyšel.“

„Kdo je ten Charles?“ chtěl vědět Austin.

„Přítel. Obchoduje se vzácnými zbraněmi a brněním. Nechala jsem helmu u něj, aby ji prozkoumal. Počkejte…“ Vyhrabala zpod papírů adresář a vyhledala místo s písmenem D. Příslušná stránka však byla vytržená. Ukázala adresář Austinovi. „Ten neznámý teď ví, kde Darnay bydlí.“

„Pokuste se ho varovat.“

Skye zvedl telefon, vytočila příslušné číslo a chvíli naslouchala. „Nikdo to nezvedá. Co budeme dělat?“

„Nejlepší by bylo zavolat policii.“

Zamračila se. „To by se Charlesovi nelíbilo. Provádí své obchodní operace na samé hranici zákona a někdy dokonce až za ní. Nikdy by mi neodpustil, kdyby k němu policie vtrhla a začala strkat nos do jeho záležitostí.“

„Co jestli na tom ale závisí jeho život?“

„Nezvedl telefon. Možná tam ani není. Třeba máme zbytečné starosti.“

Austin nebyl takový optimista, nechtěl však ztrácet čas neplodným dohadováním. „Jak daleko je odsud k tomu jeho obchodu?“

„Je na Pravém břehu. Taxíkem tak deset minut.“

„Mám venku vůz. Zvládneme to za pět.“

Rozběhli se ke schodům.

VÝKLADNÍ SKŘÍŇ starožitnictví byla temná a dveře zamčené. Skye vytáhla jeden z klíčů, které Darnay svěřil několika svým přátelům, a otevřela. Zpod závěsu v zadní části krámu prosvítalo světlo.

Austin záclonu opatrně rozhrnul. Bizarní obraz, který se jim naskytl, připomínal scénu z muzea voskových figur. Na zemi klečel šedovlasý muž, bradu opřenou o dřevěnou přepravní bednu, téměř jako odsouzenec s hlavou na popravčím špalku. Měl rozcuchané vlasy a ústa zalepená izolační páskou.

Nad ním jako kat stál mohutný muž, s horní částí obličeje zakrytou černou maskou, opírající se o dlouhý dvouruční meč. Popravčí vzhlédl a usmál se na Austina. Stáhl si masku, odhodil ji stranou a pozvedl meč nad Darnayho krk. Od jeho dvojitého břitu se nebezpečně odráželo světlo.

„Zůstaňte, prosím,“ pronesl hlasem, jenž byl na mohutnou postavu překvapivě vysoký. „Jestli odejdete, váš přítel tady prostě přijde o život.“

Skye zaryla prsty do Austinovy paže, on si to však téměř ani neuvědomil. Pamatoval si dřívější cizincův popis, takže věděl, že se dívá na falešného novináře, který má na svědomí zaplavení tunelu pod ledovcem.

„Proč bychom měli odcházet?“ prohodil nonšalantně Austin. „Vždyť jsme právě dorazili.“

Muž s tučným obličejem se usmál, ale meč stále držel nad Darnayovým krkem.

„Tento muž byl velice nerozumný,“ pronesl. Zahleděl se na polici plnou přilbic. „Odmítá mi prozradit, který z těch starých hrnců je ten, který hledám.“

Damayova tvrdohlavost mu pravděpodobně zachránila život, pomyslel si Austin. Stařík si byl bezpochyby vědom toho, že zemře v okamžiku, kdy násilník získá to, proč přišel.

„Jsem si jistý, že kterákoliv z nich vám bude pasovat,“ navrhl Austin snaživě.

Neznámý muž tuto nabídku ignoroval a soustředil pohled na Skye. „Vy mi to povíte, že? Jste přece expertkou na tyhle věci.“

„Vy jste zabil Renauda?“ otázala se ho Skye.

„Nemusíte pro něj plakat. Ochotně mi pověděl, kde vás najdu,“ opáčil muž. Meč se o několik centimetrů nadzdvihl. „Ukažte mi helmu, kterou jste odnesla z ledovce, a já vás všechny nechám jít.“

To těžko, pomyslel si Austin. Jakmile Renaudův vrah helmu získá, zaručeně se jich všech tří zbaví. Austin se proto rozhodl k činu, i když to znamenalo zahrávat si s Darnayovým životem. Už před chvílí si všiml bojové sekery, jež visela na zdi jen pár kroků od něj. Přistoupil ke stěně a strhl zbraň z háku.

„Navrhuji vám, abyste odložil ten meč,“ pronesl hlubokým, klidným hlasem.

„Přál byste si, abych ho odložil na krk monsieura Darnaye?“

„To byste udělat mohl,“ připustil Austin s očima upřenýma do mužova obličeje, aby nedošlo k žádnému omylu. „Pak se ale ta vaše tlustá holá lebka bude válet na zemi hned vedle jeho.“

Ke zdůraznění slov pozvedl sekeru. Zbraň to byla sice primitivní, ale hrozivá. Hlavice z karbonové oceli byla protažená, takže jí bylo možno použít jako kopí. Ze zadní strany čněl bodec jako ostrý zobák čápa. Z hlavy vybíhaly kovové langelety, chránící násadu z tvrdého dřeva.

Muž zvažoval Austinovu výhrůžku. Z rozhodného tónu jeho hlasu mu bylo jasné, že jestli zabije Darnaye nebo Skye, je z něho stoprocentně mrtvý muž. Nejdřív by tedy musel vyřídit Austina, a teprve pak se postarat o ostatní. Austin však tento postup předpokládal a dokonce ho vítal. Podle své letité zkušenosti věděl, že velcí muži někdy menší soupeře podceňují.

Muž se o krok přiblížil, zvedl meč vysoko nad hlavu a pak jím bleskovým obloukem švihl. Austin nebyl na takový útok připraven. Dokonce si uvědomil, že to byl on, kdo soupeře podcenil. I při své mohutné postavě se neznámý muž pohyboval s kočičí hbitostí. Naštěstí ještě dříve, než Austinova mysl mohla zaregistrovat kovový záblesk, zapracovaly jeho reflexy. Podvědomě zvedl paže, se sekerou napřaženou vodorovně před sebou.

Čepel meče narazila na ochranný kovový kryt topůrka. Do Austinových paží se zakousla bolest z prudké rány a meč se zarazil jen několik centimetrů od jeho hlavy. Přesto se mu podařilo útok meče odchýlit na stranu, sjel rukou po topůrku a rozmáchl se sekerkou jako Louisville Slugger baseballovou pálkou. Byl to jednoznačně útočný krok, vyvolaný nutností chránit vlastní život. I když tu byl ještě jeden důvod; ten chlápek se mu prostě nelíbil.

Smrtonosná válečná sekera by byla velkého muže rozpárala, kdyby včas nezaregistroval nápřah a prudce se nezaklonil v pase. Austin se dost draze začínal učit, že ve středověkém souboji nešlo pouze o sílu svalů. Váha sekery jím celým zatočila jako na odstředivce. Dokončil celou otočku, než byl opět schopen svou zbraň ovládat.

Neznámého útočníka zarazila nečekaná dravost výpadu, ale brzy se vzpamatoval. Když viděl, jak ho Austinův divoký útok vyvedl z rovnováhy, rozhodl se změnit taktiku. Napřáhl meč přímo před sebe a udělal prudký pohyb vpřed.

Byl to chytrý tah. Špička meče mohla proniknout jen několik málo centimetrů Austinovou obranou, aby dokázala zabít. Austin však bleskově zatáhl hruď, uskočil a obrátil se současně k útočníkovi bokem. Vyhnul se hlavnímu úderu meče, který sklouzl podél pozvednuté sekery, nicméně jeho špička mu přece jen propíchla košili a zranila kůži. Austin odrazil meč stranou a na oplátku zaútočil sám krátkým ostrým úderem.

Konečně se začínal se sekerou sžívat. Tato zbraň představovala něco jako pušku M-16 své doby. S ní dokázal pěšák strhnout jezdce z koně, prorazit mu brnění a ještě ho probodnout. Dlouhé topůrko poskytovalo Austinovi výhodu, takže krátká prudká švihnutí a bodnutí představovaly nejnebezpečnější způsob užití.

Avšak i návštěvník se učil. Zatím jen neúčinně šermoval ostrým hrotem meče, jak se bránil rozhodnému Austinovu náporu. Pomalu ustupoval, až se dostal zády ke stolu s narovnanými přilbami. Jelikož už nemohl couvat dál, pozvedl meč ke zničujícímu protiútoku. Austin však proti němu vyrazil náhlým bodnutím. Soupeř narazil do stolu, až se helmy s rachotem rozsypaly po podlaze.

Násilník po jedné přilbě klopýtl, ale brzy znovu získal rovnováhu. Zařval jako raněný lev a vrhl se na Austina sérií divokých seků ze všech možných úhlů, jež bylo prakticky nemožné předvídat. Austinovi stékal do očí pot a kalil mu zrak, takže pod divokostí náporu musel couvat, až se ocitl zády ke stěně.

Když lupič uviděl, že Austin už nemá kam ustoupit, vycenil ve vítězné grimase zuby a pozvedl meč k ráně, do které hodlal vložit veškerou sílu svých svalů. Austin rozpoznal blížící se poslední nápor a uvědomil si, že tomuto útoku nemůže odolat a ani mu nezbývá prostor k úniku.

Rozhodl se tedy pro protiakci. Se sekerou vysoko nad hlavou se vrhl kupředu a úderem vedeným nataženými pažemi zabodl topůrko do místa útočníkova ohryzku a z boku narazil do jeho krku. Muž vypoulil oči a vyrazil ze sebe přiškrcené zachroptění.

Austin sice útok kontroloval, nicméně se ocitl ve zranitelném postavení. Nepřítel lapal po dechu, ale vrstva tuku na krku mu uchránila průdušnici před rozdrcením. Levou rukou nyní pustil jilec meče a uchopil topůrko sekery. Austin se ho pokusil znovu vrazit sokovi do krku. Když to nedokázal, trhl se zbraní zpět, avšak muž ji držel vší silou a nepustil ji.

Austin vyrazil kolenem a zasáhl protivníka do rozkroku, ten však jen heknul. Musí mít snad koule ze železa, pomyslel si Austin a pokusil se oběma rukama vypáčit zbraň z nepřátelského sevření. Tento manévr skončil tím, že cizinec upustil meč a popadl násadu sekery i pravou rukou. Byli jako dva kluci bojující o baseballovou pálku, i když v tomto utkání poražený pojede domů v rakvi.

Pomalu se začínala projevovat větší síla a váha neznámého. Oběma rukama držel násadu daleko od sebe, takže mohl uplatnit i páku. Šílený škleb v jeho tváři přešel do vítězného zachroptění šelmy a vykroutil Austinovi sekeru z rukou.

Ten se zoufale rozhlédl kolem sebe. Všude v dílně se válela spousta zbraní, ale žádná z nich nebyla v přímém dosahu. Útočník se usmál a začal se posouvat vpřed. Austin ustupoval, až se ocitl zády u stěny, takže již nemohl dál. Cizinec znovu roztáhl rty ve šklebu a zvedl sekeru k poslednímu úderu, aby Austina jediným mávnutím rozpůlil ve dví.

Ten bleskově zaregistroval, že střední část útočníkova těla je momentálně obnažena, využil tedy síly nohou, odrazil se a zaútočil hlavou proti jeho břichu. Napadený muž vydal zvuk podobný stisknutým měchům a upustil sekeru na zem.

Austin skončil svůj atak s rozkročenýma nohama, připraven zasáhnout pěstmi soupeřův obličej. Jeho úder hlavou viditelně protivníka zranil. Cizinec měl tvář ještě rozmazanější než před chvílí a lapal po dechu.

Musel dojít k závěru, že jakkoliv rád by Austina rozsekal a rozkrájel na kousky, bude ho muset zabít jednodušším způsobem. Sáhl pod sako, a když ruku znovu vytáhl, třímal v ní pistoli s tlumičem nasazeným na hlavni. Austin se podvědomě vzepřel očekávanému nárazu kulek z takové blízkosti. Náhle však úsměv z cizincovy tváře zmizel a nahradil ho zmatek. Jako zázrakem se totiž objevila opeřená hůlka, jež náhle čněla z jeho pravého ramene. Pistole mu vypadla z prstů.

Austin se obrátil a uviděl Skye, jak drží v rukou kuši. Právě do ní vkládala další šíp a bleskově natahovala tětivu. Pohled neznámého sklouzl k Austinovi, který se vrhl po pistoli ležící na zemi, a pak zpátky ke Skye. Otevřel ústa a hlasitě zařval. Stačil ještě popadnout jednu helmu z těch, které se válely po zemi, vyrazil ke dveřím, strhl stranou závěs a bleskově zmizel.

Austin ho s pistolí v ruce, ale přesto obezřetně následoval. Zaslechl cinknutí zvonku nad hlavním vchodem, ale než se sám dostal na chodník, ulice už byla prázdná. Vrátil se tedy zpět a pečlivě za sebou zamkl. Skye mezitím přeřízla Damayovi pouta.

Austin mu pomohl vstát. Starožitník byl trochu odřený díky ranám, které utržil během výslechu, a celý ztuhlý z dlouhého klečení, ale jinak se zdál v pořádku. Austin se obrátil ke Skye a pravil: „Nikdy jste se nepochlubila, že jste tak dobrá s kuší.“

Skye se tvářila ohromeně. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsem ho zasáhla. Prostě jsem jen zavřela oči a naslepo vystřelila přibližným směrem.“ Pak si všimla Austinovy zakrvácené košile. „Jste raněný.“

Austin si prohlédl ránu. „Je to jenom škrábnutí, ale někdo mi dluží novou košili.“

„Ten fauchard jste ovládal docela dobře,“ poznamenal Darnay, když si oprašoval kolena a lokty.

„Co jste to povídal?“ zeptal se Austin.

„Mínil jsem tu zbraň, kterou jste tak obratně vládl. Jmenuje se fauchard, tyčovitá zbraň z patnáctého století, podobná glaive. Ve středověku se dokonce objevilo hnutí za její zákaz, protože způsobovala děsivá zranění. Vaše zbraň je vlastně kombinací fauchardu a válečné sekery. Copak, vypadáte zmateně.“

„To proto, že to jméno slyším v poslední době hodně často.“

„Vaše diskuse o zbraních je sice úchvatná,“ vmísila se Skye, „ale řekne mi někdo, co budeme teď dělat?“

„Pořád ještě můžeme zavolat policii,“ nadhodil Austin.

Darnay vypadal vyplašeně. „Radši bych sem četnictvo netahal. Některé moje obchody…“

„Skye mě už informovala. Máte ale pravdu. Policie by mohla mít pochybnosti o pravdivosti naší výpovědi, jak nás napadl mečem nějaký velký zloduch.“

Starožitník s úlevou vydechl a rozhlédl se po rozházených troskách. „Nikdy by mě nenapadlo, že se v mé dílně zopakuje bitva u Agincourtu.“

Skye mezitím prohlížela kupu přileb. „Není tady,“ prohlásila nakonec s ponurým výrazem.

Darnay však odpověděl úsměvem, přistoupil k jedné stěně a stiskl dřevěný panel. Odklopila se poměrně velká část obložení a odhalila tak veliký sejf, který se s několika cvaknutími kombinačního zámku rovněž otevřel. Darnay sáhl dovnitř a vytáhl odtud helmu, již mu Skye svěřila. „Tak tahle drobnost zavinila všechno to vzrušení.“

„Je mi moc líto, že jsem vás do toho zatáhla,“ ozvala se Skye. „Ten úděsný chlap na mě čekal v mém bytě a vyslechl váš vzkaz. Nikdy mě nenapadlo…“

„Vaše chyba to není. Jak jsem povídal do telefonu, musím tuhle nádhernou věc prozkoumat trochu podrobněji. Myslím, že bude nejlepší, když teď na čas zavřu krám a budu obchodovat z vily v Provence. Nesmírně mě potěší, když mě doprovodíte jako můj host. Dokud bude ten gros cochon na svobodě, mám o vás starost.“

Chvilku se nad tou nabídkou zamyslela. „Děkuji vám, ale čeká mě příliš mnoho práce. Teď, když je Renaud po smrti, bude na našem oddělení pěkný chaos. Tu helmu si můžete nechat, jak dlouho chcete.“

„Dobře tedy. Zvažte ale, jestli byste nechtěla v mém bytě alespoň strávit noc.“

„To pozvání monsieura Darnaye byste měla přijmout,“ řekl Austin. „Ráno si to můžeme všechno probrat.“

Skye se znovu zamyslela a nakonec oznámila, že si bude muset nejdřív zajít k sobě do bytu pro pár věcí. Austin ji přiměl, aby počkala v hale, dokud se sám nepřesvědčí, že její byt je bezpečný. Předpokládal sice, že neznámý útočník nebude určitě s šípem v rameni příliš hravý, ale ten obr měl zjevně dost vysoký práh bolestivosti a navíc nadání podnikat nečekané kroky.

Skye měla téměř sbaleno, když zacvrlikal Austinův mobilní telefon.

Austin chvíli s někým na druhém konci hovořil, pak zavěsil a zašklebil se. „My o vlku… To byla sekretářka Racine Fauchardové. Byl jsem pozván na zítřek k audienci u samotné velké dámy.“

„Fauchardové? Nemohla jsem si nevšimnout, jak to s vámi trhlo, když Darnay pojmenoval tu válečnou sekeru. Co se to děje?“

Austin jí stručně zopakoval okolnosti své návštěvy leteckého muzea a možné spojení mezi Ledovým mužem a rodinou Fauchardů.

Skye zaklapla cestovní vak. „Chci tam jít s vámi.“

„Myslím, že to není příliš dobrý nápad. Mohlo by to být nebezpečné.“

Skye odpověděla ironickým úsměškem. „Ta stará dáma? Nebezpečná?“

„Já vím, zní to hloupě,“ připustil Austin, „ale připadá mi, že celá tahle záležitost s tělem zamrzlým v ledu, tou helmou a zabijákem, který zavraždil Renauda, vychází právě od Fauchardů. Nechci vás do toho zatahovat.“

„Já už jsem do toho zatažená, Kurte. Byla jsem to já, kdo se ocitl v zajetí pod ledovcem. Byla to moje pracovna a byt, kde zjevně pátrali po helmě, kterou jsem z ledovce přinesla. Byl to můj přítel Darnay, který už mohl být po smrti, nebýt vás.“ Pak zkřížila paže na prsou a vynesla největší trumf. „Kromě toho jsem expertkou na zbraně a moje znalosti se můžou hodit.“

„To jsou přesvědčivé argumenty.“ Austin zvážil pro a proti. „Tak dobře. Dohodněme se takto. Představím vás jako svou asistentku a dáme vám nějaké smyšlené jméno.“

Skye se naklonila k Austinovi a lehce ho políbila na tvář. „Nebudete toho litovat.“

„Jistě,“ odpověděl Austin. Jeho hlas ale nezněl příliš přesvědčivě, i když připouštěl, že Skyeiny důvody jsou docela pádné.

Skye byla atraktivní žena a čas, strávený v její společnosti, nebyl nikdy promarněný. Navíc podle něj neexistoval důkaz o přímém spojení mezi Fauchardovou rodinou a tím neznámým divokým útočníkem, kterému dali přezdívku Pasťák. Současně se mu však v mozku jako varovné zvonky v temné noci ozývalo i Grossetovo varování týkající se Fauchardovy rodiny.

Říká se, že mají minulost.

16

FARMÁŘ SI PROZPĚVOVAL truchlivou verzi písně „Le Souvenir“, když čelní sklo zaplavila rudá skvrna a kabina náklaďáku se otřásla ohlušujícím zaduněním. Strhl volant doprava a poslal plně naložený automobil nosem napřed do příkopu. Náklaďák narazil do náspu a z ložné plochy se na zem sesypaly dřevěné klece. Nárazem se rozbily na třísky, takže stovky kdákajících kuřat byly najednou volné. Řidič se vysoukal zpoza volantu, vzhlédl a pěstí zahrozil směrem ke karmínově zbarvenému letadlu se znakem orla na ocasu. Jak letadlo zahájilo další nálet na jeho náklaďák, rozběhl se do úkrytu uprostřed exploze peří.

Letoun vyšplhal do výšky a provedl triumfální přemet. Pilot se smál natolik upřímně, že málem ztratil kontrolu nad svým strojem. Rukávem si pak otřel slzy z očí a vydal se nízkým letem nad vinice, rozprostírající se na stovkách hektarů všude kolem. Přepnutím vypínače vypustil z dvojice nádržek pod křídly mrak pesticidů. Pak stočil letadlo do jiného směru. Údolí pokrytá vinicemi ustoupila zadumaným lesnatým stráním a jezerům s temnou vodou, jež propůjčovaly krajině zvláštní melancholický ráz.

Letadlo proklouzlo nad korunami stromů a zamířilo ke čtyřem vzdáleným špičkám, vyčnívajícím nad hladinu stromů na kopci. Jak se letadlo přiblížilo, ze špiček se vyklubaly strážní věže, rozmístěné v rozích tlustých zubatých kamenných zdí. Ty byly obklopeny širokým vodním příkopem se zahnívající zelenou vodou, za nímž se rozprostíraly rozsáhlé upravené zahrady a lesní cestičky. Letadlo nalétlo těsně nad střechu impozantního zámečku, stojícího uvnitř hradeb, přeletělo nad zalesněnou krajinou a nakonec přistálo na zeleném travnatém pásu, po němž popojelo až k sedanu jaguár, který byl zaparkovaný na okraji rozjezdové dráhy. Jakmile pilot vylezl z kokpitu, objevil se zdánlivě odnikud pozemní personál a zatlačil letoun do nevelkého hangáru z pískovcových kamenů.

Emil Fauchard se na personál ani nepodíval a vydal se přímo k autu. Kráčel s elegancí atleta, pod leteckou kombinézou z černé italské kůže mu svaly jen hrály. Strhl letecké brýle a podal je spolu s rukavicemi čekajícímu šoférovi. Stále se ještě pochechtávaje při vzpomínce na výraz řidiče nákladního auta, usadil se na zadním plyšovém sedadle vozu a z vestavěného baru si nalil skleničku koňaku.

Fauchard oplýval klasickými rysy hvězdy němého filmu a na jeho profil by mohla být pyšná i taková Barrymoreova rodina. Avšak i přes veškerou fyzickou dokonalost byl Fauchard odpuzující člověk. Pohled arogantních tmavých očí se vyznačoval vřelostí kobry. Se svým hezkým, téměř dokonalým obličejem připomínal spíše mramorovou sochu, jíž byl vdechnut život, ale ne lidskost.

Místní farmáři si mezi sebou šeptali, že Fauchard vypadá jako člověk, jenž uzavřel smlouvu s ďáblem. Možná je sám ďábel, říkali druzí. Ti pověrčivější se při setkání s ním raději křižovali, aby se ochránili před jeho zlým pohledem.

Jaguár projížděl po cestě, připomínající díky korunám stromů, jež nad ní tvořily zelený deštník, dlouhý tunel, aby nakonec zabočil na hlavní příjezdovou cestu k zámku. Vůz přejel most, klenoucí se přes hradní příkop, a pak vklouzl bránou v hradbách na rozlehlé dlážděné nádvoří.

Fauchardův zámek byl původem feudální stavba a postrádal tedy ony jemné architektonické finesy známé z renesančních zámků. Byla to solidní, doširoka rozkročená rozlehlá budova, ukotvená středověkými věžemi ve všech svých rozích, z nichž každá odpovídala obranné hlásce ve vnějších hradbách. Některé vnější úzké střílny byly nahrazeny širokými okny, tu a tam přibyl nějaký basreliéf, avšak ani tyto kosmetické úpravy nemohly zakrýt ponurý vojenský vzhled celého komplexu.

Před ozdobně vyřezávanými dvojitými vraty do zámku držel stráž rozložitý muž s vyholenou hlavou a s tváří pitbula. Nějakým způsobem se mu podařilo navléci tělo, připomínající nejvíce ze všeho chladničku, do černého obleku majordoma.

„Vaše matka je ve zbrojnici,“ pronesl drsným hlasem. „Čeká na vás.“

„To se nedivím, Marceli,“ odpověděl Emil a protáhl se vedle sluhy dovnitř.

Marcel velel malé armádě, jež jako pretoriánská garda obklopovala matku. Dokonce ani on se nedostal do její bezprostřední blízkosti, aniž by ho zastavil někdo z gangsterského služebnictva. Mnozí z těchto zjizvených členů dvora, zastávajících místa normálně rezervovaná pro domácí služebnictvo, byli bývalí vymahači francouzské mafie, i když hlava rodu dávala přednost spíše bývalým příslušníkům cizinecké legie, mezi něž patřil kupříkladu i Marcel. Tito mafiáni se většinu dne drželi z dohledu, ale Emil vnímal, že jsou nablízku a neustále všechno a všechny pozorují. Neměl tyto matčiny tělesné strážce rád. Vyvolávali v něm pocit, jako by byl cizincem ve vlastním domě. A co bylo ještě horší, neměl nad nimi vůbec žádnou moc.

Nyní vstoupil do prostorného vestibulu, ověšeného zdobenými tapiseriemi, a vydal se chodbou galerie, jež probíhala podél jedné stěny zámku a zdála se táhnout do nekonečna. Visely zde stovky portrétů. Emil na obrazy svých předků sotva kdy pohlédl, jelikož pro něj měly asi tak stejný význam jako portréty na poštovních známkách. Nezaujalo ho ani to, že řada z nich zemřela násilnou smrtí právě v těchto zdech. Fauchardové obývali zámek již celá staletí, od doby, kdy byl zavražděn jeho původní majitel. V celé budově sotva existovala špižírna, ložnice nebo jídelna, kde by některý příslušník Fauchardova rodu, nebo případně někdo z jejich nepřátel, nebyl uškrcen, probodnut nebo otráven. Kdyby v zámku strašili duchové všech zde zavražděných, pak by celá rozlehlá budova byla přeplněná věčně neklidnými přízraky.

Emil prošel vysokými dveřmi zbrojnice, rozlehlé klenuté haly, jejíž stěny zdobily zbraně ilustrující celá staletí, od těžkých bronzových mečů až po automatické pušky, všechny seskupené podle doby vzniku. Ústředním bodem zbrojnice byla expozice rytířů v plném brnění na koních při útoku na neviditelného nepřítele. V jedné stěně haly byla zasazena obrovská okna s barevnými skly, která zobrazovala bojovníky namísto svatých a propůjčovala místnosti zvláštní náboženskou atmosféru, skoro jako by představovala jakousi kapli zasvěcenou násilí.

Emil prošel dalšími dveřmi do knihovny vojenské historie, sousedící se zbrojnicí. Světlo, pronikající sem osmiúhelníkovým průzorem, dopadalo na velký mahagonový stůl uprostřed místnosti lemované knihami. Na rozdíl od jinak převažující vojenské tematiky byl stůl z tmavého dřeva zdoben vyřezávanými květinami a lesními nymfami. Za stolem seděla žena v tmavých společenských šatech a probírala se kupou papírů.

I když Racine Fauchardová nebyla již mladá, byla stále neobyčejně krásná. Měla štíhlé tělo modelky a na rozdíl od některých žen, které se stářím ohýbají, byla rovná jako svíce. Kůži měla pokrytou jemnými vráskami, ale její pleť byla dokonalá jako vzácný porcelán. Někteří lidé přirovnávali její profil ke slavné bustě královny Nefertiti. Jiní tvrdili, že připomíná spíše ozdobu na kapotě klasického auta. Ti, kteří se s ní setkali poprvé, se mohli podle jejích stříbrných vlasů domnívat, že je středního věku.

Madame Fauchardová při příchodu svého syna vzhlédla a upřela na něj oči odstínu leštěné oceli.

„Čekám na tebe, Emile,“ poznamenala. Hlas měla tichý, avšak tón neochvějné autority se nedal přeslechnout.

Fauchard se rozvalil v koženém křesle ze čtrnáctého století, jehož cena bezpečně přesahovala sumu, na kterou by řada lidí musela vydělávat deset let.

„Omlouvám se, matko,“ řekl s bezstarostným výrazem v obličeji. „Byl jsem s fokkerem stříkat vinice.“

„Slyšela jsem, jak drnčí na střeše tašky.“ Racine povytáhla perfektně tvarované obočí. „Kolik krav a ovcí jsi dnes ráno vyděsil?“

„Žádnou,“ odpověděl se spokojeným úsměvem, „ale ostřeloval jsem jeden konvoj a podařilo se mi osvobodit nějaké spojenecké zajatce.“ V odpověď na její rozpačitý výraz se hlasitě rozesmál. „No tak dobře. Nalétl jsem na náklaďák s kuřaty a přinutil ho sjet do příkopu.“

„Ty tvé letecké šprýmy jsou zábavné, Emile, ale už mě unavuje pořád platit místním sedlákům za škody, způsobené tvými hrdinskými činy. Existují důležitější věci, které si vyžadují tvou pozornost. Kupříkladu budoucnost říše Fauchardů.“

Fauchard zaregistroval ledový tón v matčině hlase a okamžitě se narovnal v křesle jako malý žáček, pokáraný za nějakou nezbednost. „Já vím, matko. Tohle je jenom takový můj způsob, jak se odreagovat. Tam nahoře se mi i lépe přemýšlí.“

„Doufám, že jsi přemýšlel i o tom, jak se vypořádat s ohrožením naší rodiny a způsobu našeho života. Jsi přece dědic všeho, co Fauchardovi za celá staletí vybudovali. To není úkol, který bys měl podceňovat.“

„Také ho nepodceňuju. Musíš připustit, že se nám podařilo úspěšně pohřbít pod tunami ledu onen potencionální trapný problém.“

Racineiny rty se roztáhly do náznaku úsměvu a odhalily perfektně bílé zuby. „Pochybuji, že by se Julesovi líbilo označení ‚trapný problém‘. Sebastian si ale žádné uznání nezaslouží. Díky jeho neobratnosti jsme tu relikvii téměř navždy ztratili.“

„Nevěděl přece, že se nachází pod ledovcem. Zaměřil se na to, aby donesl sejf.“

„To byl exemplární příklad naprosté zbytečnosti.“ Odklopila víko omlácené kovové skříňky, ležící na stole. „Potencionálně usvědčující dokumenty již dávno zničila voda.“

„Jenže to jsme nevěděli.“

Ignorovala jeho omluvu. „Stejně tak jste nevěděli, že ta archeoložka unikla s naší relikvií. Tu helmu prostě dostat musíme. Na jejím získání teď závisí úspěch či konec celého našeho podniku. Za to fiasko na Sorbonně může nešikovnost a jenom do toho případu zatáhlo policii. Pak Sebastian zpackal další pokus o znovuzískání našeho majetku. Helma, kterou nám přinesl z obchodu toho starožitníka, není nic jiného než laciná cetka, vyrobená pro divadelní účely v Číně.“

„Prověřuju to…“

„Musíš přestat prověřovat a začít něco dělat. Naše rodina se nikdy nesmířila s žádným selháním. Nesmíme ukázat slabost, jinak nás zničí. Sebastian se stal přítěží. Mohli ho na Sorbonně vidět. Postarej se o něho.“

Emil přikývl. „Postarám.“

Racine věděla, že jí syn lže. Sebastian byl jako mastif, vytrénovaný k zabíjení na povel, který poslouchal pouze jediného člověka – právě jejího syna. Mít tedy takového sluhu v přetlakové komoře, jakou byla Fauchardova rodina, by se nemělo tolerovat, a to z ryze praktických důvodů. Věděla, že ani pokrevní pouta nikdy nezabránila potencionálnímu smrtelnému bodnutí dýkou či udušení polštářem, jakmile se jednalo o získání moci nebo bohatství.

„Udělej to, a udělej to brzy.“

„Provedu. Zatím je naše tajemství v bezpečí.“

„V bezpečí! Vždyť nás přece úplnou náhodou málem odhalili. Klíč k budoucnosti rodiny je v rukou nějakého cizince. Chvěji se při pomyšlení, kolik minových polí tam venku na nás ještě číhá. Následuj mého příkladu. Když můj vzpurný chemik, doktor MacLean, přestal být obezřetný, bez velkého rozruchu jsem ho stáhla.“

Emil se uchechtl. „Nicméně jsi, matko, připustila, aby všechny vědce, kromě MacLeana, potkaly ‚nehody‘ ještě dříve, než dokončili svou práci.“

Racine zpražila syna ledovým pohledem. „To byl jen nesprávný odhad. Nikdy jsem netvrdila, že jsem neomylná. Je znakem zralosti, když člověk dokáže přiznat chybu a napraví ji. V současné době se doktor MacLean snaží nalézt příslušný vzorec. Mezitím musíme získat onu relikvii, aby naše rodina byla opět celá. Dosáhl jsi v tomto směru nějakého pokroku?“

„Ten starožitník Darnay zmizel. Pokoušíme se ho vystopovat.“

„Co ta archeoložka?“

„Zdá se, že rovněž zmizela z Paříže.“

„Nepřestávej pátrat. Poslala jsem jednoho svého osobního agenta, aby ji našel. Musíme jednat ve vší tichosti. V současnosti hrozí nebezpečí našemu většímu podniku. Oceánografická společnost Woods Hole spolupracuje s agenturou NUMA při výzkumu Ztráceného města.“

„Kurt Austin, muž, který zachránil lidi zpod ledovce, je příslušníkem NUMA. Je tu snad nějaká spojitost?“

„Nic, o čem bych věděla,“ odvětila Racine. „Společná expedice pracovala již předtím, než se na scéně objevil ten Austin. Jenom se obávám, aby jejich výprava neodhalila výsledky naší práce. Pak by mohly vyvstat různé otázky.“

„To si nemůžeme dovolit.“

„Souhlasím. Proto jsem začala realizovat plán. Jejich hlubokomořské vozítko Alvin má provést několik ponoření. Při své první výpravě do hlubin ale zmizí.“

„Je to rozumné? Určitě to vyvolá rozsáhlé pátrání. Celou oblast zaplaví spousta vyšetřovatelů a novinářů.“

Na Racineiných rtech se objevil neveselý úsměv. „Tak by to mohlo být, kdyby se zpráva o zmizení dostala na veřejnost. Já ale počítám s tím, že současně zmizí i podpůrná loď s celou posádkou, a to ještě dříve, než bude ohlášena ztráta Alvina. Pátrači pak budou mít k hledání tisíce čtverečních kilometrů oceánu.“

„Zmizelá loď i posádka! Tvůj talent mě vždycky naplňoval úctou, matko, ale doposud jsem nevěděl, že jsi kouzelnice.“

„Tak se to ode mne uč. Musíš umět využívat nezdary jako schůdky k úspěchu. Jedna námi vyslaná loď kupříkladu právě teď pluje k Ztracenému městu s nákladovým prostorem plným našich výzkumných omylů. Je dálkově elektronicky ovládána z jiné lodě, plující o několik kilometrů dále, a zanedlouho zakotví nedaleko místa ponoru Alvina. Jakmile ponorka zmizí pod hladinou, vyšle naše loď volání o pomoc Mayday a ohlásí oheň na palubě. Výzkumná loď pošle člun, aby zjistil situaci. Její výsadek přivítají naši lační krasavci. Až dokončí svou práci, nákladní loď se přemístí po bok výzkumného plavidla a na dálku budou odpáleny výbušniny, nacházející se na palubě. Obě lodě pak zmizí. Nezůstane jediný svědek. Nechceme, aby se opakoval scénář s televizním štábem.“

„To byla málem katastrofa,“ připustil Emil.

„Opravdová reality show,“ dodala. „Měli jsme štěstí, že tu ženu, která přežila, považují za blábolícího šílence. A ještě jedna věc. Ten Kurt Austin požádal o schůzku. Vzkázal, že má informace o těle v ledovci, jež by mohly být pro naši rodinu zajímavé.“

„On ví o Julesovi?“

„To zjistíme. Pozvala jsem ho sem. Jestli dojdu k závěru, že toho ví moc, předám ho do tvých rukou.“

Emil vstal a obešel stůl. Políbil matku na tvář. Racine ho sledovala, jak opouští zbrojnici. Napadlo ji přitom, že dokonale ztělesňuje ducha Fauchardovy rodiny. Podobně jako jeho otec, i on byl brilantní, krutý, sadistický, se zločineckými sklony a chtivý. A stejně jako otec, i on postrádal zdravý rozum a byl impulzivní. Byly to stejné příznaky, jež před lety vedly Racine k tomu, aby zavraždila manžela, jelikož jeho aktivity začínaly ohrožovat její plány.

Emil ji hodlal v hierarchii rodiny nahradit, ale ona stále pociťovala obavy o budoucnost říše Fauchardů a o osud jejích pečlivě připravených plánů. Rovněž tak věděla, že Emil by ani v nejmenším nezaváhal a klidně by ji zabil, kdyby k tomu nazrál čas. To byl též důvod, proč Emila udržovala v nevědomosti, pokud šlo o skutečný význam relikvie. Z duše by se jí protivilo, kdyby se musela zbavit jediného potomka, ale člověk musí být velice opatrný, žije-li s ním v jednom domě zmije.

Zvedla telefonní sluchátko. Musí nalézt sedláka s kuřaty, jehož náklaďák Emil zahnal do příkopu, a nabídnout mu náhradu jak ztracených kuřat, tak pošramocené důstojnosti.

Ztěžka si povzdechla. Napadlo ji, že práce matky nikdy nekončí.

17

DÍKY KLIDNÉMU MOŘI a mírnému větru překonala výzkumná loď Atlantis rychle vzdálenost od Azorských ostrovů a spustila kotvu severně od Středoatlantského hřebenu, nad podmořskou horou známou jako Atlantský masiv. Zhruba dva a půl tisíce kilometrů východně od Bermud a jižně od Azor zde podmořský svah ostře stoupal ode dna. Kdysi dávno vyčníval horský masiv nad vlny, avšak dnes je jeho plochý vrchol zhruba osm set metrů pod hladinou.

Alvin se měl poprvé ponořit následujícího rána. Po večeři se Paul a Gamay sešli s ostatními vědci přítomnými na palubě, aby s nimi prodiskutovali plán ponoru. Dohodli se, že prvním úkolem bude odebrat vzorky minerálů a rostlin v oblasti Ztraceného města a provést tolik vizuálních záznamů, kolik jen bude možné.

Skupina Alvina, sedmičlenný tým pilotů a inženýrů, byla vzhůru za svítání a v šest hodin zahájila předstartovní přípravu podle čtrnáctistránkového manuálu. V sedm se již hemžili kolem ponorky, kontrolovali stav baterií, elektroniky a dalších systémů i přístrojů. Na palubu odnesli fotoaparáty i videokamery, spolu s potravinami a zásobním teplým oblečením pro pilota a vědeckou posádku.

Pak připevnili k trupu ponorky svazek kovových tyčí, aby se snáze ponořila. Cesta Alvina ke dnu oceánu tudíž představovala spíše volný pád než skutečné ponoření. Když pak chtěla ponorka vyplout, stačilo odhodit zátěž. Jako bezpečnostní opatření zde existovala možnost odhodit i manipulační ramena a konečně v nejzazším případě zbavit se též vnější sklolaminátové vrstvy trupu. Pak by kulovitý prostor s posádkou vystoupal sám k hladině. Kdyby se ponorka dostala do opravdu zoufalých nesnází, posádka mohla uvnitř přežít až dvaasedmdesát hodin.

Paul Trout byl starý rybář a rozuměl poněkud zvláštní povaze oceánu. Samozřejmě naslouchal předpovědím počasí, avšak nejvíc důvěřoval svým instinktům a zkušenostem. Nyní z paluby Atlantis přehlížel stav moře a oblohy. Temně modré nebe bylo bez mraků, s výjimkou několika nadýchaných beránků, a mořská hladina byla klidnější než voda ve vaně. Prvotřídní podmínky pro potápění.

Jakmile se rozednilo, potápěčský tým spustil na mořské dno do oblasti, kde se bude potápět Alvin, dva transpondéry. Tyto přístroje vysílaly signál, umožňující ponorce udržovat směr i v temném prostředí, kde scházela jména ulic a kde veškeré způsoby povrchové navigace byly prakticky bezcenné.

Gamay stála nedaleko, pohroužená do telefonického rozhovoru s doktorem Osbornem. Diskutovali právě o posledních satelitních snímcích, ilustrujících zamoření Gorgonskou trávou.

„Ten plevel se šíří rychleji, než jsme předpokládali,“ pronesl Osborne. „Obrovské masy již teď míří k východnímu pobřeží Spojených států. Ojedinělé okrsky se začaly objevovat dokonce i v Pacifiku.“

„Chystáme se spustit Alvina,“ poznamenala Gamay. „Nacházíme se v klidné oblasti, takže voda by měla být relativně čistá.“

„Budete potřebovat co nejlepší viditelnost,“ poznamenal Osborne. „Pátrejte pozorně po místech, kde ten sajrajt roste. Zdroj zamoření nemusí být na první pohled patrný.“

„Kamera poběží po celou dobu ponoření, takže přinejmenším na těch obrázcích bychom mohli objevit, co potřebujeme,“ poznamenala Gamay. „Pošlu vám fotografie, jakmile na něco přijdeme.“

Když Gamay zavěsila, tlumočila Osborneova slova Paulovi. Byl čas vyrazit. Na zádi se shromáždil malý dav lidí, kteří se přišli podívat. Jedním z nich byl upravený muž s prošedivělými vlasy, který přistoupil k posádce a popřál jim hodně zdaru. Charlie Beck byl vedoucím týmu, který trénoval lodní posádku v dodržování bezpečnostních opatření.

„Máte zatracený kus odvahy, když v téhle věci půjdete pod hladinu,“ poznamenal. „Všechna ta dopravní vozítka, používaná jednotkami SEAL, ve mně odjakživa vyvolávala klaustrofobii.“

„Budeme tam trochu namačkaní,“ připustila Gamay, „ale je to jenom na pár hodin.“

Když se ponorka nepotápěla, nacházela se na zadní palubě ve speciálním přístřešku, nazývaném Alvinův hangár. Nyní se dveře hangáru otevřely a v nich se objevil Alvin, pohybující se k zádi po kolejničkách. Nakonec se zastavil pod konstrukcí ve tvaru A. Troutovi s pilotkou vylezli po schůdkách a po úzkém můstku přešli k červeně natřenému hornímu krytu, nazývanému „křídlo“. Zuli si boty a protáhli se padesáticentimetrovým průlezem dovnitř.

Pak na ponorku vyšplhali dva doprovodní potápěči a upevnili k ní lano z navijáku na rámu. Současně s tím byl přes palubu spuštěn nevelký nafukovací člun. Za kontroly technika v „psí boudě“, nevelkém prostoru na střeše hangáru, zvedl naviják na rámu pomalu osmnáctitunovou ponorku z paluby a spustil ji do oceánu i s doprovodnými potápěči. Ti poté uvolnili lano přidržující u přídě ponorky koš s přístroji, provedli poslední vizuální kontrolu a zavolali do palubního průchodu své sbohem. Zakrátko je už vyzvedl nafukovací člun a odvezl zpátky na mateřskou loď.

Průzkumníci se usadili v těsném prostoru ponorky, jejíž titanová kabina měla v průměru pouhých dvě stě pět centimetrů. Prakticky každičký centimetr vnitřního prostoru pokrývaly panely s různými vypínači – pohonu, kontroly zátěže –, monitory kyslíku a oxidu uhličitého a další přístroje. Pilotka seděla na nízkém vyvýšeném sedátku a řídicí pákou před sebou celé plavidlo ovládala.

Troutovi se vtiskli do těsného prostoru po obou jejích bocích, kde se usadili na poduškách, jež jim poskytly alespoň náznak pohodlí. Avšak i přes velice stísněné poměry byl Trout celý pryč nadšením. Pouze jeho novoanglická rezervovanost mu bránila, aby nevýskal radostí. Pro oceánského geologa byly spartánské podmínky Alvina mnohem příjemnější než třeba luxusní salon na Queen Elisabeth 2.

Od roku 1964, kdy bylo toto plavidlo pro potřeby amerického námořnictva sestrojeno, se díky svým výzkumným aktivitám stalo nejslavnější miniponorkou na světě. Krátký, jen osm metrů dlouhý dopravní prostředek, pojmenovaný po zpívající veverce, se dokázal ponořit téměř do čtyř tisíc sedmi set metrů. Na titulky novin se poprvé dostal poté, co nalezl vodíkovou bombu nedaleko španělského pobřeží. Při další výpravě dopravil první návštěvníky k místu, kde odpočíval Titanik.

Dostat se na Alvina bylo značně obtížné. Trout to proto považoval za mimořádné štěstí. Nebýt naléhavé povahy této expedice, mohl čekat ještě celé roky, než by na něj přišla řada, a to i přes všechna vlivná doporučení od NUMA a přes řadu osobních konexí.

Pilotkou byla Sandy Jacksonová, mladá mořská bioložka z Jižní Karolíny. Díky svému klidnému, chladnokrevnému vystupování a lakonické řeči s protahovanou výslovností připomínala mladší verzi legendární pilotky Jacqueline Cochranové. Byla to štíhlá třicátnice a pod džínovými kalhotami a vlněným svetrem se skrývalo šlachovité tělo maratónské běžkyně. Vlasy barvy syrové mrkve měla zastrkané pod baseballovou čapku s nápisem Alvin, kterou nosila štítkem v námořnické modři dozadu.

Zatímco Gamay se rozhodla pro vysoce praktickou kombinézu, Trout neshledal důvod, aby kvůli potápění měnil svou oblíbenou garderobu. Byl, jako obvykle, bezvadně oblečen. Oprané džíny měl ušité na míru, propínací košile pocházela od Brooks Brothers a kolem krku měl uvázaný jeden z velkých barevných motýlků ze své sbírky. Tento měl na sobě motiv mořského koníka. Letecká bunda byla z nejjemnější italské kůže. Dokonce i hedvábné spodní prádlo bylo šité na zakázku. Světlehnědé vlasy měl pečlivě rozdělené pěšinkou uprostřed a na spáncích sčesané dozadu, takže vypadal jako nějaká postava z románu F. Scotta Fitzgeralda.

„Tohle je jednoduchý výlet,“ poznamenala Sandy, zatímco se nádrže plnily vodou a ponorka začala svůj osmsettřicetimetrový sestup. „Alvin se potápí rychlostí zhruba třicet metrů za minutu, což znamená, že na dně budeme za necelé půl hodiny. Kdybychom se chtěli dostat až na pětitisícimetrové maximum, trvalo by nám to dvě a půl hodiny. Při ponořování si obvykle pouštíme klasickou muziku a při vynořování rock,“ dodala Sandy, „ale je to na vás.“

„Mozart by se k tomu mohl hodit,“ navrhla Gamay.

Za okamžik kabinu zaplavily melodie klavírního koncertu.

„Jsme zhruba v polovině cesty,“ oznámila Sandy za čtvrt hodiny.

Trout zareagoval na tuto zprávu širokým úsměvem. „Už se nemůžu dočkat, až uvidím tu podmořskou metropoli.“

Zatímco Alvin klesal do hlubin, Atlantis pomalu kroužila nad místem potápění. Podpůrný tým se shromáždil kolem šéfa vědců v horní laboratoři, nalézající se mezi můstkem a mapovnou, odkud byla celá operace monitorována.

Sandy na mateřskou loď ohlásila telefonem postup, potvrdila výrazně zkreslenou odpověď a pak se obrátila na Troutovy. Ponorka mezitím pokračovala ke dnu. „Co víte o Ztraceném městě?“ zeptala se.

„Podle toho, co jsme četli, bylo objeveno v roce 2000. Ten objev byl pořádným překvapením,“ odpověděla Gamay.

Sandy přikývla. „Překvapení není to správné slovo. Naše reakce by spíše odpovídaly výrazu šok. Táhli jsme tehdy za lodí Argo II a pátrali po vulkanické aktivitě v oblasti hřebene uprostřed oceánu. Kolem půlnoci spatřil vedoucí druhé směny na monitorech cosi, co vypadalo jako zmrzlý bílý vánoční stromek, a uvědomil si, že jsme narazili na hydrotermální průduch. V ostatních oblastech mořských průduchů jsme se však dosud nikdy nesetkali s podobnými trubicovými šroubovicemi nebo škeblemi. Zpráva o objevu se rozšířila po palubě jako stepní požár. Zanedlouho se každý člen posádky snažil dostat do kontrolní místnosti. Tehdy jsme narazili na ty věže.“

„Jeden vědec prý prohlásil, že být Ztracené město na souši, stal by se z něho národní park,“ poznamenal Trout.

„Nebylo to jenom o tom, co jsme nalezli, ale také kde. Většina dříve objevených průduchů, jako například ‚černí kuřáci‘, se vyskytují uprostřed oceánského dna v blízkosti hřbetů tvořených tektonickými deskami. Ztracené město je naopak patnáct kilometrů od nejbližšího vulkanického centra. Druhý den jsme tam tedy vyslali Alvina.“

„Slyšel jsem, že některé sloupy jsou až dvacet pater vysoké,“ poznamenal Trout.

Sandy zapnula vnější reflektory a vyhlédla průhledem ven. „Podívejte se sám.“

Paul s Gamay zírali svými kulatými okénky. Samozřejmě už viděli fotografie i video ze Ztraceného města, ale nic z toho je nedokázalo připravit na unikátní podívanou, která se teď před nimi objevila. Paulovy velké oříškové oči vzrušeně mrkaly, jak jejich miniponorka klouzala nad fantastickým lesem vznešených sloupů. Gamay, stejně fascinovaná, vydechla, že sloupy jí připomínají „sněžné duchy“, vyskytující se na vrcholcích hor, kde se přechlazená mlha sráží na větvích stromů v trsech jinovatky.

Uhličité a slídové pilíře měly barvu od dokonale bílé až po béžovou. Gamay věděla, že podle výsledků výzkumu jsou ty světlejší stále ještě aktivní, zatímco ty tmavší již vyhasly. Věže na vrcholcích končily v mnohočetných jemných výhoncích. Ze stran sloupů vyrážely jemné bílé výrůstky, jako nějaké houby rostoucí na kmenech stromů. Na nich se neustále tvořily nové a nové krystaly, které dodávaly okrajům sloupů podobu španělských krajek.

V jednom okamžiku Sandy zpomalila Alvinův sestup, až se ponorka jen vznášela v blízkosti jednoho komínu, jehož plochý vrchol měl v průměru dobrých deset metrů. Celá věž vypadala jako živá a v pohybu. Byla totiž pokryta vrstvou vegetace, která se v hlubokých vodních proudech vlnila a měnila tvar, jakoby v rytmu hudby z reproduktorů.

Gamay konečně vydechla: „Připadám si jako v pohádce.“

„Já to už viděla, a stejně mě to naplňuje úžasem,“ přiznala Sandy. Zavedla Alvina do blízkosti vrcholu vysokého sloupu. „Tohle je doopravdy zajímavé. Teplá voda, přicházející z vrstvy pod dnem, stoupá a zachycuje se pod horními okraji sloupu. Povlaky, které vidíte, jsou tvořeny hustými koloniemi mikrobů. Okraje zachycují stošedesátistupňový zásaditý roztok, který stoupá vnitřkem komínů z vrstvy dna pod povrchovou krustou, starou asi 1,5 miliardy let. Voda s sebou přináší metan, vodík a minerály, to vše vypouštěné průduchy. Někdo se dokonce domnívá, že tady je počátek života na Zemi,“ dodala tlumeným hlasem.

Trout se obrátil k manželce. „Já jsem odborník čistě na kameny,“ pronesl. „Co si o té teorii myslíš ty jako bioložka?“

„Je to rozhodně možné,“ pronesla Gamay. „Místní podmínky by mohly být podobné stavu, jaký panoval v raných dobách existence Země. Mikrobi, žijící v blízkosti komínů, připomínají první formy života, jaké se vyvinuly v moři. Jestliže tedy k tomuto procesu může dojít i bez přítomnosti vulkánů, pak se radikálně rozšiřuje počet míst na dně pravěkého moře, kde mohl začít mikrobiální život. Takovéto průduchy by mohly konečně představovat inkubátory života i na jiných planetách. Kupříkladu Jupiterovy měsíce mohou mít zamrzlé oceány, jež se však třeba hemží životem. A Středoatlantský hřbet je stovky kilometrů dlouhý, takže potenciál nových objevů je prakticky nekonečný.“

„To je fantastické,“ řekl Trout.

„Kde je tady epicentrum zamoření Gorgonskou trávou?“ chtěla vědět Gamay.

Sandy zašilhala na přístroje. „Poněkud východně odsud. Alvinova rychlost není příliš ohromující, maximálně dva uzly, takže se klidně posaďte a užívejte si cestování, jak říkají piloti letadel.“

Jak se Alvin začínal vzdalovat od Ztraceného města, jeho věže začaly řídnout. Po chvíli však reflektory zachytily další sloupy a věžičky.

Sandy potichu hvízdla. „Hleďme! Tady je další Ztracené město. To je neuvěřitelné!“

Ponorka se proplétala houštinou věží, jež se objevovaly ve všech směrech, i mimo dosah jasných lodních reflektorů.

„Ve srovnání s tímhle pohledem vypadá původní Ztracené město jako Zlámaná Lhota,“ poznamenal Trout, nevěřícně vyhlížeje oválným průhledem ve stěně trupu. „Tady se dá mluvit o opravdových mrakodrapech. Tenhle zrovna vypadá jako Empire State Building.“

„Mhm,“ ozvala se Gamay o chvilku později. „Počítám, že tohle je to pravé místo. Připomíná mi to japonskou moruši.“

Blížili se k tmavozelenému závěsu z řas, jenž se jako kouřová clona vznášel mezi vrcholky komínů.

Alvin vystoupal asi o deset metrů, proplul nad tímto oblakem a pak znovu klesl do jasné vody.

„Je to divné, vidět takovou věc v této hloubce,“ poznamenala Gamay a zavrtěla hlavou.

Trout stále zíral do svého průhledu. „To není jediná divná věc,“ zamumlal. „Nezdá se mi tamhle to napravo?“

Sandy pootočila ponorku takovým způsobem, že reflektory naplno osvítily mořské dno.

„To není možné!“ vykřikla, jako by na okraji nově objevené podvodní metropole uviděla McDonald’s. Klesla s ponorkou na několik metrů ode dna. Před ní se do tmy táhla dvojice rovnoběžných kolejí, vzdálených od sebe zhruba deset metrů.

„Zdá se, že nejsme první návštěvníci,“ poznamenal Trout.

„Vypadá to, jako by tudy projel nějaký obří buldozer,“ podotkla pochybovačně Sandy. „To přece ale není možné.“ Odmlčela se a pak tlumeným hlasem pronesla: „Možná že je to nakonec doopravdy ztracená Adantida.“

„Dobrý nápad, ale ty stopy jsou příliš čerstvé,“ poznamenal Paul.

Rýhy běžely zprvu rovně, ale pak zahýbaly mezi dvěma věžemi, jež čněly do výšky téměř jednoho sta metrů. Cestou na několika místech vedly koleje přes věže, povalené na bok jako kuželky. Další pilíře nějaké obří kroky rozdrtily na prach. Tímto nově objeveným Ztraceným městem si evidentně klestilo cestu něco mohutného a silného.

„Vypadá to jako podmořské mýcení lesa,“ poznamenal Trout.

Gamay s Paulem obsluhovali videokameru i fotoaparáty, aby tuto scénu zmaru zdokumentovali. Nyní se nacházeli přinejmenším tři čtvrtě kilometru v novém poli průduchů. Původní Ztracené město vypadalo jako borovicový háj oproti sekvojovému lesu. Některé z místních věží byly tak vysoké, že jejich vrcholky nebyly ani vidět. Čas od času museli cestovatelé s ponorkou uhnout před mohutným chuchvalcem řas.

„Díky bohu za ty kamery,“ oddechla si Sandy. „Naši lidé nahoře by nám jinak určitě nevěřili, co jsme tu viděli.“

„Sám tomu pořádně nevěřím,“ přiznal se Trout. „Já – co bylo tohle?“

„Také jsem to viděla,“ přidala se Gamay. „Nad námi proplul nějaký velký stín.“

„Velryba?“ hádal Trout.

„V téhle hloubce určitě ne,“ odpověděla Gamay.

„Co takhle obří chobotnice? Slyšel jsem, že ty se dokáží potopit do větší hloubky než velryby.“

„Na takovémhle místě je možné cokoliv,“ poznamenala Gamay. Trout požádal Sandy, aby ponorkou pomalu točila na místě.

„To není problém,“ odpověděla pilotka a dotkla se ovládacích prvků. Vozítko se zvolna začalo otáčet. Nacházeli se uprostřed hustých věží, jež jim ve všech směrech bránily ve výhledu.

Věže přímo před Alvinem vibrovaly jako struny u piána. Pak se dvě nebo tři věžičky náhle pomalu rozdrolily a rozpadly v kouřový oblak. Trout měl nejasný pocit, že se z kouřové clony vynořilo cosi černého, monstrózně velikého a zamířilo přímo na ně.

Trout vykřikl na Sandy, aby zařadila zpátečku, přestože věděl, že Alvin je příliš pomalý, než aby stačil čemukoliv rychlejšímu než medúza. Pilotka však byla ochromená blížící se příšerou a zareagovala, až když bylo pozdě.

Ponorka se náhle otřásla a celým trupem se rozlehlo kovové zvonění.

Sandy se pokusila vycouvat, ale bezúspěšně.

Trout se znovu podíval průhledem ven.

Tam, kde ještě před malou chvilkou ozařovaly reflektory les bílých a béžových věží, zelo nyní obrovské ústí. A Alvin byl do tohoto otevřeného chřtánu neúprosně vtahován.

18

ALVIN SE PŘI POSLEDNÍ plánované kontrole neohlásil, a přestože ještě nenastal čas, kdy by se měl vynořit, narůstala na palubě Atlantis každým okamžikem nervozita. Zpočátku se objevily pouze různé předtuchy. Ponorka se doposud vždy ukázala jako dokonale bezpečná, a navíc disponovala spolehlivými záložními bezpečnostními systémy pro případ nehody. Když se však objevila neznámá loď, dostoupilo napětí vrcholu.

Charlie Beck se opíral o zábradlí a dalekohledem pečlivě zkoumal neznámé plavidlo. Byla to nevelká nákladní loď, jež měla nejlepší léta již dávno za sebou. Její trup pokrývaly rychle se šířící skvrny rzi a loď naléhavě potřebovala nový nátěr. Zdálo se, že plavidlo trpí celkovou zanedbaností. Pod jménem Celtic Rainbow na zjizvené zádi stálo i jméno domácího přístavu – Malta.

Beck dobře věděl, že loď nejspíš nebude ani keltská, ani maltská, a že jména představují pouze momentálně vyhovující označení. Jméno lodi kupříkladu mohlo být za poslední rok změněno třeba pětkrát. Její posádku bezpochyby tvoří špatně placení námořníci ze zemí třetího či čtvrtého světa. Celkově představovala ideální příklad potencionálně pirátského plavidla nebo lodě teroristů, jež jsou mezi lidmi pracujícími v oblasti námořní bezpečnosti nazývány „Námořnictvo Al Kajdá“.

Jako profesionální válečník žil kapitán Charlie Beck v relativně jednoduchém světě. Klienti mu zadávali úkoly a on je plnil. Při svých vzácných chvilkách přemítání si Beck pohrával s myšlenkou, že jednoho dne by měl nechat vybudovat památník na počest pirátu Černovousovi. Nebýt totiž Williama Teache a jeho krvežíznivých bratrů následovníků, pomyslel si Beck, neměl bych ani svůj mercedes, ani rychlý motorový člun v Chesapeake Bay, ba ani trofejní domek v krajině koní ve Virginii. Byl by z něho věčně unavený ouřada, který by za stolem v Pentagonu se zalíbením hleděl na služební pistoli a přemítal, nemá-li si prohnat kulku hlavou.

Beck byl totiž majitelem trojitého S, což byla zkratka pro Sea Security Service, tedy specializované námořní bezpečnostní firmy, využívané těmi vlastníky lodí, kteří se obávali projevů pirátství. Jeho týmy působily po celém světě. Školily lodní posádky, jak rozpoznat a jak se bránit útokům z moře. V nebezpečných vodách členové agentury dokonce osobně doprovázeli lodě jako jejich pasažéři.

Společnost zahájila svou činnost s několika bývalými členy námořních útočných jednotek SEAL, kterým se stýskalo po akci. Agentura se rychle rozrůstala, jelikož pirátství se rovněž valem rozšiřovalo. Útoky na Světové obchodní centrum nicméně ještě prohloubily vědomí o teroristických hrozbách, takže z Becka se brzy stal ředitel mnohamilionové společnosti s širokou sférou působnosti.

Vlastníci obchodních lodí se pirátů obávali odjakživa, ale přepadem výzkumné lodi Maurice Ewing vzbudilo oprávněné obavy i ve vědeckých kruzích. Ewing byla na oceánografické expedici u pobřeží Somálska, když ji napadla skupina mužů na malém člunu střelbou z ručních zbraní a raketou.

Raketa sice loď minula a Ewing se od útočníků bezpečně odpoutala, avšak tento incident demonstroval, že i taková výzkumná loď na mírové, vědecké expedici představuje stejné lákadlo jako obchodní loď plná cenného nákladu. Pro piráty byla výzkumná loď plovoucím zlatým dolem. Ukradený osobní počítač mohli kupříkladu prodat za víc, než by si poctivým zaměstnáním vydělali za rok.

Jako člověk s pronikavým obchodním citem Beck vytušil mezeru na trhu, kterou dokázal zaplnit. Přesto však obchod byl jen částí jeho motivace. A i když byl Beck pragmatický a tvrdohlavý mezek, měl v sobě i dávku sentimentu. Zejména miloval moře a jakýkoliv útok proti vědecké oceánografické expedici považoval za osobní záležitost.

Beckova společnost vyvinula program speciálně zaměřený na bezpečnost výzkumných plavidel, obzvláště zranitelných vzhledem k tomu, že většinou delší dobu kotví na jednom místě, zejména při provádění vrtů a poskytování hladinové podpory zařízením s omezenou pohyblivostí nebo ponorkám. Nehybné lodi představovaly pro piráty stejně snadný cíl jako sedící kachny.

Beck a tým bývalých příslušníků SEAL se dostavili na palubu výzkumné lodi Atlantis na základě předchozí dohody s oddělením lodního provozu Oceánografické společnosti Woods Hole. Atlantis se měla nejprve na několik dní zastavit k průzkumu Ztraceného města a pak plánovala pokračovat do Indického oceánu. Na tuto cestu si nadace najala agenturu Trojité S jako doprovod. Beck, který se operací v terénu zúčastňoval tak často, jak jen bylo možné, si přál vidět lodní posádku i své muže dokonale připravené. Navíc si v jednom vědeckém časopisu přečetl o objevu Ztraceného města a dychtivě se na tuto expedici těšil.

Beckovi nezbývalo mnoho let do šedesátky. Vlasy měl značně pošedivělé a kolem často přimhouřených šedých očí vějíře vrásek. Dietou a cvičením vedl nepřetržitou válku s neodbytným bříškem mužů středních let. Přesto si stále udržoval reakce dravce i štíhlou postavu, které mu pomohly zvládat náročný, mnohdy až krutý výcvik u jednotek SEAL a díky nimž též vedl svou společnost s vojenskou disciplinou.

Již cestou z domovského přístavu zahájil Beck se svými třemi bývalými příslušníky SEAL obvyklý tréninkový výcvik posádky i vědeckého týmu. Poučili své svěřence, že rychlost a moment překvapení jsou největšími spojenci pirátů. Posádka se naučila, jak a proč měnit pravidelné rozvrhy, omezit přístup na loď v přístavu, odhalit případnou hrozbu, mířit světlomety, udržovat noční hlídky při plné bdělosti či odrazit nepřátelský výsadek pomocí protipožárních hadic. A když všechno toto selže, jak předat pirátům to, co chtějí. Žádný lodní počítač nemá cenu lidského života.

Výcvik probíhal dobře, jak však na palubě převážily vědecké aktivity, myšlenky na bezpečnost šly stranou. Na rozdíl od jihovýchodní Asie a Afriky nebyly vody v okolí Středoatlantského hřebene považovány za moře zamořené piráty. Určité vzrušení se objevilo, až když byl na vodu spuštěn Alvin, avšak do doby, než se znovu vynoří, toho moc na práci nebylo.

Pak se uprostřed krize s Alvinem zjevila neznámá loď, a to se podle Becka již sotva dalo považovat za náhodu.

Přestože si uvědomoval, že se nenacházejí ve vyloženě nebezpečných vodách, a na chování cizího plavidla nebylo nic vyloženě nepřátelského, nespustil z něho oči od okamžiku, kdy se zastavilo. Nakonec se vydal na můstek na poradu s kapitánem. Jakmile Beck vstoupil do kormidelny, uslyšel v rádiu důrazné volání.

„Mayday, Mayday. Ozvěte se.“

Kapitán měl už mikrofon v ruce a odpovídal na výzvu. „Zachytili jsme vaše volání o pomoc. Tady je výzkumná loď Atlantis. Uveďte prosím důvod vašeho Mayday.“

Volám o pomoc se však opakovalo i nadále bez nějakého bližšího vysvětlení.

Zatímco se kapitán neúspěšně pokoušel navázat kontakt, z paluby neznámého plavidla se zvedl mrak mastného černého kouře.

Kapitán upřel na loď dalekohled. „Vypadá to na oheň v nákladním prostoru.“

Vzápětí nařídil kormidelníkovi, aby je zavedl blíže k neznámému plavidlu. Atlantis se nakonec zastavila jen asi dvě stě metrů od nákladní lodě. Beck přehlédl její palubu. Z jednoho nákladního prostoru se stále ještě valil kouř, ale na palubě kupodivu nikdo nebyl. V případě požáru na lodi se obvykle posádka shromažďuje kolem zábradlí, snaží se na sebe upoutat pozornost zachránců, slézá do záchranných člunů, nebo dokonce skáče z paluby do vody.

Beckův šestý smysl, varující ho před nebezpečím, se začínal probouzet.

„Co si o tom myslíte?“ otázal se kapitána.

Kapitán sklonil dalekohled. „Nerozumím tomu. Ten oheň přece nemohl vyřadit z činnosti celou posádku. Ještě před chvílí tu loď někdo řídil. A někdo je zjevně na můstku a vysílá Mayday. Pošlu tam výsadkový tým, aby situaci prověřil. Třeba se posádka ocitla v nějaké neřešitelné situaci nebo je uvězněná v podpalubí.“

Beck navrhl. „Použijte mé muže. Mají zkušenosti s naloďováním i s poskytováním první pomoci.“ Pak se ušklíbl. „Kromě toho začínají lenivět a potřebovali by trochu protáhnout.“

„Ať je po vašem,“ opáčil kapitán. „Mně stačí ty problémy s Alvinem.“ Pak nařídil prvnímu důstojníkovi, aby připravil malý transportní člun.

Beckovi muži postávali na palubě, s očima upřenýma na dramatickou podívanou, kterou představovala hořící loď. Rozkázal jim přinést zbraně a munici.

„Nějak moc jste změkli, mládenci,“ pravil k nim. „Berte to jako cvičení, ale mějte zbraně nabité. A dávejte si bacha.“

Celý tým se postavil do pozoru. Muži se již doopravdy nudili a takovéto rozptýlení jen vítali. Námořní jednotky SEAL jsou známy svým nekonvenčním oblečením. Pozornému pohledu by rozhodně neunikla závodnická páska na čele, představující neoficiální pokrývku hlavy, jaké mnozí členové SEAL dávali přednost před tradičními měkkými čepicemi. Stejně tak všichni obětovali své maskovací uniformy za džíny a pracovní košile.

Dokonce i tak nevelký tým SEAL, jako byl ten Beckův, vládl překvapivě značnou palebnou silou. Měli nicméně zbraně zabalené v kusech hadrů a drželi je ve skrytu. Beck dával přednost brokovnici kalibru 12 s krátkou hlavní, která dokázala nepřítele doslova přepůlit. Jeho muži používali černé Car-15, což byla zmenšená verze pušky M-16, která byla oblíbená mnoha příslušníky SEAL.

Beck a jeho parta nastoupili do nafukovacího člunu s přívěsným motorem a rychle překonali vzdálenost mezi oběma plavidly. Beck, který kormidloval, provedl klamný manévr směrem k cizí lodi. Když na sebe nepřilákal palbu, rozhodl se pro bližší ohledání. Zamířil k žebříku, visícímu na boku trupu nedaleko přídě.

Skryti pod příkrým bokem lodi si členové výsadkového týmu navlékli plynové masky a připravili zbraně. Pak se vyšplhali na zakouřenou palubu. Beck utvořil dvojici s nejméně zkušeným členem družstva a zbytek svých mužů poslal na opačnou stranu paluby s rozkazem postupovat směrem k zádi.

Tam se také za okamžik všichni setkali, aniž by cestou zahlédli živou duši, a vydali se na můstek. Postupovali v přískocích po schodech vzhůru a ve dvojicích se navzájem kryli.

„Mayday, Mayday. Ozvěte se.“

Hlas vycházel z otevřených dveří kormidelny. Když však vpadli dovnitř, nikoho tam nenašli.

Beck přistoupil k mikrofonu, vedle ležel magnetofon. Byl nastaven jako nekonečná smyčka. Beckovi se v hlavě rozezněly poplašné zvonky.

„Zatraceně!“ vyhrkl jeden z jeho mužů. „Co to tu k sakru tak smrdí?“

Ten zápach pronikal dokonce i jejich maskami.

„Vykašlete se na smrad,“ pronesl Beck potichu a natáhl brokovnici. „Zpátky ke člunu. A fofrem.“

Sotva domluvil, otřásl kormidelnou jekot, při kterém tuhla v žilách krev. Otevřenými dveřmi vtrhlo dovnitř jakési příšerné zjevení. Kapitán zareagoval zcela instinktivně. Jediným pohybem pozvedl zbraň a od boku vypálil.

Následovalo další vřeštění, do něhož se míchaly výkřiky jeho mužů. Před očima mu poletovaly rozmazané obrazy dlouhých bílých vlasů, žlutých zubů, planoucích rudých očí a míhajících se těl.

Brokovnici mu vyrazili z rukou a hrdlo mu stiskly vysušené pařáty. Neznámá síla ho povalila na palubu a nos mu zaplnil nesnesitelný zápach rozkládajícího se masa.

19

ROLLS-ROYCE SILVER CLOUD uháněl francouzskou krajinou zalitou sluncem. Míjel rozmazané skvrny farem, lehce zvlněná zelená pole a žluté stohy sena. Darnay jim nabídl auto ještě před svým odletem do Provence. Na rozdíl od kolegy Dirka Pitta, který dával přednost exotickým automobilům, Austin byl doma zvyklý používat jen anonymní, těžko popsatelná auta z autoparku NUMA. Ale teď, když ho rolls lehce unášel přes kopce a údolí, připadal si, jako by řídil létající koberec.

Po jeho boku seděla Skye. Vlasy jí lehce čechral teplý vánek, proudící dovnitř otevřenými okénky. Na Austinově tváři zaregistrovala náznak úsměvu. „Řekněte mi, na co myslíte.“

„Právě jsem si gratuloval k velikému štěstí, které mě potkalo. Řídím nádherné auto krajinou, jež by mohla inspirovat i Van Gogha. Po boku mám půvabnou ženu. A při tom všem mě ještě platí NUMA.“

Skye pohlédla toužebně na ubíhající krajinu. „Škoda že jste placený. Jinak bychom mohli zapomenout na celou Fauchardovu rodinu a vyrazit si sami. Z celé té špinavé záležitosti se mi už dělá zle.“

„Nebude to trvat dlouho,“ uklidňoval ji Austin. „Před chvilkou jsme minuli kouzelnou auberge. Jakmile ukončíme návštěvu u madame Fauchardové, můžeme se tam zastavit na večeři, kterou už tak dlouho odkládáme.“

„To je jenom další důvod pro to, abychom naši návštěvu co možná nejvíc zkrátili.“ Auto se blížilo ke křižovatce. Skye se zadívala do mapy. „Kousek odsud bychom už měli odbočovat.“

Po několika minutách skutečně Austin zajel na úzkou štěrkovanou vozovku. Z ní se větvily udusané prašné cesty, vedoucí do vinic, táhnoucích se, kam až oko dohlédlo. Vinice pomalu řídly, až nakonec automobil dorazil k elektrickému drátěnému plotu, na němž visel nápis, hlásající v několika jazycích VSTUP ZAKÁZÁN. Vrata byla nicméně dokořán, takže pokračovali dál, až se ponořili do hustého lesa. Z obou stran vroubily cestu mohutné kmeny, jejich větvemi se jen obtížně prodíraly sluneční paprsky.

Teplota o několik stupňů poklesla. Skye zkřížila paže a nahrbila ramena.

„Zima?“ zeptal se jí Austin. „Můžu zavřít okna.“

„Ne, je mi fajn,“ odpověděla. „Jenom jsem nebyla připravená na tak náhlý přechod od těch kouzelných polí a vinic. Tenhle les je takový… zlověstný.“

Austin střelil pohledem po hustém porostu. Za kmeny stromů viděl jen jakési stíny. Pouze občas se les pootevřel, aby ukázal vlhkou bažinu. Rozsvícené reflektory jen zesilovaly celkový ponurý dojem.

Pak se scenérie konečně začala měnit. Cesta se rozšířila a po obou stranách ji lemovaly vysoké duby. Jejich větve se vysoko nad hlavou proplétaly a vytvářely tak jakýsi tunel, táhnoucí se přinejmenším půldruhého kilometru, než docela náhle skončil. Cesta začínala stoupat.

„Mon Dieu!“ vykřikla Skye, když uviděla masivní vznosnou stavbu z žulových kvádrů, která se náhle objevila na nevysokém kopci před nimi.

Austin si povšiml kónických věží a vysokých zubatých hradeb.

„Zdá se, že jsme projeli časem až do Transylvánie čtrnáctého století.“

Skye poznamenala tlumeným hlasem: „Je to svým způsobem hrozivě velkolepé.“

Austina nadchla architektura podstatně méně. Úkosem se po Skye podíval. „To samé říkali o Drákulově hradu.“

Zajel s rollsem na příjezdovou cestu z bílých oblázků, jež obkružovala ozdobnou fontánu. Jejím hlavním motivem byla skupina obrněnců, vzájemně se mrzačících v krvavém boji. Bronzové tváře zápasících bojovníků byly zkroucené agónií.

„Rozkošné,“ poznamenal Austin.

„Uf! To je naprosto bizarní.“

Austin zaparkoval vůz v blízkosti kamenného mostu, jenž se klenul nad širokým vodním příkopem. Zelenohnědá stojatá voda vydávala bažinatý zápach. Překročili se Skye most a pak i padací most a vstoupili branou na velice rozlehlé nádvoří s kamenným dlážděním, jež obklopovalo budovu zámku a oddělovalo ji tak od hradeb. Nikdo je nepřišel přivítat, takže přešli dvůr a vystoupali po schodech na terasu, lemující celou přední stranu budovy.

Austin položil ruku na masivní klepadlo, připevněné na dřevěných vratech vyztužených kovovými pásy. „Nepřipadá vám to povědomé?“

„Je to stejný znak orla, jaký byl jednak na helmici a jednak na ocase letadla.“

Austin souhlasně přikývl, pozvedl klepadlo a dvakrát ho nechal dopadnout.

„Teď bych čekal, že nám otevře dveře bezzubý hrbáč jménem Igor,“ nadhodil.

„Jestli k tomu dojde, tak utíkám do auta.“

„Jestli k tomu dojde, tak bych vám radil, abyste se mi nepletla do cesty,“ upozornil ji Austin.

Nicméně muž, který jim přišel otevřít, nebyl ani bezzubý, ani hrbatý. Byl vysoký, světlovlasý a oblečený do tenisového úboru. Mohlo mu být tak mezi pětačtyřiceti až pětapadesáti lety, i když odhadnout jeho věk bylo obtížné, protože v obličeji neměl ani vrásku a jeho postava byla pěstěná jako tělo profesionálního atleta.

„Vy musíte být pan Austin,“ pronesl onen muž s širokým úsměvem a s rukou napřaženou k pozdravu.

„Správně. A toto je moje asistentka, mademoiselle Bouchetová.“

„Já jsem Emil Fauchard. Rád vás poznávám. Jste velice laskaví, že jste vážili celou tu dlouhou cestu až z Paříže. Matka vás už netrpělivě očekává. Pojďte, prosím, tudy.“

Vedl hosty do prostorného foyeru a pak se vydal svěžím tempem chodbou s kobercem kryjícím podlahu. Na vysokých klenutých stropech se nacházely malby mytologických scén s nymfami, satyry a kentaury v jakési nadpozemské lesnaté krajině. Když tak následovali svého průvodce, Skye se naklonila k Austinovu uchu.

„Tolik ohledně té vaší teorie o Igorovi.“

„To bylo spíš takové podezření,“ odpověděl Austin s kamennou tváří. Obrátila oči k nebi, což byla jediná možná odpověď na tuto Austinovu poznámku.

Chodba se zdála nekonečná, i když ta cesta rozhodně nebyla nudná. Tmavohnědé dřevěné ostění zkrášlovaly ohromné tapiserie, zobrazující středověké lovecké scény s postavami v životní velikosti. Byli to vesměs různí šlechtici a rytíři, jejichž šípy přeměnily bezbranné jeleny a kance v jehelníčky.

Fauchard se konečně zastavil přede dveřmi, otevřel je a pokynul jim dovnitř.

Místnost, do které vešli, představovala ostrý kontrast s poněkud abnormálně rozmáchlou architekturou zámku. Byla totiž docela malá, intimní, s nízkým trámovým stropem a stěnami lemovanými starými knihami připomínala spíše pokoj ve venkovské chatě. V koženém křesle v rohu místnosti seděla žena a ve světle dopadajícím dovnitř vysokým oknem cosi četla.

„Matko,“ ozval se potichu Fauchard. „Přijela návštěva. Toto je pan Austin a jeho asistentka, mademoiselle Bouchetová.“ Skye si vybrala jméno podle pařížského telefonního seznamu.

Žena se usmála, odložila knihu a vstala, aby je uvítala. Měla vysokou postavu a téměř vojenské držení těla. Černé šaty a levandulový šál jenom zdůrazňovaly její bledou pleť a stříbrné vlasy. Pohybovala se s půvabem baletky. Přistoupila k oběma návštěvníkům a podala jim ruku. Měla překvapivě silný stisk.

„Posaďte se, prosím,“ pokynula ke dvěma pohodlným koženým křeslům. Pohlédla na syna a pravila: „Naši hosté mají po tak dlouhé cestě zaručeně žízeň.“ Mluvila anglicky bez akcentu.

„Zařídím to cestou,“ řekl Emil.

Za okamžik se také objevil sluha a na tácu nesl lahve studené vody a sklenice. Austin pozorně sledoval madame Fauchardovou, jak propouští sluhu a sama nalévá vodu do skleniček. Podobně jako v případě jejího syna, i u ní bylo obtížné odhadnout věk. Na první pohled jí mohlo být klidně mezi čtyřicítkou až šedesátkou. Bez ohledu na věk však byla takovým tím klasickým způsobem krásná. S výjimkou drobné pavučinky vrásek měla pokožku hladkou jako kamej a její šedé oči hleděly pozorně a inteligentně. Úsměv neustále kolísal od svůdného k tajemnému, a když promluvila, v hlase se ozývalo pouze několik nepatrných zaskřípání, jež by mohly svědčit o starším věku.

„Bylo to od vás a vaší asistentky nesmírně laskavé, že jste přijeli takovou dálku z Paříže, pane Austine.“

„Ale vůbec ne, madame Fauchardová. Vy máte jistě velice napilno díky všem svým povinnostem, takže mě nesmírně těší, že jste nám tak nahonem mohla vyhovět a přijmout nás.“

Udiveně pozvedla ruce.

„Jak bych mohla odolat setkání s vámi poté, co jsem slyšela o vašem objevu? Upřímně řečeno, ohromilo mě, když jsem se dozvěděla, že ono tělo, nalezené v ledovci Le Dormeur, by mohlo patřit mému prastrýci Julesi Fauchardovi. Mnohokrát jsem letěla přes Alpy a ani ve snu mě nenapadlo, že významný příslušník naší rodiny leží někde tam dole zamrzlý v ledu. Jste si jistý, že se skutečně jedná o Julese?“

„Já to tělo neviděl, takže si jeho identitou být jistý nemůžu,“ odpověděl. „Ale výrobní číslo letadla morane-saulnier, které jsem objevil v tom ledovcovém jezeře, vedlo právě k Julesovi Fauchardovi. Je to sice jen nepřímý důkaz, ale dost přesvědčivý.“

Madame Fauchardová se zadívala do neurčita. „To mohl být jedině Jules,“ poznamenala spíš pro sebe než pro uši hostů. Srovnala si myšlenky v hlavě a pak pravila: „Zmizel v roce 1914 poté, co odsud odstartoval ve svém letadle morane-saulnier. Miloval létání, a protože navštěvoval francouzskou leteckou školu, tak se v tom vyznal. Ubožák. Muselo mu dojít palivo nebo v horách narazil na nepříznivé počasí.“

„K ledovci Le Dormeur je odsud pěkně daleko,“ podotkla Skye. „Co ho asi tak mohlo pohnout, aby se vydal až do Alp?“

Madame Fauchardová odpověděla se shovívavým úsměvem. „Byl naprostý blázen, víte. To se stává i v nejlepších rodinách.“ Pak se obrátila na Austina. „Jak mi bylo řečeno, vy pracujete pro NUMA. Netvařte se překvapeně, vaše jméno se objevilo ve všech novinách i v televizi. To bylo od vás velice odvážné a chytré, využít ponorku k osvobození vědců, kteří se ocitli v pasti pod ledovcem.“

„Nedokázal jsem to sám. Měl jsem zatraceně dobré pomocníky.“

„Stejně skromný jako chytrý,“ poznamenala s upřeným pohledem. Jednoznačně dávala najevo, že má o něj rozhodně větší než pouze běžný zájem. „Četla jsem o tom strašném chlapovi, který napadl vědce. Co mohl jenom chtít?“

„To je složitá otázka, na niž neexistuje jednoduchá odpověď. Zjevně si ale nepřál, aby odtamtud kdokoliv vytáhl to tělo. A dále se násilím zmocnil příručního trezoru, v němž mohly být nějaké dokumenty.“

„Škoda,“ pronesla s povzdechem. „Ty dokumenty mohly třeba objasnit podivné chování mého prastrýce. Ptala jste se, co mohl dělat až v Alpách, mademoiselle Bouchetová. To se mohu pouze dohadovat. Víte, strýc Jules velice trpěl.“

„Byl nemocný?“

„Ne, ale byl to velice citlivý muž a miloval umění a literaturu. Měl se narodit v úplně jiné rodině. Jules měl problém být členem rodu, který získal přídomek ‚Obchodníci se smrtí‘.“

„To je pochopitelné,“ přitakal Austin.

„Nazývali nás i horšími jmény, monsieur. Můžete mi věřit. Je ale životní ironií, že Jules byl od přírody skvělý obchodník. Byl mazaný a v zákulisních machinacích se vyrovnal Machiavellimu. Pod jeho vedením naše rodinná společnost tehdy velice prosperovala.“

„Taková představa ale moc nesouhlasí s tím, co jste mi pověděla o jeho jemném charakteru.“

„Jules nenáviděl násilí, jež vyplývalo ze zboží, které prodával. Uvažoval však v tom smyslu, že když nebude vyrábět a prodávat zbraně on, bude to zaručeně dělat někdo jiný. Byl rovněž velkým obdivovatelem Alfreda Nobela. Jako Nobel také využíval značné části rodinného majetku k podporování míru. Sám sebe považoval za jakéhosi udržovatele rovnováhy přírodních sil.“

„Něco ho tedy muselo z této rovnováhy vyvést.“

Přikývla. „My si myslíme, že to byla vidina první světové války. Válku začali nabubřelí a hloupí vůdcové, ale není žádným tajemstvím, že je k tomu tlačili právě velcí zbrojaři.“

„Jako kupříkladu Fauchardové a Kruppové?“

„Kruppové jsou arrivistes, kariéristi,“ odpověděla a pokrčila nos, jako by cítila něco ošklivého. „Nebyli vlastně nic jiného než halasně velebení kopáči uhlí, povýšenci, kteří vybudovali své bohatství z krve a potu jiných. Fauchardovi se pohybovali v obchodě se zbraněmi o celá staletí dříve, než se kdesi ve středověku objevila rodina Kruppů. Co všechno o naší rodině víte, pane Austine?“

„Většinou jenom to, že jste stejně tajnůstkářští jako ústřice.“

Madame Fauchardová se zasmála. „Když obchodujete se zbraněmi, pak tajemství není žádné sprosté slovo. Nicméně já dávám přednost výrazu diskrétnost.“ Zamyšleně sklonila hlavu a pak vstala z křesla. „Pojďte se mnou, prosím. Ukážu vám něco, co vám o Fauchardech prozradí víc než tisíc slov.“

Vedla je chodbou k několika vysokým klenutým dveřím, ozdobeným emblémem trojhlavého orla v černé oceli.

„Toto je zámecká zbrojnice,“ objasnila, když procházeli jedněmi dveřmi. „Představuje to srdce i duši říše Fauchardů.“

Ocitli se v obrovské místnosti, jejíž stěny se vzpínaly k vysokému žebrovému stropu. Místnost vypadala, jako by byla vybudována ve tvaru katedrály. Příchozí zůstali stát v dlouhé hlavní lodi ohraničené sloupovím, kterou křížila příčná chrámová loď, za níž byla situovaná oltářní sekce. Hlavní loď lemovala řada výklenků, ty však namísto soch svatých obsahovaly různé zbraně, seskupené zřejmě podle doby vzniku. Další brnění a zbraně byly vidět v ochozu v patře, který obkružoval celý obvod prostoru.

Přímo proti nim se tyčila skupina čtyř rytířů v životní velikosti, sedících na vycpaných koních, všichni v plné zbroji, s kopími napřaženými, jako by ochraňovali zbrojnici před vetřelci.

Skye zhodnotila výstavu profesionálním pohledem. „Rozsah a velikost této sbírky bere dech.“

Madame Fauchardová přistoupila k rytířům na koních. „Ve své době představovali něco podobného jako dnes tanky,“ pronesla. „Představte si, že jste ubohý pěšák ozbrojený kopím a vidíte, jak se tito pánové na vás tryskem ženou.“ Usmála se, jako by se jí ta představa líbila.

„Hrozivé“ přitakala Skye, „ale dík dalšímu rozvoji výzbroje i taktiky nikoliv nepřekonatelné. Kupříkladu velké luky vystřelovaly šípy, jež dokázaly proniknout brněním na dost velkou vzdálenost. Brnění nechránilo ani před halapartnou a takový dvouruční oboustranný meč dokázal rytíře hladce skolit, jakmile se ho podařilo strhnout z koně na zem. A konečně veškeré brnění bylo samozřejmě zcela neúčinné proti střelným zbraním.“

„Teď jste se dotkla podstaty úspěchu naší rodiny. Každičký pokrok ve zbrojařství bude nakonec vždycky překonán nějakou další novinkou. Zdá se, že mademoiselle ví, o čem mluví,“ přitakala madame Fauchardová s lehce pozvednutým obočím.

„Koníčkem mého bratra jsou staré zbraně. Nemohla jsem od něj něco nepochytit.“

„Dobře jste se od něho poučila. Všechny exempláře tady jsou výrobky Fauchardovy rodiny. Co si myslíte o mistrovství Fauchardova rodu?“

Skye si prohlédla výstavku v nejbližším výklenku a potřásla hlavou. „Tyto helmy jsou sice primitivní, ale nesmírně kvalitně vyrobené. Můžou být přes dva tisíce let staré.“

„Bravo! Pocházejí z předřímské epochy.“

„Nevěděl jsem, že rod Fauchardů sahá až tak daleko do historie,“ poznamenal Austin.

„Ani by mě nepřekvapilo, kdyby někdo někde objevil jeskynní kresbu, jak nějaký Fauchard vyrábí z pazourku špičku oštěpu pro neolitického klienta.“

„Tenhle zámek je ale od neolitické jeskyně časově i místně značně vzdálený.“

„Od našich skromných začátků jsme ušli kus cesty. Naše rodina pochází z Kypru, který byl tehdy obchodní křižovatkou Středomoří. Když křižáci přibyli na ostrov, aby tam vybudovali svou základnu, velice naši řemeslnou zručnost obdivovali. Tehdy patřilo mezi bohatou šlechtou k módě vydržovat si domácí zbrojíře. Mí předkové se tedy přestěhovali do Francie a nakonec zde založili řadu řemeslnických cechů. Členové těchto bratrstev se mezi sebou ženili a vdávali, až se nakonec spojili se dvěma dalšími rodinami a vytvořili alianci tří rodů.“

„Odtud ti tři orlové na vašem erbu?“

„Jste velice všímavý, monsieur Austine. Ano, avšak časem ty dvě další rodiny ztratily na významu a Fauchardovi celý obchod ovládli. Dostali pod kontrolu různé speciální obchody a začali vysílat své agenty do celé Evropy. Zájem zákazníků nebral konce, od třicetileté války až do dob Napoleona. Zvláště výnosným obdobím byl francouzsko-pruský konflikt, který připravil podmínky pro první světovou válku.“

„Což nás velikou oklikou přivádí k vašemu prastrýci.“

Přikývla. „Jak se válka zdála být nevyhnutelnou, Jules se stal značně nevrlým. Tehdy jsme se už přeměnili ve zbrojní kartel a přijali jméno Spear Industries. Jules se pokusil přesvědčit rodinu, aby ze závodů ve zbrojení vycouvala, ale to už bylo pozdě. Jak tehdy prohlásil Lenin, Evropa připomínala sud prachu.“

„Jenž potřeboval pouze jiskru, kterou poskytl ten Srb atentátem na velkovévodu Ferdinanda.“

„Velkovévoda byl jenom takový malý nevychovanec,“ mávla svými dlouhými prsty. „Spíše než jiskrou byla jeho smrt záminkou. Mezinárodní zbrojařský průmysl je svázán různými vzájemnými omezujícími dohodami a výsadami. Avšak každá vypálená kulka, každá explodující bomba na kterékoliv straně fronty znamená pro majitele a akcionáře zbrojních firem výdělek. Kruppové vydělávali peníze na smrti Němců, Fauchardové na smrti Francouzů. Jules toto vše předvídal a skutečnost, že v konečném účtování nese za tento stav osobní odpovědnost, byla asi poslední kapkou, která ho vyšinula.“

„Stal se tedy další obětí války?“

„Můj prastrýc byl idealista. Jeho zanícení mu přineslo předčasný a nesmyslný konec. Nejsmutnější na tom všem je, že jeho smrt nic neovlivnila, ani v nejmenším nezměnila počet ubohých vojáků, kteří byli v zákopech zasaženi plynem. A jenom o pár desetiletí později nás naši vůdcové zatáhli do další světové války. Továrny Fauchardů byly kompletně rozbombardované, naši dělníci zabiti. Během studené války jsme však své ztráty rychle nahradili. Svět se ale zatím změnil.“

„Když jsem se naposledy díval, bylo to ale pořád dost nebezpečné místo,“ podotkl Austin.

„Ano. Zbraně jsou více smrtící, než byly dříve, konflikty jsou zato spíše jen místní a netrvají většinou tak dlouho. Vlády, jako kupříkladu i ta vaše, většinou nahradily větší soukromé firmy. Od té doby, co jsem zdědila vedení Spear Industries, jsme diverzifikovali, takže dnes jsme v podstatě holding, který využívá výrobků i služeb subdodavatelů. Vzhledem k obavám z diktátorských režimů a z terorismu náš obchod trvale docela prosperuje.“

„To je úžasné vyprávění,“ poznamenal Austin. „Díky, že jste byla tak vstřícná ohledně vaší rodinné historie.“

„Teď zpátky k současnosti,“ pokračovala s pokývnutím. „Pane Austine, jaké jsou možnosti vyzvednout to letadlo, které jste našel v jezeře?“

„To by byla vskutku choulostivá operace, ale pro zkušené záchranáře nikoliv nemožná. Budete-li si přát, mohu vám povědět několik jmen.“

„Mnohokrát děkuji. Rádi bychom zachránili veškerý majetek, který nám podle práva náleží. Plánujete návrat do Paříže ještě na dnešek?“

„Uvažovali jsme v tomto smyslu.“

„Bien. Vyprovodím vás ven.“

Madame Fauchardová je pak vedla několika chodbami, jejichž stěny pokrývaly stovky portrétů. Zastavila se před obrazem muže v dlouhém koženém plášti.

„Toto je můj prastrýc Jules Fauchard,“ pravila.

Muž na obraze měl orlí nos a knír a stál před letadlem, velice podobným tomu, jež Austin přednedávnem viděl ve francouzském leteckém muzeu. Navíc měl stejnou helmu, jakou Skye předala do úschovy svému příteli Darnayovi.

Skye se malinko zajíkla. Ten zvuk byl sotva slyšet, ale madame Fauchardová pohlédla ostře na Skye a zeptala se: „Děje se něco, slečno?“

„Ne,“ ujistila ji Skye a odkašlala si. „Obdivovala jsem tu helmu. Nemáte ji v té vaší sbírce ve zbrojnici?“

Racine se na Skye tvrdě podívala.

„Ne. Nemáme.“

Austin se pokusil pozměnit směr konverzace.

„Moc podoby s vámi nebo s vaším synem tu ale nevidím,“ konstatoval.

Racine se usmála. „Jak vidíte, Fauchardovi měli docela hrubé rysy. My jsme spíš podobní našemu dědečkovi, který nebyl pokrevní Fauchard. Do rodiny se jen přiženil, ale vzal si jejich jméno. Jednalo se tehdy o domluvenou svatbu, aby se dosáhlo spojení dvou rodin do výhodné aliance. Fauchardova rodina neměla mužského dědice, takže si jednoho vytvořila.“

„Máte úžasnou rodinu,“ řekla Skye.

„To ještě polovinu naší historie neznáte.“ Chvíli zamyšleně pozorovala Skye a pak se usmála. „Právě mě napadla skvělá myšlenka. Co kdybyste zůstali na večeři? Už tu stejně mám několik hostů. Budeme mít na obličejích masky, jako za starých časů. Měla by to být taková malá maškarní slavnost.“

„Do Paříže je to doopravdy dost daleko. Navíc s sebou nemáme žádné vhodné oblečení,“ upozornil Austin.

„Můžete tu zůstat jako naši hosté. Vždycky máme v rezervě nějaké kostýmy. Najdeme pro vás něco vhodného. Jsme schopni zajistit vám veškeré pohodlí. Brzy ráno pak můžete vyrazit na zpáteční cestu. Neříkejte ne.“

„Jste velice laskavá, madame Fauchardová,“ ozvala se Skye. „Neradi bychom obtěžovali.“

„To není žádné obtěžování. Teď, když dovolíte, promluvím se synem ohledně uspořádání dnešního večera. Neostýchejte se volně pohybovat po celém přízemí zámku. Vyšší patra slouží k bydlení.“

Madame Fauchardová bez dalšího slova vyrazila chodbou a zanechala je pouze ve společnosti předků rodu Fauchardů.

„Co to všechno mělo znamenat?“ otázal se Austin, jakmile madame Fauchardová zmizela za rohem. Skye radostně tleskla do dlaní a zamnula si je.

„Můj plán funguje! Tam ve zbrojnici jsem schválně vybreptala, že něco vím o zbraních. Jakmile jsem nastražila návnadu, ona se chytila. Podívejte, Kurte, přece jste povídal, že Fauchardova rodina představuje klíč k těm událostem pod ledovcem, i k onomu útoku v Darnayově obchodě. To bychom odsud měli odjíždět s prázdnýma rukama? Takže, co je tu za problém?“

„Mohla byste se octnout v nebezpečí. To je problém. Doslova vám spadla čelist, když jste uviděla ten portrét starého dobrého Julese. Madame teď určitě ví, že jste tu helmu viděla.“

„To jsem nechtěla. Když jsem zjistila, že Jules má tu přilbici, kterou jsem objevila pod ledovcem, byla jsem doopravdy překvapená. Hleďte. Jsem ochotná to risknout. Kromě toho, maškarní party by mohla být docela zábavná. Dokud tu budou další hosté, určitě se o nic nepokusí. Navíc se zdá docela vlídná, rozhodně to není dračice, jak jsem si ji představovala.“

Austina to ale stále nepřesvědčilo. Madame Fauchardová byla jistě okouzlující žena, ale přesto cítil, že její vystoupení v roli Whistierovy maminky bylo pouhé divadlo. Zahlédl, jak jí přes obličej přeběhl mrak nevole, když Skye zareagovala na onen portrét. Byla to madame Fauchardová, nikoliv Skye, která nastražila návnadu, na niž se chytli. V mozku se mu rozezněla celá zvonkohra varovného cinkání, přesto se ale navenek usmál. Nechtěl Skye vyplašit.

„Pojďme se tu trochu porozhlédnout,“ navrhl.

Trvalo jim celou hodinu, než si prohlédli přízemí. Jeho rozloha činila víc než hektar, ale oni většinou viděli jen chodby. Všechny dveře, které cestou zkusili, byly zamčené. Jak se tak potulovali labyrintem chodeb a průchodů, Austin se pokusil zapamatovat si jejich rozvržení. Nakonec se ocitli znovu u mohutných dveří předního vestibulu. Nepříjemné pocity v něm ještě vzrostly.

„To je zvláštní,“ poznamenal. „Budova téhle velikosti zaručeně vyžaduje početný personál a my přitom kromě Fauchardů a toho sluhy, co nám donesl vodu, neviděli živou duši.“

„To je doopravdy podivné,“ přitakala Skye. Pak vzala za kliku hlavních dveří a usmála se. „Podívejte, pane Nedůvěřivý. Kdykoliv se nám zachce, můžeme odejít.“

Vyšli na terasu a vydali se přes dvůr k vratům. Padací most byl stále ještě spuštěn, ale padací mříž, která byla při jejich příjezdu vytažená, byla nyní spuštěná. Austin na ni položil ruce a zahleděl se přes její příčky ven.

„Hned tak se odsud nedostaneme,“ řekl pak s neveselým úsměvem.

Rolls-royce totiž z příjezdové cesty zmizel.

20

ALVIN VYSTOUPAL JAKO RACEK na vrcholek valící se vlny, aby pak sklouzl volným pádem, končícím třeskem kovu proti kovu, který otřásl všemi kostmi v těle. Náraz všechny tři cestující v kabině Alvina vymrštil ze sedadel. Trout se pokusil zabránit kolizi s Gamay a s drobnou pilotkou, avšak jeho stoosmdesáticentimetrová postava na nějakou podobnou akrobacii nebyla příliš vhodná, takže narazil plnou vahou na stěnu přepážky. V hlavě se mu roztočily celé galaxie hvězdiček, a teprve když se trochu ustálily, uviděl před sebou Gamayinu tvář. Vypadala ustaraně. „Jsi v pořádku?“ zeptala se ho znepokojeně.

Trout přikývl. Sesunul se znovu na sedadlo a opatrně si prsty ohmatal skalp. Kůže byla na dotek citlivá, ale nikde nekrvácela.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Sandy.

„Já nevím,“ přiznal Trout. „Podívám se.“

Trout se pokusil potlačit ten ošklivý pocit v břiše a přesunul se k bočnímu průhledu. Na okamžik ho napadlo, jestli nemá v důsledku té rány do hlavy halucinace. Okénkem se totiž na něj mračil nějaký obličej. Ten cizí muž Trouta zahlédl. Zaťukal hlavní zbraně na akrylátový průzor a pak trhl palcem směrem vzhůru. Pokyn byl jasný – otevřete příklop.

Gamay tiskla obličej k druhému průzoru. „Venku je nějaký ohavný chlápek,“ zašeptala. „A má zbraň.“

„To samé je tady na mé straně,“ odpověděl Trout. „Chtějí po nás, abychom vylezli ven.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se Sandy.

Kdosi mlátil jak zběsilý na kovový trup.

„Uvítací výbor začíná být netrpělivý,“ poznamenala Gamay.

„To je vidět,“ přitakal Trout. „Pokud nepřijdeme na to, jak z Alvina udělat útočnou ponorku, navrhuji jim vyhovět.“

Natáhl se a otevřel stropní příklop. Do tváře mu zavanul teplý vlhký vzduch a v průlezu se objevila tatáž tvář, na kterou se před chvílí díval průzorem. Nositel toho obličeje Troutovi pokynul a stáhl se. Trout vystrčil otevřeným poklopem hlavu až po ramena a zjistil, že ponorku obklopuje šest ozbrojených mužů.

Pomalým pohybem se vyšplhal na trup ponorky. Vzápětí se v průlezu objevila Sandy. Jakmile uviděla ozbrojence, zbledla. Dokonce na chvíli znehybněla, dokud ji zezadu Gamay nepobídla a Trout jí nepomohl vystoupit na kovovou palubu.

Alvin spočíval v jasně osvětleném prostoru zhruba velikosti garáže pro tři auta. Vzduch zde silně voněl po moři. Z paluby Alvina stékala voda a s bubláním mizela v odpadních trubkách ústících na palubě. Zdálky bylo slyšet tlumené hučení motorů. Trouta napadlo, že se nacházejí nejspíš v komoře vzduchového uzávěru nějaké obrovské ponorky. Na jednom konci komory se stěny obloukem sbíhaly a nakonec se setkávaly v horizontální štěrbině. Na první pohled připomínal tento konec komory vnitřek obřího mechanického chřtánu. Ponorka musela Alvina doslova spolknout, podobně jako kanic polyká garnáty.

Jeden ze strážných stiskl nástěnný vypínač a otevřela se vrata v přepážce na opačné straně, než byl mechanický chřtán. Tentýž strážný pokynul hlavní zbraně příslušným směrem. Vězňové prošli otvorem do menší místnosti, připomínající továrnu s roboty. Na držácích u stěn visel přinejmenším tucet „skafandrů“, jejichž silné článkované paže končily úchopovými klepety. Od dob svých aktivit v agentuře NUMA Trout věděl, že tyto obleky jsou vlastně ponorky vytvarované do podoby lidských těl, používané pro dlouhodobé potápění ve velkých hloubkách.

Vrata se zasyčením zaklapla a vězni se vydali chodbou, doprovázeni vpředu i vzadu trojicí strážců. Námořnicky modré kombinézy, do kterých byli ozbrojenci oblečení, nenesly žádné označení. Tvrdě se tvářící svalovci s nakrátko ostříhanými vlasy se pohybovali s jistotou trénovaných vojáků. Všichni měli mezi třiceti až čtyřiceti, byli tedy rozhodně příliš staří, než aby byli čerstvými rekruty. Bylo těžké usuzovat na jejich národnost, jelikož dosud nepromluvili a své příkazy sdělovali pouhými pohyby zbraní. Podle Trouta šlo o najaté žoldáky, možná speciálně vybrané podle jejich válečnického umění.

Ve stejném seskupení se celý průvod přesunoval změtí chodeb, až konečně ozbrojený doprovod strčil vězně do jedné kajuty a se zaklapnutím za nimi zavřel dveře. Malá kabina pojmula dvě palandy, křeslo, prázdný přístěnek a záchod.

„Je tady útulno,“ poznamenala Gamay, když se rozhlédla po stísněném ubytovacím prostoru.

„Určitě to je kajuta třetí třídy,“ dodal Trout. Pocítil chvilkovou závrať, takže se opřel rukou o přepážku, aby získal rovnováhu. Když uviděl v manželčině pohledu obavy, ujistil ji: „Jsem v pořádku. Potřebuju si jenom na chvilku sednout.“

„Ty potřebuješ spíš nějakou první pomoc,“ opáčila Gamay.

Zatímco se Trout usadil na kraji jednoho lůžka, Gamay vešla na záchod a namočila ručník ve studené vodě. Pak mu ho přitiskla ke spánku, aby omezila narůstající otok. Následně chodily Sandy s Gamay střídavě k umývadlu a obnovovaly studený obklad. Otok konečně začal ustupovat. Trout si velice pečlivě upravil motýlka, který mu visel pod krkem, a prsty si pročísl vlasy.

„Lepší?“ chtěla vědět Gamay.

Trout se docela osvěžen ušklíbl a odpověděl: „Vždycky jsi mi říkala, že budu mít hlavu jako balon.“

Sandy se i přes vážnost chvíle zasmála. „Jak vy dva dokážete být takhle klidní?“ podivila se.

Troutovo sebeovládání nebylo hrané, spíše pramenilo Z pragmatické důvěry ve vlastní schopnosti. Jakožto člen týmu speciálních operací NUMA nebyl Trout rozhodně nezvyklý na nebezpečí. Jeho uvolněné chování akademika jenom skrývalo přirozenou houževnatost, kterou zdědil po svých novoanglických předcích. Jeho pradědeček byl členem Záchranné služby, jejíž moto znělo „Ven vyrazit musíš, zpátky domů se vrátit nemusíš.“ Jeho otec a děd, oba rybáři, ho naučili námořnickému umění i úctě k moří, takže Trout si zvykl spoléhat se na vlastní důvtip.

Gamay, s její štíhlou sportovní postavou, elegantními pohyby, bujnými rusými vlasy a zářivým úsměvem, docela často omylem považovali za modelku nebo herečku. Jen málokdo věřil, že to bývala uličnice, jež vyrostla ve Wisconsinu. I když posléze dospěla v ženu, obdařenou všemi žádoucími ženskými vlastnostmi, rozhodně se z ní nestala žádná skleníková květinka. Rudi Gunn, zástupce ředitele NUMA, rozpoznal její inteligenci a navrhl, aby byla do agentury přijata spolu se svým manželem. Admirál Sandecker Gunnův návrh ochotně akceptoval. Od té doby Gamay prokázala svou inteligenci a chladnokrevnou vynalézavost při nejedné akci týmu speciálních operací.

„Klid nemá s tímhle nic společného,“ opáčila Gamay. „Jsme jenom praktičtí. Ať se nám to líbí nebo nelíbí, zatím jsme tu uvázli. Pojďme tedy využít svých deduktivních schopností k rozluštění toho, co se stalo.“

„Jako vědci bychom neměli dělat závěry, dokud je nepodepřeme nějakými fakty,“ ozvala se Sandy. „A my všechna fakta neznáme.“

„Vědecké metody jste zvládla dobře,“ poznamenal Trout. „Jak řekl Ben Jonson, člověku pracuje mozek nejvíc ve chvíli, kdy mu hrozí oprátka. Ale i když nemáme všechna fakta, mohli bychom využít metody vědeckého předpokladu. Kromě toho nemůžeme dělat nic jiného. Tak tedy, za prvé, víme bezpečně, že nás unesli a teď nás drží jako vězně v jakési velké ponorce poněkud zvláštního typu.“

„Nemohla tahle ponorka způsobit ony rýhy na dně ve Ztraceném městě?“ nadhodila Sandy.

„K podpoře tohoto tvrzení nám chybí dostatek důkazů,“ opáčil Trout. „Teoreticky ale jistě není nemožné vyrobit ponorku, která by se posunovala po dně. NUMA kupříkladu před několika lety něco podobného měla.“

„Oukej, co tedy dělá tady? Kdo jsou ti lidé? A co s námi chtějí podniknout?“

„Mám takový pocit, že na tyto otázky dostaneme brzy odpověď,“ podotkla Gamay.

„Teď mluvíte spíš jako jogín než jako vědec,“ poznamenala Sandy.

Gamay přiložila prst ke rtům a mlčky ukázala na dveře. Klika se pohybovala. Pak se otevřely a do kajuty vstoupil muž. Byl tak vysoký, že ve dveřích musel sklonit hlavu. Měl na sobě stejnou kombinézu jako ostatní, ale světle zelené barvy. Potichu za sebou zavřel a zadíval se na zajatce.

„Uklidněte se, prosím,“ vyzval je. „Patřím k těm hodným hochům.“

„Nechte mě hádat,“ ozval se Trout. „Jmenujete se kapitán Nemo a tohle je Nautilus“

Příchozí překvapeně zamrkal. Předpokládal, že zajatci budou vystrašení.

„Ne, jmenuju se Angus MacLean,“ pronesl měkkým skotským přízvukem. „Jsem chemik. Ohledně této ponorky máte ale pravdu. Je v každém pohledu stejně fascinující jako plavidlo kapitána Nema.“

„Takže my představujeme postavy z Verneova románu?“ otázala se Gamay.

MacLean odpověděl hlubokým povzdechem. „Přál bych si, aby to bylo tak prosté. Nechci vás přehnaně strašit,“ pokračoval vážně, „ale vaše životy závisí na výsledku naší konverzace v nejbližších pár minutách. Povězte mi, prosím, vaše jména a jakou máte kdo profesi. Snažně vás žádám, abyste mluvili pravdu. Na tomto plavidle totiž není žádné lodní vězení.“

Troutovi nevyslovenému varování porozuměli. Žádné vězení znamenalo žádné vězně. Trout pohlédl do MacLeanových laskavých modrých očí a rozhodl se mu věřit.

„Jmenuju se Paul Trout. Toto je má manželka Gamay. Oba pracujeme pro agenturu NUMA. A tohle je Sandy Jacksonová, pilotka Alvina“

„Jaké máte vědecké zaměření?“

„Já jsem oceánský geolog. Gamay a Sandy jsou mořské bioložky.“

MacLeanova vážná tvář se ulehčeně roztáhla do úsměvu. „Díky bohu,“ zamumlal. „Takže tu je nějaká naděje.“

„Možná byste mi mohl odpovědět na jednu otázku,“ pravil Trout. „Proč jste unesli nás a Alvina?“

MacLean se smutně zasmál. „Já s tím neměl pranic společného. Jsem na téhle lodi stejným zajatcem, jako jste vy.“

„Tomu nerozumím,“ přiznala Sandy.

„Teď vám to nemůžu vysvětlovat. Jedině vám řeknu, že máte veliké štěstí, protože oni můžou využít vaši odbornost. Podobně jako mě, i vás nechají nejspíš naživu tak dlouho, dokud vás budou potřebovat.“

„Kdo jsou ti oni?“ chtěl vědět Trout.

MacLean si dlouhými prsty prohrábl šedivějící vlasy. „Bylo by pro vás nebezpečné to vědět.“

„Ať jste kdokoliv,“ řekla Gamay, „vyřiďte, prosím, lidem, kteří unesli nás a ponorku, že naše mateřská loď po nás začne pátrat pouhé vteřiny poté, co zmizíme.“

„Prozradili mi, že tohle vaše plavidlo nepředstavuje žádný problém. A já nemám důvod jim nevěřit.“

„Co tím mysleli?“ dohadoval se Trout.

„To nevím. Jedno ale vím jistě, že tihle lidé jdou naprosto bezohledně za svým cílem.“

„A jaký je jejich cíl?“

Modré oči ztmavly. „Existují otázky, které byste mi neměli pokládat a na něž bych já neměl odpovídat.“ Vstal z křesla a oznámil: „Musím jít ohlásit výsledek svého výslechu.“ Pak ukázal prstem ke stropnímu světlu a přiložil si ukazovák na rty v jasném varování před skrytým mikrofonem. „Za chvíli se vrátím s nějakým jídlem a pitím. Zatím byste si měli odpočinout.“

„Věříte mu?“ otázala se Sandy, když MacLean odešel.

„Ta jeho historka je dost bláznivá na to, aby to byla pravda,“ připustila Gamay.

„Máte nějaký návrh, co bychom měli dělat?“ ptala se Sandy a pohledem těkala od jednoho ke druhému.

Trout si lehl na palandu a pokusil se natáhnout, takže nohy mu zůstaly viset přes okraj matrace. Ukázal na světlo a pravil nahlas: „Pokud někdo z vás nechce tuhle palandu, pak poslechnu MacLeanovu radu a dám si oddech.“

MacLean se vrátil zhruba za půl hodiny a přinesl nějaké sendviče se sýrem, horkou kávu v termosce a tři hrníčky. Navíc, což bylo ještě důležitější, se zeširoka usmíval.

„Blahopřeju,“ pravil a začal rozdávat sendviče. „Teď jste již oficiálně zaměstnáni na našem projektu.“

Gamay rozbalila sendvič a kousla si. „A o jaký projekt jde?“

„Nemůžu vám prozradit všechno. Musí vám stačit ujištění, že jste součástí výzkumného týmu. Budete pracovat na principu ‚vědět jen to nezbytné‘. Dostal jsem nicméně povolení provést vás tu, abyste se lépe srovnali s úkolem, který je před vámi. Cestou vám podám nutná vysvětlení. Náš opatrovník už na nás čeká.“

Zaťukal na dveře, vzápětí je otevřel strážný s hrozivým výrazem v obličeji. Ustoupil stranou a nechal MacLeana i ostatní projít na chodbu. MacLean se ujal vedení, strážný se držel v pozadí. V této sestavě procházeli labyrintem chodeb, až došli do rozlehlejší místnosti, jejíž stěny zakrývaly televizní monitory a řady svítících panelů elektronických přístrojů. Strážný se postavil tak, aby je měl na očích, ale jinak se v nejmenším nevměšoval.

„Toto je řídicí místnost,“ prohlásil MacLean.

Trout se rozhlédl. „Kde je posádka?“

„Tato loď je téměř úplně automatizovaná. Proto je tu jenom malá posádka a samozřejmě skupina stráží a potápěčů.“

„Viděl jsem měsíční skafandry v té místnosti vedle vzduchového zámku.“

„Jste velice všímavý,“ pronesl MacLean se souhlasným přikývnutím. „Jestliže se teď podíváte na obrazovku, uvidíte naše potápěče při práci.“

Na nástěnné obrazovce byly vidět sloupy, typické pro Ztracené město. Náhle se u spodního okraje monitoru objevil nějaký pohyb. Podél jednoho sloupu zde stoupal potápěč oblečený do baňatého potápěčského obleku, poháněn vertikální tryskou, zabudovanou v měsíčním obleku. Za ním následovali další tři muži, všichni podobně vybavení. V mechanických klepetech, jež jim sloužily místo rukou, drželi silné gumové hadice.

Groteskní postavy pluly naprosto nezvučně vzhůru, až se ocitly u samého horního okraje obrazovky. Jako včely sbírající nektar se tam všichni tři potápěči zastavili pod skalnatým pláštěm, připomínajícím tvarem houbu.

„Co to dělají?“ chtěl vědět Trout.

„Já to vím,“ ozvala se Sandy. „Sbírají bioorganismy z kolonií mikrobů, žijících v okolí průduchů.“

„Správně. Nasávají celé kolonie,“ dodal MacLean. „Živý materiál i roztok, ve kterém žijí, je pak pomocí těch hadic transportován do retenčních nádrží.“

„Neříkal jste, že se tady jedná o vědeckou expedici?“ zeptala se Gamay.

„Ne tak docela. Jenom se dívejte.“

Dva potápěči se odpojili od ostatních a přesunuli se k vrcholku dalšího sloupu. Zbývající pár začal s pomocí ruční pily rozebírat první sloup.

„Oni ten sloup ničí,“ vyhrkla překvapeně Sandy. „To je zločin!“

MacLean se ohlédl po strážném, jestli zaznamenal Sandyin výbuch. Ten se však jen dál líně opíral o stěnu, ve tváři lhostejný výraz. MacLean mávl rukou, aby upoutal jeho pozornost, a ukázal ke dveřím řídicí místnosti. Strážný zívl a souhlasně kývl hlavou. Nato MacLean eskortoval skupinu dveřmi do místnosti plné velkých okrouhlých plastových kádí.

„Tady si můžeme promluvit,“ pravil MacLean. „Tohle jsou zásobní nádrže pro biologický materiál.“

„Jejich kapacita musí být obrovská,“ poznamenala Gamay.

„Je velice obtížné udržet ty mikroorganismy naživu, jakmile je izolujete od jejich přirozeného prostředí. Proto potápěči uvolňují i kusy sloupů. Než se dostaneme do přístavu, bude živé tak jedno procento z celé sklizně.“

„Říkal jste do přístavu?“ podivil se Trout.

„Ano, shromážděné vzorky jsou definitivně zpracovávány v laboratořích na ostrově. Proto se tam vždycky po nějakém čase vracíme a vyprazdňujeme nádrže. Nejsem si ale jistý, kde se ten ostrov nachází.“

MacLean si všiml, že je strážný pozoruje. „Je mi líto. Zdá se, že se naše chůva probudila z letargie. Budeme tedy v diskusi pokračovat později.“

„Povězte mi rychle něco o tom ostrovu. Třeba bude představovat naši jedinou možnost útěku.“

„Útěk? Tady žádná naděje na útěk neexistuje.“

„Vždycky je nějaká naděje. Jaké to je na tom ostrově?“

MacLean zpozoroval, že se k nim strážný blíží, takže ztišil hlas, čímž jeho slova vyzněla ještě hrozivěji. „Je to tam horší než všechno, co si Dante dokázal vůbec představit.“

21

KDYŽ AUSTIN PŘEJEL POHLEDEM po příkrých zdech a masivním cimbuří, jež obklopovalo zámek Fauchardů, pocítil nesmírný respekt k řemeslníkům, kteří sem zabudovali všechny ty těžké kamenné bloky. Jeho obdiv byl však poněkud ovlivněn vědomím, že výkonné smrtící stroje, jež vytvořili dávno mrtví dělníci k obraně před útočníky, sloužily stejně efektivně i tomu, aby zabránily těm uvnitř dostat se ven. „Tak,“ promluvila Skye. „Na co myslíte?“

„Kdyby byl Alcatraz postavený na souši, pak by vypadal takhle podobně.“

„Co budeme dělat?“

Chytil ji v podpaží. „Budeme pokračovat v procházce.“

Když zjistili, že padací mříž je zavřená a jejich auto zmizelo, vydali se Austin a Skye loudavou chůzí kolem nádvoří, jako nějací turisté na výletě. Čas od času se zastavili, setrvali v živém rozhovoru a pak pokračovali dál. Jejich přirozené chování mělo sloužit k oklamání případných pozorovatelů. Austin věřil, že kdokoliv je sleduje, musí být přesvědčen, že jsou zcela klidní.

Austinovy pomněnkově modré oči však při chůzi neustále zkoumaly okolí a pátraly po nějakém slabém bodě. Jeho mozek zaznamenával ty nejmenší detaily. Když dokončili pěší okruh po nádvoří a vrátili se na místo, odkud vyšli, byl schopen zpaměti namalovat podrobný plán celého zámeckého komplexu.

Skye se zastavila a zacloumala branou z tepaného železa, jež bránila přístupu po úzkém schodišti na hradby. Byla zamčená. „Budeme potřebovat křídla, abychom se přes tyto hradby dostali,“ poznamenala.

„Jenže já mám křídla v čistírně,“ odpověděl Austin. „Musíme vymyslet něco jiného. Půjdeme zpátky dovnitř a prozkoumáme to tam.“

Emil Fauchard se s nimi setkal na terase. V širokém úsměvu ukázal svůj dokonalý chrup a zeptal se: „Užili jste si příjemnou procházku po zámku?“

„Takhle už nikdo stavět nedokáže,“ odpověděl Austin. „Mimochodem, všimli jsme si, že naše auto zmizelo.“

„Ach, jistě, přeparkovali jsme ho, abychom udělali místo pro další hosty. Klíčky byly v zapalování. Přistavíme vám ho, jakmile budete připraveni k odjezdu. Doufám, že vám to nevadí.“

„Ale vůbec ne,“ odpověděl Austin s vynuceným úsměvem. „Alespoň to nemusím dělat sám.“

„Skvělé. Pojďme tedy dovnitř. Hosté tu budou každou chvíli.“

Emil je vedl zpátky do zámku a po širokém schodišti na ochoz v patře, z něhož vedly dveře do dvou sousedících pokojů. Austinův pokoj bylo vlastně apartmá s ložnicí, koupelnou a obývacím koutem. Všude byla barokní výzdoba se spoustou šarlatového plyše a zlacení, jako v nějakém viktoriánském bordelu.

Na posteli s nebesy ležel jeho kostým. Až na to, že mu byl trochu těsný v ramenou, Austinovi docela padl. Když se prohlédl v zrcadle, zaťukal na spojovací dveře ke Skye. Dveře se částečně otevřely a Skye vystrčila hlavu. Když uviděla Austina v černobílém károvaném oblečení a čapce dvorního šaška s rolničkami, rozesmála se.

„Madame Fauchardová má větší smysl pro humor, než jsem si myslela,“ prohlásila.

„Moji učitelé už na obecné škole prohlašovali, že jsem třídní šašek. Jen se podívejte na sebe.“

Skye vstoupila do Austinova pokoje a zatočila se jako modelka na předváděcím molu. Byla oblečená do přiléhavého černého trikotu, který odhaloval každičkou křivku i vyklenutí jejího těla. Ruce i nohy jí kryly chlupaté bačkory a rukavice. Účes měla ozdoben páskou do vlasů, na níž byly připevněny velké špičaté uši.

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se a znovu se zatočila.

Austin hleděl na Skye s neskrývaným mužským zalíbením, hraničícím až s fyzickou touhou. „Myslím, že jste přesně to, co můj dědeček nazýval ‚kočka‘.“

Vtom se ozvalo lehké ťukání na dveře. Byl to sluha s kulatou hlavou, Marcel. Chtivě, jako lev po chutném pakoni, zašilhal po Skye, pak upřel své malé oči na Austinův kostým a rty se mu zvlnily v úsměvu plném zjevného opovržení.

„Hosté přijíždějí,“ pronesl Marcel stejným tónem, jako by z lopaty sypal kamínky. „Madame Fauchardová by vás ráda přivítala ve zbrojnici na koktejly a na večeři.“ Jeho intonace příslušníka podsvětí podivně kontrastovala s formálním vystupováním majordoma.

Austin i jeho kočičí společnice si navlékli černé hedvábné masky a následovali statného sluhu do přízemního bludiště chodeb. Již dlouho předtím, než do zbrojnice vešli, slyšeli hovor a smích. Kolem baru, umístěného před expozicí palcátů pobitých hřeby, se pohybovaly asi dva tucty mužů a žen, oblečených do různých fantastických kostýmů. Sluhové, kteří vypadali jako Marcelovy klony, se proplétali davem s podnosy plnými kaviáru a šampaňského. Celou scénu podmalovávala hudba smyčcového kvarteta, jehož členové byli oblečeni za hlodavce.

Austin se zmocnil dvou skleniček šampaňského z podnosu a jednu nabídl Skye. Pak objevili výhodné místo s výhledem přímo pod kopími rytířů na koních, kde mohli v klidu usrkávat bublinky a pozorovat dav. Mezi hosty byli rovnoměrně zastoupeni muži a ženy, i když díky kostýmům bylo občas obtížné je rozeznat.

Austin se snažil přijít na ústřední téma celé sešlosti, když se k němu přiblížil statný černý pták, potácející se jako loď na bouřlivém moři. Pták se kolébal na žlutých nohou, nakláněl se kupředu, lesklý černý zobák nebezpečně blízko Austinových očí, a opile pozpěvoval rozmazanou britskou výslovností: „Jednou o půlnoci pochmurné… zatraceně, jak je to dál?“

Nikomu není rozumět hůře než Britovi z horní střední vrstvy nacucanému kořalkou, pomyslel si Austin. Vybavil si zbytek verše a dopověděl: „…zatímco já přemítal, sláb a znaven…“

Pták tleskl křídly o sebe a pak z blížícího se podnosu sebral sklenici šampaňského. Když se pokoušel napít, dlouhý zobák mu notně překážel, takže si ho postrčil na čelo. Růžová kvetoucí tvář, která se pod maskou objevila, připomněla Austinovi karikatury symbolu Angličana, Johna Bulla.

„Je mi vždycky potěšením potkat vzdělanýho džentlmena,“ poznamenal trochu nesrozumitelně pták.

Austin představil sebe a Skye. Pták natáhl křídlo. „Mně dneska večer říkají ‚Nikdy víc‘, ale jinak jsem Cavendish, když zrovna nepobíhám kolem jako ten Poeův mrzutý pták. Lord Cavendish, což jenom dokazuje, v jak ubohém stavu je naše kdysi hrdá říše, když z takového opilce udělá rytíře. Pardon, vidím, že mám prázdnou sklenici. Nikdy víc, starý brachu.“ Hlasitě říhl a odklopýtal za další skleničkou šampaňského.

Edgar Allan Poe. Samozřejmě.

Cavendish byl poněkud opilý Havran. Skye vystupovala jako Černý kocour. Austin byl šašek ze Sudu vína amontilladského.

Austin se jal prohlížet ostatní hosty. Zahlédl ženu připomínající mrtvolu, která měla na sobě špinavý a zakrvácený bílý rubáš. Zánik domu Usherů. Další žena měla šaty pokryté miniaturními zvonečky. Ďábel ve zvonici. O bar se opírala opice a hltavě popíjela martini. Vraždy v ulici Morgue. Opice hovořila s přerostlým broukem s lebkou na krunýři. Zlatý brouk. Madame Fauchardová nejenže má smysl pro humor, pomyslel si Austin, ale má porozumění i pro grotesku.

Náhle hudba přestala hrát a sál ztichl. Ve dveřích stanula postava, chystající se vkročit do zbrojnice. Cavendish, který se vrátil s plnou sklenicí v ruce, zamumlal: „Dobrý bože!“ Nato se vmísil mezi ostatní hosty, jako by v davu hledal ochranu.

Všechny oči se upíraly na vysokou ženu, jež vypadala, jako by ji právě exhumovali z hrobu. Dlouhý rubáš a vyzáblý, mrtvolně bledý obličej byly potřísněné krví. Rty měla povadlé, oči hluboko zapadlé v lebce. Když vešla do sálu, pár lidí zalapalo po dechu. Ještě jednou se zarazila a pohlédla každému hostu do očí. Pak se vydala na opačnou stranu místnosti. Vypadalo to, jako když se vznáší na nějakém vzduchovém polštáři. Nakonec se zastavila před obrovskými hodinami z ebenového dřeva a zatleskala.

„Vítejte u Masky Černé smrti,“ pronesla jasným hlasem Racine Fauchardová. „Pokračujte, prosím, v zábavě, přátelé moji. Ale pamatujte,“ – její hlas se melodramaticky chvěl – „že život prchá, jakmile se Černá smrt – mor – plíží krajinou.“

Svraštělá ústa se roztáhla do ohavného úsměvu. Z davu se několikrát ozval nervózní smích, načež opět spustil smyčcový kvartet. Sluhové, kteří prve jako by zkameněli uprostřed toho, co právě dělali, se opět pohnuli za svými povinnostmi. Austin očekával, že madame Fauchardová půjde pozdravit své hosty, avšak k jeho překvapení se strašidlo pohnulo směrem k němu, sejmulo si hrozivou masku a odhalilo svůj civilní obličej podobný kameji.

„V té čepici s rolničkami a trikotu vypadáte docela elegantně, monsieur Austine,“ pravila svádivým hlasem.

„Díky, madame Fauchardová. Já zase nikdy nepotkal kouzelnější mor.“

Madame Fauchardová koketně pohodila hlavou. „Umíte mluvit opravdu velice dvorně.“ Pak se obrátila ke Skye. „A z vás je půvabná černá kočička, mademoiselle Bouchetová.“

„Merci, madame Fauchardová,“ odpověděla s poněkud vynuceným úsměvem Skye. „Pokusím se nesníst vám ten váš smyčcový kvartet, jakkoliv myši miluju.“

Madame Fauchardová si Skye prohlížela se zjevnou závistí, jakou obvykle stárnoucí ženy chovají vůči mladším kráskám. „Vlastně to jsou krysy. Přála bych si, abychom vám mohli nabídnout větší výběr kostýmů. Vám ale nevadí hrát blázna, že ne, pane Austine?“

„Vůbec ne. Dvorní šašci kdysi radívali králům. Kromě toho je pořád lepší blázna hrát, než jím být.“

Madame Fauchardová se vesele zasmála a pohlédla směrem ke dveřím. „Bien, vidím že dorazil princ Prospero.“

Maskovaná postava, oděná do blůzy a punčoch z purpurového sametu zlatě olemovaného a s odpovídající maskou, zamířila k nim. Muž rozmáchle smekl purpurový klobouk a uklonil se madame Fauchardové.

„Kouzelné entrée, matko. Všichni hosté byli dokonale vyděšení.“

„Tak to mělo být. Pozdravím se s nimi, jen co domluvím tady s panem Austinem.“

Emil se znovu uklonil, tentokrát směrem ke Skye, a opustil je.

„Máte zajímavé přátele,“ poznamenal Austin, přejížděje pohledem zástupy hostů. „To jsou vaši sousedé?“

„Naopak. Tihle všichni představují zbytky velkých světových zbrojařských rodin. V tomto sále je tedy hromada peněz, všechny pocházející ze smrti a zmaru. Jejich předkové vyráběli špičky oštěpů a šípů, jež zahubily statisíce lidí, konstruovali kanóny, které v minulém století pustošily celou Evropu, a vyráběli bomby, jež srovnaly se zemí celá města. Měl byste se cítit poctěn, že se nacházíte v tak důstojné společnosti.“

„Doufám, že se neurazíte, když vám povím, že to na mě nijak zvlášť nepůsobí.“

Madame Fauchardová odpověděla s pronikavým smíchem. „To vám nevyčítám. Tihle poskakující užvanění blázni představují dekadentní odpad Evropy, žijící z bohatství, nabytého v potu tváře jejich předky. Všechny ty jejich kdysi pyšné společnosti a kartely nejsou dnes nic jiného než anonymní korporace obchodované na newyorské burze.“

„Co lord Cavendish?“ otázal se Austin.

„Ten je ještě větší chudák než ti ostatní, protože jemu zůstalo jenom jméno, ale žádné peníze. Jeho rodina kdysi vlastnila tajemství kované oceli, než jim ho Fauchardové ukradli.“

„A co Fauchardové? Ti jsou imunní vůči úpadku?“

„Nikdo není imunní, ani moje rodina. Proto budu osobně řídit Spear Industries, dokud budu naživu.“

„Nikdo nežije věčně,“ ozvala se Skye.

„Co jste to řekla?“ Madame Fauchardová prudce otočila hlavu a zabodla do Skye pohled, žhavý jako rozpálené uhlíky.

Skye pronesla tu poznámku jen jaksi nezávazně a na vášeň v odpovědi starší ženy nebyla připravená.

„Chtěla jsem jenom říct, že jsme všichni smrtelní.“

Plamen v pohledu Racine zablikal a pohasl. „To je pravda, ale někteří jsou více smrtelní než druzí. Fauchardovi budou prosperovat ještě řadu desetiletí a staletí. Dejte na má slova. Jestli mě teď omluvíte, musím se věnovat dalším hostům. Za chvíli se bude podávat večeře.“

Znovu si nasadila svou ohyzdnou masku a připojila se k synovi.

Skye vypadala otřeseně. „Co mělo tohle všechno znamenat?“

„Madame Fauchardová je velice nedůtklivá v souvislosti se svým stárnutím. Nedivím se jí. Zamlada to musela být kráska. Určitě by se mi líbila.“

„Jestli se chcete milovat s mrtvolou,“ podotkla uštěpačně Skye a hodila vzpurně hlavou.

Austin se ušklíbl. „Zdá se, že kočička má drápky.“

„Velmi ostré a jsem ochotná je na vaši přítelkyni použít. Mimochodem nechápu, proč máte nějaké obavy. Já se k smrti nudím.“

Austin pozoroval, jak se objevují další sloužící. Do zbrojnice tiše vklouzl zhruba tucet tvrdých mužů, kteří se rozestavěli kolem všech dveří.

„Jenom počkejte,“ zamumlal Austin. „Mám takový pocit, že skutečný večírek ještě nezačal.“

22

CAVENDISH BYL PRVOTŘÍDNÉ opilý. Angličan si posunul havraní zobák na čelo, aby svou růžovou tlamičkou snáze dosáhl k poháru s vínem. Víno mu probublávalo hrdlem během celé večeře, jež byla podávána ve středověkém stylu, neboť jím splachoval veškerou podávanou pernatou zvěř a exotickou zvěřinu – od skřivana až po divoké prase –, jež v něm mizely jako v lidské drtičce odpadu. Austin si jen občas ze slušnosti zobl z talíře a usrkl trochu vína a Skye se na jeho radu chovala stejně. Jestli se Austin nemýlil, pak budou potřebovat jasnou hlavu.

Jakmile byly sklizeny dezertní talířky, Cavendish se vrávoravě postavil a zaťukal lžičkou na sklenici. Všechny pohledy se obrátily k němu. Pozvedl pohár. „Rád bych připil našemu hostiteli a hostitelce.“

„Slyšte, slyšte,“ ozval se poněkud opilecký souhlas dalších hostů, kteří rovněž pozvedli své sklenice.

Angličan, povzbuzen pozitivní reakcí, se usmál. „Jak mnozí z vás vědí, Fauchardův i Cavendishův rod tady existují už řadu staletí. Všichni rovněž víme, že Fauchardovi si od Cavendishů, hm, vypůjčili metodu, jak ve velkém vyrábět kujnou ocel, čímž si zajistili dostatečný rozvoj aktivit své rodiny, zatímco Cavendishové od té doby jen upadali.“

„Válečné štěstí,“ poznamenala opice z Vražd v ulici Morgue.

„Na to připíjím.“ Cavendish si mohutně lokl z poháru. „Naneštěstí, nebo naopak naštěstí, když uvážíme známý sklon členů rodiny Fauchardů ke smrtelným úrazům, se nikdo z našeho rodu do jejich rodiny nepřiženil ani neprovdal.“

„Osudy lásky,“ poznamenala žena v šatech se zvonky. Hosté sedící kolem stolu s hlasitým veselím vyjádřili svůj poněkud opilý souhlas.

Cavendish počkal, až se utiší smích, a pak pokračoval. „Pochybuji, že by se slovo láska kdy v této domácnosti vůbec vyslovilo. Milovat však může kdokoliv. Ale kolikpak rodin se může pyšnit tím, že samy vyvolaly válku k ukončení všech válek?“

Kolem stolu se rozhostilo ticho. Hosté se kradmo obraceli k madame Fauchardové, sedící v čele, se synem po své pravé ruce. Na její tváři se sice na celou dobu Cavendishova proslovu usídlil voskový úsměv, ale z očí jí sálaly stejné plameny, jaké prve vyvolala poznámka Skye o smrtelnosti.

„Monsieur Cavendish hovoří velice lichotivě, ale přehání vliv Fauchardovy rodiny,“ pronesla chladným hlasem. „Důvodů pro Velkou válku bylo mnoho. Chamtivost, hloupost, arogance, abych jmenovala alespoň některé z nich. Každá rodina přítomná zde v sále se připojila k hordě válečných štváčů, usilujících o vojenský konflikt, jenž nám všem přinesl bohatství.“

Cavendish se ale nenechal odradit. „Komu čest, tomu čest, moje drahá Racine. Je pravda, že i ostatní lidé ze zbrojního průmyslu vlastnili noviny a upláceli politiky, kteří dosud skučeli proti válce, byla to ale Fauchardova rodina, která ve své nekonečné moudrosti zaplatila atentát na velkovévodu Ferdinanda a tím uvrhla svět do krvavých bojů. Všichni jsme také slyšeli zvěsti, že Jules Fauchard se od rodiny distancoval, čímž si zavinil předčasný odchod z tohoto světa.“

„Monsieur Cavendishi,“ pronesla madame Fauchardová s varovným zavrčením. Nicméně Angličan se nehodlal nechat zastavit.

„Co ale mnoho lidí neví,“ pokračoval, „je skutečnost, že Fauchardovi rovněž finančně podporovali jednoho rakouského kaprála a stáli za jeho politickým růstem, stejně jako že povzbuzovali japonskou císařskou armádu, aby vystoupila proti Spojeným státům.“ Odmlčel se, aby se napil. „Skutečné výsledky jejich snažení však nakonec přesáhly původní záměr a běh událostí se jim poněkud vymkl z rukou, takže jejich továrny byly srovnány se zemí. Jak ale kdosi před chvílí poznamenal – i to je ‚válečné štěstí‘.“ V sále zavládlo téměř nesnesitelné napětí.

Madame Fauchardová sejmula svou morovou masku, ale výraz ošklivosti v obličeji ji dokonce ještě předčil. Austin si byl jistý, že kdyby Racine uměla ovládat předměty na dálku, už by všechny zbraně seskákaly ze zdí a rozsekaly Cavendishe na kousky.

Těžké ticho nakonec přerušil jeden z hostů. „Cavendishi. Už jste toho řekl dost. Sedněte si.“

Cavendish vůbec poprvé zaregistroval zničující pohled, který na něj madame Fauchardová upírala. Angličan si konečně uvědomil, co právě řekl, a pochopil, že zašel příliš daleko. Připitomělý škleb mu zmizel z obličeje a on celý zvadl jako květina pod žhavou lampou. Ztěžka se posadil, daleko střízlivější než před chvilkou, kdy začal mluvit.

Madame Fauchardová se zvedla jako kobra chystající se udeřit a pozvedla sklenici. „Merci. Teď pronesu přípitek já, a to slavnému bývalému rodu Cavendishů.“

Angličanův brunátný obličej zbledl. Zamumlal díky a dodal: „Musíte mě omluvit. Necítím se dobře. Obávám se, že mám nějaké trávicí potíže.“

Zvedl se ze židle, zamířil k východu a zmizel za dveřmi.

Madame Fauchardová pohlédla na svého syna. „Prosím, dohlédni na našeho hosta. Přece bychom nechtěli, aby spadl do hradního příkopu.“

Tento bezstarostný komentář zlomil napětí v sále, takže se znovu rozproudil hovor, jako by se v posledních několika minutách vůbec nic nestalo. Austin však byl méně optimistický. Jak tak sledoval Cavendishův odchod, uvědomoval si, že si ten nebožák právě podepsal ortel smrti.

„Co se to děje?“ zeptala se Skye.

„Fauchardovi nemají rádi, když se jejich špinavé prádlo propírá na veřejnosti, zvláště ne před cizinci.“

Austin pozoroval, jak se madame Fauchardová naklání, aby něco pošeptala synovi. Emil se usmál a zvedl se od stolu. Pokynul Marcelovi a spolu zmizeli ze zbrojnice. Právě se podávalo brandy, když se po deseti minutách vrátil sám. Když pak šeptem o něčem informoval matku, hleděl zpříma na Austina a Skye. Madame Fauchardová souhlasně kývla hlavou, tvář naprosto bezvýraznou. Jakkoliv byl ten pohyb nepatrný, Austinovi neunikl jeho význam. Oba, on i Skye, byli odsouzeni k smrti jako Cavendish.

O několik minut později se vrátil z výpravy i Marcel. Emil zaregistroval, že je zpátky, vstal a zatleskal. „Dámy a pánové, drazí hosté Masky Černé smrti, princ Prospero pro vás na zakončení této večerní slavnosti připravil nezapomenutelnou zábavu.“

Dal znamení jednomu sluhovi, který od plamenů uhlíků hořících na kovové pánvi zapálil pochodeň a podal ji Emilovi. Ten velice obřadně vylovil ze záhybů pláště velký univerzální klíč a vydal se hlavní lodí, přes příčnou loď, do zadní části zbrojnice. Zastavil se, aby zastrčil klíč do nízkých dřevěných dveří, ozdobených vyřezávanými lidskými lebkami a kostmi. Když dveře otevřel, plamen pochodně se zatřepotal a prskl v chladném zatuchlém vzduchu, který zavanul z portálu.

„Jestli máte odvahu, následujte mě,“ pravil s úlisným pohledem, předklonil se a zmizel pod pažením dveří.

Hosté se lehkomyslně zasmáli, na chvíli zaváhali, ale pak se s poháry vína v rukou vydali za Emilem jako děti z Hamlinu následující Krysaře. Austin položil ruku na paži Skye a zadržel ji.

„Ať si myslí, že jste opilá,“ řekl Austin.

„Kéž bych byla,“ odsekla Skye. „Merde. Právě přichází Dračice.“

Madame Fauchardová k nim přistoupila a pravila: „Černá smrt musí bohužel odejít, monsieur Austine. Je mi líto, že se nebudeme moci poznat blíž.“

„Mně také. To byl zajímavý přípitek, který přednesl sir Cavendish,“ dodal s nepříliš zřetelnou artikulací.

„Velké rodiny se často stávají předmětem zlovolných pomluv.“ Pak se obrátila na Skye. „Maškaráda je u konce. Myslím, že máte jednu relikvii, která patří mé rodině.“

„O čem to mluvíte?“

„Nehrajte si se mnou. Já vím, že máte tu helmu.“

„Takže jste to byla vy, kdo pro ni poslal toho strašného chlapa?“

„Sebastiana? Ne, ten pracuje pro mého syna. Jestli vás to potěší, tak za své selhání bude eliminován. Nevadí, my vás už přesvědčíme, abyste nám prozradila, kde se náš majetek skrývá. Pokud jde o vás, monsieur Austine, musím se s vámi rozloučit.“

„Dokud se znovu nesetkáme,“ odpověděl lehce se kymácející Austin.

Pohlédla na něj téměř se smutkem v očích. „Ano. Dokud se znovu nesetkáme.“

Pak se madame Fauchardová v doprovodu svity sloužících vydala k východu. Jen Marcel zůstal stát poblíž. Po chvíli k nim přistoupil a zkřivil rty do prohnaného úsměvu. „Monsieuru Emilovi by puklo srdce, kdybyste zmeškali zábavu, kterou pro vás připravil.“

„O to bychom nechtěli za žádnou cenu přijít,“ pronesl Austin a opět schválně polykal hlásky.

Marcel zapálil další pochodeň a pokynul ke dveřím. Austin se Skye se stačili připojit na konec poněkud rozdivočelého davu. Marcel celé procesí uzavíral, aby se ujistil, že nikdo nezabloudí.

Zástup sestoupil po krátkých schodech do necelé dva metry široké chodby. Jak hosté pokračovali stále hlouběji do podzemí zámku, jejich smích pomalu utichal. Veselí definitivně zmlklo, stejně jako nevázaný hovor, v okamžiku, kdy se dostali do části tunelu, jehož stěny ve výši očí lemovaly police s lidskými kostmi. Emil se před jednou policí zastavil, vzal do ruky nějakou lebku a pozvedl ji vysoko nad hlavu, odkud se šklebila na dav, jakoby pobaveně nad jejich vynalézavými maškarními kostýmy.

„Vítejte v katakombách zámku Fauchardů,“ pronesl Emil veselým tónem průvodců Disneylandem. „Seznamte se s jedním z mých předků. Odpusťte, že je poněkud rezervovaný. Není na návštěvy příliš zvyklý.“

S těmito slovy odhodil lebku zpátky do výklenku, odkud se vyvalila malá lavina stehenních a klíčních kostí a žeber. Pak se znovu vydal dál a pobízel hosty, aby si pospíšili a nezmeškali slibované představení. Po stranách tunelu se objevilo několik prostorných zamřížovaných kobek, které, jak Emil ochotně objasnil, byly původně sklepy a mučírny. V každé místnosti stála pánev s hořícím ohněm, jehož blikající světlo procházelo tabulemi z různobarevného skla.

Podivné barevné paprsky dopadaly na tváře voskových figur, jež vypadaly tak živě, že by nikoho nepřekvapilo, kdyby se pohnuly. V jedné komoře cpala obrovitá opice nějakou ženu do komína. V další si jakýsi muž kopal hrob. V každé místnosti se nacházela scéna z některé Poeovy povídky.

Emil přistoupil k Austinovi. Světlo pochodně dodávalo jeho sžíravému výrazu satanský nádech, což plně odpovídalo prostředí.

„Tak, monsieur Austine, co zatím říkáte mé show?“

„Takhle jsem se nepobavil od té doby, co jsem navštívil voskové muzeum madame Tussaud.“

„Vy mi lichotíte. Bravo! To nejlepší ale teprve přijde.“

Emil šel dál, až dorazil ke komoře, kde karmínové světlo se zvláštní pronikavostí jako by měnilo vzhled všech osob ve svém dosahu v oběti Černé smrti. Na podlaze byla okrouhlá jáma. Nad dřevěnou konstrukcí se kývalo jako břitva ostré kyvadlo. Na kostře ze dřeva byl přivázán velký černý pták, po jehož hrudi běhaly krysy. Byla to scéna z povídky Jáma a kyvadlo, v níž je oběť mučena španělskou inkvizicí. V tomto případě byl však obětí Cavendish, spoutaný a s roubíkem v ústech.

„Na této scéně si všimněte několika rozdílů,“ vyzval Emil obecenstvo. „Ty krysy, pobíhající po sklepě, jsou skutečné. Stejně jako oběť. Pan Cavendish je, jak Angličané říkají, správný skaut a laskavě souhlasil se svou účastí na tomto vystoupení.“

Zatímco Emil přiměl posluchače ke zdvořilému podesku, Cavendish se vší silou snažil osvobodit z pout.

Kyvadlo se pohybovalo stále níž, až se přiblížilo jen na několik centimetrů od jeho dmoucí se hrudi. „Vždyť ho to zabije!“ vykřikla jedna žena.

„Rozřeže a rozseká ho to na kousky,“ ozval se Emil nepochopitelně radostným tónem. Pak ztišil hlas do hlasitého šepotu. „Obávám se, že lord Cavendish je ve své podstatě měkkota. Nebojte se ale, přátelé. Ten břit je vyroben ze dřeva. Jestli však máte přesto obavy…“

Luskl prsty a kyvadlo se pomalu zastavilo. Cavendishovým tělem proběhla prudká křeč a pak zůstalo ochable ležet.

Emil vedl návštěvníky do posledního sklepa. I když tu nebyla připravena žádná scéna, tento prostor byl určitým způsobem nejděsivější ze všech. Stěny pokrýval černý samet, jenž pohlcoval i ty zbytky světla, pronikající sem matným začerněným průhledem. Celková atmosféra místa byla značně deprimující. Jakmile také Emil vyzval hosty, aby pokračovali chodbou vedoucí ze sklepa, ozvalo se kolektivní úlevné oddechnutí. Když se však k odcházejícím hodlali připojit Austin se Skye, zahradil jim cestu.

Austin opile klopýtl a smekl čapku v přehnaně teatrálním pozdravu. „Až po vás, Gastone.“

Emil opustil roli frajerského Prospera a jeho hlas zněl najednou zcela střízlivě a ostře jako ocel.

„Zatímco Marcel bude odvádět ostatní hosty ven z katakomb, chci vám a tady mladé dámě ukázat něco speciálního,“ prohlásil a nadzvedl záhyb černého hedvábného závěsu, halícího jednu stěnu. Za záclonou byla v kamenech asi půl metru široká štěrbina.

Austin zamrkal. „Co to má znamenat? To je součást vaší show?“

„Ano,“ přitakal Emil s ledovým úsměvem ve tváři. „Je to součást představení.“ S těmito slovy vytáhl pistoli.

Austin pohlédl na zbraň a poněkud tupě se zasmál. „To je sakra něco,“ pronesl a zavrtěl hlavou, až se rolničky rozcinkaly.

Prošel otvorem, za ním Skye a nakonec Emil. Společně sestoupili po schodišti o dvě patra níže. Teplota poněkud poklesla a vzduch byl daleko vlhčí. Na stěnách se blýskaly kapky vody, které jim co chvíli dopadaly ze stropu na hlavu. Pokračovali stále dál, až jim Emil přikázal zastavit před výklenkem zhruba půldruhého metru širokým a metr a čtvrt hlubokým.

Zastrčil pochodeň do držáku na zdi a stáhl roušku z hromady cihel. Vedle cihel ležela na zemi zednická lžíce a vědro s maltou. Emil z výklenku vytáhl láhev vína, jejíž tmavozelené sklo pokrýval prach a pavučiny. V hrdle byla korková zátka. Emil ji zuby vytáhl. Pak podal láhev Austinovi.

„Pijte, monsieur Austine.“

Austin se upřeně zahleděl na láhev. „Možná bychom měli nechat to víno chvíli vydýchat.“

„Na to mělo už celá staletí,“ odbyl ho Fauchard. „Pijte.“ Svůj rozkaz podtrhl pohybem zbraní.

Austin se nesmyslně ušklíbl, jako by považoval zbraň za hračku, a přiložil láhev k ústům. Trochu vína mu steklo po bradě, takže je utřel rukou. Pak nabídl láhev Fauchardovi, který však odmítl. „Ne, díky. Raději zůstanu při vědomí.“

„Oho?“

„Způsobil jste nám spoustu problémů,“ pokračoval Emil. „Matka mi proto řekla, abych se vás co nejvhodněji zbavil. Hodný syn vždycky splní, co mu matka přikáže. Sebastiane, pozdrav se znovu se ‚slečnou Bouchetovou‘.“

Ze stínu vystoupila postava, kterou náhle osvítila hořící pochodeň. Objevily se bledé rysy muže, jemuž dal Austin soukromou přezdívku „Pasťák“. Pravou ruku měl na šátku.

„Myslím, že Sebastiana již znáte,“ pronesl Emil. „Má pro vás nějaký dárek, mademoiselle.“

Sebastian hodil k nohám Skye šíp z kuše. „Tohle je vaše.“

„Co se to tu děje?“ dožadoval se Austin.

„Víno, které jste vypil, obsahuje látku vyvolávající paralýzu,“ vysvětloval Emil. „Za chvilku se nebudete schopen pohnout. Ostatní vaše smysly ale budou fungovat dál, takže budete vědět, co se s vámi děje.“ Zpod pláště vytáhl pár želízek a zatřásl jimi Austinovi před očima. „Možná kdybyste řekl ‚Pro lásku boží, Montresore‘, že bych vás pustil.“

„Vy parchante,“ vydechl Austin. Opřel se o stěnu, jako by mu z nohou unikala síla, ale pohled stále upíral na šíp z kuše, ležící od něj pár decimetrů.

Když Skye poprvé zahlédla Sebastiana, zalapala leknutím po dechu. Nyní, ve světle závažné situace, v níž se ocitl Austin, se vrhla po Fauchardově ruce se zbraní a popadla ho za zápěstí. Okamžitě k ní však přiskočil Sebastian a zdravou paží jí stiskl hrdlo. I když mu jedna ruka visela na šátku, měl stále strašlivou sílu, takže Skye za chvíli začala z nedostatku kyslíku ztrácet vědomí.

Náhle se vztyčil Austin. Držel láhev za hrdlo a vší silou jí udeřil Sebastiana do hlavy. Láhev se roztříštila v záplavě skla a vína. Sebastian uvolnil sevření, Skye se svezla na zem a on sám zůstal chvíli omámeně stát, v očích udivený výraz, až se nakonec skácel jako podříznutý kmen borovice.

Emil ustoupil kousek stranou, aby se vyhnul padajícímu Sebastianovu tělu, a obrátil hrozivé ústí hlavně proti Austinovi. Ten se vrhl jako ragbyový útočník proti svému soupeři a vrazil Emila do výklenku ve stěně. Co nejrychleji sáhl po zbrani, jenže Emilovi se podařilo vystřelit. Kulka minula cíl, ale odrazila se od kamenné zdi jen několik centimetrů od Austinova obličeje. Sprška kamenné tříště mu pokropila obličej a navíc ze záblesku těsně před očima na okamžik oslepl. Klopýtl přes hromadu cihel a svezl se na kolena. To Fauchardovi stačilo, aby odtančil z jeho dosahu.

„Hrozná škoda, že si neužijete pozvolného umírání, které jsem pro vás nachystal,“ slyšel Faucharda. „Když jste ale teď na kolenou, co kdybyste zkusil prosit o život?“

„Myslím, že ne,“ řekl Austin. Prsty objal tenký dřevěný dřík šípu z kuše. Zvedl ho a zabodl ho Emilovi do nohy.

Ostrý hrot snadno pronikl zlatou trepkou. Emil zavřeštěl, ten výkřik se ještě chvíli odrážel od klenby chodby, a upustil zbraň.

Tou dobou byl už Austin na nohou. Vybral si místo na Emilově čelisti a celou svou vahou se opřel do pravého háku, který téměř utrhl Fauchardovi hlavu od ramenou. Emil se složil na podlahu vedle svého společníka. Austin pomohl Skye vstát. Ta si rukou držela odřený krk a chvilku nemohla popadnout dech.

Austin se ujistil, že může dýchat, a pak se sklonil nad mužem s těstovitým obličejem.

„Vypadá to, jako by se Sebastianovi to víno vrazilo do hlavy.“

„Emil ale říkal, že v něm jsou nějaké drogy. Jak…“

„Nechal jsem ho jenom stéct po bradě. Takhle staré víno bude stejně nejspíš chutnat jako ocet.“

Austin popadl Emila za kotníky a odtáhl ho do výklenku. Pak připoutal náramky Fauchardovo zápěstí ke kovovému kruhu ve zdi. Když si sundal šaškovskou čepici a narazil ji Fauchardovi přes uši, pronesl; „Pro lásku boží, Montresore.“

Pak vytáhl pochodeň z držáku a spolu se Skye zamířili tunelem zpátky. Když prve hrál opilého, snažil se pečlivě zapamatovat každičký metr cesty, kterou procházeli směrem sem. Zanedlouho se ocitli u sklepa, kde leželo Cavendishovo tělo. Jak se přiblížili, krysy se rozutekly. Angličanův buclatý obličej byl však ztuhlý v grimase hrůzy.

Austin položil prsty na Cavendishův krk, ale žádný tep necítil. „Je mrtvý.“

„Tomu nerozumím,“ ozvala se Skye. „Nikde tu není žádná krev.“

Austin přejel palcem po ostří kyvadla, jež se dotýkalo chmýří na prsou ležící postavy. „Fauchard pro změnu mluvil pravdu. To ostří je ze dřeva. Emil to jenom Cavendishovi neřekl. Myslím, že tady náš přítel zemřel strachem. Pojďme, pro něj už nemůžeme nic udělat.“

Pokračovali chodbou, až dorazili k příkrému a úzkému točitému schodišti. Atmosféra v tunelu byla v těchto místech již méně vlhká, čistila se, a jak šplhali vzhůru, brzy jim do tváří zavanul čerstvý vzduch. Nakonec dorazili ke dveřím vedoucím na nádvoří. Odtamtud již jen sledovali smích, ozývající se z prostranství před zámkem, kde skupina hostů právě procházela pod zvednutou padací mříží.

Austin se Skye se pohybovali jenom zvolna, jakoby opile, ale přesto se jim podařilo ostatní dohnat a připojit se k nim. Vmísili se do davu a spolu s ním prošli vraty a přes klenutý kamenný most. Na kruhové příjezdové cestě se řadila auta, jež měla hosty odvézt. Ti se zatím navzájem hlasitě loučili. Brzy všichni zmizeli, až na Austina a Skye. Vtom se přiblížil poslední automobil. Byl to Darnayův rolls-royce. Jeho řidič si musel myslet, že vůz patří některému z ostatních hostí. Austin ustoupil a otevřel Skye zadní dvířka.

Uslyšel, jak někdo cosi francouzsky křičí, a když se otočil, viděl, jak přes most přibíhá Marcel. Sluha, který stál poblíž, porozuměl Marcelovu rozkazu a postavil se mezi Austina a automobil. Strážný již sahal pod sako smokingu, když ho Austin krátkým pravým direktem zasáhl doprostřed břicha a současně vykřikl na Skye, aby rychle nasedla. Sám oběhl auto, trhnutím otevřel dvířka, prudce vytáhl řidiče ven, vyřídil ho ranou loktem do čelisti a sám vklouzl za volant.

Bleskově zařadil rychlost a dupl na plyn. Rolls vyrazil, se sprškou kamínků od protáčejících se pneumatik, a smykem proklouzl kolem fontány. Austin koutkem oka zahlédl po levici nějaký pohyb. Někdo tam běžel k autu. Trhl volantem opačným směrem. V záři reflektorů se objevil další strážný, který oběma rukama držel zbraň.

Austin se přikrčil za palubní deskou a stlačil pedál plynu až na podlahu. Muž se převalil přes kapotu, narazil do čelního skla a teprve pak sklouzl na zem. Následkem nárazu se ve skle objevila pavučina jemných trhlinek. Pak se sklo na straně spolujezdce zcela rozpadlo. Austin před sebou zahlédl záblesky výstřelů a uslyšel rány, jako by někdo mlátil pneumatickým kladivem do chromované mřížky. Škubl volantem, ucítil náraz dalšího těla do karoserie a strhl volant opět na opačnou stranu.

Do očí se mu opíralo světlo, takže přes zničené čelní sklo vůbec neviděl. Přesto znovu přidal plyn, v naději, že stále míří k východu. Jeho orientační smysl však tentokrát selhal. Rolls na okraji vodního příkopu opustil cestu, proletěl vzduchem a s obrovským cáknutím dopadl do vody. Nárazem se nafoukl airbag, a ještě než ho Austin odstrčil stranou, už cítil, jak mu na nohy předním oknem teče voda. Střechu potápějícího se vozu pokropila salva kulek, ale vodní clona je přece jen poněkud zbavila průraznosti. Austin se schoulil za palubní deskou a zhluboka se nadechl. Za vteřinu bylo již auto kompletně pod hladinou.

Rolls-royce zamířil svou dlouhou kapotou ostře ke dnu, jako ponorka provádějící havarijní ponor. O několik vteřin později již auto dosedlo do bahna a všelijakých usazenin, které se zde za celá staletí nashromáždily. Austin pod vodou přelezl do prostorné zadní části kabiny, ruce natažené před sebe jako antény humra, pátrajícího po potravě. Prsty se dotkly něčeho měkkého a živého. Skye ho popadla za zápěstí a přitáhla k sobě do mělké vzduchové kapsy. Slyšel, jak vzrušeně dýchá.

Vyplivl z úst páchnoucí vodu. „Slyšíte mě?“

Kloktavá odpověď mohla znamenat jedině ano.

Voda mu dosahovala k bradě. Natáhl krk, aby udržel ústa a nos nad hladinou, a vychrlil ze sebe rychlé instrukce.

„Jenom klid. Držte se u mě. Stiskněte mi ruku, když budete potřebovat vzduch. Rozumíte?“

Další zabublání.

„Tak, teď se třikrát zhluboka nadechněte a poslední vdech zadržte.“

Společně zhluboka dýchali, aby si maximálně naplnili plíce vzduchem, až vzduchová kapsa prakticky zmizela a oba se ocitli zcela pod vodou. Austin dostrkal Skye ke dvířkům, která zatlačením ramenem otevřel. Vyklouzl ven a Skye vytáhl za sebou. Voda kolem nich zeleně zářila, jak na hladinu dopadalo světlo baterek. Ve chvíli, kdy by se jejich hlavy objevily nad vodou, by byli zaručeně mrtví. Austin proto pevně uchopil ruku své společnice a táhl ji pryč od tančících kruhů světla.

Uplavali jen několik metrů, když mu Skye stiskla zápěstí. Austin jí stisk vrátil, ale plaval dál. Skye mu znovu zmáčkla prsty. Došel jí vzduch. Austin zamířil k hladině v místech, kam nedopadalo světlo reflektorů. Sklonil hlavu na stranu, takže z vody mu vyčnívalo jen jedno ucho a jedno oko. Marcel se svými muži pálili na bubliny, stoupající k hladině z potopeného auta. Austin škubnutím přitáhl Skye vedle sebe. Ta se nadechla se sípáním, jež připomínalo polámané kalové čerpadlo. Austin ji nechal, aby si naplnila plíce vzduchem, a znovu ji stáhl pod hladinu.

Střídavě plavali a vynořovali se, takže se od svých pronásledovatelů pomalu vzdalovali. Marcel však se svou čeládkou také rozšiřoval okruh pátrání. Po březích vodního příkopu poskakovala světla a jejich paprsky neúnavně pročesávaly hladinu. Austin teď plaval v blízkosti zámecké zdi. Nataženou levou rukou se dotýkal kluzkých kamenů části opevnění pod vodou a využíval je jako vodítko. Obepluli opěrnou zeď, jež vyčnívala z hradeb, a skryli se ve stínu pod jedním velkým kamenným kvádrem.

„Jak dlouho ještě?“ zamumlala Skye sotva slyšitelně, i když v hlase se jí už ozýval zdravý hněv.

„Ještě jednou se potopíme. Musíme se dostat ven z toho příkopu.“

Skye francouzsky zaklela. Pak se poslušně ponořila a přeplavala na opačnou stranu kanálu, kde se vynořila pod větvemi hustého křoví, sklánějícího se nad vodu.

Austin uvolnil Skyeino zápěstí a popadl několik větví. Špičkami nohou se zachytil ve spárách mezi kameny navigace a vytáhl se vzhůru jako horolezec útočící na cvičnou stěnu. Pak se po břiše připlížil zpátky na okraj a napřáhl dolů ruce. V momentě, kdy vytáhl Skye na břeh, dopadlo na keř světlo.

Oba se okamžitě překulili do stínu, bylo však již pozdě. Ozvaly se výkřiky a dupání nohou, jak se Marcel se svými muži z obou stran rozběhli směrem k nim. V obavách, aby se nezasáhli navzájem, zatím nestříleli. Jedinou únikovou cestou pro pronásledované byl les obklopující zámek.

Austin tedy bleskově zamířil do lesní proluky, jež byla patrná jako mezera v siluetě lesa proti modročerné noční obloze. Na temném pozadí vystupovala bílá čára, tvořená kamenitou cestičkou. Mokré oblečení i celková únava jim sice nedovolovaly překonat nějaký olympijský rekord, ale zoufalství jim dávalo křídla.

Marcelovi muži vzrušeně pokřikovali od chvíle, kdy uviděli svou kořist. Pěšinka vedla k rozcestí, k němuž se sbíhaly tři další cesty.

„Kudy?“ zeptala se Skye.

Na výběr příliš neměli. Z pěšin po obou stranách se už ozývaly hlasy. „Rovně,“ rozhodl Austin.

Přesprintoval křižovatku cest se Skye v patách. Při běhu stále pozoroval stěnu lesa a pátral po nějaké mezeře, avšak stromy tu rostly blízko u sebe a průchodu mezi nimi bránilo navíc i trnité křoví. Vtom však les náhle skončil a pěšina zmizela mezi živými ploty, minimálně tři metry vysokými. Zanedlouho se ocitli na dalším rozcestí, tentokrát dvou cest. Austin nejprve vyrazil po jedné z nich, pak se vrátil a udělal několik kroků opačným směrem. Obě pěšiny opět obklopovaly vysoké živé ploty, téměř stejně neproniknutelné jako zámecké hradby.

„Ouha,“ pravil.

„Qu’est-ce ques c’est ‚Ouha‘?“

„Myslím, že jsme v zahradním bludišti.“

Skye se rozhlédla kolem. „Och, merde!“ vyhrkla. „Co budeme dělat?“

„Protože nemáme žádnou laboratorní myš, která by nás odsud vyvedla, navrhuji, abychom pokračovali, dokud sami nenajdeme cestu ven.“

23

JELIKOŽ NA TOM vůbec nezáleželo, vydali se po cestičce vlevo, podél zahnutého úseku plotu. Po chvíli se cesta stáčela, až se nakonec rozdělila ve dvě pěšiny. Bludiště bude pěkný problém, napadlo Austina. Bylo vybudováno volným stylem, s kruhy a ozdobnými záhyby, namísto pravých úhlů jako v křížovce. Stávalo se jim tedy, že minuli nějaký ostrý roh a zjistili, že jdou zhruba ve stejném směru zpátky. Do labyrintu nyní vstoupili i Marcelovi muži. Austin se musel dokonce několikrát zastavit a zadržet dech, než na opačné straně plotu ztichly hlasy pronásledovatelů. Mnohdy se nacházeli jen několik decimetrů od sebe a oddělovalo je pouze křoví.

Austin si uvědomoval, že Marcel zanedlouho povolá posily, a pak bude jen otázkou času, než je chytí. Ta jejich akce nemůže skončit dobře, pokud rychle nenajdou východ ze zeleného labyrintu. Kdyby byl na Marcelově místě, nechal by hlídat všechny únikové východy. Zatraceně!

Austin zakopl palcem o něco tvrdého. Mumlaje celou sérii bezhlasých nadávek, ocitl se na koleně. Jeho hněv se však změnil v němou radost, když zjistil, že zakopl o dřevěný žebřík, který tu zřejmě nechal ležet zahradník.

Zvedl žebřík ze země, opřel ho o živý plot a vylezl nahoru na plochý vršek keře. Posunoval se po něm po břiše, přičemž ho ostré větve píchaly skrz tenký šaškovský kostým do břicha. Měl pocit, jako by ležel na houbovité matraci s hřebíky. Co však bylo důležité, keř ho udržel.

Na několika místech bludiště byla vidět světla. Pátrací skupina se blížila cestičkou směrem ke Skye. Potichu tedy zavolal dolů a pokynul Skye, aby také vylezla po žebříku. Poté žebřík vytáhli na vrcholek křoví a oba si na něj lehli. Stihli to jen tak tak. Téměř vzápětí uslyšeli kroky těžkých bot po kamíncích, namáhavé oddychování a šepot.

Austin počkal, dokud pátrači nezmizeli na jiné pěšině, a pak posunul žebřík tak, že opřel jeho konec o vrchol protějšího keře a překlenul vzdálenost k sousední přírodní stěně. Přesunul se na ni po žebříku, který pak přidržel pro Skye. Nato celý postup použili i na další živý plot.

Dokud udržovali přímý směr, měli naději dostat se z labyrintu. Teď již pracovali jako tým. Přemisťovali improvizovaný most, plazili se přes něj, dávali pozor na pronásledovatele a pak celý postup znovu opakovali. Větve jim rozdíraly dlaně i kolena, takové nepohodlí však nevnímali.

Austin už rozeznával ve tmě černou linii lesa, ke kterému jim zbývalo překonat jen několik posledních plotů, když se ozval typický zvuk motorů helikoptéry, jenž přicházel ze směru od zámku. Vrtulník se nacházel necelých sto metrů vysoko a mířil k labyrintu. Pak rozsvítil dvojici reflektorů, které ozářily terén.

Austin rychle přesunul žebřík k následujícímu keři, ale ve spěchu špatně odhadl vzdálenost. Když po žebříku přelézal, smekl se jeho vzdálený konec z okraje keře a Austin spadl na cestičku. Rychle však vyskočil, vylezl zpátky ke Skye a již opatrněji žebřík znovu umístil. Za okamžik už byl na druhém keři a Skye ho vzápětí následovala.

Tato chyba ho však stála drahocenný čas. Tou dobou již helikoptéra poprvé přelétala nad bludištěm a její rozzářené reflektory měnily noc v den. Austin položil žebřík přes poslední mezeru a otočil se, aby pomohl Skye. Té na prostřední příčce uklouzla noha, ale Austin ji ještě včas zachytil a vytáhl nahoru.

Helikoptéra se blížila.

Se Skye po boku Austin nechal sklouznout žebřík po venkovní straně posledního živého plotu. Skye sjela po žebříku jako malá opička. Její agilita částečně vycházela i z obavy, aby jí Austin nešlápl na ruku. Jakmile dopadl na zem, Austin strhl žebřík, strčil ho pod krajní větve keře a oba se natáhli vedle něj.

Helikoptéra jim s rachotem přeletěla nad hlavami.

Cítili vzdušný vír, jak se stroj nad nimi ostře otočil a vrátil se zpět nad labyrint, kde začal pendlovat nad živými ploty sem a tam. Po minutě vrtulník opustil pátrací schéma a vyrazil nad les.

Při přeletu reflektory nakrátko osvítily nevelkou mezeru v jinak souvislé linii stromů. Austin pomohl Skye vstát a pak oba spurtem přeběhli po travnaté pěšině do lesa. Nevěděli sice moc jistě, kam utíkají, ale byli rádi, že jsou z labyrintu venku.

O několik minut později se ocitli na otevřeném prostranství. Nacházeli se na kraji louky nebo pole, ale co Austina více zaujalo, byl nejasný obrys nějaké budovy kousek od lesa.

„Co je to?“ zašeptala Skye.

„V nouzi je všechno dobré,“ zašeptal v odpověď.

Řekl jí, aby zůstala na místě, a sám se ve stříbrném měsíčním světle vydal klusem přes pole.

24

AUSTIN PŘEBĚHL měsíčním stříbrem zalité pole bez jakéhokoliv problému. Na protější straně zahnul podél zdi kamenné budovy. Narazil na nezamčené dveře, otevřel je a vešel dovnitř. Ze tmy ucítil garážovou vůni oleje a benzinu. Hned se cítil trochu optimističtěji – v garáži by mohlo být auto či náklaďáček. Pátravými prsty nalezl vypínač a vzápětí poznal, že se nenachází v garáži, ale v hangáru.

Jasně červený dvojplošník měl dozadu ubíhající křídla, ocas ve tvaru srdce a na něm se skvěl černý trojhlavý orel. Austin přejel prsty po látce trupu, plný obdivu nad pečlivou restaurací, jež se tomuto stroji dostala. Pod každým křídlem byla připevněna kovová nádrž připomínající torpédo. Na nádržích byly namalovány lebky se zkříženými hnáty. Jed.

Nahlédl do dvojitého kokpitu. Řídicí prvky pilota v zadním kokpitu sestávaly z jedné páky, umístěné před sedadlem uprostřed, a nožního táhla, ovládajícího pohyb kormidla. Pohyb řídicí páky dopředu a dozadu ovládal elevátor. Pohyb ze strany na stranu se přenášel na křidélka na koncích křídel, která nakláněla letadlo při zatáčení. Celý systém byl dost primitivní, ale současně představoval zázrak jednoduchosti, umožňující řízení letadla jednou rukou.

V kokpitech se nalézala řada přístrojů, které v původním modelu nebyly. Hrdě se tu vyjímalo moderní rádio, dokonalý kompas a GPS navigační systém. Oba kokpity spojovala sluchátka. Austin si ještě rychle prohlédl hangár. Na stěnách visely náhradní díly a nářadí. Nahlédl také do příručního skladu, kde stály plastové barely označené lebkou a hnáty. Nálepky na barelech hlásaly, že obsahují pesticidy.

Austin z držáku na zdi vzal baterku, zhasl hlavní světla a vyšel ven. Všude panoval klid. Třikrát zablikal světlem a pak pozoroval, jak se z lesa vyloupl stín a tiše zamířil k hangáru. Pečlivě se rozhlédl po louce i po kraji lesa, aby se ujistil, že nikdo Skye neviděl, a pak ji vtáhl dovnitř a zavřel dveře.

„Co vás tak zdrželo?“ zeptala se podrážděně. „Měla jsem strach, když jsem viděla to blikání.“

Austinovi toto obviňování nevadilo, spíše je považoval za důkaz, že se Skye opět navrací odvaha. Políbil ji na tvář. „Omlouvám se,“ pravil. „U přepážky s rezervacemi byla fronta.“

Skye ve tmě zamrkala. „Co je tohle za místo?“

Austin rozsvítil baterku a paprskem světla přejel po trupu letadla, od dřevěné vrtule vpředu až po erb na ocase.

„Právě se díváte na letecké síly rodiny Fauchardů. Tohle letadlo zjevně využívají k postřiku vinic.“

„Je nádherné,“ vydechla.

„Je víc než nádherné. Představuje náš lístek na cestu odsud.“

„Vy to umíte řídit?“

„Myslím, že ano.“

„Myslíte?“ Nevěřícně potřásla hlavou. „Už jste vůbec někdy s něčím takovým letěl?“

„Nejmíň desetkrát.“ Když zahlédl v jejích očích výraz skepse, opravil se. „Oukej. Tak tedy jednou. Na zemědělské výstavě.“

„Na zemědělské výstavě,“ opakovala těžce.

„Na veliké zemědělské výstavě. Podívejte, letadla, která jsem pilotoval, měla poněkud složitější řízení, ale principy jsou stejné.“

„Doufám jenom, že letadlo umíte pilotovat líp než řídit auto.“

„To přece nebyl můj nápad, jít si o půlnoci zaplavat. Určitě si pamatujete, že mě rozptylovali ti Fauchardovi hrdlořezové.“

Jemně ho štípla do tváře. „Jak bych na to mohla zapomenout, chéri. No tak, na co čekáme? Co mám udělat?“

Austin ukázal na řadu vypínačů na zdi s francouzskými popiskami. „Nejdřív bych rád, abyste mi pověděla, co jsou tyhle vypínače zač.“

Poslouchal Skyein překlad a pak ji zavedl ke špici letadla. Položil jí ruce na vrtuli a poučil ji, aby ihned uskočila, jakmile pootočí vrtulí. Pak se sám vyšplhal do kokpitu, rychle překontroloval ciferníky a dal Skye pokyn. Ta oběma rukama uchopila lopatky vrtule, opřela se do nich a vzápětí podle instrukcí uskočila stranou. Motor několikrát zakašlal, ale nenaskočil.

Austin pohnul o kousek pákou plynu a vyzval Skye, aby to zkusila znovu. V jejím obličeji se teď odrážela maximální rozhodnost, s níž soustředila veškerou svou sílu a vložila ji do dalšího pokusu. Tentokrát motor chytil a s řevem se rozběhl. Stěny hangáru hluk ještě zesilovaly.

Skye proběhla oblakem purpurového kouře z výfuku a stiskla vypínače, kterými se otvírala vrata a zapínala světla na ploše. Pak se vyšplhala do kokpitu. Stále ještě si zapínala bezpečnostní pásy, když se letadlo pohnulo a vyjelo z hangáru.

Austin neztrácel čas nějakým pojížděním. Naplno přidal plyn a letoun začal zrychlovat. Pohyboval se mezi dvěma liniemi pozemních světel. Pilot se snažil dotýkat řídicích prvků jen jemně, ale pod jeho nezkušenou rukou výkyvy směrovky letadlo zpomalovaly a stroj se pohyboval poněkud potácivě.

Věděl, že jestli se mu nepodaří brzy dosáhnout vzletové rychlosti, letoun na konci rozjezdové dráhy narazí do stromů. Násilím se přinutil ke klidu. Nechal kontrolní prvky víceméně na pokoji, aby mu spíš samy napovídaly, co má dělat. Letadlo se vyrovnalo a rozjelo se. Austin lehce zatáhl za páku elevátoru. Kola podvozku opustila zem a stroj začal stoupat. Nicméně byl stále ještě dost nízko, než aby se dokázal vyhnout stromům.

Austin v duchu prosil křídla alespoň o nějaký ten metr výšky. Chrabrý dvojplošník zřejmě jeho modlitby vyslyšel, jelikož se přece jen poněkud zvedl, takže se pouze lehce dotkl podvozkem vrcholků stromů. Křídla se tím nárazem rozkývala, ale letoun se brzy zase srovnal.

Austin udržoval letadlo ve stálém stoupání a jenom si pohledy doprava a doleva kontroloval směr. Krajina byla většinou ve tmě, s výjimkou zámku Fauchardů, jehož zlověstně vyhlížející věže nasvěcovaly reflektory. Pokoušel se představit si v duchu mapu krajiny, jak si ji pamatoval z putování od hlavní silnice k zámku. Viděl kruhový vjezd s onou zvláštní fontánou uprostřed i lampami osvětlenou příjezdovou cestu, táhnoucí se po svahu k dlouhému tunelu stromů.

Sklopil letoun na křídlo, aby nalezl cestu vedoucí mezi vinicemi, a pak zamířil na východ ve výšce zhruba tří set metrů. Letěl proti mírnému větru, který srážel jeho rychlost na hodně podzvukových osmdesát uzlů. Konečně uspokojen, že se nacházejí na kurzu, který je dovede zpět do civilizace, vzal do ruky mikrofon, spojující ho s kokpitem Skye.

„Omlouvám se za ten trochu drsný start,“ zakřičel přes hukot motoru. „Doufám, že jsem vás moc nevytřásl.“

„Budu v pořádku, jen co si nastrkám zpátky všechny zuby.“

„To rád slyším. Budete je potřebovat, až půjdeme na večeři.“

„Dokážete myslet taky na něco jiného? Máte alespoň mlhavou představu, kam letíme?“

„Míříme zhruba stejným směrem, kudy jsme sem přijeli. Dávejte dobrý pozor na světla. Pokusím se přistát na nějaké silnici v blízkosti města a budeme doufat, že tuhle noční dobu tam nebude příliš velký provoz. Takže klidně seďte a užívejte si cestování.“

Austin se teď soustředil na bezpečné přistání. I přes značně nonšalantní chování neměl nejmenší iluze o potížích, které je čekají. Letěl prakticky slepý, navíc nad neznámým terénem, ve starodávném letadle, které neuměl pořádně ovládat, ani přes svou rozsáhlou zkušenost na zemědělských výstavách. Současně si ale uvědomoval i výhody pramenící z jednoduchosti konstrukce stroje. Bylo to řízení podle citu, neboli, jak se říkalo, „pilotování podle zadku kalhot“. Od zevního chladného vzduchu ho neoddělovala žádná plastová bublina, seděl prakticky nad motorem a jeho hluk mu doslova rval bubínky. Měl čím dál tím větší respekt k pilotům, kteří s takovými letadly létali do bitev.

Byl by rád ze stroje vyždímal ještě pár uzlů navíc. Letadlo se monotónně prodíralo noční oblohou. Povzbudilo ho, když po několika minutách letu zahlédl v dálce chumáč světýlek. Letadlo se přibližovalo k hranicím rozsáhlé nemovitosti Fauchardů. Jeho samolibými myšlenkami však náhle otřásl hlas Skye, jenž se ozval ze sluchátek.

Ve stejnou chvíli zahlédl cosi koutkem oka a obrátil hlavu doleva. Necelých deset metrů od nich se jako zázrakem zjevila helikoptéra, která po nich před chvílí pátrala nad bludištěm. Světla v kokpitu měla rozsvícená, takže bylo jasně vidět, že uvnitř, na sedadle druhého pilota, sedí jeden ze strážných ze zámku. Na klíně mu ležela automatická puška, ale zatím to nevypadalo, že by hodlal jejich letadlo sestřelit, i když by pro něj představovalo velice snadný cíl.

Za okamžik ve sluchátkách zapraskalo a ozval se nyní již známý hlas Emila Faucharda.

„Dobrý večer, pane Austine. Rád vás zase vidím.“

„Jak příjemné překvapení, Emile. V helikoptéře ale nejste.“

„To proto, že se nacházím v místnosti ochrany zámku a dívám se na vás prostřednictvím kamery na vrtulníku.“

Austin pohlédl na kameru, zavěšenou v pouzdře pod trupem helikoptéry, a přátelsky jí zamával.

„Myslel jsem, že budete ještě ve sklepě společně s dalšími krysami.“

Emil tu urážku přešel. „Jak se vám líbí můj Fokker Aviatik, Austine?“

„Dal bych přednost takové F-16 se střelami vzduch-vzduch, ale prozatím se s tímhle spokojím. Je od vás hezké, že jste mi ho dal k dispozici.“

„Nemluvte o tom. My Fauchardové jsme k hostům velice štědří. Teď vás ale musím požádat, abyste otočili a vrátili se, nebo vás nechám sestřelit.“

Muž v helikoptéře se pohnul a otevřenými dveřmi kokpitu zamířil zbraň, která vypadala jako AK-47.

„Vy nás zřejmě sledujete. Proč jste nás už ale nesundali, když jste k tomu měli příležitost?“

„Raději bych své letadlo neničil.“

„Chlapci a jejich hračky.“

„Cože?“

Austin nechal letadlo o pár metrů sklouznout stranou. Helikoptéra kousek odtančila, aby se vyhnula kolizi.

„Omlouvám se,“ ozval se Austin. „Nejsem na tohle letadlo zvyklý.“

„Tohle vaše dětské manévrování vám nepomůže. Schopnosti aviatiku jsou mně důvěrně známé. Strašně nerad bych o něj přišel, ale když to bude nutné, dokážu se s jeho ztrátou smířit. Dívejte se.“

Emil zřejmě vydal rozkaz pilotovi vrtulníku, protože stroj náhle vystoupal nad aviatik a pak klesl tak, že se jeho lyžiny ocitly jen několik desítek centimetrů nad Austinovu hlavou. Dvojplošník se v mohutném proudění vzduchu zapotácel a poněkud se stočil. Austin zatlačil nos letounu dolů, ale vrtulník ho následoval. Stále se držel v jeho bezprostřední blízkosti, aby demonstroval, že jakýkoliv únik je nemožný. Teprve po několika vteřinách se vrtulník poněkud vzdálil a dál sledoval letoun z odstupu.

V Austinových sluchátkách se znovu ozval Emilův hlas. „Jak můžete vidět, jsem schopen vás kdykoliv přinutit k přistání. Otočte a vraťte se, nebo vaše přítelkyně zemře.“

„Třeba to pro vás nic neznamená, ale jestli zemře, tajemství nalezené helmy zemře s ní.“

„To je riziko, které jsem ochoten podstoupit.“

„Možná byste se měl nejdřív zeptat své matky.“

Emil francouzsky zaklel a za okamžik se helikoptéra objevila znovu nad letadlem. Lyžinami těžce dosedla na křídla aviatiku nad Austinovou hlavou a zatlačila ho dolů. Vrtulník se pak nadzvedl a znovu narazil do aviatiku. Austin dělal všechno možné, aby udržel letadlo pod kontrolou. Byl to však nerovný boj. Dvojplošník s dřevěnou kostrou potaženou látkou nebyl pro daleko rychlejší a snáze manévrující helikoptéru žádný soupeř. Emil mohl do jejich letadla bušit tak dlouho, dokud se nezřítí na zem nebo nerozpadne na kusy.

Austin popadl mikrofon. „Vyhrál jste, Emile. Co chcete, abych udělal?“

„Namiřte zpátky ke startovací dráze. A nezkoušejte žádné triky, budu na vás čekat.“ To se vsadím, že budeš.

Austin naklonil letadlo a obrátil je do opačného kurzu. Skye zatím naslouchala konverzaci ve svých sluchátkách. „Kurte, přece se nemůžeme vrátit,“ promluvila do interkomu. „On vás zabije.“

„Když se nevrátíme, tak zabije nás oba.“

„Nechci, abyste to dělal kvůli mně.“

„Také nedělám. Dělám to kvůli sobě.“

„Zatraceně, Austine. Jste paličatý jako Francouz.“

„Beru to jako kompliment. Nejsem ovšem ani náhodou ochotný pojídat hady a žabí stehýnka.“

„Dobře, ať je po vašem,“ odpověděla poněkud vztekle. „Nehodlám se ale vzdát bez boje.“

„Já také ne. Ujistěte se, že máte pořádně utažený bezpečnostní pás.“

S tím vypnul interkom a soustředil pozornost na zlověstné věže, jež zdaleka označovaly dům předků muže, který ho hodlal zabít. Když se dvojplošník přiblížil k zámku, Austin uviděl dvojitou světelnou čáru, lemující letiště. Zatočil s aviatikem, jako by mířil k těmto světlům, avšak jakmile se dostal ještě blíže k zámku, změnil směr a zamířil přímo na nejbližší věž.

Helikoptéra se jich celou dobu držela. V rádiu se ozval Emilův hlas. Křičel něco francouzsky. Austin pokrčil rameny, vypnul přijímač a veškerou svou pozornost soustředil na úkol před sebou.

Helikoptéra se od nich vzdálila teprve v momentě, kdy se zdálo, že letadlo do věže narazí. Avšak ve vzdálenosti pouhých několika metrů Austin strhl letoun stranou, proletěl jen centimetry vedle věže a přenesl se nad vlastním zámkem v diagonálním směru k protější věži. Těsně ji minul a vydal se zpět, takže opsal nad zámkem osmičku. Znovu opakoval stejný manévr i u první věže. Mohl si snadno představit, jaká bude asi Emilova reakce, ale nedbal. Sázel na to, že Fauchard se ho nepokusí nutit k přistání, dokud se bude pohybovat nad zámkem.

Na druhou stranu dobře věděl, že takto nebude moct létat věčně. Což ani nechtěl. Při každém obratu zkoumal očima terén za hranicí vodního příkopu. Znovu zapnul rádio. Pak obletěl věž, nasadil na další osmičku, ale v půli cesty se odchýlil, proletěl nad kruhovou příjezdovou cestou s onou bizarní fontánou a zamířil k řadě světel, osvětlující dlouhý rovný úsek silnice před zámkem.

Helikoptéra v té chvíli kroužila vysoko na obloze. Jakmile se Austin přehoupl přes hradby, vrtulník se vrhl dolů a ocitl se přímo nad aviatikem. Austin vedl dvojplošník do hlubokého klouzavého letu, až se podvozkem téměř dotkl povrchu vozovky. Fauchardův pilot ho mohl kdykoliv dotlačit k zemi, avšak zřejmě se domníval, že Austin přistane na cestě, takže se držel zpátky. Tento moment nerozhodnosti ho však přišel draho.

Namísto aby přistál, Austin vletěl do tunelu tvořeného korunami stromů.

Vrtulník začal prudce stoupat, takže se lyžinami jen otřel o větve. Pilot provedl těsný obrat a zamířil opačným směrem.

Austin v rádiu uslyšel, jak Fauchard pilota vybízí: „Dostaňte ho! Dostaňte ho!“

Pilot vrtulníku, poslušen Fauchardových rozkazů, následoval aviatik mezi stromy jako honicí pes pronásledující lišku do nory.

Se svou převahou v rychlosti vrtulník brzy letadlo dohonil. Austin nad hřměním svého motoru slyšel typický tlukot rotorů helikoptéry. Rty se mu roztáhly v úsměvu. Ještě před chvílí se obával, že helikoptéra prostě přeletí nad stromy a počká si na něj na druhém konci tunelu. Narážka na Emilovu matku však musela Faucharda rozlítit na nejvyšší míru, přesně tak, jak Austin očekával. Nikdo není rád označován za maminčina chlapečka, zvláště když je to pravda.

Austin udržoval podvozek letounu necelé dva metry nad cestou. Po obou stranách mu zbývalo jen několik metrů prostoru a jakékoliv odchýlení ze směru by v okamžiku letadlo zbavilo křídel a Austina hlavy.

Helikoptéra se držela těsně za ním, ale Austin se snažil jakékoliv myšlenky na pronásledovatele potlačit. Veškerou pozornost soustředil na vzdálený temný bod, který značil konec tunelu. Zhruba v polovině délky tunelu Austin chladnokrevně natáhl ruku a zatáhl za páku, jež aktivovala rozprašovač.

Z nádrží pod křídly se začaly řinout pesticidy ve dvou jedovatých proudech, jež splývaly v bílý toxický mrak. Otravná tekutina v momentě pokryla přední sklo helikoptéry a kompletně oslepila jejího pilota. Pak se dostala otevřenými ventilacemi do nitra vrtulníku a změnila kokpit v letící plynovou komoru.

Pilot bolestí vykřikl a pustil z rukou řídicí páku, aby si otřel z očí štiplavý roztok. Helikoptéra sklouzla na stranu a rotory se dotkly stromů. Vrtule se okamžitě ulomily, trup se začal divoce otáčet, s potácením narazil do kmenů a rozpadl se. Rozstříknuté palivo okamžitě vzplanulo a helikoptéra vybuchla v obrovskou oranžovobílou ohnivou kouli.

Austin se sice udržel před tlakovou vlnou, ale z ústí tunelu vyletěl jako dělová koule. Přitáhl páku elevátoru a letadlo se vzneslo nad koruny stromů.

Jak aviatik zvolna získal výšku, Austin se otočil přes rameno. Ústí tunelu chrlilo plameny a kouř a na okolní stromy dopadala ohnivá záře.

Zapnul znovu interkom. „Jsme z toho venku,“ oznámil.

„Pokoušela jsem se předtím s vámi mluvit,“ odpověděla Skye. „Co se to tam stalo?“

„Prováděl jsem takovou malou akci na ničení škůdců,“ odvětil Austin.

V dálce byly vidět perličky světel, lemující cesty a město. Zanedlouho se pod nimi začaly objevovat reflektory projíždějících aut. Austin vyčkával, až konečně nalezl úsek cesty dostatečně osvětlený, aby se na něm dalo přistát, ale přitom téměř bez provozu, a poněkud skákavě, avšak bezpečně letoun posadil. Popojel z dálnice na okraj louky, kde stroj zanechal.

Jakmile se ocitli nohama na zemi, Skye Austina objala. Polibek, který mu vtiskla na rty, byl rozhodně více než jenom přátelský. Pak vyrazili. I přes všechny odřeniny a rány měli po zdařeném útěku velice optimistickou náladu. Austin s rozkoší vdechoval vůni trávy a stodol a držel Skye kolem ramen.

Zhruba po hodině chůze se přiblížili k pitoresknímu ubytovacímu zařízení auberge. Noční vrátný podřimoval, ale vzbudil se, jakmile Austin se Skye vešli do haly a zeptali se, zda mohou dostat pokoj.

S údivem zíral na Austinův potrhaný šaškovský kostým, pak na Skye, která vypadala jako toulavá kočka, jež právě absolvovala pouliční rvačku, pak znovu na Austina.

„Americain?“ Otázal se.

„Oui,“ odvětil Austin s unaveným úsměvem.

Recepční moudře přikývl a přisunul jim přes stůl knihu hostů.

25

TROUT LEŽEL NATAŽENÝ ve stěsnaném prostoru palandy s rukama za hlavou, když ucítil, že hluboké dunění motorů ponorky vystřídalo jemné chvění. Zaregistroval drobný náraz, jak se ponorka s nepatrným otřesem zastavila. Pak následovalo ticho. Ozvala se Gamay, která podřimovala na horní palandě: „Co se děje?“

„Myslím, že jsme přistáli,“ pravil Trout.

Trout vysoukal své dlouhé tělo z těsného objetí lůžka, vstal a přitiskl ucho na dveře. Neslyšel vůbec nic, a tedy usoudil, že jsou nejspíš u cíle. Za chvilku se dveře otevřely, do místnosti vstoupili dva ozbrojení strážní a pokynuli jim, aby šli ven. Sandy už na ně čekala na chodbě pod pozorným dohledem druhé dvojice strážných. Dosud byla zavřená v jiné kabině a Troutovi teď vlastně viděli pilotku Alvina poprvé od MacLeanovy návštěvy.

Trout na Sandy spiklenecky mrkl, ona se jen nervózně usmála. Sandy se držela dobře, ale Trouta její přizpůsobivost nepřekvapovala. Každý, kdo byl zvyklý pravidelně řídit ponorky, jistě mohl pociťovat obavy, ale rozhodně se nedal jen tak zastrašit. Se strážnými před sebou i za sebou vyšplhali několik pater k průlezu, kterým se dostali na palubu ponorky před řídicí věží.

Ponorka byla asi sto třicet metrů dlouhá. Byla zakotvená v prostorném ponorkovém doku pod vysokým klenutým stropem. Ve vzdáleném koutě prostoru se nalézal složitý systém dopravníkových pásů, žebříků a zdviží, mizících v zadní stěně. Strážní je pobízeli přes lodní lávku na břeh, kde už na ně čekal MacLean.

„Dobrý den, mí spolupasažéři,“ pozdravil je chemik se srdečným úsměvem na tváři. „Následujte mě laskavě, ať vstoupíme do další fáze našeho dobrodružství.“

MacLean je vedl k velkému nákladnímu výtahu. Jakmile se zavřely dveře, pohlédl na hodinky a úsměv zmizel.

„Máme pouhých dvaatřicet vteřin, kdy můžeme mluvit,“ oznámil jim.

„Já potřebuju jenom dvě vteřiny, abych se vás zeptal, kde to jsme,“ odpověděl Trout.

„Nevím to přesně, ale soudě podle podnebí i okolního terénu si myslím, že jsme buď v Severním moři nebo ve Skandinávii. Nebo možná dokonce i ve Skotsku.“ Znovu se podíval na hodinky a oznámil: „Čas vypršel.“

Výtahové dveře se vzápětí se zasyčením otevřely a cestující vystoupili do nevelké místnosti. Ozbrojení strážní, očekávající jejich příjezd, vyštěkli cosi do vysílaček a pak je nasměrovali ven k čekajícímu minibusu. Jeden z ozbrojenců jim pokynul, aby nastoupili, a poté je sám následoval. Uvnitř se posadil dozadu, aby je měl všechny na očích. Ještě než strážný zatáhl závěsy na oknech, Trout zahlédl hluboko pod úrovní cesty dlouhý úzký záliv.

Jeli po prašné cestě asi dvacet minut, poté autobus zastavil a cestující vystoupili. Nacházeli se v komplexu budov obklopených vysokým plotem z ostnatého drátu, na vrcholu osazeným elektrickými izolátory. Všude bylo vidět stráže a celý areál znepokojivě připomínal koncentrační tábor. Jejich průvodce ukázal směrem k nízké betonové budově velikosti průměrného skladiště.

Než se tam dostali, museli projít dalším plotem z ostnatého drátu. Když se přiblížili ke vchodu do budovy, ozval se zevnitř úděsný, ostře pronikavý výkřik. Následovala celá série ječivých kvílení.

Sandy se na tváři objevilo znepokojení. „Copak je tam nějaká zoo?“ poznamenala.

„Myslím, že by se to tak dalo říct,“ přitakal MacLean. Jeho ponurý úsměv však nebyl příliš uklidňující. „Najdete tu ale stvoření, o jakých se londýnské zoologické zahradě ani nesnilo.“

„Nerozumím,“ ozvala se Gamay.

„Však pochopíte.“

Trout popadl chemika za rukáv. „Prosím vás, nehrajte si s námi.“

„Omlouvám se za ten ubohý pokus o humor. Absolvoval jsem tenhle malý vstupní pohovor už mockrát a začíná mě to zmáhat. Pokuste se nebýt příliš vyděšení z toho, co uvidíte. Ta malá show vám nemá nějak ublížit, jenom vás má vystrašit, abyste poslouchali.“

Trout se na něj lehce usmál. „Ani nevíte, jak jste nás potěšil, doktore MacLeane.“

MacLean pozvedl husté obočí. „Vidím, že vám také nechybí smysl pro černý humor.“

„Za to může moje yankeeské vychování. Naše dlouhé hnusné zimy příliš nepřejí přehnaně radostným pohledům na svět.“

„Dobře,“ poznamenal MacLean. „Budete potřebovat každičký kousek optimismu, kterého jste schopni, jestli máte tohle peklo přežít. Vítejte na podivném ostrově doktora Moreaua,“ pravil s narážkou na postavu fiktivního vědce, jenž přeměnil lidi ve zvířecí bestie.

Strážný otevřel dvojité železné bezpečnostní dveře a zápach, který se zevnitř vyvalil, okamžitě přemohl každou myšlenku. Smrdutý vzduch však byl jen menší mrzutostí ve srovnání se zvuky a pohledem do velkého sálu.

Stěny byly lemovány klecemi, v nichž se nacházely bytosti podobné lidem, škrábající a kousající do mříží. V klecích bylo nějakých pětadvacet až třicet těchto tvorů. Stáli na dvou nohách, oblečeni do špinavých hadrů, a zaujímali poloshrbenou polohu. Jejich dlouhé bílé vlasy připomínající provázky jim zakrývaly větší část obličejů. Občas však probleskly scvrklé a vrásčité tváře, s kůží pokrytou stařeckými skvrnami. Ústa měli trvale otevřená ve zvířecím vytí plném zuřivosti a vzteku, čímž odhalovali odřené a skvrnité zuby. Oči měli krvavě rudé, hrozivě a jasně žhnoucí.

Na Sandy to už bylo moc. Prokázala, že má dostatek zdravého rozumu a vkusu tím, že vyrazila zpět ke dveřím. Ty však blokoval nějaký vysoký muž v maskovací uniformě. Snadno ji zachytil za paži a přinutil ji vrátit se do místnosti. Měl velký nos, ostrou bradu a křivou pusu plnou zlatých zubů. Na temeni hlavy mu ležérně trůnil černý baret. Jeho přítomnost měla na stvoření v klecích podivný efekt. Jakmile se objevil, všichni ztichli a stáhli se do zadních částí klecí.

„Dobrý den, doktore MacLeane,“ pronesl s evropským přízvukem. Pohlédl na Troutovy a setrval očima zejména na Gamay. „To jsou naši nejnovější rekruti?“

„Jsou to experti, v oblastech našich výzkumů,“ odpověděl MacLean. U dveří se náhle začalo něco dít.

„To je štěstí. Vy a naši noví hosté jste přišli právě na dobu krmení.“

Do místnosti vešla skupina strážných, tlačících před sebou vozíček, naložený pastmi na krysy. Byly to humánní pastičky, které hlodavce nezabíjejí, ale chytají je živé. Strážní vyložili náklad, přenesli pasti s pištícími zajatci ke klecím, kde krysy vypustili.

S očima zářícíma jako rubíny se bělovlasí obyvatelé klecí vrhli vpřed. Museli vědět, co bude následovat, protože jakmile krysy vyrazily z pastiček, byli na ně již připraveni. Na nebohé hlodavce se vrhli rychlostí pantera. S divokým vrčením trhali krysy na kusy a hltali je s chutí gurmánů v pětihvězdičkové restauraci.

Sandy znovu vyrazila ke dveřím. Tentokrát muž v baretu ustoupil stranou a pustil ji ven. Její útěk doprovodil hlasitým smíchem. Také Gamay by ji ráda následovala, ale kdyby na ni ten člověk vložil ruku, obávala se, že by mu ji snad utrhla.

„Mladé dámě se zřejmě nelíbí náš systém recyklace. Jednak kontrolujeme přírůstek krys a současně krmíme naše mazlíčky.“ Obrátil se k MacLeanovi a pravil: „Doufám, že jste našim hostům pověděl, jaké je to tu krásné a poučné místo.“

„Vy jste daleko výmluvnější a přesvědčivější než já, plukovníku,“ odpověděl MacLean.

„To je pravda,“ přitakal muž. Obrátil se čelem ke Troutovým. „Jsem plukovník Strega, velitel laboratorního zařízení. Ti špinaví parchanti, které jste viděli pochutnávat si na těch lahůdkách, byli kdysi lidmi, jako jste vy. Jestliže se vy i dámy nebudete chovat podle našich příkazů, můžeme z vás udělat jejich kolegy. Nebo vás můžeme nechat sežrat. To všechno bude záležet na mé náladě a velkomyslnosti. Tady platí jednoduchá pravidla. Budete pracovat bez stížností a na oplátku budete smět žít. Rozumíte?“

Trout se pokusil ignorovat hryzání a krkání, jež se ozývalo z klecí. „Rozumím, plukovníku, a předám vaše pokyny i naší kolegyni se slabým žaludkem.“

Strega se na Trouta zadíval svýma žlutýma vlčíma očima, jako by si chtěl jeho tvář zapamatovat. Pak vrhl svůj čtrnáctikarátový úsměv na Gamay, scvakl podpatky, otočil se a zamířil ke dveřím. Strážní vystrkali Troutovy z budovy, i když ti žádné přesvědčování věru nepotřebovali. Venku zahlédli Stregu, jak nastupuje do kabrioletu mercedes. Sandy se opírala o zeď budovy a zvracela. Gamay k ní přistoupila a uchopila ji kolem ramen.

„Omlouvám se za to všechno,“ ozval se MacLean. „Strega ale na této úvodní přednášce pro nováčky trvá. Má za to, že je tím dostatečně vyděsí.“

„Mě to tedy dostatečně vyděsilo,“ přiznala Sandy. „Příště si snad vezmu plínku.“

MacLean si povzdechl. „Všichni máme za sebou těžký den. Pojďte se ubytovat. Až se osprchujete a převléknete, sejdeme se u mě na skleničku.“

Autobus je odvezl necelý kilometr. Cestou projeli dalšími elektrickými ploty z ostnatých drátů, až nakonec zastavili u komplexu, sestávajícího z velké stavby s kruhovou střechou, obklopené malými budovami s plochými střechami.

„To je laboratoř, kde budeme pracovat,“ vysvětloval MacLean. Pak ukázal na budovu stojící o samotě. „Tady bydlí Strega. Strážní mají ubytovny hned vedle. Ty chatky jsou pro vědecké pracovníky. Vypadají sice jako bunkry, ale ve skutečnosti jsou docela pohodlné.“

Strážný jim poručil vystoupit a ukázal Troutovým a Sandy na dva sousední domky. MacLean bydlel hned vedle. Trout s Gamay vešli dovnitř. Byla tu prakticky jedna místnost s kovovou postelí, malým stolkem a židlí, plus koupelna. Vybavení bylo ryze spartánské, ale bylo tu čisto. Svlékli šaty a dali si dlouhou horkou sprchu. Trout použil tupý holicí strojek a oholil se.

Na posteli ležely pečlivě složené nazelenalé overaly. I když se jim nechtělo oblékat do vězeňských uniforem, jejich vlastní oblečení páchlo dokonce ještě před návštěvou zvěřince. Troutův overal byl v rukávech a nohavicích poněkud krátký, ale nebyl nepohodlný. Kravata se moc nehodila, ale navlékl si ji také. Pokud šlo o Gamay, ta by vypadala kouzelně i v pytli od brambor.

Pak se stavili u Sandy, ale ta mezitím usnula a Troutovi se rozhodli ji nebudit. MacLean je přivítal ve svém příbytku, jenž se nelišil od jejich, až na dobře zásobený bar. Trval na tom, aby mu říkali Mac, pak nalil tři sklenice skotské a s lahví v ruce vyšli všichni ven. Vzduch byl sice chladný, ale příjemný.

„Myslím, že můj pokoj je odposloucháván,“ vysvětloval MacLean. „Plukovník Strega je velice vynalézavý člověk.“

„Nejsem si jistá, jestli se mi líbí jeho smysl pro humor,“ poznamenala Gamay.

„Je lépe znám jinými svými kvalitami. Mezinárodní soudní dvůr by si s ním kupříkladu rád pohovořil o nějakých masových hrobech v Bosně. Co tvůj drink?“

„Prima. Lepší by to nebylo ani v našem klubu,“ odpověděla.

„Když mě přepadne deprese, tak si představuju, že jsem na dovolené v nějakém opuštěném letovisku,“ dodal MacLean.

„Nicméně v letoviscích, která jsem navštívil já, nepodávali oběd v pastích na krysy,“ podotkl Trout.

Následovalo poněkud trapné mlčení, které přerušila až Gamay. „Co nebo kdo byla ta odporná stvoření v klecích?“

MacLeanovi chvíli trvalo, než odpověděl. „To byly omyly.“

„Jako vědec jistě chápeš, že trváme na tom, abys byl konkrétnější,“ opáčil Trout.

„Promiňte. Nejspíš bych se měl vrátit na začátek.“

MacLean si nalil další whisky, pořádně si lokl a zůstal chvíli sedět s nepřítomným pohledem v očích.

„Zdá se to už dávno, ale jsou to pouhé tři roky, co mě najala jedna malá výzkumná společnost na předměstí Paříže k práci na enzymech, tedy bílkovinách produkovaných živými buňkami. Zajímalo nás, jakou roli enzymy hrají při procesu stárnutí. Tato společnost měla jen omezené prostředky, takže jsme byli docela u vytržení, když naši laboratoř pohltilo jedno velké konsorcium.“

„Kdo byl za tím konsorciem?“ otázal se Trout.

„To jsme tehdy nevěděli a bylo nám to jedno. Myslím, že tenkrát dokonce nemělo ani jméno. Dostali jsme výrazně přidáno. Přislíbili nám navíc bohatší dotace a zdroje. Nevadilo nám tedy ani v nejmenším, když byly zavedeny některé nové podmínky.“

„Jaké podmínky?“

„Za nového vedení nás bez přestání sledovaly stráže. Byli to muži v laboratorních pláštích, ale přece jen stráže. Náš pohyb byl náhle omezen. Bydleli jsme v ubytovně nedaleko laboratoře. Každé ráno a každý večer pro nás jezdila vozidla společnosti. Ženatí měli povolené občasné návštěvy, ale všem nám neustále zdůrazňovali, že naše práce je tajná. Dokonce jsme podepisovali smlouvu, že s těmi přísnými pravidly souhlasíme. Musíte chápat, že jsme byli pořád značně lehkomyslní. Pátrali jsme po kameni mudrců.“

„Já myslela, že jsi chemik, ne alchymista,“ podotkla Gamay. „Pokud si vzpomínám, kámen mudrců měla být substance, jež měnila kovy jako olovo ve stříbro nebo zlato.“

„To je běžný omyl. Mnozí učenci starověku věřili, že kámen mudrců je legendárním ‚elixírem života‘. Když smísíte tuto zázračnou substanci s vínem, roztok zhojí rány, navrátí mládí a prodlouží život. Takový kámen hledáme.“

„Pátrání po nesmrtelností,“ pravil Trout zadumaně. „To by snad bylo snazší přeměnit olovo ve zlato.“

Po MacLeanových rtech přeběhl lehký úsměv. „Mnohokrát během našeho výzkumu jsem měl úplně stejný pocit. Často jsem uvažoval, že úkol, který jsme si vytyčili, je nesplnitelný.“

„Nejste první, kteří při tomto pátrání neuspěli,“ poznamenal Trout.

„Ach ne, doktore Troute. Ty jsi mi nerozuměl. My jsme neselhali.“

„Počkej, Macu. To chceš říct, že elixír života existuje?“

„Ano. Objevili jsme ho na dně moře v blízkosti hydrotermálních průduchů ve Ztraceném městě.“

Zůstali na MacLeana zírat a přemítali, jestli místní šílený ostrov nepřeměnil tohoto Skota v blázna.

„Já strkám svůj sosák do bahna na mořském dně už hodně dlouho,“ pronesl po chvíli Trout. „Ale ještě nikdy jsem neobjevil nic, co by připomínalo pramen mládí,“

Gamay zavrtěla hlavou. „Musíš omluvit můj skepticismus. Jako mořské bioložce jsou mně ty průduchy bližší než tady Paulovi, ale popravdě řečeno, ani tak nechápu, o čem hovoříš.“

MacLeanovy modré oči pobaveně zajiskřily. „Ty víš víc, než si myslíš, děvče. Vysvětli nám, proč vědci po celém světě byli bez sebe vzrušením, když se našli mikrobi v okolí těch podmořských průduchů?“

„To je jednoduché,“ odvětila Gamay s pokrčením ramen. „Ty bakterie se liší od všeho, co bylo dosud objeveno. Jsou to vlastně žijící fosilie. Podmínky ve Ztraceném městě jsou podobné těm, jež existovaly v období počátků života na Zemi. Jestliže se podaří zjistit, jak se vyvíjel život v okolí průduchů, pak by se dalo usuzovat, jak asi počal život na Zemi a možná i na ostatních planetách.“

„Přesně. Začal jsem pracovat s jednoduchým předpokladem. Když má nějaká záležitost co dělat se vznikem života, pak by to mohlo mít něco společného i s jeho prodloužením. Naše společnost získala přístup ke vzorkům odebraným při předešlých expedicích do Ztraceného města. Klíčem se stal enzym produkovaný těmito mikroby.“

„V jakém smyslu?“

„Každý žijící organismus je naprogramován k plnění jediného úkolu, a to aby se rozmnožoval, jak je jen možno. Když je toto zadání splněno, stane se ten organismus zbytečným, proto má zabudovaný sebedestrukční gen, který ho sprovodí ze světa, aby udělal místo dalším generacím. V lidské populaci je tento gen někdy aktivován předčasně, z čehož rezultuje Wernerova progerie, při které osmileté dítě vypadá jako osmdesátiletý kmet. Došli jsme k závěru, že když může být tento gen aktivován, může být také deaktivován, z čehož pak vyplyne zpomalení procesu stárnutí.“

„Jak ale můžeš něco takového odzkoušet?“ chtěl vědět Trout. „Měl bys příslušnou látku zkoumaným objektům podat a pak čekat celá desetiletí, abys prokázal, že žijí déle než kontrolní skupina.“

„To je dobrá poznámka. Navíc by tu hrálo roli i patentové právo. Náš patent by vypršel dřív, než by bylo možné dostat výrobek na trh. Jenže tento enzym netoliko vypíná gen stárnutí, ale působí dokonce jako superoxidant, blokující volné radikály. Takže nejen zpomaluje chemické procesy vedoucí ke stárnutí, ale dokonce navrací mládí.“

„A to je kámen mudrců?“

„Ano, teď to chápeš.“

„A vy jste v tom doopravdy uspěli?“ ujišťoval se Trout znovu.

„Ano, na laboratorních zvířatech. Použili jsme k tomu myši, jež byly podle lidských měřítek stařešinové, a podstatně jsme je omladili.“

„Jak podstatně?“

„Měli jsme třeba myši, jejichž věk odpovídal lidským devadesáti letům, a omladili jsme je na pětačtyřicet.“

„To chceš říct, že jste zkrátili jejich biologický věk na polovinu?“

„Přesně tak. Odpovídalo tomu svalové napětí, stav kostí, energetická úroveň, reprodukční schopnosti. Ty myši byly z toho všeho ještě více překvapené než my sami.“

„To je pozoruhodný výsledek,“ uznala Gamay. „Ale člověk je trochu složitější bytost než myš.“

„Ano,“ odpověděl s povzdechem MacLean. „Teď už to víme.“

Gamay pochopila to, co MacLean nevyslovil přímo. „Vy jste experimentovali i na lidech, že?“

„Můj původní tým ne. Nám by trvalo ještě celá léta, než bychom se odhodlali k pokusům s lidmi. A navíc bychom je prováděli za velice přísných podmínek.“ Lokl si ze skleničky, jako by mohl nepříjemné vzpomínky spláchnout. „Můj tým předložil své předběžné nálezy a pak jsme o celé záležitosti nějaký čas neslyšeli. Nakonec nás informovali, že náš tým byl rozpuštěn a laboratoř zlikvidována. Všechno bylo docela civilizované. Potřesení rukou a úsměv. Dokonce jsme dostali i prémie. Avšak po určitém čase, když jeden kolega uklízel kartotéky, narazil na videozáznam z pokusů na lidech. Byly prováděny někde na jakémsi ostrově.“

Trout ukázal na zem u svých nohou. „Tady?“

„To se zdá být rozumný předpoklad, nemyslíte?“ odpověděl MacLean. „Co se stalo pak?“

„Pak jsme udělali druhou fatální chybu tím, že jsme podcenili bezcitnost těchto lidí. Vypravili jsme se jako skupina do sídla společnosti a požadovali jsme, aby s pokusy skončili. Řekli nám, že pokusné osoby jsou všechno dobrovolníci a že už to není naše věc. Pohrozili jsme, že tuto informaci zveřejníme. Požádali nás, abychom s tím počkali. V průběhu jednoho týdne ale začali mít členové mého bývalého týmu tragické nehody. Sražení autem. Požár. Zabití elektrickým proudem při používání domácích spotřebičů. Několik zdravých mužů dostalo infarkt. Celkem jednadvacet lidí.“

Trout potichu pískl. „A ty myslíš, že je zavraždili?“

„Já vím, že je zavraždili.“

„Copak policie nepojala žádné podezření?“ divila se Gamay.

„Ale ano, v několika případech. Nikdy ale nic nedokázali. Mí kolegové se rozjeli do řady zemí. A jak jsem říkal, pracovali jsme ve vší tajnosti.“

„Ty jsi ale přežil,“ poznamenala.

„Pouhé štěstí. Byl jsem mimo na nějakých archeologických vykopávkách. Je to můj koníček. Když jsem se vrátil domů, našel jsem tam zprávu od jednoho kolegy, mezitím už mrtvého, ve které mě varoval před smrtelným nebezpečím. Odjel jsem do Řecka, ale můj bývalý zaměstnavatel mě vystopoval a přivezl sem.“

„Proč tě také nezabili?“

MacLean se nevesele zasmál. „Chtěli, abych vedl nově vytvořený výzkumný tým. Zdálo se, že přechytračili sami sebe. Když povraždili celou původní skupinu, začaly se objevovat problémy. Při takto složitém výzkumu to bylo nevyhnutelné. Výsledné chyby jste před chvílí viděli poskakovat v klecích.“

„Chceš říct, že elixír mládí může za ty vrčící bestie?“ podivil se Trout.

MacLean se usmál. „My těm bláznům říkali, že je potřeba ještě další výzkumná práce. Enzym má na člověka různý vliv. Jak jsi sám říkal, jsme komplikovaná stvoření. Existuje tu velice jemná rovnováha. Při nesprávném poměru chemikálie dokázaly i zabít. V některých případech vyvolávaly progerii. U těch ubohých stvoření, která jste viděli, vyvolala podaná substance agresivní rysy, jež našim předkům prospěšně sloužily v dobách, kdy byli ještěrkami nebo opicemi. Ať vás nemýlí jejich vzhled. Stále ještě mají lidskou inteligenci, jak se sám Strega přesvědčil.“

„Co tím chceš říct?“

„Existují dva typy těch tvorů. Jedni, nazývaní alfa, byli účastníky původního experimentu, který, jak jsem se dozvěděl, začal před mnoha lety. Na rozdíl od nich příslušníci skupiny beta pocházejí z poslední fáze pokusů. Před nedávnem jich několik uteklo, vedeni zřejmě alfami. Postavili si hrubý vor a dopluli na sousední ostrov, kde zabili řadu lidí. Strega je dopadl a přivedl zpátky. Za trest vystavil některé alfy velice krutému mučení a pak je před očima ostatních zabil, aby dal všem za vyučenou.“

„Jestliže jsou zdrojem takových potíží, proč je tedy vůbec tady drží?“ zeptala se Gamay.

„Naši zaměstnavatelé nepochybě věří, že mají nějakou cenu. Podobně jako my. Použitelné nástroje. Poslední pokusné osoby pocházely z řad ilegálních imigrantů z chudých zemí, kteří věřili, že jedou do Evropy nebo do Ameriky, aby si tam našli zaměstnání a začali lepší život.“

Troutovi ztuhla čelist. „To je jeden z nejobludnějších záměrů, o jakém jsem kdy slyšel. Jedné věci ale nerozumím. Proč ti hrdlořezové unesli Alvina a nás zajali?“

„Enzym se dá skladovat jen velice krátkou dobu. Postavili proto ponorku, aby se dotyčný enzym mohl extrahovat co nejdříve po izolování mikrobů. Jakmile se tedy stabilizuje, ponorka ho odveze sem k dalšímu výzkumu a zpracování. O vaší expedici věděli. Obávali se tudíž, že by mohlo dojít k prozrazení jejich podmořských aktivit. Vlastně vám k tomu odhalení čirou náhodou chyběla jen chvilka.“

„To nebyla žádná náhoda. Pátrali jsme po původu Gorgonské trávy,“ upřesnila Gamay.

„Teď jsem překvapený zase já. Co to je ta Gorgonská tráva?“

„Je to mutovaná forma běžných řas,“ odpověděla Gamay. „Na celém světě vyvolala pořádnou pohromu. Původce této mutace byl vystopován až do Ztraceného města. My se pokoušeli najít přesný zdroj. Tuto část expedice jsme příliš nezveřejňovali, nechtěli jsme mezi lidmi vyvolávat paniku. Situace je totiž ve skutečnosti ještě horší, než se veřejně přiznává.“

„V jakém smyslu?“

„Kdyby se ty řasy nechaly růst volně, oceán by se brzy změnil v jednu mokrou masu zeleně. Námořní doprava by kompletně ustala. Přístavy by se zavřely. Většina rybích druhů by vymřela, což by výrazně narušilo potravní řetězec a projevilo se výrazně i na zemědělské výrobě. Počasí, ovlivňované normálními oceánskými cykly, by se stalo chaotickým. Padaly by vlády. Objevily by se epidemie a hladomor. Miliony lidí by pomřely.“

„Dobrý bože. Bál jsem se, že by k něčemu takovému mohlo dojít.“

„Co tím myslíš?“ pobídla ho Gamay.

„Ti mikrobi jsou ve svém přirozeném prostředí zcela neškodní. Jakmile jim však do jejich okolí zasáhneme, mohou začít migrovat. Zřejmě pak dokázali změnit genovou výbavu některých vyšších organismů.“

„Dá se to zvrátit?“

„Existuje určitá naděje, že právě výzkum, který teď provádíme, by se k tomu dal využít.“

„Myslíš si, že plukovník Strega bude souhlasit s návrhem zaměřit naše snažení na záchranu světa před zamořením Gorgonskou trávou?“ otázal se Trout.

MacLean se zasmál. „Plukovník Strega věří, že tenhle tábor představuje celý svět. A on že je Bůh.“

„O to spíš je tu důvod k útěku,“ dodal Trout.

„Ti lidé, kteří nás unesli, museli přece vědět, že vypukne masivní pátrání po Alvinovi“ ozvala se Gamay.

MacLean se zahleděl do prázdné sklenice a pak se jí podíval do očí. „Podle Stregy se jeho lidé o tuhle situaci postarají. Nehovořil o žádných detailech, ale před nedávnem bylo z ostrova odvezeno několik mutantů. Myslím, že s tím mají něco společného.“

„Opravdu neznáš žádné podrobnosti?“

MacLean zavrtěl hlavou.

Trout se soustředil na řešení tohoto aktuálního problému. „Povídal jsi, že tě přivezli zpátky, abys dal znovu dohromady výzkumný tým,“ pravil.

„Ano, je tu také šest dalších nešťastníků, původně imigrantů, které sem nalákali s tím, že dostanou práci. Setkáte se s nimi u večeře. Náš zaměstnavatel se ujistil, že jsou to svobodní lidé s velice vlažným nebo dokonce žádným vztahem k rodině.“

„Kolik času na to máme?“

„Všichni víme, že nás zabijí, jakmile se nám podaří extrahovat čistý elixír. Takže zdržujeme, jak se dá, ale nějaký pokrok vykazovat musíme. Je to velice choulostivá situace. Zatímco jsme byli v ponorce, odešla odsud zásilka elixíru.“

„Co to pro nás znamená?“

„Jakmile se ta látka dostane na místo určení a naši zaměstnavatelé se přesvědčí, že funguje, pak jsme zbyteční.“

„A bude fungovat?“

MacLean přikývl. „Ach, ano. Počáteční efekt bude rychlý a značně dramatický. Jakmile se to Strega dozví, začne nás předhazovat zvířatům jednoho po druhém.“ Potřásl hlavou. „Obávám se, že jsem vás zachránil jenom proto, abyste se dostali do beznadějné situace.“

Trout vstal z křesla a rozhlédl se po táboře. Napadlo ho, že drsná krása ostrova se k těm příšernostem, které viděli, vůbec nehodí.

„Nějaký nápad?“ zeptal se.

„Myslím, že by mohlo pomoct, kdyby nám Mac pověděl všechno, co o tomhle místě ví,“ poznamenala Gamay. „Každičký detail, bez ohledu na to, jak hloupý nebo pošetilý se může zdát.“

„Jestli stále myslíte na útěk, tak na to zapomeňte,“ pronesl MacLean temným hlasem. „Tady žádná šance neexistuje.“

Gamay pohlédla na svého muže. „Nějaká šance existuje vždycky,“ pronesla s úsměvem. „Jenom ještě nevíme, která to je.“

26

SKYE BYLA VE CHVÍLI, kdy se Austin v místním auberge připlazil do tepla postele s peřinami, již ponořená do hlubokého spánku. Celou noc se k němu tiskla, i když co chvíli horečnatě mumlala ze spaní něco o černé smrti a temných vodách. Avšak i Austinovy nervy byly pocuchané. Několikrát se uvolnil ze Skyeina horkého objetí, vstal a přistoupil k oknu.

Až na několik můr, třepetajících křídly kolem osvětleného vývěsního štítu, byl všude naprostý klid. To však Austina ani zdaleka neuklidňovalo. Fauchardova rodina měla dlouhé prsty.

Po noci strávené přerušovaným spánkem se oba probudili do jasného slunečního svitu, jenž naplňoval jejich pokoj. Oblékli si froté koupací pláště, jež Skye nalezla v přístěnku, a nechali si poslat snídani na pokoj. Austin pak vyhodil jejich potrhané kostýmy do koše. Děvče, které jim přineslo snídani, vyslali na nákup oblečení. Skye, posilněné šálkem silné kávy, se vrátila její obvyklá jiskra, i když vzpomínka na zámek Fauchardů jí stále ležela v hlavě.

„Neměli bychom ohlásit Fauchardovy úřadům?“ nadhodila Skye.

„Fauchardovi jsou bohatá a vlivná rodina,“ odpověděl Austin.

„To ještě neznamená, že jsou nad zákonem,“ pravila.

„Souhlasím s tebou. Co myslíš, které části naší výpovědi bude podle tebe policie věřit? Jámě a kyvadlu nebo Sudu amontuladského vína? Když spustíme povyk, můžou nás nakonec ještě obvinit z krádeže Emilova letadla.“

„Chápu, co máš na mysli,“ připustila zamračeně. „Takže, co uděláme?“

„Vrátíme se do Paříže. Přeskupíme síly. Vydolujeme na Fauchardovy všechnu špínu.“ Austin si odkašlal. „Kdo poví tvému příteli Darnaymu, že jeho prostřílený rolls-royce leží na dně vodního příkopu?“

„Já mu to řeknu. Neměj obavy, Charles stejně uvažoval, že vymění rollse za bentleye. Prostě ohlásí krádež vozu.“ Rty se jí roztáhly do jejího typického zářivého úsměvu. „Jak znám Charlese, ten jeho vůz byl stejně kradený.“ Vtom se jejím obličejem mihl stín. „Věříš tomu, co povídal ten nebožák Cavendish? Že Fauchardovi začali první světovou válku a měli alespoň částečnou zodpovědnost i za tu druhou?“

Austin přežvykoval tuto otázku spolu se soustem loupáku.

„Nevím. K vyvolání války je potřeba víc lidí. Velkou roli tu hraje také příliš velké sebevědomí, hloupost a špatný odhad.“

„To je pravda. Ale zamysli se nad tím, Kurte. V roce 1914 řídili velmocenské státy ti nejneschopnější vůdci v historii. Rozhodnutí o zahájení války bylo v rukou pouhých pár lidí, z nichž ani jeden nebyl nějak zvláště inteligentní. Takový car nebo císař se přitom nemuseli ptát svých lidí na jejich mínění. Takže tedy malé, bohaté a dostatečně odhodlané skupinky, jako třeba Fauchardova rodina a další výrobci zbraní, mohly tyto představitele snadno zmanipulovat, využít jejich omezenosti a ovlivnit jejich rozhodování. Nakonec mohly zajistit i nějaký incident, jako byl atentát na velkovévodu, což představovalo poslední stimul k rozpoutání války.“

„To je jistě možné. Druhá světová válka byla sice úplně jiná záležitost, ale i tady existovala nebezpečně výbušná směs, hotová zareagovat na první jiskru a explodovat.“

„Takže ty si doopravdy myslíš, že na tom obvinění něco je?“

„Teď, když jsem se osobně s Fauchardovými, mére a fills setkal, souhlasil bych s tím, že jestli někdo válku mohl rozpoutat, tak to byli oni. Ta vražedná odpověď na Cavendishovo obvinění mluví za všechno.“

Skye se zachvěla, když si vzpomněla na Angličanův konec. „Cavendish také prohlásil, že se Jules Fauchard pokusil válku zastavit,“ poznamenala Skye. „Teď víme, že se dostal jen k ledovci Dormeur. Kdyby se mu podařilo překonat Alpy, byl by přistál ve Švýcarsku.“

„Chápu, kam míříš. Dostal by se do neutrální země, kde by byl mohl celému světu odhalit, jaké pikle jeho rodina kuje.“ Odmlčel se. „Zamysleme se nad tím. Fauchard byl bohatý a dost vlivný, ale pro své tvrzení by potřeboval nějaký důkaz. Dokumenty nebo nějaké tajné papíry.“

„Samozřejmě,“ přitakala Skye. „Ten trezor, který měl Jules u sebe. Proto si Fauchardovi tolik nepřáli, aby se jejich špinavé rodinné tajemství dostalo ven.“

„Stejně tomu pořád nerozumím,“ povzdechl si Austin po chvilkovém přemýšlení. „Řekněme, že by se nám podařilo exhumovat Julesovo tělo a zachránit ty inkriminující dokumenty. Fauchardovi by ale i tak dokázali bez problémů přežít. Najali by si nějakou drahou PR firmu, která by celou historku překroutila. Nebo by mohli prohlásit, že se jedná o podvrh. Navíc by tahle stará historie po tolika letech kromě pár historiků už nikoho nezajímala.“

„Proč se tedy uchýlili k zaplavení tunelu, zabití Renauda a k pokusu zbavit se i nás?“

„Tady je další teorie. Předpokládejme, že Spear Industries se chystala uzavřít nějaký velký obchod. Fúzi. Uvedení nového produktu. Nebo třeba plánuje i další válku,“ dodal s křivým úsměvem. „A titulky novin, odhalující odpornou minulost Fauchardovy rodiny, by jejich úmysly mohly zhatit.“

„To dává docela smysl,“ připustila Skye.

„Co ale nedává smysl, je, proč měl Jules s sebou tu helmu.“

„Fauchardové jsou excentrici,“ pravila zkusmo.

„To jsi tedy ještě velice laskavá,“ poznamenal Austin zamračeně. „Vlastně to jsou zločinečtí maniaci, ale rozhodně nejednají bez nějaké pádné příčiny. Myslím, že Fauchardovi ve skutečnosti neměli ani tak obavy ze zveřejnění rodinné minulosti. Oni se skutečně zoufale snaží získat zpátky tu helmu. S tímhle starým ocelovým hrncem je spojené cosi, co je pro ně velice důležité. Musíme zjistit, oč jde.“

„Třeba zatím Charles pokročil ve svém zkoumání. Musím se za ním co nejdříve stavit.“

Jejich diskusi přerušilo klepání na dveře. Hotelové děvče se vrátilo z nákupů, v rukou plno tašek. Austin měl naštěstí v peněžence, kterou nosil pověšenou na krku, spolu s pasem nějaké kreditní karty i hotovost. Dal děvčeti dostatečně velké spropitné a pak si se Skye hned nové oblečení vyzkoušeli. Červené šaty seděly na štíhlé Skyeině postavě jako ulité. Austin si natáhl černé kalhoty a bílou košili. Vypadali konzervativně, ale zato nevzbuzovali nežádoucí pozornost.

Recepční jim zavolal auto, a přestože peugeot, který si půjčili, nebyl žádný rolls, cesta do Paříže prosluněnou krajinou pomáhala odstranit poslední pavučiny z Fauchardových katakomb. Austin však měl neustále nohu na plynu. Věděl, že čím víc zvětší vzdálenost mezi sebou a hradem, tím lépe.

Když v dálce před sebou zahlédl špičku Eiffelovy věže, málem spustil Marseillaisu. Za malou chvilku byli v Paříži. Austin zastavil u Skyeina bytu, odkud zavolala starožitníka, aby ho informovala, že vyráží do Provence. Darnay byl potěšen, když se dozvěděl o jejím plánu, protože, jak poznamenal, toho mají hodně k prodiskutování. Skye si zabalila zavazadlo na přespání a Austin ji pak vysadil na nádraží. Políbila ho na obě tváře a nasedla do vlaku na jih.

Recepční v hotelu se široce usmál, když se u něj Austin zastavil pro klíč.

„Ach, monsieur Austin. Jsme tak rádi, že jste zpátky. Už na vás nějakou dobu čeká jeden gentleman.“ Pohledem ukázal do haly.

V pohodlném koženém křesle se tam rozvaloval nějaký člověk, zjevně spal. Obličej mu kryly noviny Le Figaro. Austin k němu přistoupil, nadzvedl noviny a pod nimi uviděl snědou tvář Joea Zavaly.

Poklepal mu na rameno. „Hotelová ochranka,“ pravil s přízvukem inspektora Clouseaua. „Budete muset jít se mnou.“

Zavala zamrkal a otevřel oči. „Nejvyšší čas.“

„Nápodobně, kamaráde. Já myslel, že jsi někde v Alpách a utužuješ francouzsko-americké vztahy.“

Zavala se narovnal v křesle. „Denise chtěla, abych se seznámil s jejími rodiči. To je vždycky špatné znamení. Kde jsi byl ty? Pokoušel jsem se ti dovolat, ale mobil nikdo nebral.“

Austin se svezl do vedlejšího křesla. „To má docela logický důvod. Můj mobil leží na dně jednoho hradního vodního příkopu.“

„Musím připustit, že takovou výmluvu jsem ještě neslyšel. Mám se ptát, jak se tam dostal?“

„To je dlouhá historie. Copak je tak naléhavého, že ses utábořil tady v hotelové hale?“

Zavala se zcela netypicky zasmušil. „Volal mě Rudi, že tě nemůže sehnat.“ Rudi Gunn byl zástupce ředitele Pitta. „V oblasti Ztraceného města došlo k nehodě. Paul a Gamay se tam potápěli v Alvinu. Pak se ale už nevynořili. Na palubě byla s nimi ještě pilotka.“

„Ale sakra,“ vydechl Austin. „Co se stalo?“

„Zdá se, že to nikdo neví. Ve stejnou chvíli, kdy ztratili kontakt s ponorkou, došlo také k útoku na výzkumné plavidlo.“

„To nedává žádný smysl. Kdo by útočil na mírumilovnou vědeckou expedici?“

„To nevím. Proto jsem nasedl na rychlík do Paříže, usadil se tady a každých patnáct minut se ptám recepčního.“

„Jak dlouho jsou nezvěstní?“

„Víc než čtyřiadvacet hodin s nimi nemáme kontakt.“

„Předpokládám, že Dirk a Rudi o tom vědí?“

Zavala přikývl. „Dirk chce, abychom ho průběžně informovali. Zavolal na námořnictvo a požádal je o pomoc. Před půl hodinou jsem mluvil s Rudim.“

„Vyslal na místo pátrací loď Searcher, takže bychom měli každou chvíli dostat nějakou zprávu.“

„Jaké jsou podmínky přežití na Alvinu?“

„Zbývají potraviny a vzduch na osmačtyřicet hodin.“

Zavala pohlédl na hodinky.

Austin potichu zaklel. Zatímco on nad loupáky laškoval se Skye, Troutovi, pokud byli ještě naživu, potřebovali zoufale pomoc. „Musíme si pospíšit.“

„Na De Gaullově letišti na nás čeká ředitelský tryskáč. Za pár hodin můžeme být na Azorách a odtud pro nás Rudi zařídí další dopravu.“

Austin Zavalu vyzval, aby chvíli počkal, a sám si odskočil nahoru do pokoje. Vyměnil své nové oblečení za standardní uniformu – džíny a svetr do lodního vaku složil nějaké náhradní šatstvo a během několika minut byl zpátky v hotelové hale. Když dorazili na letiště, letoun už zahříval motor. Po rychlém přesunu na Azory nasedli do hydroplánu a zamířili ven nad Adantik.

Výzkumné plavidlo NUMA jménem Searcher bylo na cestě z Evropy domů, když je Gunnův telefonát přesměroval k Středoadantskému hřebenu. Austin byl rád, když zjistil, že Searcher je již na místě. Tato loď byla jen několik měsíců stará a byla doslova nabitá nejmodernější dálkově ovládanou sledovací technikou a podmořskými roboty.

Když hydroplán začal klesat na přistání, Austin vyhlédl z okénka a s uspokojením zjistil, že námořnictvo po Pittově žádosti neztrácelo čas. K plavidlu NUMA a k hladinové lodi Atlantu se připojil i křižník válečného námořnictva.

Hydroplán se dotkl hladiny nedaleko elegantního trupu lodě NUMA. Na včasné upozornění pilota hydroplánu vyslal Searcher člun, který byl již připraven, aby Austina se Zavalou přepravil na palubu lodi. Její kapitán, vysoký Kaliforňan s olivovou pletí jménem Paul Gutierrez, už na ně čekal. Neztrácel čas a zavedl je přímo na můstek. Z kormidelny Austin pohlédl svýma pomněnkově modrýma očima ven na moře, odkud se k Atlantis právě blížil motorový člun z válečné lodi.

„Vypadá to, že budeme mít společnost.“

„Námořnictvo sem dorazilo během několika hodin. Ochraňují nás před dalším útokem. Dovolte mi, abych vám ukázal, co děláme.“ Rozvinul mapu oblasti. Některé úseky byly vyšrafované černou mastnou tužkou. „Měli jsme štěstí na počasí. Tady můžete vidět, jakou oblast jsme už prohledali. Používali jsme k tomu sonar a vypustili jsme i dálkově řízené vozidlo.“

„Výborně,“

„Díky. Vybavení Searcheru dokáže najít desetník na dva tisíce metrů. Prozkoumali jsme celé Ztracené město a částečně i jeho okolí a objevili přitom několik dalších hydrotermálních průduchů. Atlantis prozkoumává také podmořský hřeben. Schopnosti Searcheru jsou skvělé, i když to říkám já sám.“ Zavrtěl hlavou. „Nedokážu to pochopit. Alvin je jedna z nejodolnějších malých ponorek na světě. Ponořila se už alespoň stokrát, pokaždé bez jediného problému.“

„Po ponorce tedy zatím žádná stopa?“

„Ne, žádný Alvin. To však není všechno.“

Gutierrez podal Austinovi výtisk z počítače, ilustrující obraz dna na sonarovém monitoru. „Jakmile jsme prozkoumali Ztracené město, přesunuli jsme se do přilehlých oblastí. Na hřebenu jsme v okolí průduchů našli přinejmenším tři další města, podobné nebo dokonce větší velikosti. Tady je jedno z nich, které jsme nazvali ‚ZM II‘, neboli ‚Ztracené město II‘. A zde nás něco zatraceně překvapilo.“

Austin si vypůjčil lupu. Léta strávená pátráním ho vybavila dostatečnou zkušeností při čtení sonarových záznamů, avšak to, co viděl tady, ho mátlo. „Co jsou ty zvláštní dvojité linie?“

„Taky nás to zarazilo. Takže jsme tam poslali dálkově ovládanou ponorku a udělali tyhle obrázky.“

Austin se zahloubal do lesklých fotografií velikosti dvacet na pětadvacet. Byly na nich jasně vidět vysoké sloupy Ztraceného města i koleje, vinoucí se mezi věžemi.

„Vypadají skoro jako otisky pásů nějakého velkého buldozeru nebo tanku,“ prohlásil Austin nakonec.

„Hodně velkého,“ dodal kapitán. „Když použijeme sloupy jako měřítko, tak odhadujeme, že ty koleje jsou od sebe vzdálené přinejmenším deset metrů.“

„Jaká je v těchto místech hloubka?“

„Přes osm set metrů.“

Zavala hvízdl. „To musí být úctyhodný inženýrský výtvor, i když nikoli nemožný. Nepřipomíná ti to něco, Kurte?“

„Velkého Johna,“ opáčil Austin s úsměvem. V odpověď na kapitánův zmatený výraz vzápětí vysvětlil, že Velký John je přezdívka pro vozítko jezdící po mořském dně, které před několika lety vyvinula NUMA jako pohyblivou hlubokomořskou laboratoř. Ukázal na fotografii, kde dvojitá stopa náhle končila. „Ať tam dole bylo cokoliv, tady se to nejspíš vzneslo. Na rozdíl od Velkého Johna tahle mechanická želva umí nejen lézt po dně, ale i plavat.“

„A podle mého vzala s sebou i Alvina,“ dodal Zavala.

„To by nejspíš byla příliš velká náhoda, aby Alvin jen tak sám zmizel zrovna v blízkosti těch stop,“ přitakal kapitán Gutierrez.

„Je tu ale přinejmenším ještě jedna podivná shoda okolností,“ pokračoval Austin. „Jak jsem pochopil, zhruba ve chvíli, kdy Alvin zmizel, zaútočil někdo také na vás.“

„Když jsme začali zmatkovat ohledně Alvina, přiblížila se k nám jakási podivná loď,“ vyprávěl Gutierrez. „Byl to takový starý rezatý nákladní škopek. Na trupu měl jméno Celtic Rainbow a domovský přístav na Maltě. Vysílali Mayday. Když jsme na jejich volání odpověděli, neozvali se. Jenom stále opakovali ten nouzový signál, pořád dokola. Pak jsme uviděli kouř, zřejmě pocházel z jednoho nákladového prostoru.“

„Nepokusil se někdo tu jejich loď opustit?“

„To je právě nejbláznivější. Nikdo. Na palubě se neobjevila živá duše. Chystal jsem se vyslat člun, abychom zjistili, co se tam děje, ale kapitán Beck se dobrovolně nabídl, že se tam vypraví se svými muži.“

„Beck?“

„Vedoucí oddělení námořní bezpečnosti. Jak asi víte, v poslední době piráti atakují či ohrožují výzkumné lodě na celém světě. Naše instituce tedy najala Becka, aby pro výzkumné lodě vypracoval a přijal příslušná bezpečnostní opatření. Měl tu na palubě tři muže, všechny, stejně jako on sám, bývalé členy SEAL, a byla to vlastně cvičná plavba. Vyučoval posádku a členy vědeckého týmu, jak reagovat na případný pirátský útok. Připadal mi jako velice schopný člověk.“

„Nebylo nad něj,“ pronesl muž v uniformě válečného námořnictva, který právě vešel do kormidelny. „Podle toho, co jsem slyšel, byl Beck skutečný profesionál. Jsem podporučík Pete Muller. Tamhle je moje loď,“ pravil s poukazem na křižník.

Austin mu podal ruku. „Rád vás poznávám, podporučíku.“

„Vždycky mě těší, když si mohu promluvit s lidmi z NUMA.“

„Co se stalo s kapitánem Beckem a jeho lidmi?“ zeptal se Austin.

„Obávám se, že byli všichni zabiti,“ odpověděl podporučík.

„To je mi velice líto.“

„Našli jsme kapitánovo tělo ve vodě, kromě něho ale nikoho jiného. Také po lodi není ani památky,“ dodal Muller.

„Jak by taková nákladní loď mohla jenom tak zmizet?“

„Naše loď byla nejblíž, když Atlantis vyslala volání SOS. Když jsme dorazili na udávanou polohu, útočník už byl pryč. Nejdříve jsme zajistili situaci na místě a pak se pustili do pronásledování. Znali jsme jejich směr a s naší rozhodně vyšší rychlostí bychom je měli snadno dohonit. Měli jsme je na radaru, když jejich obraz náhle zmizel. Později jsme na hladině našli olej a nějaké trosky, ale žádnou loď.“

„Tomu nerozumím,“ ozval se Austin. „Příslušníci SEAL jsou ti nejdokonaleji speciálně vytrénovaní válečníci na světě. Nalodění na potencionálně nepřátelskou loď patří navíc k jejich specialitám.“

„Obávám se, že narazili na něco, k čemu nebyli vycvičeni.“ Austin si na podporučíkově obličeji všiml výrazu, který je na tváři vojáka neskonale vzácný. Byl to strach.

„Mám takové tušení, že tu je něco víc, než co jsme právě slyšeli. Možná by nám pan kapitán mohl povědět nějaké podrobnosti ohledně toho útoku.“

„Mám pro vás ještě něco lepšího,“ opáčil Gutierrez. „Ukážu vám to.“

27

CHVĚJÍCÍ SE OBRÁZKY na monitoru videa křečovitě poskakovaly. Bylo jasné, že je snímala ruční kamera za nestabilních podmínek.

Záběr zachycoval tři muže zezadu. Všichni měli kolem čela uvázány šátky a přes ramena přehozeny automatické zbraně. Seděli v nafukovacím člunu, který poskakoval na vlnách, jak se blížil k zrezivělé nákladní lodi střední velikosti. Nad bzučením motoru byl slyšet ostrý hlas.

„Blížíme se k cíli. Tak pěkně pozor, chlapci, tohle není žádný výlet. Zkusíme nejdřív falešné přiblížení, abychom viděli, jestli na sebe upoutáme střelbu.“

Muž nejblíže ke kameře se otočil a zvedl palec ve vítězném gestu. Pak obrázek znehybněl.

Poručík Muller vstal ze svého křesla a stanul vedle ploché obrazovky. Ukázal na muže s tmavou kůží, šklebícího se do kamery,

„To je Sal Russo,“ prohodil k Austinovi a k ostatním v místnosti. „Patří do první ligy. Chytrý a tvrdý jako kámen, přeřazen k SEAL z týmu šest, protiteroristické jednotky. Za službu v Perském zálivu dostal celý koš vyznamenání. Pak nastoupil k Beckově jednotce,“

„Ten hlas v pozadí určitě patří Beckovi,“ poznamenal Austin, sedící ve skládacím křesílku vedle Zavaly a Gutierreze,

„Správně, Beck měl videokameru připevněnou řemenem na prsou. Využíval ji jako výukovou pomůcku, umožňující pozdější rozbor, kde členové jeho týmu chybovali a kde si naopak vedli dobře. Tu kameru měl ještě v době, kdy jeho tělo vytáhli z vody. Naštěstí byla ve vodotěsném pouzdře, Obrázky jsou chvílemi dost roztřesené, ale dají vám poměrně jasnou představu toho, s čím se setkali.“

Muller stiskl na dálkovém ovladači knoflík k pokračování a vrátil se ke svému křeslu. Muž na obrazovce ožil a znovu se otočil ke kameře zády. Hučení přívěsného motoru o pár decibelů zesílilo, člun se stoupající rychlostí pozvedl příď a namířil k palubnímu žebříku, spuštěnému nedaleko přídě na pravoboku. Třicet metrů před žebříkem se člun prudce obrátil a zamířil pryč od nákladní lodě.

„Pokus vyprovokovat střelbu nebyl úspěšný,“ oznámil hlas. „Pojďme se podívat na jméno lodi na zádi.“

Kamera ukázala, jak se člun přesouvá kolem lodi k její zádi, kde se na odlupující barvě skvěl nápis CELTIC RAINBOW a pod ním menšími písmeny MALTA. Pak se člun opět vydal podél boku lodi ke spuštěnému žebříku. Když k němu dorazili, jeden muž se chytil za spodní příčel a přidržel člun na místě.

Všichni si nasadili masky a dva příslušníci SEAL začali šplhat nahoru. Muž na přídi odstrčil člun o několik metrů zpět a namířil zbraň na okraj paluby, připraven zasáhnout každého, kdo by se pokusil na bojový předvoj zaútočit. Oba muži však vyšplhali po lodním boku bez sebemenšího problému. Vedoucí výsadku pohybem ruky povolal člun zpátky.

„Proniknutí proběhlo hladce, bez odporu,“ pronesl Beck. „Nastupuje záloha.“

Beck s Russem připoutali člun k žebříku a sami se vydali nahoru. Následovaly trhavé záběry lodního boku a mikrofon zaznamenával zvuky namáhavého dýchání. Do toho se ozvalo Beckovo mumlání: „Na tyhle sračky už začínám být moc starý. Uf. Ale sedět za stolem je zase daleko menší sranda.“

Kamera přejela objektivem po palubě a ukázala, jak se na ní krčí členové SEAL, se zbraněmi připravenými k výstřelu. Kouř z valícího se oblaku se kupil nad palubou. Přesně podle předem naplánovaného postupu vzal Russo jednoho z mužů a v předklonu a tryskem spolu vyrazili na druhou stranu paluby, kde začali postupovat směrem k zádi. Beck s dalším příslušníkem SEAL provedl totéž na pravoboku a obě skupinky se nakonec setkaly u zábradlí na zádi.

„Levobok je čistý,“ ohlásil Russo. Zašilhal po oblacích dýmu. „Zdá se, že oheň uhasíná.“

„Máš pravdu,“ přitakal Beck. „Kouř řídne. Sundejte si masky.“ Muži uposlechli rozkaz a zastrkali masky do pouzder na opascích. „Oukej, pojďme zkontrolovat můstek, ať vidíme, kdo to vysílá.“

Kamera pak ukázala muže, jak se přískoky blíží k můstku, nejprve první, pak druhý tým, takže ty vpředu vždy někdo kryl. Šplhali po schůdcích, na každé palubě se zastavovali, ale křídla můstku dosáhli bez mimořádné události.

Otevřenými dveřmi kormidelny se ozýval hlas, opakující stále „Mayday“.

Rychlost, moment překvapení a lstivost patří mezi nezbytné rysy jakékoliv akce jednotky SEAL. Ale vzhledem k tomu, že na palubu cizí lodě museli zaútočit za denního světla, dvě z uvedených zásad už porušili. Proto alespoň přede dveřmi kormidelny neztráceli čas. Kamera je sledovala a mikrofon zaznamenal Beckův hlas: „Dobrá práce. Sakra. To zatracené místo je prázdné.“

Kamera opsala třistašedesátistupňový oblouk po celé kormidelně a pak Beck přistoupil k lodní vysílačce. Čísi ruka, zřejmě jeho, se natáhla a zvedla magnetofon, položený v těsném sousedství mikrofonu. Volání Mayday, které slyšeli, zde bylo nahráno tak, že se na smyčce donekonečna opakovalo. Ruka magnetofon vypnula a volání zmlklo.

„Zatraceně!“ ozval se jeden z mužů. „Co to tu k sakru tak smrdí?“

V pozadí se ozval Beckův hlas, chladný, ale s jasnou známkou naléhavosti, vyzývající muže, aby si připravili zbraně, dávali pozor a bleskově se přesunuli do člunu.

Pak se otevřely brány pekla.

Někdo nebo něco se vrhlo dveřmi dovnitř s jekotem jako nějaký šílenec. Potom se rozlehla hromová exploze výstřelu pušky z bezprostřední blízkosti. Následoval další jekot a pády těl a rachot automatických zbraní. Před kamerou se mihla změť špinavých bílých vlasů nebo chlupů a letmé záblesky obličejů, které jako by pocházely z noční můry.

„Tudy, kapitáne!“

Chip Russo stál nyní zády ke kameře a blokoval většinu jejího zorného pole. Ozývala se další střelba a děsivý jekot. Pak se mihla celá série rozmazaných záběrů.

Beck byl venku z kormidelny a napůl padal, napůl slézal po žebříku. Sípavě lapal po dechu. V pozadí byl slyšet Russo, jak křičí:

„Pohněte, kapitáne, pohněte! Jednoho z těch rudookých parchantů jsem sejmul, ale další máme za zadkem.“

„Moji muži…“

„Příliš pozdě! Hněte sebou. Ach, sakra.“ Další salva výstřelů. Pak sténání.

Beck už dosáhl hlavní paluby a utíkal. Funěl jako lokomotiva šplhající do prudkého svahu, botama bušil do paluby. Doběhl na příď, jen pár metrů od žebříku.

Pak se odněkud mimo kameru ozval děsivý výkřik. V záběru se objevily další bílé vlasy a prudké pohyby těl, načež se ozval výstřel z pušky. Letmé mihnutí rudých očí, pak už jen zabublání a vířící obloha a moře. Obrazovka potemněla.

Ohromené mlčení přerušil až Austin. „To vaše video dává víc otázek než odpovědí.“

„Beck už byl skoro u člunu,“ pronesl Muller, „ale někdo nebo něco ho přepadlo ve chvíli, kdy se chystal sešplhat po žebříku. Když našli jeho tělo, měl rozervané hrdlo.“

„Mohli byste to video o pár vteřin vrátit?“ požádal Zavala. Muller mu vyhověl. „Oukej, tady to zastavte.“

Celou obrazovku téměř vyplňovaly planoucí rudé oči. Záběr byl poněkud zamlžený, ale ani tento nedostatek nedokázal zastřít krutost celé scény. V místnosti se rozhostilo ticho, rušilo ho jen bzučení lodního ventilátoru.

Konečně se opět ozval Austin. „K jakým závěrům jste z toho videa došel, podporučíku?“

Muller zavrtěl hlavou jako člověk, kterého vyzvali k objasnění záhad vesmíru. „Jediná věc, kterou jsem si jistý, je skutečnost, že kapitán Beck a jeho muži se dostali do zatracené šlamastyky. Kdokoliv, nebo cokoliv je napadlo, zaručeně neočekávalo, že narazí na ozbrojené příslušníky SEAL.“

„Podle mého soudu hodlali původně napadnout Atlantis, ale po boji s Beckem a jeho lidmi změnili názor,“ poznamenal Austin.

„Mám také ten dojem,“ připojil se Muller.

Kapitán Gutierrez vstal ze židle. „Musím se vrátit na můstek. Vy mi, pánové, dejte vědět, jestli bude něco, s čím bych mohl pomoct.“

Austin Gutierrezovi poděkoval, a když kapitán odešel, obrátil se na Mullera. „Předpokládám, že se vracíte na svou loď.“

„Ještě ne. Na výpomoc sem přijede další loď, která bude držet stráž. Měla by se tu objevit během několika hodin. Mám tedy čas. Takže teď, když odešel kapitán, bych si rád promluvil o stávající situaci, jestli vám to nevadí.“

„Vůbec ne,“ ujistil ho Austin. „Z toho mála, co jsem viděl, je toho k povídání spousta.“

Muller se usmál. „Když jsem poprvé slyšel tu bláznivou historku, myslel jsem, že se jedná o piráty, i když až dosud neexistovaly žádné indicie, že by operovali v této části světa.“

„Pak jste ale svůj názor ohledně pirátů změnil?“ zeptal se Austin.

„Tuhle teorii jsem naprosto odmítl. Zapomněl jsem se vám zmínit, že jsem zpravodajským důstojníkem válečného námořnictva. Tedy poté, co jsem zhlédl to video, jsem kontaktoval své lidi ve Washingtonu a pověřil je, aby zjistili vše ohledně rudookých monster nebo démonů. Měl byste slyšet ty neuctivé odpovědi, kterých se mi dostalo, ale nakonec prošli veškeré možné zdroje, počínaje Drákulou, přes různé fotografie až k hollywoodským filmům. Věděl jste, že existuje rocková skupina, která si říká Rudoocí démoni?“

„Moje rockové znalosti končí u Rolling Stones,“ přiznal Austin.

„Moje taky. Nicméně jsem strávil dost času, abych prošel výsledky pátrání, a objevil jsem tohle.“

Muller vytáhl z aktovky list papíru a podal ho Austinovi. Ten ho rozložil a přečetl titulek.

TELEVIZNÍ ÚČASTNÍCI I ŠTÁB NEZVĚSTNÍ

POLICIE ZMATENÁ

Byla to zpráva agentury Reuters vydaná v Londýně. Začetl se do ní.

Úřady stále ještě postrádají vodítko ohledně zmizení sedmi účastníků a čtyř členů televizního štábu, kteří natáčeli epizodu pro televizní show Ztroskotanci na opuštěném ostrově nedaleko pobřeží Skotska.

Podle pravidel soutěže účastníci každý týden volí ze svého středu jednoho, kdo má opustit ostrov. Vrtulník, který byl vyslán na ostrov, aby odsud odvezl posledního odpadlíka, tam však nikoho nenašel. Policie ve spolupráci s FBI nalezla na ostrově stopy krve, jež by mohly svědčit o tom, že zde došlo k nějakému násilí.

Jediná žena, která přežila, byla na ostrově nalezena v úkrytu a nyní se zotavuje v domácím prostředí. Podle svědku prohlásila, že její skupina byla napadena „rudookýrni monstry“. Vyšetřovatelé však tuto informaci neberou v úvahu v přesvědčení, že postižená trpí halucinacemi, vyvolanými prožitým šokem,

Populární televizní show, obdoba dřívějšího pořadu Přežití, byla již v minulosti některými lidmi kritizována za neúměrné stupňování napětí mezi účastníky a jejich vystavování riskantním testům s vysokou mírou fyzického i duševního stresu. Televizní společnost nabídla odměnu $ 50 000 za podrobnější informace.

Kurt podal článek Zavalovi, který si ho rovněž přečetl a pak prohlásil: „Jak to ale souvisí se zmizením Alvina?“

„Je to trochu nejasné spojení, to přiznávám, ale pokus se sledovat mé poněkud spletité úvahy. Vrátím se k těm stopám na dně. Je zřejmé, že se ve Ztraceném městě něco děje a že si někdo přeje, aby se to uchovalo v tajnosti.“

„To zní logicky,“ připustil Zavala. „Ať ty stopy udělal kdokoliv, určitě nechtěl, aby někdo brousil kolem těch hydrotermálních průduchů.“

„Kdybys měl takovéhle tajemství, co bys asi dělal, kdyby se ti na zápraží z ničeho nic objevila ponorka plná kamer?“

„To je jednoduché,“ odpověděl Zavala. „Moje expedice by byla prozrazená, takže bych odstěhoval své vybavení pryč.“

„Tak jednoduché to zase není. Někdo totiž určitě ty stopy viděl a začne se nejspíš vyptávat. Musíš tedy eliminovat cizí pozorovatele. A musíš se rovněž postarat o všechny svědky.“

„Což by vysvětlovalo, proč na Atlantis vypustili celou bandu rudookých monster,“ pravil uvážlivě Zavala.

Austin pokračoval. „Předpokládejme, že by Atlantis i ponorka zmizely ve stejnou chvíli. Bylo by zahájeno rozsáhlé pátrání. Vždycky by tu byla možnost, že se najdou alespoň stopy po Alvinu a přilákají sem pozornost.“

„Což znamená, že ten, kdo zanechal na dně stopy, také unesl ponorku Alvin,“ uzavřel diskusi Zavala.

„Gutierrez ale prohlásil, že ponorka tam dole není, a já mu věřím,“ ozval se Muller.

Austin se znovu zadíval na novinový článek. „Rudé oči tady, rudé oči tam. Jak říkáš, je tu jakási nejasná souvislost.“

„Souhlasím. Proto jsem také nařídil zhotovit sérii satelitních snímků oblasti v okolí toho ostrova, kde se natáčeli Ztroskotanci.“ Z aktovky vytáhl kupičku fotografií, které rozložil na stole. „Většina ostrovů má rybářské vesničky, které tam jsou již celá léta. Na jiných ostrůvcích sídlí jenom ptáci. Tenhle jediný byl natolik jiný, že upoutal mou pozornost.“

S těmito slovy přistrčil Austinovi jeden obrázek. Ten zachycoval několik budov, většinou seskupených dál od břehu, a jakési primitivní silnice.

„Máte nějakou představu, co jsou ty stavby zač?“ otázal se Austin.

„Ostrov původně vlastnila britská vláda, která zde za druhé světové války a v dobách studené války provozovala základnu pro ponorky. Později jej prodala soukromé společnosti. Stále ještě pátráme, o co tu jde. Místní zařízení je údajně využíváno k pozorování ptáků, i když to nikdo neví jistě, protože přístup na ostrov není dovolen.“

„To by mohl být hlídkový člun, který dbá na to, aby se dodržoval zákaz vstupu,“ ukázal Austin na jemnou bílou linii, odpovídající kýlové brázdě nějaké lodi.

„Dobrý odhad,“ souhlasil Muller. „Mám tady obrázky vyfocené v různých fázích dne a ten člun se pokaždé pohybuje někde nedaleko ostrova, v podstatě po stále stejné trase.“

Když zkoumal skály a mělčiny chránící ostrov, Austin si povšiml nějakého tmavého oválného předmětu nedaleko vjezdu do přístavu. Pak ten objekt viděl i na jiných snímcích, i když pokaždé v jiné pozici. Obrysy měl ten předmět poněkud nejasné, jako by se nacházel spíše pod vodou než na hladině. Přistrčil fotografie k Zavalovi.

„Podívej se na to a řekni, jestli nevidíš něco neobvyklého, Joe.“

Jako expert na dálkově ovládaná podhladinová plavidla i ponorky s lidskou posádkou zaregistroval Zavala cizí objekt okamžitě. Rozložil před sebou fotografie. „To je nějaká ponorka.“

„Ukažte,“ vmísil se Muller. „To jsem blázen. Tolik jsem se soustředil na to, co je nad vodou, že jsem úplně přehlédl všechno pod hladinou. Asi jsem si myslel, že to je nějaká ryba.“

„Nějaká ryba to je určitě,“ přitakal Zavala. „Poháněná akumulátory a elektromotory. Podle mě je to SPP.“

„Samostatné podvodní plavidlo?“

Tyto prostředky, původně konstruované pro komerční a výzkumné účely, představovaly výsledek nejnovějšího vývoje v oblasti podmořské technologie. Taková robotická vozítka mohla operovat zcela samostatně, podle počítačových instrukcí, na rozdíl od dálkově ovládaných plavidel DOP, jež musely být neustále pod dohledem.

„Toto SPP může být vybaveno sonarem a akustickými přístroji, jež jsou schopné zachytit kohokoliv a cokoliv, co by se pohybovalo pod vodou v okolí ostrova. V takovém případě by bezodkladně vyslalo poplachový signál na pobřežní monitory.“

„Válečné námořnictvo užívalo tato SPP namísto delfínů k lokalizaci min. Četl jsem, že některá SPP mohou být také naprogramovaná tak, že zaútočí,“ poznamenal Muller.

Austin se zahleděl na fotografie a pak pravil: „Zdá se, že se budeme muset rychle rozhodnout.“

„Podívejte, já vám neříkám, co by se mělo dělat, a vím také, že máte starost o své přátele,“ prohlásil Muller, „ale tady toho moc nedokážete. Kapitán Gutierrez bude pokračovat v pátrání a určitě vás uvědomí, jakmile narazí na něco neobvyklého.“

„Vy byste chtěl, abychom ten ostrov prověřili?“

„Americké válečné námořnictvo nemůže vtrhnout na soukromý ostrov, ale pár trénovaných a odhodlaných chlapů by mohlo.“

Austin se obrátil na Zavalu. „Co myslíš, že bychom měli udělat, Joe?“

„To je sázka do loterie,“ odvětil Zavala, „Zatímco my budeme pronásledovat nějaké rudooké příšery, Paul s Gamay můžou být na milionu dalších míst,“

Austin věděl, že Zavala má pravdu, avšak jeho instinkty ho nutkavě táhly na ostrov.

„Požádali jsme, aby byl připraven hydroplán,“ pravil k podporučíku Mullerovi. „Odletíme zpátky na Azory a tam si chytíme tryskové letadlo. S určitou dávkou štěstí se na ten záhadný ostrov podíváme zítra z trochu větší blízkosti.“

„Doufal jsem, že to řeknete,“ prohodil Muller s úsměvem.

Za necelou hodinu se již hydroplán odlepil od hladiny a začal stoupat. Jednou zakroužil nad výzkumnou lodí a křižníkem a pak zamířil na Azory. Tak začala první etapa Austinova a Zavalova putování do neznáma.

28

DARNAY BYDLEL na přestavěné bývalé farmě, omítnuté budově pokryté červenými taškami, jež vévodila historickému městu Aix-en-Provence. Skye zavolala starožitníkovi hned z nádraží, aby ho uvědomila o svém příjezdu, takže když ji taxík vysadil před domem, Darnay už čekal v předních dveřích. Objali se na uvítanou a políbili se letmo na tváře, načež ji Darnay zavedl na širokou terasu, sousedící s bazénem obklopeným slunečnicemi. Posadil ji ke stolku z mramoru a tepaného železa a nalil dva Kirovy koktejly z crème de cassis a bílého vína.

„Ani nevíte, jak rád vás vidím, má drahá,“ pronesl Darnay.

Přiťukli si a usrkli chladnou sladkou směs.

„Je dobré být tady, Charlesi.“ Skye zavřela oči a nechala sluneční paprsky, aby jí opékaly obličej, zatímco zhluboka vdechovala vzduch provoněný purpurovou levandulí a vzdáleným Středozemním mořem.

„Moc jste mi toho neřekla, když jste volala,“ ozval se Darnay. „Doufám, že vaše návštěva u Fauchardů proběhla dobře.“

Zamrkala a otevřela oči, „Dobře podle očekávání,“ odpověděla.

„Bon. Užil si to pan Austin za volantem mého rollsu?“

Zaváhala. „Ano i ne.“

Darnay vytáhl tázavě obočí.

„Než vám povím, co se stalo, měl byste nám raději nalít ještě jednu skleničku.“

Darnay dolil a Skye strávila následujících pětačtyřicet minut popisováním toho, k čemu došlo v zámku Fauchardů od chvíle, kdy je Emil uvítal u hlavního vchodu, až po jejich šílený útěk v ukradeném letadle. S každou další epizodou se Darnayův obličej stával vážnější a vážnější.

„Ten Emil i jeho matka jsou zrůdy!“ vyhrkl nakonec.

„Je nám strašně líto vašeho auta. Jak ale sám vidíte, za daných okolností se nedalo nic dělat.“

Pochmurný výraz v Darnayově obličeji vystřídal úsměv. „Stejně nejvíc záleží na tom, že jste zdravá. Ztráta toho rollse není důležitá. Stál mě jenom zlomek skutečné ceny. Byl to ‚lup‘, jak by řekl váš americký přítel.“

„Taky mě to napadlo,“ přiznala Skye.

Darnay se zamyslel. „Zaujal mě váš popis obrazu Julese Faucharda. Jste si jistá, že měl stejnou helmu?“

„Ano. Postoupil jste nějak s její identifikací?“

„Velice.“ Dopil skleničku. „Jestliže se cítíte dostatečně osvěžená, pak půjdeme navštívit Weebela.“

„Co je toWeebel?“

„Ne co, ale kdo. Oskar Weebel je Alsasan, žije v centru. On má tu helmu u sebe.“

„Nerozumím.“

Darnay se zvedl z křesla a vzal Skye za ruku. „Až ho uvidíte, tak porozumíte.“

Za minutu již seděli v Darnayově jaguáru a uháněli po úzké klikaté cestě. Darnay nedbale projížděl serpentinami, jako by auto uhánělo po rovině.

„Povězte mi ještě něco o tom svém příteli,“ požádala ho Skye, když dosáhli předměstí starého města. Darnay odbočil do úzké vedlejší ulice mezi ateliérem de Cézanne a katedrálou Saint Saveur.

„Weebel je mistr svého řemesla,“ pravil Darnay. „Jeden z nejlepších, jakého jsem kdy poznal. Vyrábí kopie antických zbraní a brnění. V poslední době ale většinu práce zadává. Ale jeho vlastní výrobky jsou natolik dobré, že některá nejslavnější muzea a většina náročných sběratelů si ani neuvědomují, že to, co považují za autentické antické zbraně, jsou vlastně výrobky jeho dílny.“

„Padělky?“

Darnay se ušklíbl. „To je ošklivé slovo, když vychází z tak rozkošných úst. Já je raději označuji za vysoce kvalitní kopie.“

„Promiňte, že se ptám, Charlesi, ale nebyly náhodou některé z těch půvabných kopií prodány muzeím a sběratelům, kteří jsou vašimi klienty?“

„Já jen zřídkakdy vydávám potvrzení o autenticitě svého zboží. To by mě totiž mohlo dostat do vězení za podvod. Vždy pouze naznačuji, že příslušný předmět má nějaký původ, a nechám na klientovi, aby si domyslel zbytek. Jak řekl americký komik W. C. Fields: ‚Čestného člověka člověk neošidí.‘ Jsme na místě.“

Zajel s jaguárem k chodníku a zavedl Skye k dvoupodlažní kamenné budově postavené ve středověkém stylu. Udeřil na zvon a za okamžik otevřel dveře malý podsaditý muž kolem šedesátky, oblečený do světlešedé pracovní kombinézy. Široce se na příchozí usmál. Pozval je dovnitř, kde se Darnay ujal představování.

Weebel vypadal, jako by byl složený z několika zcela nesourodých náhradních dílů. Jeho holá lebka byla ve srovnání s rameny příliš velká. Když odložil staromódní brýle, objevily se laskavé oči, vzhledem k hlavě však příliš malé. Nohy měl krátké a silné, dokonalá ústa a zuby mohly patřit nějakému manekýnovi. Prsty měl dlouhé a štíhlé jako prsty koncertního klavíristy. Skye si při pohledu na něj vzpomněla na Mole z anglického klasického kusu Vítr ve vrbách od Kennetha Grahama.

Weebel se poněkud plaše podíval na Skye a řekl: „Teď už vím, proč jsi o sobě nedal vědět, Charlesi. Měl jsi jiné rozptýlení.“

„Abychom byli přesní, mademoiselle Labelleová přijela jen před malou chvílí, příteli. A od té doby jí vypravuji o tvých báječných schopnostech.“

Weebel jen rozpačitě zamlaskal, ale z výrazu tváře bylo vidět, že ho onen kompliment potěšil. „Děkuji ti, Charlesi. Právě jsem vařil ibiškový čaj,“ oznámil jim a zavedl je do vzorně uklizené kuchyně, kde je usadil ke stolu na kozách. Weebel nalil čaj a pak zasypal Skye dotazy na její práci. Zatímco trpělivě odpovídala, zmocňoval se jí čím dál tím silnější pocit, že Weebel si její odpovědi systematicky řadí v hlavě do úhledných hromádek.

„Charles mi také vyprávěl o vaší práci, monsieur Weebele.“

Když se rozohnil, Weebel měl ve zvyku mísit do řeči slovo „aha“.

„Skutečně. Tak dobře. Aha. Ukážu vám svou dílnu.“

Vedl je po úzkých schodech do sklepa, jasně osvětleného zářivkami. V podstatě to byla kovářská dílna, vybavená kovářskou výhní, kovadlinou, dláty, speciálními kladivy a kleštěmi, prostě vším příslušenstvím potřebným pro základní činnost zbrojaře, kterou je vykování brnění z rozžhaveného kovu. Na stěnách visela řada prsních krunýřů, chráničů nohou, železných rukavic a dalších ochranných prvků. Darnay zkušeným zrakem přehlédl polici s několika helmami různých typů.

„Kde je ten kousek, který jsem ti tady nechal?“

„Speciální helma, jako je ta tvoje, vyžaduje speciální zacházení,“ odpověděl Weebel. Přešel ke kompletnímu brnění stojícímu v rohu, pozvedl hledí a sáhl dovnitř. „Toto je masově vyráběná věc. Aha. Nechal jsem to dělat v Číně, většinou pro potřeby různých restaurací.“

S těmito slovy zapnul vypínač uvnitř brnění a na stěně se s tichým kliknutím odklopil asi metr a čtvrt široký dřevěný panel, jenž tak odhalil ocelová dvířka. Weebel vyťukal několik čísel na klávesnici. Za kovovými dveřmi byla menší místnost velikosti šatny. Stěny byly lemovány policemi s dřevěnými bedničkami různých velikostí. Všechny byly očíslované.

Weebel vybral jednu vysokou čtvercovou krabici a přenesl ji do dílny. Tam ji položil na stůl a vytáhl z ní Fauchardovu helmu. Skye se zahleděla na plasticky vystupující tvář a vybavila si portrét Julese, jak jej viděla na zámku Fauchardů.

„Pozoruhodný kousek. Pozoruhodný, aha.“ Weebel nad helmou mával rukama jako věštkyně hledící do křišťálové koule. „Nechal jsem ji prohlédnout svým metalurgem. Železo, ze kterého je vyrobena tato ocel, je velice neobvyklé. On si myslí, že možná pochází z meteoritu.“

Darnay se usmál na Skye. „To je teorie mademoiselle Labelleové. Podařilo se ti ten kousek datovat?“

„Některé konstrukční rysy jsou tu nové, jak jsi správně poznamenal. Já bych to umístil tak do šestnáctého století, což je období, kdy se ujalo zdobení hledí lidskými nebo zvířecími podobami. Je možné, že samotný kov je mnohem starší a helma byla předělána z nějakého staršího kusu. Ten dolíček je výsledek testování odolnosti kovu proti střelám. Jak vidíte, dokázal projektil zastavit. Tento otvor je nicméně něco jiného. Nejspíš ho způsobil výstřel z výkonnější zbraně z bezprostřední blízkosti, ale asi někdy daleko později. Možná tu přilbu kdosi použil jako terč.“

„Co víš o jejím výrobci?“

„Tato helma je jeden z nejdokonalejších exemplářů, jaké jsem kdy viděl. Podívejte se tady dovnitř. Není tu vidět jediný důlek od kladiva. Dokonce i bez punců bych věděl, že existuje jen jeden zbrojíř, který může být výrobcem tak kvalitního kusu. Fauchardova rodina.“

„Co nám můžete povědět o tom výrobci?“ opakovala Skye.

„Fauchardovi byli jednou ze tří rodin, jež založily spolek dnes známý pod názvem Spear Industries. Každá rodina se specializovala na nějakou oblast, Jedna rodina tavila kov, další vyráběla vlastni brnění. Fauchardovi byli obchodníci, kteří vysílali své agenty do celé Evropy, aby tam prodávali jejich zboží. Výsledkem bylo jejich těsné politické spojení. Normálně nepoužívali cejch, věřili totiž, že kvalita jejich výrobků mluví sama za sebe. Proto je podivné, že do koruny této helmy vyryli svůj rodinný erb. Tato helma tedy musela mít pro rodinu nějaký speciální význam.“

„Madame Fauchardová mi pověděla, že každá orlí hlava znamená jednu rodinu původních zakladatelů,“ poznamenala Skye.

Weebel rychle zamrkal a nevěřícně se zeptal: „Vy jste skutečně mluvila s madame Fauchardovou?“ Skye přikývla.

„Zvláštní. Říká se o ní, že žije zcela o samotě. Jaká je?“

„Představuje kombinaci škorpióna a černé vdovy, toho pavouka,“ odpověděla bez váhání Skye. „Prozradila mi, že ten orel uprostřed reprezentuje Fauchardovu rodinu, která díky smrti ostatních zástupců a prostřednictvím různých sňatků celé společnosti dominuje.“

Weebel se nervózně rozesmál. „Neřekla vám, že řada těch úmrtí byla zcela neočekávaných a že manželství se často uzavírala jen proto, aby upevnila jejich moc?“

„Madame Fauchardová si velice pečlivě vybírá, co řekne, když hovoří o své rodině. Kupříkladu důrazně popírá fámu, že by její rodina byla dostatečně mocná, aby dokázala vyvolat první světovou válku, nebo že by měla prsty v podněcování druhého světového konfliktu.“

„Tyto pověsti mezi lidmi kolují již dlouhou řadu let. Války ale skutečně podněcovala a podporovala řada zbrojařských firem. A Fauchardovi mezi ně rozhodně patří. Aha. Kde jste se o tom doslechla?“

„Od jednoho Angličana jménem Cavendish. Ten mi také prozradil, že Fauchardovi ukradli jeho rodině tajemství výroby oceli.“

„Ach, sir Cavendish. Ano, to je pravda. Jeho rodina přišla s unikátním způsobem produkce oceli a Fauchardovi jim to uloupili.“ Prstem pohladil helmu. „Povězte mi, nevidíte na těch orlech něco neobvyklého?“

Skye se pozorně zadívala na helmu, ale neobjevila nic, čeho by si nevšimla už dříve.

„Počkejte. Už vím. V jednom pařátu je více drápů než v tom druhém.“

„Jste bystrá. Aha. Všiml jsem si toho také a porovnal to s erbem Fauchardů. V originálním erbu je počet drápů na obou pařátech stejný. Když jsem si pak prohlédl helmu podrobněji, zjistil jsem, že ten dráp navíc byl přidán až daleko později. Nejspíše v průběhu posledního sta let.“

„Proč by to ale někdo dělal?“ chtěla vědět Skye.

Weebel se záhadně usmál a přemístil helmu pod lupu, upevněnou ve stojanu. „Podívejte se sama, mademoiselle Labelleová.“

Skye se naklonila k lupě. „Ten dráp a pařát tvoří vlastně nějaký nápis. Číslice a písmena. Pojďte se podívat, Charlesi.“

Darnay ji vystřídal. „Zdá se, že to je nějaká algebraická rovnice.“

„Ano, ano, aha. Přesně můj pocit,“ ozval se Weebel. „Nicméně jsem to nedokázal rozluštit. K tomu je zapotřebí specialisty.“

„Kurt říkal, že tato helma možná obsahuje klíč k záhadě rodiny Fauchardů,“ ozvala se Skye. „Musím ji odvézt zpátky do Paříže, abych ji mohla ukázat na univerzitě nějakému kryptologovi nebo matematikovi.“

„To je smůla,“ poznamenal Weebel. „Chystal jsem se totiž zhotovit kopii tohoto nádherného exempláře. Možná tedy později?“

Skye se v odpověď usmála. „Ano, monsieur Weebele. Možná později.“

Weebel uložil helmu zpět do krabice a podal ji Skye. Ta mu spolu s Darnayem poděkovala a rozloučila se. Požádala Darnaye, aby ji odvezl na nádraží, což ho zklamalo. Pokoušel se ji přemluvit, aby zůstala. Skye však trvala na tom, že se návratu do Paříže nemůže dočkat, avšak přislíbila mu, že brzy přijede na delší dobu.

„Je-li to vaše rozhodnutí, pak ho musím respektovat,“ pronesl Darnay nakonec. „Uvidíte se s panem Austinem?“

„To doufám. Máme domluvenou společnou večeři. Proč se ptáte?“

„Obávám se, že byste se mohla ocitnout v nebezpečí, a cítil bych se tedy líp, kdybych věděl, že on bude někde nablízku a dá na vás pozor.“

„Já se dokážu o sebe postarat sama, Charlesi.“ Políbila ho na obě tváře. „Jestli vás to ale potěší, zavolám Kurtovi mobilem.“

„To mě trochu uklidňuje. Zatelefonujte mi, prosím, až dojedete domů.“

„Máte zbytečný strach,“ odpověděla Skye. „Ale zavolám vám.“

Věrna svému slibu, pokusila se s Austinem spojit hned poté, co nasedla do rychlíku na sever. Recepční v Kurtově hotelu ji však informoval, že její přítel odešel z hotelu a jen jí zanechal vzkaz. „Mám vám vyřídit, že musel jít vyřešit nějakou naléhavou záležitost a že se s vámi spojí.“

Podivila se v duchu, co to mohlo být za naléhavou záležitost, že musel tak najednou odjet, ale podle toho, jak Austina poznala, byl Kurt mužem činu, takže ji to zase až tolik nepřekvapilo. Nepochybovala, že ji zavolá, jak slíbil. Cesta z Aix trvala skoro tři hodiny. Když vlak konečně dorazil do Paříže, byl již pozdní večer. Zastavila si tedy taxík, aby ji odvezl domů.

Zaplatila jízdné a zamířila ke vchodu, když ji kdosi hlasitě oslovil: „Exkuzes moa. Parlej vú anglejs?“

Otočila se a ve světle pouliční lampy spatřila vysokého muže středního věku, stojícího těsně vedle ní. Po jeho boku se usmívala žena s turistickým průvodcem Michelin Green Guide v ruce.

Turisté. Nejspíš Američani, soudě alespoň podle toho strašlivého přízvuku. „Ano, mluvím anglicky,“ odpověděla. „Ztratili jste se?“

Muž se ostýchavě usmál. „Jako vždycky.“

„Můj manžel se nerad ptá na cestu dokonce i doma,“ ozvala se žena. „Hledáme Louvre.“

Skye potlačila úsměv, jakkoliv jí přišlo divné, že někdo hledá Louvre v noci. „Ten je na Pravém břehu. Je to docela daleko. Odsud to ale máte jenom kousek pěšky na stanici metra, které vás tam pohodlně zaveze. Povím vám, jak se tam dostanete.“

„Máme v autě mapu,“ dodala žena. „Možná kdybyste byla tak laskavá a ukázala nám, kde jsme.“

Ještě větší hrůza. Paříž není místo pro řidiče, kteří neznají město. Následovala je k autu zaparkovanému u obrubníku. Žena otevřela zadní dvířka, naklonila se dovnitř, ale vzápětí vytáhla hlavu.

„Nemohla byste se natáhnout přes to sedadlo a podat tu mapu, drahoušku? Moje záda…“

„Ale ovšem.“ Skye přidržela krabici s helmou v levé ruce a naklonila se dovnitř. Žádnou mapu však nikde neviděla. Vtom však ucítila píchnutí v pravém boku, jako by ji bodla včela. Když se reflexivně ohnala rukou, uvědomila si, že na ni oba Američané zvědavě zírají. Jejich obličeje se však začaly zcela nevysvětlitelně rozplývat.

„Jste v pořádku, drahoušku?“ zeptala se jí žena.

„Já…“ Jazyk jí náhle ztuhl. Myšlenka, kterou chtěla vyjádřit, se náhle rozpadla.

„Co kdybyste se na moment posadila?“ nadhodil muž a tlačil ji do auta.

Jeho hlas jako by vycházel odněkud zdaleka. Když jí vzal z rukou krabici s helmou, byla příliš slabá, než aby se bránila. Žena vklouzla na sedadlo vedle ní a zabouchla dvířka. Skye si pouze matně uvědomovala, že muž obešel auto na stranu řidiče a pak se vůz pohnul. Vyhlédla z okénka, ale viděla jen rozmazané obrazy.

Pak se jí před očima definitivně zatáhla černá opona.

29

TROUT VYPADAL JAKO zosobnění vědecké horlivosti. Pozorně totiž sledoval graf na obrazovce spektrometru a poznamenával výsledky do záznamníku. Ve skutečnosti však již potřetí analyzoval stejný vzorek minerálu ze Ztraceného města a poznámky, jež zapisoval, neměly pranic společného s údaji na obrazovce. Podle poznatků z rozhovoru s MacLeanem načrtával Trout mapu ostrova.

Laboratoř zvenčí nevypadala nic moc. Byla umístěna ve třech chatách z vlnitého plechu, jež původně sloužily jako vojenské ubikace pomocného personálu staré britské ponorkové základny, která se před časem na ostrově nacházela. Dvě poloválcovité konstrukce ze zrezivělého železa byly svařeny konci k sobě. Třetí bouda k nim byla připojena z boku uprostřed, takže místnost uvnitř připomínala velké písmeno T. Jednu celou chatu zaplňovaly dávkovací nádrže, zbytek prostoru byl používán pro vědecké analýzy.

Nevýrazný vnější olivový nátěr byl místy narušen skvrnami rzi, takže vyvolával dojem zanedbanosti, ale uvnitř byly chaty dobře vytápěny i osvětleny. Prostorná laboratoř byla vybavena nejmodernějšími vědeckými přístroji a složitou aparaturou, jakou Trout znal z výzkumných pracovišť NUMA. Hlavním rozdílem však byla přítomnost strážných, kteří se zdržovali v blízkosti všech dveří, každý s automatickou zbraní přes rameno.

MacLean mu prozradil, že jeho na ostrov dopravili letadlem, takže se mu naskytl pohled z ptačí perspektivy. Když letoun nalétával na přistání, všiml si, že ostrov má tvar čajového šálku. Obvod ostrova lemovaly vysoké útesy, přerušené v jednom místě hlubokým zužujícím se zálivem. Pláž ve tvaru půlměsíce, zhruba tři čtvrtě kilometru dlouhá, byla sevřená mezi přístavem a nízkými útesy, které náhle přecházely do vysoké skalnaté stěny, jejíž průčelí bylo díky vířícím hejnům mořských ptáků sněhobílé.

Ponorkový dok se nacházel na samém konci zálivu. Od ubytovny pro posádku, stojící nad ponorkovým dokem, podél útesů lemujících přístav, vedla silnice. Ta míjela opuštěný kostel s rozpadajícím se hřbitovem a rozvaliny staré rybářské vesnice, poté se spojovala s další cestou vedoucí do vnitrozemí, šplhala do úzkého průsmyku, aby pak znovu klesla směrem do nitra ostrova, které bylo kráterem dávno vyhaslé sopky.

Na rozdíl od kamenitých hradeb útesů, jež clonily vnitrozemí před vlivem moře, tvořila zde krajinu jen mírně zvlněná mokřina, tu a tam posázená nevelkými trsy kosodřeviny a zakrslých dubů. Cesta končila v bývalé námořní základně, kde nyní pod Stregovým velením fungoval laboratorní komplex.

MacLean přešel napříč laboratoří až k Troutovi. „Omlouvám se, že tě vyrušuju v práci,“ pronesl, „ale jak vychází ta tvá analýza?“

Trout zaťukal na zápisník tužkou. „Je to něco mezi obyčejným kamenem a jakýmsi tvrdým nerostem, Macu.“

MacLean se naklonil Troutovi k rameni, jako by se s ním o něčem radil. „Právě přicházím z porady se Stregou,“ pronesl tichým hlasem. „Ověřovací test našeho vzorce byl úspěšný.“

„Gratuluji. Takže jsme přestali být potřební, že? Vysvětlení, proč už vlastně nejsme po smrti?“

„Strega je sice vraždící magor, je však také velice pečlivý organizátor. Nejprve se určitě postará o detaily likvidace výzkumu na ostrově, aby ho to pak neodvádělo od jeho libůstek. Odhaduji, že nás zítra vyvede na nějaký rozkošný piknik, kde nás přiměje vykopat si hroby.“

„Takže nám zůstává jen dnešní noc,“ konstatoval Trout. S těmito slovy podal svůj zápisník MacLeanovi. „Jak ti to připadá, když to srovnáš se svým topografickým pozorováním ostrova?“

MacLean si mapu prohlédl. „Máš nadání pro kartografii. Je to přesné do posledního detailu. Co teď?“

„Takhle to vidím já, Macu. Jak by řekl Kurt Austin, V. J. T.“

„Prosím?“

„Vždycky Jednoduše, Troubo. Takže se vydáme do průsmyku, což je také mimochodem jediná cesta ven, a dojdeme do přístavu. Říkal jsi, že tam je nějaké molo, že?“

„Nejsem si úplně jistý. Přistávali jsme už za šera,“

„Je to ale rozumný předpoklad. Dále můžeme doufat, že kde je molo, je také člun. Vypůjčíme si ho. Jakmile se dostaneme na moře, zjistíme naši přesnou polohu.“

„Co nějaké náhradní řešení pro případ, že by něco nevyšlo?“

„Žádné náhradní řešení neexistuje. Jestli něco nevyjde, jsme mrtví. Když uvážíme všechny další možnosti, za zkoušku to stojí.“

MacLean se pozorně zahleděl Troutovi do obličeje. Za akademickou fasádou spatřil jasnou sílu a rozhodnost. Ústa se mu roztáhla do ponurého úsměvu. „Ta jednoduchost se mi líbí. Mám obavy pouze z provádění toho plánu.“

Trout se ušklíbl: „Radši bych ani nedomýšlel, co by provedli nám, kdyby to nevyšlo.“

„Omlouvám se, že dávám takhle najevo svůj pesimismus. Ti lidé mě asi přece jen zlomili. Přesto slibuju, že do toho dám všechno.“

Trout se zamyšleně opřel v křesle a pohlédl přes místnost na Gamay a Sandy, jež seděly vedle sebe a zkoumaly nějaký vzorek z hydrotermálních průduchů. Pak očima sklouzl dále, na další vědce, zabrané do svých úkolů a zjevně netušící blížící se zhoubu. MacLean postřehl směr jeho pohledu. „Co ti ostatní ubožáci?“

„Nemohl Strega někoho z nich nasadit na to, aby nás sledoval?“

„Ve vlaku jsem se všemi mluvil. Všichni se bojí o svůj život stejně upřímně, jako se obáváme my.“

Troutovi ztuhla čelist, když realisticky pomyslel na složitosti útěku v případě, že se ho zúčastní tolik lidí, a na možnosti jeho neúspěchu.

„Bude to dost riskantní už s námi čtyřmi. Velká skupina by jen přivolala větší pozornost. Naší jedinou nadějí je vyklouznout pohromadě z laboratorního komplexu. Jestliže se dostaneme na člun, budeme mít k dispozici zařízení na určování polohy a vysílačku. Pak můžeme zavolat pomoc.“

„A když ne?“

„V tom případě jsme všichni na jedné potápějící se lodi.“

„Tak dobře. Jak se chceš dostat přes strážné u elektrického plotu?“

„Přemýšlel jsem o tom. Musíme odvést jejich pozornost.“

„To bude muset být něco doopravdy velkého. Stregovi muži jsou naprosto profesionální zabijáci.“

„Budou mít dost svých starostí, aby si zachránili kůži.“ MacLean v obličeji zešedl, když mu Trout popsal svůj plán. „Bože můj, člověče. Vždyť by se to mohlo také totálně vymknout!“

„Přesně v to doufám. Jelikož nemůžeme získat žádný dopravní prostředek, musíme jít pěšky, což znamená, že nám bude dobrá každá minuta, kterou dokážeme získat.“

„Teď se neotáčej, ale jeden strážný nás pozoruje,“ upozornil ho MacLean. „Budu gestikulovat, jako bych byl rozzlobený a otrávený. Nelekej se.“

„Jen si posluž.“

MacLean ukázal na obrazovku spektrometru a zamračil se. Pak vzal do ruky zápisník a udeřil s ním do stolu, nakonec s nadávkami vyrazil na opačnou stranu laboratoře. Trout vstal a naštvaně se díval za vzdalujícím se MacLeanem. Strážný se této zjevné hádce zasmál, pak vytáhl z kapsy krabičku cigaret a vyšel ven si zapálit.

Trout odkráčel také na opačnou stranu laboratoře, aby Gamay a Sandy seznámil s tou dobrou novinou.

30

AUSTIN VSTOUPIL předními dveřmi do hlučné hospody nazývané Zatracený mořský had a zakouřeným lokálem přešel k rohovému stolku, kde si Zavala povídal s nějakým bezzubým chlápkem, připomínajícím skotskou verzi Starce a moře. Zavala si všiml Austina a rozloučil se s cizím mužem, který se připojil k davu u baru.

Austin se posadil na uvolněnou židli: „Jsem rád, že vidím, jak se přátelíš.“

„Pro mexického Američana, jako jsem já, to není nic lehkého. Místní mají přízvuk ostrý jako chilli, a aby toho nebylo málo, tak v celém městě není ani deci tequily.“ Pozvedl půllitr ležáku na potvrzení tohoto hrůzného stavu.

„Děs,“ přitakal Austin se znatelným nedostatkem soucitu. Mávl na číšnici a vzápětí už ucucával z půllitru černého piva.

„Jak proběhla tvá mise?“ otázal se Zavala.

Austin v odpověď sáhl do kapsy bundy, vytáhl kroužek s klíčem a položil ho na stůl. „Tady před sebou vidíš klíč k nejnovějšímu přírůstku flotily nejmodernějších plavidel NUMA.“

„Narazil jsi na nějaký problém?“ chtěl vědět Zavala.

Austin zavrtěl hlavou. „Coural jsem po molu, až jsem našel tu nejstrašnější loď. Pak jsem jejímu majiteli udělal nabídku, kterou nemohl odmítnout.“

„Neměl nějaké podezření?“

„Řekl jsem mu, že jsem americký filmový producent pořadu Ztroskotanci a že naléhavě potřebujeme ten člun. Když jsem mu ukázal peníze, mohl jsem mu namluvit třeba i to, že jsem z planety NUMA, a jemu by to bylo jedno. Díky tomuhle nenadálému štěstí si může koupit úplně novou loď. Sepsali jsme bleskově smlouvu, aby to bylo legální. Zavázal jsem ho k mlčení a slíbil mu roli v té show.“

„Neměl nějakou teorii ohledně zmizení týmu Ztroskotanců?“

„Celou spoustu. Většinou to byly takové ty přístavní drby. Povídal, že policie ostrov prohledala, ale že drží všechny informace v přísné tajnosti. Podle různých fám, šířících se na pobřeží, našli policisté stopy krve a části lidských těl. Lidé se nad tím ale nijak moc nevzrušují. Říká se totiž, že celá aféra je jenom reklamní trik a televizní tým se soutěžícími se brzy objeví na nějakém tropickém ostrově v novém televizním pořadu. Domnívají se, že ta žena, která údajně jediná přežila, je ve skutečnosti herečka, která dostala velké peníze za to, že přijde s onou historkou o rudookých kanibalech. Co říkají tvoje zdroje?“

„Od toho chlápka, se kterým jsem se právě bavil, jsem slyšel něco podobného. On se tu ochomýtá už od doby, kdy byla vynalezena skotská sukně, a všechno i každého zná. Řekl jsem mu, že jsem sportovní potápěč, a koupil mu pár piv,“ dodal Zavala.

„Nezmínil se ten tvůj přítel o nějaké spojitosti mezi incidentem Ztroskotanců a ostrovem?“ chtěl vědět Austin.

„Zpočátku se o tom mluvilo,“ přitakal Zavala. „Pak se ale objevila ta pověst o reklamním triku a tím jakékoliv další spekulace končily.“

„Jak daleko je to místo, kde se odehrávali Ztroskotanci?“

„Asi osm kilometrů. Místní se domnívají, že jde o polooficiální operaci a že ostrov pořád ještě vlastní stát,“ odpověděl Zavala. „Podle pověsti, jakou ten ostrov má, není ta představa ani moc nesmyslná. Rybáři se tomu místu vyhýbají. Jakmile se tam navíc někdo třeba jen pokusí přiblížit, vyrazí proti němu jejich strážný člun. Někteří rybáři dokonce přísahají, že je pronásledovala jakási miniaturní ponorka.“

„To by souhlasilo s tím, co jsme zjistili ze satelitních fotografií,“ poznamenal Austin. „Museli se setkat se samostatným podvodním plavidlem.“

Otevřely se dveře a do lokálu vešel rybář, od kterého Austin koupil loď. Austina napadlo, že nově příchozí hodlá všem přítomným koupit skleničku, ale nechtěl se nechat vtáhnout do oslav oné šťastné obchodní transakce a hlavně do různého dotazování, které by zajisté následovalo. Dopil sklenici a vyzval Zavalu, aby učinil totéž. Pak zadním vchodem opustili hospodu a zaskočili jen do penzionu, kde si vyzvedli své věci. Za pár minut již kráčeli dlážděnou uličkou, jež je zavedla do mlhou zahaleného přístavu.

Austin šel jako první podle řady uvázaných člunů, až se zastavil u lodi asi osm metrů dlouhé. Trup, tvořený obšívkou z překrývajících se prken, měl vpředu zalomenou příď, vhodnou do divočejšího moře. Paluba byla otevřená, až na malou kormidelnu v blízkosti přídě. Dokonce i přes závoj mlhy bylo jasně vidět, že celé plavidlo drží pohromadě jen několik vrstev barvy.

„Tomuhle říkají rybáři ‚proutěný košík‘,“ poznamenal Austin. „Bývalý majitel tvrdil, že loď byla postavená v jedenasedmdesátém.“

„Myslel tím 1971 nebo 1871?“ zeptal se s úsměvem Zavala. „Už se těším, jak se bude Pitt tvářit, až dostane účet za tuhle luxusní jachtu.“

„Jak znám Pitta, myslím, že bude souhlasit,“ odpověděl Austin.

Zavala si přečetl jméno na zádi. „Spooter?“

„To je místní název pro škebli ostřenku. Tvrdí se, že působí jako afrodiziakum.“

„Skutečně,“ poznamenal Zavala, jehož poslední informace zaujala. „Předpokládám, že je to asi stejně účinné jako roh nosorožce.“

Vstoupili na palubu, a zatímco si ji Zavala prohlížel, Austin strčil hlavu do kormidelny, velké asi jako dvě telefonní budky. Nástavba páchla po starém cigaretovém kouři a po naftě. Když Austin opět vyšel ven, Zavala zadupal na prkna paluby.

„Zdá se dost pevná.“

„Ty rezavý starý necky jsou ve skutečnosti schopný plavby víc, než jak vypadají. Podívejme se, jestli je tu i nějaká mapa.“

Austin se chvíli prohraboval různými krámy v kormidelně, až nakonec nalezl zamaštěnou mapu, zobrazující ostrov ve vzdálenosti asi osmnáct kilometrů od přístaviště lodí přes záliv. Austin ukázal prstem na přístav na ostrově a vysvětlil Zavalovi plán, který vydumal.

„Co si o tom myslíš?“

„Primitivní řešení vysoce složitého problému. Myslím, že by to mohlo vyjít. Kdy vyrazíme?“

„Okamžitě,“ opáčil Austin. „Přesvědčil jsem minulého majitele, aby ještě načerpal plnou nádrž.“

S těmito slovy zmizel v kormidelně. Zanedlouho se již motor zahříval, potřebná výstroj byla uložená a kompasový kurz vypočtený. Loď samotná v minulosti zažila spoustu těžkých chvil, ale elektroniku měla docela novou, takže jim umožňovala plout v neznámých vodách i v noční mlze.

Zavala odvázal lana, zatímco Austin se chopil kormidla a zamířil přídí ven z přístavu. Motor řehtal a lapal po dechu, jako by byl v posledním tažení, ale Spooter se přesto začala prodírat vířivým závojem mlhy k záhadnému ostrovu.

31

NA MUŽE, KTERÝ MĚŘIL přes dva metry, se Trout pohyboval nad očekávání nenápadně. Jen velice bystré oko by ho zaregistrovalo, jak krátce po půlnoci mizí z vězeňského objektu. Přesunoval se od stínu ke stínu, neustále mimo dosah reflektorů.

Jeho až nadměrná opatrnost se ukázala být zbytečná. V areálu se nepotulovala žádná hlídka a také strážní věže byly opuštěné. Z ubytovny strážných, kde její obyvatelé zjevně pořádali mejdan, se ozýval opilý smích a hlasitá hudba. Trout si pomyslel, že strážní nejspíš slaví konec nudné služby na ztracené vartě.

Hlučné zvuky se poněkud ztlumily, jak Trout klusal po prašné cestě směrem od strážnice. Teď se již nesnažil skrývat, takže se svými dlouhými kroky vzdaloval poměrně rychle. Když ho do nosu udeřil pronikavý zápach, věděl, že je blízko cíle. Jeho elán poněkud ochabl, jakmile si uvědomil, co ho čeká, ale nakonec vystrčil odhodlaně bradu a s novou rozhodností pokračoval k místnosti hrůzy plukovníka Stregy, kterou on rádoby vtipně nazýval „Zoo“.

Trout zpomalil, když vstoupil do osvětleného prostoru kolem betonové budovy, a zamířil přímo k hlavnímu vchodu. Paprskem baterky přejel kolem rámu, ale žádné známky poplašného zařízení neviděl. Nikdo jistě nepředpokládá, uvažoval Trout, že by se někdo pokusil vloupat dovnitř, i když to bylo přesně to, k čemu se sám chystal.

Dvojité ocelové dveře by určitě odolaly i náporu beranidla, ale zajišťoval je jen obyčejný visací zámek. Kladivem a ostrým majzlíkem, které si vypůjčil v laboratoři, kde se tyto nástroje používaly k oddělování vzorků minerálů, udělal se zámkem krátký proces. Rozhlédl se, jako by si dělal naději, že ho někdo zastaví, pak otevřel dveře a vešel dovnitř.

Odporný zápach ho udeřil jako baseballová pálka, až musel násilím potlačit nutkání na zvracení. Rozlehlá místnost tonula v pološeru, osvětlovalo ji pouze několik slabých stropních světel. Jeho hlučný vstup musel alespoň některé obyvatele probudit, protože z temných cel byly slyšet tlumené zvuky. Každý pohyb sledovaly páry planoucích rudých očí. Trout si připadal jako škeble na plotně.

Přejel paprskem baterky po stěně, až nalezl vypínač. Když místnost zaplavilo světlo, ozvalo se sborové zavrčení a chovanci se stáhli do zadních částí klecí. Po chvíli vycítili, že Trout pro ně nepředstavuje žádnou hrozbu, takže se osmělili až k mřížím, na něž přitiskli své hrozivé obličeje.

Trout z jejich chování pochopil, že tato stvoření k němu přitahuje ještě cosi jiného než pouze krutý hlad. Byla v tom jasně i zvědavost a jejich hluboké vrčení a bručení představovalo vlastně jakousi formu komunikace. Připomněl si však, že nedávno provedli vražedný útok na sousední ostrov, takže by bylo chybou považovat je za pouhá zvířata. Kdysi to byli lidé, kteří stále ještě dokázali myslet.

Trout se pokusil nevnímat jejich neumdlévající pozornost a vydal se na průzkum místnosti. To, co hledal, nalezl za kovovým nástěnným panelem, Prsty přeběhl po řadě vypínačů označených čísly, shodnými s těmi, které visely na jednotlivých klecích. Čísla byla navíc rozdělena na alfa a beta. Zaváhal, když si představil, jaké peklo se chystá rozpoutat. Teď anebo nikdy. Stiskl na zkoušku vypínač s nápisem alfa. Zahučel elektromotor a dveře jedné klece se s kovovým cinknutím odsunuly. Stvoření uvnitř odskočilo do zadního kouta klece, pak se však přece jen postupně po centimetrech posunulo k otevřenému otvoru, kde stanulo v očekávání nějakého triku.

Trout rychle stiskl další vypínače. S řinčením se otevřely zbývající dveře. Přesto se ona odporná stvoření ven nehrnula. Jen drmolila a gestikulovala na sebe v jakémsi primitivním způsobu dorozumívání. Trout se však nezdržoval, aby z té konverzace něco zachytil. Vypustil démony a teď kvapně vyrazil ke dveřím.

MACLEAN ČEKAL spolu s Gamay a Sandy v hustém porostu stromů, zhruba sto metrů od vrat do areálu. Když jim Trout objasňoval svůj plán, dostali za úkol vyklouznout z chatek co nejdříve po jeho odchodu a skrýt se až do chvíle, než se k nim připojí.

MacLean dobře slyšel probíhající opilecký večírek, ale přesto byl značně nervózní, protože znal nepředvídatelnost strážných daleko lépe než Trout. Jeho nejhorší obavy se začaly naplňovat, když zaslechl dusot nohou. Někdo běžel směrem k nim. Upřel oči do tmy, nevěda, zda má utíkat, nebo zůstat a bojovat.

Pak někdo potichu zvolal: „Macu.“ Byl to Trout.

Gamay vystoupila ze stínu stromů a sevřela svého muže v náručí. „Jsem tak ráda, že tě vidím,“ vydechla.

„Proboha, člověče,“ připojil se MacLean. „Už jsem myslel, že se něco stalo.“

Trout konečně popadl dech. „Bylo to snazší, než jsem předpokládal.“

Pak ztuhl, když se ze stínu vyloupla další postava, pak ještě jedna, a ještě, až se kolem něho shromáždilo všech šest kolegů.

„Omlouvám se,“ promluvil MacLean, „ale nemohl jsem je tam nechat.“

„To byl můj nápad,“ přiznala se Gamay.

„Nemějte obavy. Já si to také rozmyslel a byl bych se pro ně sám vrátil. Jsou tu všichni?“

„Ano,“ ujistil ho jeden z vědců. „Nikdo nás neviděl. Co budeme dělat dál?“

„Počkáme,“ odvětil Trout. Vklouzl hlouběji do lesíka a zaujal pozici za silným kmenem dubu, odkud bylo jasně vidět k hlavní bráně. Před strážnicí tam postávali dva strážní. MacLean se vrátil k ostatním a řekl jim, že musí být trpěliví.

Trout si uvědomoval, že podstupuje určité riziko, když vypouští ta stvoření z klecí. Jakmile totiž ochutnají svobodu, mohou vyrazit nejkratší cestou pryč. Spoléhal však na to, že jejich snahu utíkat bude brzdit jiné, ryze lidské nutkání, touha pomstít se těm, kteří je mučili a věznili.

Znovu pohlédl k bráně. Strážní kouřili a podávali si láhev s nějakým pitím. Když se nemohli připojit ke společné oslavě, udělali si alespoň soukromý večírek. Trout se stáhl na opačnou stranu lesíka a zadíval se na zoo.

Při svém spěšném úprku nechal ocelové dveře do budovy částečně pootevřené. Tudy se nyní z nitra budovy hrnul ven paprsek světla. Náhle uviděl, jak se v mezeře ve dveřích začínají objevovat tmavé stíny. Venku se nejprve zarazily, pak se ale znovu daly do pohybu a jako útočný roj se vydaly směrem k ubytovně stráží. Pak zmizely ve tmě.

Podle hrubého smíchu a hlasité hudby byl večírek v plném proudu. Trout na okamžik znejistěl, jestli se přece jen nepřepočítal. Pak však, docela náhle, smích utichl. Místo něho se ozvaly hlasité kletby, několik výstřelů a pak výkřiky bolesti a hrůzy.

Trout si v duchu představoval krvavou lázeň, která se právě odehrává. Nemohl se zbavit určitého soucitu s mnohdy nelidskými strážnými. Pak si však připomněl, že stejní strážní byli připraveni na Stregův příkaz své zajatce bez milosti zlikvidovat.

Strážní u vrat uslyšeli podivný rámus vycházející z ubytovny. Zmateně se k sobě obrátili, nevědouce co dělat. Zdálo se, že se o něco přou. Přestali se hádat, až když uviděli blížící se reflektory. Pozvedli automatické zbraně a zamířili na rychle přijíždějící vozidlo, které však postupovalo v klikatém kurzu a neustále troubilo.

Jakmile se vozidlo přiřítilo do osvětlené zóny v blízkosti vrat, Trout uviděl, že se jedná o Stregův kabriolet, přičemž jeho přední i zadní sedadla byla pokryta všelijak pokroucenými těly. Další stvoření visela na kapotě a ostatní vlála na bocích automobilu a odolávala řidičovým snahám setřást je ostrými změnami směru.

Strážní pokryli blížící se automobil palbou z automatických zbraní. Dvě příšery se pustily kapoty a s ostrým výkřikem, jenž prořízl noc, se skutálely na zem. Ostatní se však stále držely. Auto se divoce otočilo do smyku a neovladatelně narazilo bokem do strážnice. Náraz setřásl hrozen tvorů, načež se otevřela dvířka řidiče. Z auta se vynořil plukovník Strega s pistolí v ruce. Nažehlenou uniformu měl potřísněnou krví a na mnoha místech potrhanou. Z dobrého tuctu ran na hlavě a na těle mu proudila krev.

Udělal několik vrávoravých kroků a naslepo vystřelil. Zasáhl jednoho z útočníků, avšak dřív než mohl vypálit druhou ránu, srazila ho skupinka těch tvorů k zemi. Trout viděl, jak se pod klubkem meloucích se těl pohybují Stregovy ruce a nohy, až nakonec plukovník ztuhl a znehybněl. To, co z něho zbylo, odtáhly příšery do stínu. Oba strážní toho měli už dost. Vypálili několik výstřelů, zabili jednu neb dvě nestvůry, ale pak se dali na útěk ve snaze zachránit si život. Rudooká stvoření jim byla v patách.

Trout shromáždil Gamay a ostatní, vyvedl je ven z úkrytu v lesíku a pak podle ještě škubajících se těl k mercedesu. Sedl za volant, zařadil zpátečku, avšak vozidlo zůstávalo viset na troskách strážnice. Vyzval kolegy, aby ho pomohli vytlačit. Po mnoha pokusech se jim skutečně podařilo kola uvolnit a všichni nasedli znovu do auta.

Trout prakticky stál na plynu. Vůz sebou trhl kupředu, proletěl vraty, jako by ani neexistovala, a vyrazil po cestě vedoucí k moři a, alespoň jak Trout doufal, ke svobodě.

32

NEJNOVĚJŠÍ AKVIZICE FLOTILY NUMA začala propouštět proudy vody v okamžiku, kdy vyrazila, z přístavu na volné moře. Přechod z naprosto klidné hladiny do asi půl metru vysokých vln nepředstavoval příliš vážnou změnu, ale i ta stačila k tomu, aby se švy v postarším trupu lodě začala dovnitř hrnout voda. Austin u kormidla zaznamenal, že plavidlo reaguje líně a že se noří stále níž do vln. Zapnul tedy pumpu, ale motor nenaskočil.

„Tuhle loď měli pojmenovat Zatracené splachovadlo,“ zamumlal Austin.

„Podívám se na to,“ ozval se Zavala. V hloubi duše každého pořádného inženýra je zrnko mechanika a Zavala nebyl výjimka. Byl nejšťastnější, když měl zamaštěné ruce. Teď vklouzl průlezem do podpalubí a už za minutu volal na Austina: „Zkus to znova.“ Pumpa několikrát škytla a pak se kašlavě rozběhla. Když se Zavala znovu objevil, vypadal jako měrka hladiny oleje, ale na zašpiněné tváři mu seděl úsměv.

„Pravidlo opravy motoru číslo 101. Když všechno selže, hledej uvolněný drát,“ pravil.

Oprava přišla na poslední chvíli. Loď se už nakláněla, jako by měla píchlou pneumatiku. Čerpadlo však pracovalo heroicky, takže bez problémů stačilo zvládat přítok vody a během několika minut se Spooter zase víceméně narovnala a pokračovala v cestě.

Tou dobou již Austin zjistil, že když se Spooter zrovna nepotápí, chová se docela dobře.

Tenhle člun byl postaven na místní poměry a jeho elegantní zvednutá příď rozřezávala mírně zvlněnou hladinu stejně snadno jako kánoe vodu rybníka. S větrem v zádech a klapajícím motorem, který vynechával jen občas, se tedy svižně přesunovali přes záliv.

Austin pohlédl na obrazovku radaru, aby se ujistil, že drží správný kurz. Když zašilhal ven oknem kormidelny, jež neustále pokrývala vodní tříšť, neviděl nic než tmu. Kormidlo převzal Zavala a on vyšel z kormidelny na palubu. Do tváře se mu opřel studený vlhký vítr. Cítil, spíše než aby viděl, obrovskou temnou hmotu, zdvihající se z ještě temnější vody. Vrátil se do tepla kormidelny.

„Ten ostrov by měl být přímo před námi,“ pravil.

Člun dál bafal nocí, takže zanedlouho celá masa, kterou Austin prve jen tušil, začala opravdu nabírat reálné obrysy. Silueta ostrova byla nyní proti modročerné obloze již dobře patrná. Austin pohnul kormidlem nepatrně vpravo a o několik stupňů změnil kurz. Bylo docela pravděpodobné, že člun je sledován, takže by rád vyvolal v každém pozorovateli dojem, že Spooter hodlá ostrov obeplout.

Oklamat elektronické oči a uši samostatného podvodního vozidla nějakým trikem bude obtížnější. Avšak nikoliv nemožné. Austin si prohlédl satelitní fotografie, získané v průběhu několika hodin, a pokusil se vypočítat jízdní řád miniponorky, i když si byl samozřejmě vědom toho, že podstatnou roli tu rovněž hrají rozmary lidí i přírody. Odvodil pravděpodobnou polohu ponorky a její časový rozvrh. Bylo zřejmé, že se periodicky vynořuje k dobití akumulátorů.

Teď Austin pohlédl na hodinky. Podle jeho předpokladů by se mělo podmořské vozidlo nacházet u vzdáleného břehu ostrova. Ve snaze dostat se pod paprsky vysílané ostrovním radarem pootočil kormidlem, přiblížil se s lodí blíže k útesům a modlil se, aby jeho výpočty byly správné.

VELITELSTVÍ OCHRANY ostrova, zajištující jeho bezpečnost před všetečnými návštěvníky, bylo umístěno v přízemní budově ze škvárobetonu s plochou střechou, vystavěné v ústí zátoky. Padesát procent vnitřního prostoru zaplňovalo elektronické sledovací zařízení. Zbývající polovina sloužila jako kasárna pro dvanáct strážných, kteří stanici obsluhovali.

Celá skupina byla rozdělena do čtyřčlenných směn, jež se střídaly ve třech turnusech. Během dne tři strážní patrolovali kolem ostrova ve člunu, zatímco čtvrtý muž zůstával v ústředně.

V noci se tato rutina měnila. Hlídkový člun zůstával v průběhu psí hlídky u břehu, protože skaliskům ostrým jako břitva, číhajícím ve vodě v okolí ostrova, se ve tmě dalo velice obtížně vyhnout. Člun byl v pohotovosti, připraven vyrazit v okamžiku, kdy automatická miniponorka nebo radar odhalí nějaké vetřelce. Členové noční směny se střídali při dobíjení podmořského vozidla z elektrárny na střeše. Radarový operátor zaregistroval svítící bod na obrazovce dlouho předtím, než se rybářská loď přiblížila k ostrovu, a sledoval, jak mění kurz.

Radar obsluhoval německý žoldák jménem Max. Ze své zkušenosti věděl, že rybáři v noci většinou nevyjíždějí, ale jakmile se přesvědčil, že loď hodlá ostrov obeplout, uklidnil se. Zapálil si cigaretu a začal listovat ohmatanými stránkami časopisu s nahotinkami. Teprve po několika minutách mu zrak sklouzl zpět na obrazovku. Byla prázdná. Zaklel, zamáčkl cigaretu do popelníku a naklonil se kupředu, takže se nosem málem dotýkal monitoru. Dokonce poklepal na sklo kotníky prstů, jako by to mohlo pomoct.

Stále žádná stopa po cizím kontaktu. Zatímco on studoval detaily ženské anatomie, loď musela vklouznout do slepé zóny u základny útesů. Byla to otrava, ale nikoliv katastrofa. Pořád tady ještě bylo automatické podvodní vozítko. Otočil se tedy k jinému monitoru, který zobrazoval záznam právě z této miniponorky. Jak kroužila kolem ostrova, odrážela signály od řady plovoucích transpondérů, jež byly rozmístěny kolem ostrova. Transpondéry následně předávaly zachycené signály na velitelské stanoviště, takže každý okamžik bylo možné přesně určit polohu podvodního prostředku.

Miniponorka byla čtyři metry dlouhá, plochá a široká, tvarem připomínající kombinaci rejnoka a žraloka s vysokou hřbetní ploutví na zádech. Jeden ze strážných poznamenal, že mu svým hrozivým zjevem připomíná jeho tchyni Gertrudu, a to jméno jí už zůstalo. Gertruda plula jen nějaký metr pod hladinou a sonarem prozkoumávala moře do vzdálenosti třiceti metrů po obou stranách. Podvodní scenérii navíc snímala televizní kamera.

Povely však mohly být přenášeny i opačným směrem, ze základny na ponorku. To byla neocenitelná výhoda, jelikož vozítko mohlo být využíváno nejen jako podmořský hlídací pes, ale i jako nosič zbraní. Miniponorka nesla čtyři nevelká torpéda, ovšem každé bylo schopné potopit torpédoborec.

Max vyslal Gertrudě příkaz, aby se bleskově vrátila do oblasti, kde předtím zaregistroval cizí loď. Pak stiskl knoflík interkomu.

„Omlouvám se, že vás ruším při hře, chlapci, ale v bezpečnostní zóně máme cizí loď,“ pravil do mikrofonu.

Členové posádky hlídkového člunu hráli v kasárnách poker, když zapraskal amplion a sdělil jim novinku o narušiteli. Dva z nich byli bývalí francouzští legionáři a třetí byl jihoafrický žoldák. Jihoafričan odhodil karty a přešel k interkomu.

„Kde je cíl?“

„Vstoupil do bezpečnostní zóny na severní straně ostrova a pak proklouzl do radarového stínu. Poslal jsem tam Gertrudu, aby to prověřila.“

„Sakra,“ povzdechl si žoldák. „Dneska v noci mám pech.“

Všichni tři muži si natáhli bundy a boty a popadli útočné pušky FAMAS. Za malou chvilku již klusali na molo ztrácející se v mlze a na jeho konci seskočili do desetimetrového nafukovacího člunu. Dvojitý dieselový motor se s hučením probudil k životu. Odhodili poutací lana a vzápětí už vodní tryskový pohon hnal člun rychlostí téměř čtyřiceti uzlů.

Člun klouzal po hladině sotva několik minut, když se ozval muž z velitelského střediska, aby jim oznámil, že se cíl znovu objevil na radaru a nachází se teď v ústí zálivu. Naváděl pak strážní člun k cíli a sledoval, jak dvě světlé tečky na radarové obrazovce splývají v jednu.

Zatímco dva strážní byli v pozoru, připraveni odstřelit cokoliv, co se hýbe, kormidelník zavedl hlídkový člun tak blízko, až jeho reflektor ozářil každičký kousek oprýskaného trupu vetřelce. Vtom Jihoafričan sklonil pušku a rozesmál se. Ostatní se k němu vzápětí přidali.

„Spooter!“ vyrazil ze sebe. „To jsme přerušili partii pokeru kvůli Spooteru?“

„Nač si stěžuješ? Vždyť jsi prohrával poslední košili.“

Znovu se svorně rozesmáli.

„Radši bychom se měli přece jen na palubu toho starého škopku podívat,“ poznamenal kormidelník.

Strážní byli vycvičení profesionálové, kteří by nikdy nedovolili, aby je zábava zbavila bdělosti. Lehkovážnost z jejich chování zmizela a na její místo nastoupil profesionální trénink. Hlídkový člun se těsně přiblížil k rybářské bárce a na její palubu přeskočili dva členové hlídky se zbraněmi v ruce, zatímco je jejich kolegové kryli. Otevřeli dveře opuštěné kormidelny, zvedli poklop palubního průlezu a nahlédli do podpalubí.

„Nic,“ zavolal jeden ze žoldáků na svého kolegu na člunu. Opřel se o zábradlí a zapálil si cigaretu.

Ozval se jeho kolega. „Být tebou, tak bych tam moc dlouho neokolkoval.“

„Sakra,“ zněla odpověď. „Ty jsi nějaký chytrý.“

Legionář se ušklíbl a přelezl na hlídkový člun. „Dělej jak chceš,“ řekl. „Jen si nenamoč nohy.“

Jihoafričan pohlédl na boty. Z otevřeného palubního příklopu vytékala dost rychle voda a zaplavovala palubu. Loď se potápěla. Poplašeně vykřikl, čímž si od ostatních vysloužil hlasitý posměch. Kormidelník odrazil s člunem a o několik metrů se vzdálil, jako by ponechával kolegu vlastnímu osudu, když ale Jihoafričan vychrlil šňůru nadávek v afrikánštině, opět se vrátil.

Tentokrát Jihoafričan prakticky spadl do hlídkového člunu a pak spolu s ostatními sledoval, jak voda pohlcuje obrubník rybářské lodi. Nakonec byl vidět už jen stěžeň a za několik minut to jediné, co ze staré lodi zůstalo, byly bubliny stoupající k hladině.

„Oukej, takže se tomu parchantovi povedl dobrý vtip,“ poznamenal Jihoafričan. „Pojďme se vrátit a otevřít si další láhev.“

Kormidelník zapnul vysílačku a ohlásil se řídicímu středisku.

„To nedává smysl,“ konstatoval muž obsluhující radar. „Ta věc se pohybovala v naprosto přímém kurzu, když jsem ji poprvé zachytil.“

„Nepil jsi?“

„Samozřejmě jsem pil.“

Členové pobřežní hlídky totiž oslavovali, protože se k nim od strážných výzkumného komplexu donesly zvěsti, že se má celá ostrovní operace v dohledné době ukončit.

„To všechno vysvětluje.“

„Ale…“

„Kolem toho zatraceného ostrova jsou silné proudy. Nejspíš se té rybářské bárky některý z nich zmocnil.“

„Počítám, že máš pravdu,“ připustil Max.

„Jinak ti nemůžu pomoct, brácho. Už je pod vodou. Vracíme se zpátky.“ Hlas z velícího střediska dodal: „Dejte pozor na Gertrudu. Je ve vaší oblasti.“

Za několik vteřin se v blízkosti člunu objevila velká hřbetní ploutev. Muži z hlídkového člunu byli zvyklí Gertrudu vídat, ale nikdy se v její blízké společnosti necítili dobře. Byli nervózní z jejího ničivého potenciálu i ze skutečnosti, že je až příliš nezávislá. Podvodní automatické plavidlo se zastavilo ve vzdálenosti patnácti metrů a začalo porovnávat zvuk hlídkového člunu se zvukovým profilem, který mělo uložený v paměti.

„Ujisti se, že není ozbrojená.“

Smích. „Nechám tu rybu rozhlédnout se po okolí.“

„To udělej. My odsud mizíme.“

Dieselové motory zaburácely, člun provedl ostrý obrat a vyrazil zpět k přístavišti.

Hřbetní ploutev se začala pohybovat sem a tam a po několik minut pročesávala oblast v paralelních trasách, jako sekačka pojíždějící po louce. Pátrající sonar zachytil rybářskou loď ležící na dně a promptně vyslal její obraz. Muž obsluhující radar několik minut pozoroval monitor a pak vydal miniponorce pokyn, aby pokračovala ve své normální hlídkové činnosti.

Jen chvíli poté, co se podvodní vozítko odpoutalo, otevřely se dveře kormidelny potopené rybářské lodi a odsud vyplavaly dvě osoby. Silnými rytmickými tempy se vydaly směrem k ostrovu.

33

JAKMILE TROUT se Stregovým mercedesem prorazil vrata výzkumného komplexu, stiskl pedál plynu až k podlaze. MacLean, který seděl spolu s Gamay na předním sedadle, udiveně zíral na tachometr. Auto se prohnalo průsmykem.

„Doktore Troute!“ pronesl hlasem, sice klidným, ale značně důrazným. „Na cestě před námi je ostrá zatáčka. Jestli nezpomalíš, tak si budeme muset nechat vypučet křídla.“

Gamay položila ruku na manželovu paži.

Trout sklouzl pohledem na tachometr. Jeli rychlostí něco přes sto deset kilometrů v hodině. Šlápl tedy trochu na brzdu a rozsvítil dálková světla. Právě včas, aby si uvědomil, že zatáčka je více než ostrá, že je to vlastně ostrý úhel. Po pravé straně byl prudký sráz, před kterým nestálo žádné zábradlí.

Pneumatiky se prosmekly těsně po okraji vozovky, ale mercedes zůstal na silnici, která se vzápětí narovnala a začala postupně klesat. Trout vydechl zadržovaný vzduch a uvolnil křečovité sevření volantu, pěkně jeden prst po druhém.

„Díky za varování, Macu.“

MacLean stiskl rty do upjatého úsměvu. „Nechtěl jsem, aby nás zastavili pro rychlou jízdu.“

Trout se ohlédl přes rameno na změť rukou a nohou na zadním sedadle.

„Jsou tu stále všichni?“ zeptal se.

„My nejdeme nikam, dokud nás odsud nevypáčíte heverem,“ odpověděla Sandy.

Trout si dovolil ten přepych a srdečně se zasmál. I přesto, že navenek působil klidným dojmem, uvnitř byl napjatý jako stočené hodinové péro. MacLeanovo konejšivé chování pomohlo Troutovi se opět zklidnit. Adrenalin, který se mu vylil do krve, mu sice pomohl při útěku z areálu, ale jestliže měli přežít, teď musí být klidný a opatrný. Silnice stále klesala, až se nakonec dostala na úroveň mořské hladiny a skončila na křižovatce dvou cest.

Trout zastavil mercedes a ukázal vlevo. „My jsme přijeli odsud?“

„Správně,“ pravil MacLean. „Tato silnice vede podél zátoky k ponorkovému doku. Tam je posádka a kasárna strážných. Když zabočíme doprava, dostaneme se k ústí přístavu, k velitelskému stanovišti a přístavišti pro hlídkový člun.“

Trout opáčil. „Právě jsi splnil svůj domácí úkol.“

„Ty nejsi jediný, kdo se pokoušel vymyslet, jak se dostat z tohoto zatraceného kusu skály.“

„Zdá se, že máme jednoduchý výběr. Hlídkový člun by mohl představovat lístek na cestu z ostrova.“

„Souhlasím,“ přidala se Gamay. „Kromě toho, jestli máme vyrušit sršně z hnízda, pak čím jich bude míň, tím líp pro nás.“

Trout přikývl a vyrazil s mercedesem doprava. Silnice vedla asi tři čtvrtě kilometru podle pláže, lemující břeh zátoky. Když v dálce zahlédl nějaká světla, sjel s autem mimo cestu. Řekl ostatním, kam jde, a navrhl jim, aby vystoupili, ale i nadále se drželi v blízkosti auta. Dál vyrazil pěšky. Ve vzduchu byla cítit těžká vůně moře. Bylo krajně příjemné být mimo areál. Přesto se neopájel žádnými iluzemi. Jeho svoboda byla stejně pomíjivá jako vlny pleskající o písek pláže.

Zanedlouho zjistil, že světla vycházejí z nějaké betonové budovy. Rolety v oknech byly zatažené. Zeširoka budovu obešel a pokračoval v chůzi, až se přiblížil k dřevěnému molu, jež vybíhalo do moře. Žádný hlídkový člun tu nebyl. Dokonce ani žádná veslice. Chladivá bríza, vanoucí od moře, neměla nic společného s ledovým balvanem, jaký cítil v žaludku. Doplahočil se zpět k mercedesu a vklouzl za volant.

„Hlídkový člun je pryč,“ oznámil. „Můžeme buď počkat a doufat, že se vrátí, ale jakmile vyjde slunce, je po nadějích. Navrhuji, abychom prozkoumali ponorkový dok.“

„To je to poslední místo, kde by nás mohli čekat,“ připojila se Gamay.

„Je to také poslední místo, kde bych nás čekal já,“ poznamenal MacLean. „Nejsme žádná jednotka speciálních sil.“

„V Alamu byla také jenom zhruba stovka amatérských obránců.“

„Já znám americkou historii, Paule. Obránci Alama byli ale zmasakrováni. A neříkej mi nic o Skotech u Cullodenu. Ty zmasakrovali také.“

Trout se ušklíbl. „Zoufalé situace vyžadují zoufalá řešení.“

„Tomu rozumím. Nicméně mi stále ještě není jasné, co chceš dělat.“

„Pokusím se dostat na palubu ponorky a poohlédnu se po vysílačce. Jestli to nevyjde, vymyslím něco jiného.“

„Tak to ti věřím,“ pronesl MacLean a prohlížel si Trouta, jako by zkoumal nějaký zajímavý laboratorní vzorek. „Na mořského geologa jsi docela vynalézavý.“

„Snažím se,“ odpověděl Trout a otočil klíčkem zapalování.

Řídil automobil podél břehu zátoky, dokud se nepřiblížili k opuštěnému kostelu a hřbitovu. Zaparkoval za polorozbořenou budovou a vyzval ostatní, aby zůstali tiše sedět. Gamay však trvala na tom, že půjde s ním. Vydali se tedy spolu po kamenité cestě, směřující k zaoblenému konci zátoky.

Okolí ubikací osvětlovaly rozsvícené lampy. Troutovi se přiblížili na třicet metrů ke kasárnám a začali studovat jejich uspořádání. Stavba stála nedaleko okraje útesu. Z hlavní budovy vyčnívala nad vodu zátoky pozorovací rampa. Od této platformy vedl k zemi žebřík.

„Pojďme se podívat na ten žebřík,“ navrhl.

„Myslím, že nemusíme mít obavy z překvapení. Podle hluku to vypadá jako pěkně divoký večírek,“ poznamenala Gamay.

Podobně jako muži ve vědeckém komplexu, také strážci ponorky se dozvěděli, že jejich služba se chýlí ke konci, takže ve strážnici probíhaly podobné opilecké oslavy. Zjevně se ještě nedozvěděli o osudu svých kamarádů.

Gamay s Troutem se pomalu přibližovali, až se ocitli pod rampou. Zde začínal žebřík, který vedl po strmém útesu dolů. Slezli po něm na úzkou kovovou lávku, běžící jen kousek nad hladinou moře, a po ní sledovali řadu nízko umístěných světel až k zejícímu vchodu do ponorkového doku.

Před nimi se objevila gigantická ponorka, jež je před nedávnem unesla. Na její palubě svítilo několik světel, takže našli lodní lávku, přešli po ní a objevili palubní průlez. Trout nadzvedl vstupní poklop a strčil dovnitř hlavu. Vnitřní prostory ozařovalo jen tlumené osvětlení.

Oba sestoupili po žebříku a tiše jako duchové zahájili prohlídku ponorky. Trout, který kráčel jako první, se před každým rohem zastavil, opatrně se za něj podíval, ale zatím se s nikým nesetkali. Velitelská místnost se nacházela v polotmě, osvětlená pouze rozsvícenými stupnicemi různých přístrojových panelů. Malá rádiová kabina sousedila s velitelskou místností. Gamay hlídala, Trout se usadil před vysílačkou, uchopil radiotelefon, vytočil číslo ústředny NUMA a v očekávání zadržel dech.

„Národní podmořská a… agentura,“ ozval se přátelský ženský hlas. Nepříliš čisté vysílání rušily stěny a strop ponorkového doku. „Prosím Rudiho Gunna. Řekněte mu, že volá Paul Trout.“

„… mžik.“

Ten okamžik jako by trval celý den. Trout v duchu viděl halu budovy NUMA s velkým globusem uprostřed. Pak se konečně ozval hlas zástupce ředitele agentury. Dovedl si představit štíhlou Gunnovu postavu sedící ve velké kanceláři, nejspíše soustřeďující svého génia na nějaký složitý logistický problém.

„Trout? Kde proboha… jste? Pátrali jsme… od Stvoření. Jste v pořádku?“

„Prima, Rudi, Gamay je tu také. Musím ale spěchat. Alvina unesli. Jsme na ostrově – myslím, že někde ve skotských nebo skandinávských vodách. Je tu sedm dalších vědců, které rovněž drží v zajetí. Pracovali jsme na jednom praštěném experimentu. Podařilo se nám uniknout, ale nemusí to být nadlouho.“

„Špatně tě slyším… ale rozumím. Můžeš zůstat… u rádia?“

„Musíme se vrátit k ostatním.“

„Nech radiotelefon zapnutý. Pokusíme se vás vystopovat… signálu.“

Trout odpověděl velice stručně, protože ho právě Gamay šeptem varovala. Kdosi si docela nedaleko nehlasně pískal nějakou melodii. Trout opatrně odložil mikrofon do vidlice a vypnul přístroj. Pak se spolu s Gamay spustili na ruce a kolena a s pochybným výsledkem se pokusili nacpat pod stojan s vysílačkou. Pískání se přiblížilo. Jeho původce se zastavil, aby nahlédl skleněnou výplní dveří do kabiny, ale zřejmě neviděl nic nepatřičného, protože pokračoval a jeho pískání postupně sláblo.

Troutovi se vysoukali ze skrýše. Paul znovu zavolal Gunnovi a pověděl mu, že nechávají rádio zapnuté. Přesvědčil se, že chodba je prázdná, načež vyrazili tam, odkud přišli. Pohybovali se ještě opatrněji než předtím, uši napjaté, aby včas zachytili případné pískání. Vyklouzli palubním průlezem, přeběhli po lávce a vyšplhali po žebříku, který je dovedl na přístupovou cestu.

Vrátili se ke kostelu a právě procházeli hřbitovem, když je oslepila jasná záře. Za paprsky reflektorů bylo vidět několik postav, jež se zjevily zpoza náhrobních kamenů jako nějací neklidní duchové. Trouta i Gamay se chopily hrubé ruce, které je dovlekly do kostela. Před oltářem tam stál drsně vyhlížející chlapík, ve tváři úsměv, ale ve výši pasu držel automatickou zbraň a mířil jí Troutovi na břicho.

„Ahoj, kámo,“ pronesl onen muž s letmým pohledem na Gamay. „Tohle je konec cesty pro tebe i tvé přátele.“

SOVA HŘADOVALA na uschlém stromě nedaleko mořského břehu, svůj mimořádně citlivý sluch soustředila na dupání myšky, pobíhající mezi trsy trávy. Pták se každou chvíli chystal snést dolů na nešťastné zvířátko, když okrouhlé žluté soví oči zachytily na pláži jakýsi pohyb. Z vln se vynořilo cosi velkého a lesklého a začalo se to drát na mokrý písek. Sova roztáhla křídla a v tichosti odletěla do vnitrozemí. Myš odpelášila do trávy, aniž by si byla vědoma právě udělené milosti.

Z příboje se vynořila druhá postava s černou kůží jako nějaké primitivní stvoření z prvotního bahna. Austin se Zavalou si posunuli masky na čelo, otevřeli vodotěsné balíčky a vytáhli z nich pistole SIG-Sauer ráže 9 milimetrů, které nebozí členové týmu SEAL zanechali na palubě výzkumné lodi. Jakmile se přesvědčili, že jsou sami, svlékli z ramen potápěčské bomby a stáhli ze sebe neoprénové obleky.

Když se k jejich rybářské lodi přiblížil hlídkový člun, sklouzli přes bok Spooteru do vody hned poté, co otevřeli kohouty v trupu a poslali loď ke dnu. Z kormidelny pozorovali, jak je kontroluje automatická miniponorka, a jakmile zmizela, vydali se rozhodnými tempy k ostrovu. Proudy je sice poněkud snesly, ale Austin si byl nicméně dost jistý, že na břeh dorazili zhruba v místech, kde plánovali.

Pohled na hodinky mu prozradil, že do svítání zbývá šest hodin. Dal signál Zavalovi. Po pětiminutové procházce pískem se jim pod nohama objevil tvrdý štěrk. Austin vytáhl z batohu mikropočítač a vyvolal na něm satelitní obraz ostrova.

„Když zůstaneme na této cestě, dovede nás k výzkumnému komplexu. Odsud je to asi tři a půl kilometru po silnici přes cosi, co vypadá jako soutěska.“

Poté již beze slova vyrazili po temné cestě.

MUŽ, KTERÝ mířil zbraní na Trouta, vypadal jako ještěrka – samé zuby a žádné rty.

„Už jsme na vás čekali,“ pravil anglicky s australským přízvukem.

„Jak jste mohli vědět, kde jsme?“ zeptal se Trout.

Muž se zasmál. „Počítám, že jste netušili, že máme po celém ostrově rozmístěné sledovací kamery. Kdyby naši mládenci nebyli tak opilí, možná vás uviděli už dřív.“

„Je nám líto, že jsme vám přerušili večírek.“

„Vaši přátelé se neměli moc k mluvení,“ řekl. „Kde jste vzali Stregovo auto?“

„Plukovník ho zrovna nepoužíval, tak jsme si mysleli, že se v něm projedeme.“

Muž otočil pušku a vrazil Troutovi pažbu do břicha. Ten měl pocit, že se mu snad zastavilo srdce. Prudce se předklonil, ruce přitiskl na žaludek a složil se na kolena. Když se zmírnily vlny nevolnosti, Trout se namáhavě zvedl. Muž ho popadl za bundu na prsou a přitáhl ho k sobě. Zavanul z něj přitom pach whisky.

„Takové chytrácké odpovědi nemám rád,“ procedil mezi zuby. Odstrčil Trouta a namířil pušku na Gamay. „Kde jste přišli k tomu autu?“

„Strega je mrtvý,“ vyrazil ze sebe Trout, stále ještě lapaje po dechu.

„Mrtvý?“ Oči se mu zúžily. „Jak zemřel?“

Trout věděl, že i kdyby řekl pravdu, muž by mu zaručeně nevěřil. „Radši bych vám to měl ukázat.“

Strážný zaváhal.

„Co to zkoušíš?“ řekl a pozvedl pušku.

„Nic. My přece nejsme v situaci, ve které bychom vám mohli ublížit.“

Poslední poznámka pohladila mužovo ego, což také Trout zamýšlel. „To máš tedy pravdu.“

Pak spolu s ostatními strážnými rázným krokem zavedl Trouta s Gamay za kostel, kde byl zaparkován mercedes. Sandy, MacLean a ostatní výzkumníci se krčili vedle auta pod pozorným dohledem dalších dvou ozbrojených strážných. Nedaleko Stregova auta byl zaparkován náklaďáček s prodlouženou ložnou plochou. Vězňové, včetně Gamay, dostali nařízeno nastoupit. Někteří strážní jeli s náklaďákem, dva další se usadili na zadních sedadlech mercedesu. Australan vyzval Trouta, aby se posadil za volant. Sám vklouzl na sedadlo spolujezdce a rozkázal vyrazit směrem k výzkumnému komplexu.

„Radši jeď pěkně klidně,“ varoval.

„Proč nás prostě nenecháte odejít?“ otázal se Trout. „Ten experiment přece skončil.“

„Dobrý pokus. My odjedeme a druhý den se tu někdo objeví a najde vás na břehu, jak máváte tričkem o pomoc. Takovéhle věci by se v mém podnikání mohly pěkně vymstít. Teď koukej v pohodě řídit a zavři pusu.“

Trout uposlechl. Když dojeli do areálu, Australan zavelel zastavit. Vytrhl klíčky ze zapalování a vystoupil, aby se porozhlédl. Ostatní strážní seskákali z korby a s připravenými zbraněmi zírali do tmy.

Australan si prohlédl proražená vrata a povalenou strážní budku. Všude panovalo strašidelné ticho. Neozýval se žádný noční pták, dokonce nebzučel ani hmyz. Po masakru, který se tu před Troutovýma očima odehrál, zde nezůstala ani stopa. Ten si však vzpomněl na onu krysí hostinu, kterou tu před nedávnem uspořádal Strega, a rozhodl se, že raději nechce vědět, co se s mrtvolami stalo.

Australan přistoupil k mercedesu. „Co se tady k sakru děje?“ otázal se.

„Věděl jste, na čem jsme v laboratoři pracovali?“

„Jo. Biologické zbraně. Mělo to něco společného s těmi vzorky, co z mořského dna přivážela ponorka. Do vlastního areálu nás ale nikdy nepustili. Říkali, že bychom mohli něco chytit.“

Trout se hlasitě zasmál.

„Co je na tom směšného?“ V Australanově hlase se znovu ozval nebezpečný tón.

„Lhali vám,“ odvětil Trout. „My prováděli výzkum enzymů.“

„O čem to mluvíte?“

„Slyšel jste někdy o kameni mudrců?“

Hlaveň pušky se zaryla do Troutových žeber. „Tohle je můj mudrc.“

Trout bolestivě ucukl, ale zůstal klidný. „Byl to tajný předpis, který měl změnit jiné prvky ve zlato.“

„Nic takového neexistuje.“

„Vy si myslíte, že lidé, kteří vás najali, by byli ochotni překonávat všechny ty překážky, kdyby nic takového doopravdy neexistovalo?“

Nastala odmlka. „Oukej, kámo, tak nám to zlato ukaž.“

„Zavedu vás do skladu, kde ho schraňují. Třeba si pak znovu rozmyslíte ten můj návrh, abyste nás tu nechali a sami odešli.“

Australan se usmál. „Promyslím to.“

Trout dobře věděl, že on sám i ostatní vědci jsou odsouzeni k záhubě, i kdyby nakrásně byli schopni nabídnout všechno zlato Fort Knoxu. Avšak žádný jiný důvod by je ke vstupu do zoo nepřiměl. Popojel s autem a zaparkoval před dokořán otevřenými dveřmi betonové budovy.

„Jsme tady,“ oznámil.

Vystoupili z mercedesu, Australan znovu zabavil klíčky k zapalování a nařídil svým mužům, aby seskočili z náklaďáku. Jednoho nechal jako zadní zajištění s rozkazem střílet na každého, kdo by se protivil rozkazům. Pak vyzval Trouta, aby šel jako první.

„Ježíšikriste, co to tu smrdí?“ zeptal se strážný.

„To je puch zlata,“ opáčil se smíchem Australan. Trout zamířil ke dveřím, jako by byl v tranzu. Věděl, že podstupuje značné riziko, ale předpokládal, že stvoření, jež zde byla kdysi vězněna, se sem vrátí jako do svého domova. Jakmile vstoupil do páchnoucí temnoty, okamžitě věděl, že se nemýlí. Slyšel odporné zvuky křoupání kostí a viděl páry rudých očí planoucích ve tmě. Přejel rukou po stěně, až našel vypínač a rozsvítil.

Příšery byly zpět ve svých klecích, jejichž dveře zely dokořán. Pilně si pochutnávaly na zbytcích plukovníka Stregy a jeho poskoků. Jakmile se rozsvítila světla, monstra se stáhla do pozadí klecí. Z hrdel strážců se vydraly výkřiky odporu a překvapení.

Australan popadl Trouta a přitiskl ho ke zdi. „Za tohle ty i tví přátelé zemřete.“

Trout uchopil hlaveň jeho pušky a pokusil se mu ji vykroutit z rukou, ale protivník měl tu výhodu, že dosáhl na kohoutek. Také se mu podařilo vystřelit, i když rána šla mimo a jenom odštípla kousek zdi pár centimetrů od Troutova krku. Zatímco oba muži zápasili o zbraň, příšery postoupily v klecích kupředu. Pohled na strážné v uniformě v nich podnítil zuřivost. Vzápětí tato stvoření ve skučícím klubku zubů a drápů vtrhla do místnosti.

Strážní stačili vypálit jen několik ran, než je nápor vrčících bestií skosil. Dvě monstra se vrhla Australanovi na záda a srazila ho k zemi. Další zamířilo k Troutovi, ale vpůli cesty se zastavilo a zůstalo zírat. V tomto krátkém okamžiku by Trout přísahal, že v pohledu toho stvoření zahlédl záblesk lidskosti. Když stvoření vidělo, že Trout není v uniformě, vrhlo se místo toho rovněž na Australana.

Trout vyrazil ke dveřím a překvapil strážné, kteří dosud hlídali zajatce. Jedno z monster, které Trouta následovalo, uvidělo ležícího strážného a udělalo s ním krátký proces.

Trout křikl na Gamay, aby přijela s náklaďákem. Sám vklouzl za volant mercedesu a chtěl nastartovat. Nebyly tu však klíčky. Vzpomněl si, že je s sebou odnesl Australan. Vtom již volala Gamay, že i v náklaďáku klíčky chybí. Trout vyskočil z auta, popadl Gamay a vyzval všechny, aby utíkali jako o život.

Podle náhlého ticha v zoo si Trout domyslel, že monstra si užívají večeře ze strážných. Rozhodně nehodlal být poblíž, až nadejde čas na zákusek.

AUSTIN SE ZAVALOU byli zhruba půldruhého kilometru před výzkumným areálem, když ze tmy před sebou zaslechli na cestě jakýsi dusot. Bleskově uhnuli ze silnice a vrhli se obličejem k zemi do vysoké trávy.

Když se kroky přiblížily, začaly se do jejich ozvěn mísit i nějaké hlasy a sípání, svědčící o tom, že alespoň někteří z těch lidí nejsou rozhodně v nejlepší fyzické kondici.

Pak zaslechl známý hlas, který někoho nabádal: „Prosím vás, lidičky, pojďme. Později budeme mít spoustu času na odpočinek.“

Trout se zarazil, když se ze tmy vynořily dvě postavy.

„To jste pěkně daleko od Ztraceného města,“ poznamenal Austin nahlas.

„Kurt a Joe?“ zeptal se s úlevou v hlase Trout. „Zatraceně. Vypadá to jako rodinná sešlost.“

Gamay objala své kolegy z NUMA.

„Tohle jsou mí přátelé Mac a Sandy,“ oznámil Trout. „Ostatní vám představím později. Máte nějaký člun?“

Austin odpověděl: „Obávám se, že jsme za sebou spálili mosty. Není to tak dlouho, co jsme viděli hlídkový člun na moři. Nevíte, kde kotví?“

„Vím, kde by mohl být.“ Trout naklonil hlavu a nastražil ucho. „Jenže si myslím, že budeme muset odsud vypadnout.“

Také Austin uslyšel nějaký zvuk, jako vzdálené hučení větru. „Co to je?“ zeptal se. Znovu se zaposlouchal. „Vypadá to skoro, jako by vlčí smečka pronásledovala jelena.“

„Kéž by to tak bylo,“ povzdechl si Trout. „Jste ozbrojeni?“

„Máme ruční zbraně.“

Skučení se blížilo. Trout se znovu ohlédl.

„Zastřelte všechno, co se bude pohybovat, zvláště když to bude mít rudé oči,“ vyzval je bez dalšího vysvětlování. Austin se Zavalou si vybavili rudooké příšery, které viděli na videozáznamu, a nepotřebovali další přesvědčování.

Trout vzal Gamay za paži a zavolal na ostatní, aby se také pohnuli. Austin a Zavala celé procesí uzavírali.

Skupina kráčela beze slova asi patnáct minut, poháněná stále hlasitějším vrčením, až uviděli světlo v oknech ubytovny posádky hlídkového člunu. Jejich pronásledovatelé byli nicméně již tak blízko, že rozeznávali jednotlivé hlasy.

Hluk byl dost silný, takže pronikl i zdmi kasáren. Ze strážnice vyběhla dvojice strážných právě ve chvíli, kdy utečenci procházeli kolem budovy na cestě k molu.

Strážní ve světle vycházejícím z otevřených dveří zahlédli obličeje a vykřikli na skupinu, aby se zastavili, nebo zemřou. Jeden z ozbrojenců zavolal něco dovnitř a během pár vteřin se odtud vynořili další dva strážní. Jeden z nich byl napůl oblečený a druhý, mohutný vousatý chlap, zřejmě právě spal, protože měl na sobě jen spodní prádlo, Usmál se a pronesl: „Vypadá to, že jsme si právě vysloužili od Stregy prémii.“

Jeho kolegové se hlučně zasmáli, avšak jejich radost měla jen krátké trvání a změnila se ve strach, když zaslechli hrozivé vyti. Zdálo se, že strašlivé zvuky přicházejí ze všech stran. Skupinka se tedy srazila dohromady a namířila zbraně do tmy, kde planuly oči jako rozpálené uhlíky.

Strážný s černou bradkou vypálil naslepo salvu. Bolestivé výkřiky svědčily o tom, že alespoň některé kulky zasáhly cíl, vystřely však vzápětí vyvolaly prudký útok. Ďábelská stvoření se vynořovala ze všech směrů a napadala postavy v uniformě. Vědci i příslušníci NUMA využili zmatku a vyklouzli z místa střetnutí směrem k uvázanému hlídkovému člunu, kam je vedl Trout.

První na něj vstoupil Austin a okamžitě nastartoval motor. Pak se vrátil na molo, aby pomohl ostatním. MacLean zezadu usměrňoval skupinku vědců. V momentě, kdy chtěl sám nastoupit, třeskly výstřely a on padl na palubu.

Salvu vypálil opět vousatý strážný, který se úprkem blížil ke člunu. Skutečnost, že byl neupravený a neměl na sobě uniformu, ho zatím ochránila před útokem divokých monster. Austin na něj zamířil a jednou vypálil, ale minul. Strážný zjevně nepočítal s tím, že by na něj někdo mohl vystřelit, ale rychle se vzpamatoval, klesl na jedno koleno a rovněž zamířil.

Austinovi v uchu explodoval zvuk výstřelu. To přes jeho rameno vypálila Gamay. I když byla zkušenou střelkyní, ve spěchu netrefila dokonale. Kulka zasáhla vousáče do levého ramene. Vykřikl vztekem a bolestí, ale přesto se mu podařilo zacílit. Ačkoliv byl Austin prakticky hluchý a pociťoval závrať z výstřelu v bezprostřední blízkosti hlavy, předstoupil před své přátele, aby je ochránil, a současně pozvedl pistoli

Zpoza vousatého strážného se ozvalo sborové kvílení. Ten se ještě otočil a zvedl zbraň, ale vtom se už na něj sesypala horda vztekle vrčících monster a zavalila ho. Austin zastrčil pistoli do pouzdra a spolu se Zavalou právě zvedali MacLeana, aby ho přesunuli na palubu člunu, když se od smečky oddělila jedna obluda a zamířila k nim. Klopýtavě se přiblížila ke kraji mola. Gamay na ni namířila zbraň. Trout, jenž se chystal uvolnit kotevní lana, ji však chytil za zápěstí. V divokém stvoření totiž poznal to, na které narazil v zoo.

„Je zraněný,“ pravil Trout.

Monstrum mělo na prsou tmavou krvavou skvrnu. Hledělo chvíli na Trouta, pak se mu podlomily nohy a mrtvé se skácelo kupředu na palubu. Austin křikl na Trouta, aby se zatím chopil kormidla, zatímco on se postará o MacLeana. Jakmile Gamay stihla uvolnit zbývající lana, Trout posunul prudce páky plynu kupředu a zamířil přídí lodi do tmy.

Člun uháněl od ostrova hrůz plnou rychlostí. Trout předal kormidlo Gamay a přistoupil k MacLeanovi, ležícímu na palubě. Ostatní vědci vyklidili kolem něho prostor. Austin mu pod hlavu strčil záchrannou vestu a vedle smrtelně zraněného vědce přiklekl. Ucho měl blízko jeho úst. Když spatřil Trouta, zvedl hlavu a oznámil mu: „Chce s tebou mluvit.“

Trout poklekl po opačném boku umírajícího vědce. „Unikli jsme, Macu,“ pravil. „Seženeme ti doktora a ten tě coby dup postaví na nohy.“

MacLean odpověděl klokotavým smíchem, přičemž mu z koutku úst vytékala krev. „Nesnaž se oblbnout starého Skota, příteli.“

Když se Trout chystal odpovědět, MacLean pozvedl zesláblou ruku. „Ne. Nech mě domluvit.“ Oči se mu začínaly stáčet vzhůru, ale ještě se vzpamatoval.

„Ten recept,“ vydechl.

„Co je s ním?“

MacLeanovy oči se upřely Austinovi do obličeje. A pak zemřel.

34

GERTRUDA SE VYNOŘILA, aby se rozloučila.

Automatické podvodní vozítko zachytilo zvuk odplouvajícího hlídkového člunu a překřížilo mu cestu necelé dva kilometry od ostrova. Zavala spatřil miniponorku jako první. Prozkoumával totiž svědometem temné vody v okolí člunu, aby včas upozornil na skaliska, když zahlédl její hřbetní ploutev. Zprvu se domníval, že potkali kosatku dravou, jak se ale přiblížili, všiml si nýtů v kovových plátech ploutve. Okamžitě věděl, o co se jedná.

Ponorka je sledovala několik set metrů, pak se však odpojila a vydala se na svou obvyklou hlídkovou trasu. Nikdo na hlídkovém člunu netušil, jak blízko katastrofě byli. Ve velitelském středisku totiž Max vyslal miniponorku, aby sledovala hlídkový člun, a současně připravil všechna čtyři torpéda k odpálení. Nastavil spínač a právě se chystal stisknout tlačítko výstřelu, když mu hrdlo rozerval rudooký démon.

Hlídkový člun tedy šťastně pokračoval v plavbě ještě následující půl hodiny, než se Austin rozhodl zavolat Pobřežní stráž na pomoc. Jenom o několik minut později zachytila nouzové volání Mayday ze člunu, udávajícího svou polohu, třiatřicetimetrová loď Britské pobřežní stráže Scapa. Ta zareagovala plnou rychlosti třiceti uzlů. Podle minulých zkušeností se její kapitán domníval, že volání bude zřejmě pocházet od nějakého rybáře, jenž se dostal do potíží. Když se však konečně díval z paluby své lodě na nafukovací člun, osvícený reflektorem, kapitán John Bruce si pomyslel, že za dvacet let služby v oblasti Orknejských ostrovů už viděl hodně podivných věcí, ale tohle bylo něco docela mimořádného.

Nafukovací člun s pevnou kostrou, pohybující se na vlnách vlevo před přídí, byl podle Bruceova odhadu asi deset metrů dlouhý. Většina jeho rozklepaných cestujících byla oblečena do bílých vězeňských kombinéz. Kapitán sice nevěděl o jediném vězení v okolí, avšak okolnosti byly přesto, velice mírně řečeno, dosti podivné. Desítky let strávených na moři ho naučily opatrnosti. Rozkázal proto, aby si členové jeho posádky připravili zbraně.

Když se hlídková loď přiblížila k nafukovacímu člunu, kapitán pozvedl k ústům megafon a vyzval cizince: „Prosím, prokažte svou totožnost!“

Na nehybném plavidle se zvedl jeden muž, přistoupil k zábradlí a zamával, aby upoutal kapitánovu pozornost. Měl široká ramena, hranaté rysy v bronzově opáleném obličeji a platinové, téměř stříbrné vlasy.

„Jsem Kurt Austin z Národní podmořské a oceánografické agentury,“ prohlásil a jeho hlas i bez umělého zesílení přehlušil zvuk motorů. „Tito lidé jsou vyčerpaní a podchlazení. Můžete nám pomoct?“

Kapitán zareagoval opatrně, i přes zjevně upřímný výraz Austinova obličeje. Samozřejmě slyšel o organizaci NUMA, široce rozvětvené americké vědecké oceánografické společnosti, a občas se dokonce i setkal s některou jejich lodí. Stále si však nebyl schopen srovnat tu ubohou skupinku nacpanou v malém člunu s elegantními plavidly s tyrkysově natřenými trupy, jež doposud poznal.

Kapitán Bruce byl statný Skot s holou pihovatou lebkou, svědemodrýma očima a pevnou bradou, která docela pravdivě charakterizovala rozhodnost svého nositele. Přejel člun pohledem od přídě k zádi. Nebylo pochyb, že únava a obavy, jež viděl ve tvářích cestujících na člunu, jsou nefalšované. Vydal proto příkaz, aby byl spuštěn člun a cestující vyzvednuti na palubu. Současně však svou posádku varoval, aby i nadále měli zbraně v pohotovosti a dávali na nově příchozí bedlivý pozor.

Přesun cestujících z jednoho plavidla na druhé si vyžádal několik cest. Při pohledu zblízka bylo jasné, že ti ucouraní trosečníci nepředstavují žádnou hrozbu. Jakmile vstoupili na palubu hlídkového člunu, zdravotník je zběžně prohlédl. Pak každý z nich obdržel přikrývku, do níž se zabalil, a odebral se do jídelny na horkou polévku a kávu.

Austin nastoupil až do posledního člunu. S ním cestovala atraktivní rudovláska a dva další muži, jeden snědý a druhý tak vysoký, že čněl ze člunu jako stěžeň.

Austin potřásl kapitánovi rukou a představil ostatní. „Toto jsou Paul a Gamay Morganovi-Troutovi a tohle je Joe Zavala,“ pravil. „My všichni pracujeme pro NUMA.“

„Já nevěděl, že NUMA v současnosti operuje na Orknejích,“ poznamenal kapitán, když všem potřásal rukama.

„Technicky řečeno, neoperuje.“ Austin řekl ostatním, že se k nim během pár minut připojí v jídelně, a obrátil se zpět ke kapitánovi. „Cestující si prožili těžké chvíle a někteří trpí podchlazením. Navíc jsme se ztratili v mlze, takže jsme zavolali o pomoc. Omlouvám se, že vás obtěžujeme.“

„Žádné obtěžování, chlapče. To je naše práce.“

„Stejně vám děkuji. Chci vás požádat ještě o jednu laskavost. Mohl byste rádiem předat zprávu pro Rudiho Gunna na velitelství NUMA ve Washingtonu? Povězte mu, že Austin se svými lidmi je v pořádku a že se s ním spojí.“

„Hned to zařídím.“

„Pak si tedy také půjdu na horkou polévku,“ poznamenal s úsměvem Austin. Otočil se a na odchodu ještě neformálně dodal: „Mimochodem, na palubě toho našeho člunu jsou dvě těla.“

„Mrtvá těla?“

„Velice mrtvá. Kdyby je vaše posádka mohla přenést, než vezmete člun do vleku.“

„Ano, jistě,“ odpověděl kapitán Bruče.

„Ještě jednou děkuji, kapitáne,“ prohlásil Austin. Zahalil si ramena do deky jako nějaký indián z kmene Navajů a odkráčel do jídelny.

Kapitán měl v očích naštvaný výraz. Nebyl zvyklý na to, aby si jiní uzurpovali jeho velitelské pravomoci. Pak se však zasmál. Po dlouhých letech, kdy se musel vypořádávat s různou posádkou i situacemi, se z něho stal dobrý znalec lidí. Bruce pochopil, že to, co by někteří mohli v Austinově bezstarostném způsobu chování považovat za nenucenost, byl vlastně projev jeho vysokého sebevědomí. Nařídil tedy svým mužům, aby odklidili mrtvoly ze člunu a odnesli je na ošetřovnu. Pak nechal člun uvázat na vlečné lano.

Když se vrátil na můstek, dal vyslat Austinův vzkaz velitelství agentury NUMA. Právě dokončil zprávu pro Pobřežní velitelství, když se v interkomu ozval hlas zdravotníka. Kapitán naslouchal jeho vzrušeným slovům, pak opustil můstek a odebral se na ošetřovnu. Na lehátcích tam ležely dvě mrtvoly Zdravotník podal kapitánovi trochu parfémované vazelíny, aby si ji vetřel pod nos.

„Připravte se na nejhorší,“ vyzval ho zdravotník a rozepnul první vak na přepravu mrtvol.

Kapitán už za svůj život viděl řadu těl v různém stupni rozkladu a silný živočišný puch, který se vyvalil z vaku, na něj neúčinkoval tak jako to, co uviděl. Jeho ruměný obličej změnil barvu do popelavě šedé. Kapitán byl dobrý presbyterián, který nepil ani neklel. Teď si však přál, aby nebyl tak zbožný.

„Co je proboha tahle věc?“ pronesl drsným šepotem.

„Příšera ze zlého snu,“ odpověděl zdravotník. „Ještě nikdy jsem něco podobného neviděl.“

„Co ten druhý?“ otázal se kapitán.

Zdravotník otevřel druhý vak. Tohle byl šedovlasý, asi padesáti až šedesátiletý muž.

„Zavřete oba vaky,“ nařídil kapitán. Když ho zdravotník uposlechl, kapitán dodal: „Na co zemřeli?“

„Oba tito, hm, muži zemřeli na střelné rány.“

Kapitán Bruce poděkoval zdravotníkovi a zamířil od jídelny. Vystrašené obličeje, jež viděl ještě před chvílí, se nyní díky štědrému přílivu jídla a rumu usmívaly. Austin seděl u stolu s Paulem a Gamay.

Austin poslouchal tiše, zamyšleně, zatímco ti dva se střídali ve vyprávění o svém únosu a uvěznění. Když uviděl kapitána Brucea, vřele se na něj usmál. „Zdravím vás, kapitáne. Jak můžete vidět, vaši pohostinnost skutečně oceňujeme.“

„To rád slyším,“ opáčil kapitán. „Napadlo mě ale, jestli bych si s vámi mohl promluvit pár slov v soukromí, pane Austine.“

Austin zaregistroval vážný výraz v kapitánových očích. Měl dost jasnou představu, o čem s ním chce kapitán mluvit. „Samozřejmě.“

Kapitán ho zavedl do přípravny vedle jídelny a vyzval ho, aby se posadil.

„Chci se vás zeptat na pár věcí.“

„Dejte se do toho.“

„Týkají se těch těl. Kdo nebo co jsou zač?“

„Jeden z nich je skotský chemik jménem MacLean. Angus MacLean. Nejsem si ale jistý, kdo je, nebo kdo byl ten druhý. Bylo mi řečeno, že je to mutant, výsledek nezdařeného vědeckého experimentu.“

„Jaký druh experimentu ale může vytvořit takovéhle monstrum?“

„Detaily bohužel neznám.“

Kapitán nevěřícně zakroutil hlavou. „Kdo je zastřelil?“

„Byli zastřeleni při pokusu o útěk z ostrova, kde byli drženi jako vězňové.“ Následně sdělil zeměpisnou polohu ostrova.

„Zakázaný ostrov? Brouzdám se v těchto vodách už dvacet let a ještě nikdy jsem na ten ostrov nevkročil. Co jste tam proboha dělali?“

„Můj kolega Paul Trout s manželkou a pilotka ponorky Alvin tam byli drženi proti své vůli. My jsme se tam vylodili v rámci záchranné mise a přitom jsme se dostali do menších problémů.“

„Kdo je tam zadržoval?“

„To nevím. Navrhuji, abychom tohle vše objasnili, až se dostaneme na břeh.“

Do místnosti vstoupil mladý námořník a podal kapitánovi složený list papíru. „Právě to přišlo, pane.“

„Díky,“ odpověděl kapitán. Omluvil se a přečetl si zprávu. Pak ji podal Austinovi. Byla od Rudiho Gunna.

„Rád, že je všechno v pořádku. Podrobnosti brzy? Rudi.“

Kapitán si přečetl další vzkaz a pozvedl obočí.

„Zdá se, že máte to, co Američani nazývají ‚slovo‘, pane Austine. Na ústřední velitelství Pobřežní stráže se obrátila Admiralita. Máme s vámi zacházet s maximální zdvořilostí a poskytnout vám, cokoliv si budete přát.“

„Vozí britské námořnictvo na palubě stále ještě grog?“ zeptal se Austin.

„Grog nemám, ale zato mám v kajutě láhev nejlepší skotské whisky.“

„To bude přesně ono,“ přitakal Austin.

35

KDYŽ SE SCAPA přikradla do přístavu v Kirkwallu, hlavním městě Orknejí, dostalo se jí uvítání opravdu zvláštního druhu. Na loď Pobřežní stráže totiž čekal na břehu autobus, dále furgon a zhruba pětadvacet lidí oblečených do bílých ochranných obleků s kapuci.

Austin stál u zábradlí člunu s kapitánem Brucem. Pohlédl na uvítací výbor a poznamenal: „Buď to je dekontaminační tým, nebo je to poslední britská móda.“

„Jak to vypadá, tak moje posádka se asi na dovolenou na břeh dlouho nedostane,“ poznamenal kapitán. „Scapa i s posádkou půjdou do karantény pro případ, že si vaši lidé přinesli s sebou nějaké ošklivé breberky.“

„Je mi líto, že jsme vám způsobili takové nepříjemnosti, kapitáne.“

„Nesmysl,“ odpověděl kapitán Bruče. „Vaše návštěva rozhodně oživila jinak rutinní hlídkovou plavbu. A jak říkám, je to naše práce.“

Austin si s kapitánem potřásl rukou a pak spolu s ostatními uprchlíky z ostrova nakráčel po lodní lávce na břeh. Jakmile jednotliví cestující vkročili na zem, museli si obléknout čistý oblek z plastu, plus chirurgickou masku a čapku. Pak byli všichni eskortováni do čekajícího autobusu, mrtvá těla byla přenesena do furgonu. Pasažéři dostali pokyn, aby neotvírali žaluzie na oknech. Po asi pětiminutové jízdě vystoupili z autobusu před velkou cihlovou budovou, jež kdysi nejspíš sloužila jako skladiště.

Uvnitř budovy stál kopulovitý stan, který sloužil jako dekontaminační místo. Tam na ně čekali další lidé v bílých ochranných oblecích. Každý, kdo byl na ostrově, se musel pečlivě vysprchovat a jeho oblečení bylo uzavřeno do igelitových pytlů k pozdější analýze. Po této očistě dostali všichni bavlněné nemocniční prádlo, v němž vypadali jako chovanci psychiatrie. Pak do nich šťouchal a dloubal celý šik doktorů, zabalených v plastových oděvech, aby byli nakonec prohlášeni za schopné připojit se k normální lidské rase. I přes všechny dost potupné procedury s nimi všichni zacházeli s maximální zdvořilostí.

Když celá série vyšetření skončila, dostal Austin spolu se svými kolegy z NUMA zpět své oblečení, čerstvě vyprané a vyžehlené. Pak je zavedli do malé, téměř holé místnosti, kde stálo jen několik židlí a stolek. Jakmile vkročili dovnitř, od stolu vstal muž v proužkovém obleku, který se představil jako Anthony Mayhew. Informoval je, že patří k MI5, britské domácí zpravodajské službě, a požádal je, aby se posadili. Mayhew měl jemné rysy v obličeji a přízvuk horních vrstev, což Austina vedlo k otázce: „Oxford?“

„Vlastně Cambridge,“ odpověděl Mayhew s úsměvem. Dále hovořil v holých stručných větách, jako by se záměrně vystříhával složitějších slov. „Udržet dobrou pověst je obtížné. Omlouvám se za ty nesmysly s lapiduchy a laboranty v kosmických oblecích. Doufám, že vás to moc neobtěžovalo.“

„Ale vůbec ne. Potřebovali jsme sprchu jako sůl,“ ujistil ho Austin.

„Vyřiďte ale, prosím vás, těm, kteří se nám postarali o prádlo, aby užívali na límečky trochu míň škrobu,“ dodal Zavala.

Tenké Mayhewovy rty se roztáhly k úsměvu. „To udělám. MI5 je informována o činnosti týmu speciálních operací NUMA. Jakmile však náčelníci uslyšeli od kapitána Brucea o těch mrtvolách, tajných pokusech a mutantech, jednoduše zpanikařili, přesně tak jako správní úředníci. Vlastně také nic jiného nejsou. Takže se chtěli ujistit, že svým příjezdem nekontaminujete celé Britské ostrovy.“

Austin se ušklíbl. „Já nevěděl, že smrdíme tak hrozně.“

Mayhew pohlédl na Austina nicneříkajícím pohledem, ale pak se rozesmál. „Americký humor. Mělo mě to napadnout. Strávil jsem služebně několik let ve Státech. Moji nadřízení ale měli spíše obavy z možnosti, že byste sem mohli zavléct nějakou smrtelnou nákazu, než z vašeho odéru.“

„Na nákazu našich britských bratranců bychom ani nepomysleli,“ prohlásil Austin. „Ujistěte, prosím, vaše nadřízené, že tenhle výzkum neměl nic společného s biologickými zbraněmi.“

„To udělám,“ odpověděl Mayhew. Přelétl pohledem tváře přítomných. „Mohl by mi, prosím, někdo vysvětlit, o co tu k sakru jde?“

Austin se obrátil na Trouta. „Nejlíp by vám záhady života na ostrově mohl objasnit asi tady Paul. My zbývající jsme tam byli jen pár hodin.“

Troutovy rty se stáhly do poněkud pokřiveného úsměvu. „Asi bych začal konstatováním, že ten ostrov není zrovna Středomořský klub.“

Pak se pustil do líčení událostí od zajetí Alvina cestou ke Ztracenému městu až po jejich útěk a záchranu.

Austin očekával pohrdlivé odfrknutí nevěřícího Tomáše, když Trout popisoval svou práci na kameni mudrců, ale místo toho se Mayhew zcela nebritským způsobem plácl rukou do kolena. „To sedí jako ulité. Já viděl, že je něco za smrtí těch vědeckých pracovníků.“

„Obávám se, že teď vám nerozumíme,“ oval se Austin.

„Promiňte. Před několika měsíci bylo mé oddělení přivoláno k vyšetřování bizarní série vražd, jejichž oběťmi byli vědci. První byl padesátiletý počítačový expert, který zašel do kůlny s nářadím, omotal si neizolovaný drát kolem těla, strčil si do úst kapesník a zasunul drát do zásuvky. Žádný zjevný motiv pro sebevraždu.“

Austin se ušklíbl. „Velice vynalézavé.“

„To byl jenom začátek. Další vědec sjel z mostu na cestě domů z večírku v Londýně. Policie oznámila, že hladina alkoholu dalece převyšovala povolenou mez. Avšak svědkové – účastníci toho večírku – tvrdili, že vůbec nepil, a příbuzní se dušovali, že nikdy nepil nic silnějšího než portské. Když zkusil cokoliv jiného, vždycky zvracel. Navíc mu někdo na jeho až úzkostlivě udržovaného rovera navlékl staré ojeté pneumatiky.“

„Začínáte mě zajímat,“ ozval se Austin.

„Ach, bude to ještě lepší. Pětatřicetiletý vědec narazil s autem plným plechovek s benzinem přímo do zdi. Podle úřadů zřejmá sebevražda. Dalšího chlápka našli pod mostem. Také sebevražda, řekla opět policie. Důkazy o alkoholismu a depresích. Rodina však tvrdila, že nikdy nepil, a to z náboženských důvodů, a že žádnými depresemi netrpěl. A další. Chlápek těsně po dvacítce si uvázal nylonové lano kolem krku, druhý konec ke stromu, sedl do auta a šlápl na plyn. Výsledkem bylo stětí hlavy.“

„Kolik takových zvláštních případů jste vyšetřovali?“

„Asi pětadvacet. Všechno vědci.“

Austin si potichu hvízdl. „A co to má společného s tím Zakázaným ostrovem?“

„V té době jsme o žádné souvislosti nevěděli. Pár vědců byli Američané, takže jsme dostali žádost i z americké ambasády, abychom se na to podívali. Někteří poslanci dokonce chtěli kompletní vyšetřování. Mně bylo řečeno, abych kolem toho trochu pátral, dali mi k dispozici docela malý tým, aby se to nějak nerozmazávalo na veřejnosti, a výsledky jsem měl hlásit přímo do kanceláře premiéra.“

„To vypadá, jako by to všichni ti hlavouni nechtěli za žádnou cenu rozviřovat,“ poznamenal Austin.

„Mám z toho přesně stejný dojem,“ připustil Mayhew. „Mluvil jsem s příbuznými obětí a dozvěděl se, že ti mrtví před časem pracovali pro stejnou výzkumnou laboratoř.“

„Bývalého MacLeanova zaměstnavatele?“ otázal se Trout.

„Správně. Když jsme ale MacLeana nemohli najít, usoudili jsme, že ho buď potkal také konec, nebo že má něco společného se smrtí svých kolegů. Teď se objevuje tady na ostrově, naneštěstí ale mrtvý, čímž však potvrzuje spojení všech těch úmrtí s tou laboratoří.“

Trout se předklonil v křesle. „O jaký druh výzkumu se jednalo?“

„Původně měli údajně provádět výzkum v oblasti lidského imunitního systému v nějakém zařízení kdesi ve Francii. Jednalo se zjevně o dceřinou firmu jakési větší mnohonárodní společnosti, která však dokázala velice dobře skrýt svou pravou identitu pod mnoha vrstvami vedlejších společností, nastrčených firem i zahraničmch bankovních účtů. Stále ještě pracujeme na tom, abychom odkryli pravé vlastníky.“

„A až to dokážete, obžalujete je z vražd těch vědců,“ dodal Austin.

„To je to nejmenší,“ poznamenal Mayhew. „Podle zprávy doktora Trouta se zdá, že z té jejich činnosti vznikli mutanti odsouzení k smrti zaživa.“

„Takže si dovolím shrnout, co zatím máme,“ ozval se Austin. „Nějaká laboratoř najme vědce k práci na kameni mudrců, elixíru založeném na jakýchsi mořských enzymech, pocházejících ze Ztraceného města. Vědci jsou zřejmě úspěšní a podaří se jim objevit recept, podle něhož lze prodloužit lidský život, čímž si paradoxně zkrátí život svůj. MacLean unikne, ale nakonec ho chytí a přivedou zpět, aby vedl novou skupinku vědců při dolaďování receptu a odstraňování chyb. Právě v důsledku oněch chyb vznikli ti hrozní mutanti. Paul náhodou klopýtl o jejich těžební aktivity, a proto ho zajali a přinutili pracovat v laboratoři.“

„Všechno do sebe zapadá,“ prohlásil Mayhew. „Můžu se vás na něco zeptat, pane Austine? Proč jste se s touto informací okamžitě neobrátil na britské úřady?“

„Odpovím vám otázkou. Uvěřil byste mi, kdybych se objevil u vašich dveří a blouznil něco o rudookých monstrech?“

„To rozhodně ne,“ připustil Mayhew.

„Díky za upřímnost. Dokážete si určitě představit, že postupovat obvyklými cestami by bylo pěkně zdlouhavé. Cítili jsme přitom, že jakékoliv zpoždění by mohlo mít smrtelné následky. Paul Trout je nejen kolega, ale i přítel.“

„To chápu. Jak jsem již řekl, jsem obeznámen s prací vaší mise zvláštního určení a vím, že jste nejspíš na takový úkol bohatě stačili. Musím se vás ale vyptávat, protože mí nadřízení budou ty otázky klást mně.“

Ozvala se Gamay. „Chystá se někdo z vaší vlády propátrat ten ostrov?“

„Jede tam válečná loď,“ oznámil Mayhew. „Přiváží kontingent námořní pěchoty, která vystoupí na břeh. Pokusí se nalézt ponorku, zapečetí laboratoře a neutralizují strážné i ty mutanty.“

„Podle toho, co jsem viděl, toho ze strážných asi moc nenajdou,“ podotkl suše Trout.

Následovala chvilka ticha, než Mayhewovi došel význam Paulových slov. „Vy asi máte s těmi mutanty nejvíc zkušeností, doktore Troute. Jaký na vás dělají dojem?“ zeptal se nakonec.

„Jsou krutí, s kanibalskými sklony a neuvěřitelně silní. Dokáží komunikovat a podle jejich útoku na ostrov, kde se natáčel ten televizní seriál Ztroskotanci, jsou schopni i plánovat.“ Odmlčel se a vybavil si svůj střet s mutantem v zoo. „Myslím, že všechny lidské vlastnosti přece jen neztratili.“

Mayhew odpověděl se záhadným úsměvem. „To je fascinující. Myslím, že tady jsme skončili, ale rád bych vás požádal ještě o pár minut vašeho času. Mám něco zajímavého, co bych vám rád ukázal.“

Mayhew je vedl labyrintem chodeb, až došli do jedné mrazivé místnosti, zařízené jako lékařská vyšetřovna. Igelitový přehoz zakrýval jakousi postavu ležící na kovovém stole, zalitým jasným světlem. Vedle stolu stál muž středních let v bílém laboratorním plášti.

Na Mayhewův pokyn stáhl plastikový přehoz a odhalil tak zpustošenou tvář rudookého stvoření, zastřeleného na palubě člunu. Teď, když mělo oči zavřené, nevypadalo tak strašlivě. Obličej ztratil onu permanentní zuřivou grimasu a zdál se klidnější.

„Trochu drsný vzhled,“ pravil Mayhew. „I když na Francouze to zase není až tak špatné, že?“

„To dáváte najevo svoji anglosaskou zaujatost, nebo doopravdy víte, že to byl Francouz?“ vyzvídal Austin.

Meyhew se usmál a vytáhl z kapsy kovový štítek na řetízku. Podal ho Austinovi. „Tohle měl ten gentleman na krku. Je trošku ošoupaný, ale dá se vyluštit.“

Austin si přidržel štítek pod světlem a četl: Pierre Levant Capitaine, L’Armee de la Republique de France, b. 1885.

„Vypadá to, že tady náš přítel ukradl někomu osobní známku.“

„Nejdřív mě napadlo to samé, ale tahle známka skutečně patří tomuto člověku.“

Austin na něj zmateně pohlédl. Mayhew se neusmíval, což by zaručeně dělal, kdyby myslel toto poněkud divoké tvrzení jako žert.

„To by ale znamenalo, že je mu víc než sto let,“ poznamenal Austin.

„Přesněji řečeno skoro sto dvacet let.“

„To musí být nějaká chyba. Jak si můžete být jistý, že se jedná právě o toho člověka, jehož jméno je na známce? Během první světové války přišly o život miliony mužů.“

„To je pravda, ale armády odvedly docela dobrou práci tím, že i ve všeobecném chaosu vedly celkem slušně osobní záznamy. Mrtví muži byli často identifikováni svými kamarády nebo důstojníky. Jakmile se boje přesunuly, speciální jednotky posbíraly těla, která předaly šéfovi registrace hrobů a kaplanovi jednotky. Existovaly mapy hřbitovů, informace předávané prostřednictvím obvazišť či nemocnic, záznamy o hrobech a podobně. Všechna tato data byla zanesena do počítače. Z něho jsme se dozvěděli, že Pierre Levant existoval, že sloužil jako důstojník francouzské armády a že zmizel v akci.“

„Spousta mužů zmizela v akci.“

„Ach, vy skeptičtí Američani,“ povzdechl si Mayhew. Sáhl znovu do kapsy a vytáhl kapesní hodinky a podal je Austinovi. „Tohle jsme našli u něj v kapse. Kdysi býval docela fešák.“

Austin si prohlédl nápis na zadní straně hodinek. „A Pierre, de Claudette, avec amour“ Pak hodinky otevřel. Do vrchního krytu byl zasazen obrázek mladého muže a ženy.

Podal hodinky dalším členům týmu NUMA. „Co si o tom myslíte?“

Gamay si prohlížela osobní známku i hodinky. „První věc, kterou jsem se v mořské archeologii naučila, byla důležitost stanovení původu. Kupříkladu římská mince nalezená někde na kukuřičném poli v Connecticutu by mohla znamenat, že ji tam ztratil nějaký Říman, ale je pravděpodobnější, že byla součástí sbírky nějakého místního numismatika z koloniálního období.“

Mayhew si povzdechl. „Možná vás dokáže přesvědčit doktor Blair.“

„Já tomu také nevěřil,“ ozval se patolog v bílém plášti. „Provedli jsme tedy pitvu. Buňky tohoto individua jsou srovnatelné s buňkami muže starého maximálně třicet let, ale lebeční švy naznačují, že tomuto muži je…“ Odmlčel se, aby si odkašlal. „No, je mu víc než sto let.“

„To znamená, že práce na vzorci k prodloužení lidského života zasahuje do hlubší minulosti, než jsme předpokládali,“ shrnul Austin.

„Je to neuvěřitelný, ale přitom naprosto logický závěr,“ přitakal Mayhew. „Během první světové války se objevily určité fámy o snaze vytvořit bájeslovného ‚berserkra‘, jakéhosi supervojáka, který by byl schopen vrhat se do nepřátelských zákopů bez ohledu na intenzivní palbu.“

„Myslíte, že to má něco společného s výzkumem na prodloužení života?“

„To nevím,“ přiznal Mayhew. Znovu zakryl mrtvole tvář.

„Ubožák,“ poznamenal Zavala s pohledem na šťastný párek na fotografii v hodinkách. „Promarněných sto let.“

„Možná jsme odkryli pouze vrcholek ledovce,“ nadhodil Mayhew. „Kdo ví, kolik muselo zemřít lidí, aby se zachovalo toto hrozné tajemství?“

„Nemám jim za zlé, že se s takovýmhle selháním nechtěli chlubit,“ poznamenala Gamay.

„Ono to ale pokračuje,“ namíti Mayhew. „Předpokládejme, že onen elixír mládí by byl skutečně vyroben. Co by to bylo za svět, kdyby někteří lidé mohli žít déle než ostatní?“

„Tím by se narušila světová rovnováha,“ nadhodila Gamay.

„Přesně to si myslím, ale já jsem jenom obyčejný detektiv. Radši nechám analytiky a politiky, aby si s tím poradili. Hodláte zůstat v Británii dlouho?“ zeptal se Austina.

„Asi ne,“ zněla odpověď. „Probereme své plány a dáme vám vědět, jak jsme se rozhodli.“

„To bych ocenil.“ Mayhew podal Austinovi svou navštívenku se jménem a telefonním číslem. „Zavolejte mi, prosím. Můžete telefonovat kdykoliv, ve dne v noci. Prozatím snad nemusím zdůrazňovat, abyste si to nechali pro sebe.“

„Budu informovat pouze Dirka Pitta a Rudiho Gunna. Navíc předpokládám, že se o osud své ponorky bude zajímat Oceánografická společnost Woods Hole.“

„V pořádku. Dám vám vědět, co na tom ostrově najde námořní pěchota. Třeba se nám podaří vystopovat lidi, kteří za tím vším stojí. Vraždy, únosy, otrocká práce,“ uvažoval nahlas. „Nesmrtelnost je pro zlo silný motiv. Vsadil bych se, že i každý v této místnosti by raději obětoval svého prvorozeného, než by nevyužil šanci na věčný život.“

„Každý ne,“ namíd Austin.

„Jak to myslíte? Mít tu možnost, kdo by nechtěl žít navěky?“

Austin pokynul ke stolu zahalenému plastovým přehozem. „Zeptejte se toho vojáka tady.“

36

„STRAŠNĚ NERADA zchlazuji tuto vřelou rodinnou sešlost,“ podotkla Gamay, „ale při tom všem povídání o rudookých monstrech a kameni mudrců jsme se zapomněli věnovat nedokončené práci.“

Po schůzce s Mayhewem se odebrali do hotelové haly, aby zde prodiskutovali další strategii. Sandy, pilotka Alvina, chtěla co nejdřív odjet, takže ji Mayhew posadil na první letadlo do Londýna, kde chytí spojení domů. Vědce stále ještě vyslýchali.

„Máš pravdu,“ přitakal Zavala a pozvedl sklenici ke světlu. „Jsem zatraceně pozadu za svým cílem vypít veškerou dobrou tequilu na světě.“

„To je velice chvályhodné, Joe, ale mě víc zajímá přežití světa než zásoby tequily,“ odsekla Gamay. „Můžu shrnout ty problémy do dvou slov? Gorgonská tráva.“

„Já nezapomněl,“ přidal se Austin. „Jenom jsem nechtěl kazit to shledání s Paulem. Ale teď, když ses o tom zmínila, jaká je situace?“

„Není dobrá,“ odpověděla Gamay. „Mluvila jsem s doktorem Osbornem a ten mi prozradil, že zamoření postupuje rychleji, než vůbec kdo předpokládal.“

„Těžební práce byly zastaveny. Ani to nezabrání šíření Gorgonské trávy?“ zeptal se Austin.

Gamay si ztěžka povzdechla. „Kéž by. Ta zmutovaná tráva má ale schopnost sebereprodukce a bude se roztahovat dál. Nejdříve zablokuje přístavy na východním pobřeží Států, následně Evropy a pak přístavy v Tichém oceánu. Nakonec se bude dál šířit na zbývající kontinenty.“

„Kolik máme času?“

„To nevím,“ odpověděla Gamay po pravdě. „Oceánské proudy roznášejí ten sajrajt po celém Atlantiku.“

Austin se pokusil představit si své milované oceány přeměněné v nechutné mořské bažiny.

„Je to ironie, že?“ prohodil Austin. „Fauchardovi si chtějí prodloužit život a přitom produkují něco, proč třeba ani nebude stát za to žít.“ Rozhlédl se kolem stolu. „Má někdo nějaký nápad, jak bychom mohli zastavit šíření Gorgonské trávy?“

„Klíč představují enzymy ze Ztraceného města,“ pronesla Gamay. „Kdyby se nám podařilo zobrazit jejich základní molekulární stavbu, pak bychom možná ten rozmnožovací proces zvrátili.“

„Boule a odřeniny na celém mém těle jen potvrzují, že Fauchardovi se svých rodinných tajemství nevzdávají nijak lehce,“ poznamenal Austin.

„Proto bychom se s Gamay měli vrátit do Washingtonu a uspořádat tam poradu NUMA s doktorem Osbornem,“ navrhl Trout. „Můžeme se pokusit odsud dostat prvním ranním letadlem.“

„To udělejte.“ Austin se rozhlédl po unavených tvářích. „Ale ze všeho nejdříve navrhuji, abychom se všichni pořádně vyspali.“

Austin popřál svým přátelům dobrou noc, pak vyhledal v hotelu místnost s počítači, do něhož napsal zkrácenou zprávu pro Rudiho Gunna a odeslal ji e-mailem s příslibem, že zítra ráno zavolá. Několikrát si během psaní musel promnout oči, takže byl rád, když mohl konečně stisknout příkaz POSLAT, načež se jeho slova rozletěla přes oceán.

Teprve pak se odebral do svého pokoje. Všiml si, že má na mobilu dvě zprávy. Hned vytočil první číslo, které patřilo Darnayemu. Ten Austina nalezl prostřednictvím kanceláře NUMA.

„Díky bohu, že jsem vás našel, pane Austine,“ byla první slova obchodníka starožitnostmi. „Máte nějakou zprávu od Skye?“

„Z poslední doby ne,“ odpověděl Austin. „Já byl ale na moři. Myslel jsem, že je u vás.“

„Odjela odsud ještě ten den, co sem dorazila. Objevili jsme něco, co vypadá jako chemická rovnice, vyrytá do koruny helmy, a ona to chtěla ukázat nějakému expertovi na Sorbonně. Vyprovodil jsem ji k vlaku. Když se pak neozvala, zatelefonoval jsem následující den na univerzitu. Tam mi řekli, že ji neviděli.“

„Třeba je nemocná.“

„Kéž by byla. Volal jsem jí do bytu, ale nebrala to. Hovořil jsem s její domácí. Mademoiselle Skye se po návštěvě Provence domů nevrátila.“

„Myslím, že byste měl raději zavolat policii,“ řekl bez zaváhání Austin.

„Policii?“

„Já vím, že máte docela pochopitelnou averzi k úřadům,“ pravil Austin pevným hlasem, „ale pro Skye to musíte udělat. Jestli chcete, tak zavolejte anonymně z telefonního automatu, ale spojit se s nimi musíte, abyste nahlásil její zmizení. Mohl by na tom záviset i její život.“

„Ano, ano, jistě, Zavolám jim. Ona je jako moje dcera. Varoval jsem ji, aby byla opatrná, ale víte, jací mladí lidé jsou.“

„Jsem teď ve Skotsku, ale zítra se vracím do Francie. Jakmile se dostanu do Paříže, ozvu se vám.“ Zavěsil, aby Darnay mohl uvědomit policii, a na chvíli se zahleděl do tmy, ve snaze pochopit důvod Skyeina zmizení. Pak si vzpomněl na druhou zprávu a vytočil číslo. Myslel, že toho člověka na druhém konci poznal. „Jste to vy, pane Lessarde?“

„Lessard. Díky bohu. Snažím se vás sehnat,“ řekl.

„Omlouvám se. Nebyl jsem v dosahu telefonu,“ odpověděl Austin. „Co je nového na ledovci?“

„Ledovec je pořád stejný,“ odvětil Lessard. „Dějí se tu ale divné věci.“

„Co máte na mysli?“

„Před pár dny se tu na jezeře objevil člun s potápěči. Napadlo mě, jestli se nevrátila NUMA, aby dokončila průzkum, ale člun neměl stejnou barvu, jakou jsem si pamatoval.“

„Náš průzkum je hotov,“ konstatoval Austin. „Pokud vím, tak NUMA žádnou aktivitu ve vaší oblasti neplánuje. Co jiného se děje?“

„Neuvěřitelná věc. Z tunelů pod ledovcem se vyčerpává voda.“

„Já myslel, že to podle vás je nemožné.“

„To jste mi špatně rozuměl. Nedalo se to provést natolik rychle, aby mohli být zachráněni ti lidé uvěznění v tunelu. Trvalo několik dní, než se voda dala odvést a mohli ji začít pumpovat, ale teď už je pozorovací tunel téměř suchý.“

„Šlo o rozhodnutí elektrárenské společnosti?“

„Moji nadřízení naznačili, že to rozhodnutí bylo následkem jakýchsi tlaků na velice vysoké úrovni. Práce jsou financovány nějakou soukromou výzkumnou nadací.“

„Není v tom zaangažovaný doktor LeBlanc?“

„Nejdřív jsem si to myslel. Jeho Fifi tady pořád je, tak jsem se domníval, že se vrátil. Jeden z těch, kteří se v jezeře potápěli, přišel do elektrárny, ukázal mi pověření a pak jeho muži převzali obsluhu řídicí místnosti. Jsou to všichni pěkní drsňáci, pane Austine. Sledují každý můj pohyb. Bojím se o život. Kupříkladu teď zrovna nesmírně riskuji. Řekli mi, abych se do ničeho nepletl.“

„Pověděl jste svému šéfovi, jak se cítíte?“

„Ano. On mi odpověděl, abych spolupracoval. Veškeré rozhodování jde mimo něj. Já už nevěděl, kam se obrátit, proto jsem zavolal vám.“

„Nemůžete odtamtud odjet?“

„To by bylo dost obtížné. Ostatní personál poslali domů, takže jsem tu zbyl sám. Pokusím se zavřít turbíny. Když se elektrárna zastaví, třeba mě nadřízení začnou brát vážně.“

„Dělejte, co považujete za nejlepší, ale neriskujte.“

„Budu opatrný.“

„Jak se jmenuje ten muž, který za vámi přišel?“

„Fauchard. Emil Fauchard. Připomíná mi hada.“

Emil Fauchard.

„Chovejte se tak, jako by bylo všechno v pořádku,“ radil mu Austin. „Přijedu do Lac du Dormeur zítra.“

„Merci beaucoup, pane Austine. Nebylo by ale moc moudré, abyste sem přišel hlavním vchodem, takže jak se dozvím, že jste dorazil?“

„Dám vám vědět.“

Oba muži zavěsili a Austin začal přemítat o posledních událostech. Pak zvedl sluchátko hotelového telefonu a zavolal Joeovi a Troutovým, aby jim oznámil změnu plánu. Když se dostavili k němu do pokoje, pověděl jim o posledních telefonátech.

„Ty myslíš, že Fauchard Skye unesl?“ zeptal se Zavala.

„Je to celkem logický dohad, když vezmeme do úvahy jeho předchozí zájem o tu helmu.“

„Kdyby ale měli helmu, k čemu by potřebovali Skye?“ nadhodila Gamay. „Zkus hádat.“

Na Gamayině tváři se objevil záblesk poznání. „Už to mám. Využívají ji jako návnadu, aby tě nalákali do pasti.“

Austin přikývl. „Mým prvním impulzem skutečně bylo vydat se rovnou do zámku Fauchardů,“ přiznal Austin. „Pak mě ale napadlo, že právě to předpokládají. Měli bychom tedy udělat něco nečekaného a vyrazit po Emilovi. Ten by nám jednak mohl poskytnout dostatečnou páku a navíc mám strach o Lessarda. Myslím, že je v akutním ohrožení. Fauchardovi určitě nechají Skye naživu do té doby, než spolknu jejich návnadu.“

„Co chceš, abychom udělali?“ zeptal se Paul.

„Prověřte obranu zámku Fauchardů. Zjistěte, jestli existuje nějaká cesta, jak se dostat dovnitř. Buďte ale opatrní. Madame Fauchardová je daleko nebezpečnější než její syn. Je to zuřivá psychopatka. Je stejně chytrá jako smrtelně nebezpečná.“

„Okouzlující,“ poznamenala Gamay. „Nemůžu se už dočkat, až tu rozkošnou dámu potkám.“

Popřáli si znovu dobrou noc a vrátili se do pokojů. Austin vytočil číslo z vizitky, kterou mu dal Mayhew, pověděl zpravodajskému agentovi, že se potřebuje co nejrychleji dostat ze Skotska, a požádal ho o pomoc. Mayhew odpověděl, že ráno odlétá ředitelským proudovým letadlem a rád Austinovi i jeho týmu NUMA nabídne svezení do Londýna, kde mohou přestoupit na linku do Paříže.

Austin mu poděkoval a slíbil, že mu tuto laskavost někdy oplatí. Pak se konečně svalil do postele, aby se alespoň několik hodin prospal. Ležel na zádech a snažil se zahnat rušivé myšlenky, aby se mohl soustředit na bezprostřední úkol, jenž představoval záchranu Skye. Zakrátko upadl do neklidného spánku.

37

ŘEDITELSKÝ LETOUN odstartoval za rozbřesku příštího rána, ale místo aby zamířil na londýnské letiště Heathrow, nasadil kurz přímo na Paříž. Ještě než se letadlo vzneslo, Austin totiž přemluvil Mayhewa ke změně letového plánu. Pověděl mu, že nemá čas zabíhat do detailů, ale že je to otázka života a smrti.

Mayhew se zeptal pouze na jedno. „Má to něco společného s tím, o čem jsme hovořili včera v noci?“

„Může to s tím plně souviset.“

„Mohu pak tedy očekávat, že mě budete informovat o pokroku ve vašem vyšetřování?“

„Budu vám předávat stejné zprávy, jaké budu posílat na velitelství NUMA.“

Mayhew se usmál a oba si podali ruce na stvrzení dohody. Později dopoledne letadlo přistálo na letišti Charlese De Gaulla. Troutovi se odpojili od zbývajících cestujících a zamířili na venkov na zámek, zatímco Austin se Zavalou nasedli do najatého letounu, který je měl dopravit do jedné malebné alpské vesničky nedaleko ledovce.

Zavala zatelefonoval přítelkyni Denise z francouzského parlamentu. Poté, co ze Zavaly vymámila slib, že se znovu uvidí, zařídila, aby na ně ve vesnici čekal výkonný šestimetrový motorový člun. S ním se pak vydali proti proudu vinoucí se řeky, aby po půldenní plavbě za soumraku konečně dorazili k jezeru Lac du Dormeur. Jelikož nechtěli svůj příjezd příliš rozhlašovat, pluli pomalu. Křižovali po lehce mlhavých, jako zrcadlo hladkých vodách a opatrně se vyhýbali miniaturním ledovcům, které cestou míjeli. Čtyřtaktní přívěsný motor ve skutečnosti jen tiše šeptal, i když Austinovi to připadalo, jako by někdo křičel v katedrále.

Nyní směřoval s člunem k jednomotorovému hydroplánu, ukotvenému jen několik metrů od pláže. Člun se k němu přiblížil a Austin se vyšplhal na plovák, aby nahlédl do kokpitu. Letoun byl de Havilland Otter s místem pro devět cestujících. Na třech sedadlech byla narovnaná potápěčská výbava, což potvrzovalo Lessardovu domněnku, že letadlo slouží jako potápěčská základna. Austin se vrátil do člunu a obhlédl pláž. V šedém světle se nikde nic nehýbalo. Vedl tedy člun dále podél břehu, až s ním zajel za několik vyvřelých balvanů, čnějících z vody. Odsud se pak spolu se Zavalou vydali na dlouhý pochod k elektrárně.

Cestovali nalehko, protože si nesli jen vodu, několik výživných tyčinek, ruční zbraně a rezervní munici. I přesto byla již tma, když konečně došli k cíli. Dveře do vstupní budovy byly odemčené. Uvnitř bylo, až na hučení turbíny, ticho. V hale se Austin pomalu rozhlédl, uši nastražené na temný zvuk vycházející odněkud z hlubin hory. Přimhouřil své pomněnkově modré oči. „Něco je tu špatně,“ prohodil k Zavalovi. „Turbína běží.“

„Tohle je přece elektrárna,“ namítl Zavala. „Není to tedy v pořádku, že generátor pracuje?“

„Za normálních okolností ano. Lessard mi ale do telefonu řekl, že se pokusí turbínu zastavit. Ztráta energie by pak spustila poplach na jejich ředitelství, které by muselo někoho vyslat, aby zjistil, co se děje.“

„Třeba si to Lessard rozmyslel.“

Austin téměř neznatelně zavrtěl hlavou. „Jenom doufám, že si to někdo nerozmyslel za něj.“

Poté, co si Austin se Zavalou prohlédli kanceláře a ubytovací prostory, vydali se z haly do velína. Přede dveřmi se Austin zastavil. Vytáhl pistoli, naznačil Zavalovi, aby udělal totéž, a vstoupil dovnitř. V té chvíli uviděl Lessarda. Dispečer elektrárny vypadal, jako by spal, ale otvor po kulce v zádech vypovídal o něčem jiném. Pravou paži měl nataženou a prsty se téměř dotýkal krví pocákaných vypínačů, které by byly schopné zastavit generátor.

V Austinově obličeji se objevil sotva ovládaný vztek. Bezhlesně přísahal, že někdo zaplatí za smrt tohoto laskavého Francouze, jehož odborné schopnosti umožnily Austinovi zachránit Skye a ostatní vědce uvězněné pod ledovcem. Dotkl se Lessardova krku. Tělo bylo chladné. Zřejmě ho zabili krátce poté, co spolu domluvili.

Skutečnost, že nebylo možné Francouze zachránit, nabízela Austinovi jen nepatrnou útěchu. Soustředil svou pozornost na monitor počítače, který ukazoval plán tunelového systému. Posadil se před obrazovku, aby něco zjistil o proudění vody v těchto tunelech. Lessard dokázal mistrovský kousek tím, jak pomocí různých objížděk odvedl vodu z ledovce mimo pozorovací tunel.

„Tunely jsou různobarevně označeny,“ vysvědoval Zavaloví. „Blikající modré linky znázorňují tunely s vodou a červené čáry značí suché potrubí.“ Zaťukal na jednu červenou linii. „Tohle jsme použili při záchranářských pracích.“

Zavala se Austinovi nahnul přes rameno a prstem sledoval složitou trasu od přístupu do pozorovacího tunelu zpátky k elektrárně. „To je hotové bludiště. Budeme se muset párkrát vrátit a zapamatovat si cestu.“

„Můžeš to považovat za křížence mezi zábavním parkem a akvaparkem,“ poznamenal Austin. „Měli bychom vyjít tam, kde náš přítel Sebastian vyhodil do povětří stavidlo. Odtamtud je to jenom kousek do pozorovacího tunelu. Teď špatné zprávy. Máme před sebou zhruba patnáct až pětadvacet kilometrů tunelů.“

„To bude trvat celé hodiny, a jestli zabloudíme, tak ještě déle.“

„Ne nutně,“ opáčil Austin, který si vzpomněl na něco, co říkal Lessard o doktoru LeBlancovi.

Vytiskl z počítače plán chodeb, vrhl poslední smutný pohled na bezvládného Lessarda a pak spolu se Zavalou velín opustil. Za okamžik už byli na pozorovací plošině, kde Lessard před časem ukazoval Austinovi sílu vody z tajícího ledovce. Proud, který mu tehdy připomínal peřeje řeky Colorado, se zúžil na potůček několik metrů široký a necelého půl metru hluboký.

Spokojení, že tunel je odvodněný, vrátili se oba muži do haly a vyšli předními dveřmi ven z budovy. Překonali asi dvě stě metrů ke kovové garáži, přilepené k horskému srázu. Uvnitř stála dvě vozidla, dodávkový vůz, který přivezl Austina na jeho první návštěvu elektrárny, a pak, pod plastovým krytem, milovaný Citroen 2C doktora LeBlanca.

Austin z něho stáhl povlak. „Seznam se s Fifi,“ pravil.

„Fifi?“

„Patří jednomu glaciologovi. Má pro ni slabost.“

„Už jsem viděl hezčí ženské,“ poznamenal Zavala, „ale vždycky jsem věřil tomu, že nejdůležitější je charakter.“

S hrbatým zadkem a se šikmou přední kapotou byl tento malý citroen jedním z nejosobitějších aut kdy vyráběných. Návrhář tohoto vozítka chtěl podle svého vyjádření vytvořit „čtyři kola s deštníkem“, auto, jež bylo schopno přejet zorané pole, aniž by se rozbilo jediné vajíčko převážené v košíku. Fifi měla za sebou nejeden krušný kilometr. Blatníky zadních kol ve tvaru půlměsíců byly pomačkané a vybledlá červená barva se změnila téměř v růžovou, jak ji odřel písek a kamínky. Přesto však vozidlo mělo veselý vzhled ženy, která nebyla sice nikdy krásná, ale je si zato nekonečně jistá svou schopností poradit si se životem.

Klíček byl v zapalování. Nasedli a bez problému nastartovali. Pak vyrazili po kamenité cestě vedoucí kolem úpatí hory, až se dostali k vysokým dvojitým vratům. Austin zkontroloval mapu a zjistil, že se nacházejí na místě označeném jako Porte de Sillon. Nebyl si sice jistý přesným překladem, ale usoudil, že velké vrtací zařízení, které vyhloubilo všechny ty chodby a tunely, muselo mít do nitra hory nějakou přístupovou cestu.

Vrata byla vyrobena z pevné oceli, byla však dobře vyvážena, takže se otvírala docela lehce. Austin projel s Fifi dovnitř, kde se zvuk slabého motoru hlasitě odrážel od stěn i stropu tunelu. Ten pokračoval přímo do středu hory, kolem prostoru turbíny, a napojoval se na hlavní systém chodeb. Nebýt mapy, byli by se v bludišti křížících se tunelů určitě ztratili. Zavala zastával pomocnou funkci navigátora, kterou zvládal i přes Austinovu těžkou nohu na pedálu plynu a prudkým zatáčkám. Patnáct minut poté, co vstoupili do podzemní sítě chodeb, Zavala vyzval Austina, aby na příští křižovatce zabočil doleva.

„Jsme skoro u pozorovacího tunelu,“ prohlásil.

„Jak daleko?“

„Asi osm set metrů.“

„Myslím, že bychom tu měli raději Fifi nechat a dál jít pěšky.“

Stejně jako ve zbytku chodeb, i zde pod stropem běžela šňůra světel. Řada žárovek byla však spálená a nikdo je nevyměnil, takže sporadické světlo jen umocňovalo temnotu v neosvětlených úsecích mezi bledými kruhy pod elektrickými lampami. Jak se muži plahočili kupředu, smáčené oranžové stěny vydechovaly syrový vlhký chlad, v němž jim tuhly čelisti a kde se mrazivý vzduch pokoušel vniknout kolem límců pod bundy, jež našli v ubytovnách personálu.

„Když jsem vstupoval do agentury NUMA, slibovali mi, že se dostanu na různá místa,“ prohlásil Zavala. „Já ale nevěděl, že tam budu muset dojít po svých.“

„Ber to jako příležitost k upevňování charakteru,“ radil mu vesele Austin.

Po nějaké chvíli upevňování charakteru dorazili oba poutníci k žebříku vedoucímu podle boční stěny vzhůru ke kovové lávce. Její část byla uzavřena plastem a sklem v oddělenou kukaň. Austin si vzpomněl, že Lessard hovořil o satelitních kontrolních místech, roztroušených po podzemních tunelech. Pokračovali v chůzi a právě zabočili do nové chodby, když Austinův citlivý sluch zachytil zvuk, dost silný, aby přehlušil neutuchající chór bublající a kapající vody.

„Co je to?“ otázal se a přiložil si dlaň k uchu.

Zavala chvilku poslouchal. „Zní to jako lokomotiva.“

Austin zavrtěl hlavou. „Tohle není žádný vlak duchů. Utíkej!“

Zavala jako by zkameněl. Zůstal stát bez hnutí na místě, nehybný jako socha, dokud ho Austinův hlas nevytrhl z tranzu. Pak vyrazil jako sprintér na startérův výstřel, jenom krok za Austinem. Rozstřikovali kolem sebe vodu z kaluží a ani nevnímali, že oblečení od pasu dolů zanedlouho nasáklo vodou.

Příval hluku byl stále silnější, až se změnil v burácení. Austin bleskově zabočil doprava do druhého tunelu. Zavala se ho pokusil následovat, ale na mokré podlaze uklouzl. Austin ho naštěstí viděl upadnout. Vrátil se, uchopil přítele za zápěstí a vzápětí už oba pokračovali v úprku před neviditelným nebezpečím. Podlaha se jim pod nohama chvěla a rámus dosahoval ohlušující síly.

Austinův zoufalý pohled zachytil kovový žebřík, vedoucí k lávce nad hlavami. Popadl první příčku a vytáhl se nahoru jako cirkusový akrobat. Zavala si prve při pádu poranil koleno a měl tedy se šplháním trochu potíže. Austin po něm bleskově sáhl a vytáhl partnera na lávku, načež se oba po hlavě vrhli do blízké kukaně.

Právě včas.

Pouhou vteřinu poté, co za sebou zabouchli vodotěsné dveře, přivalila se tunelem obrovská vlna. Celá lávka zmizela pod řítící se zpěněnou vodou, jež se opřela do oken kabiny stejnou silou, jakou za bouře naráží moře do trupu lodi. Lávka se roztřásla, až se Austin na okamžik obával, že celá konstrukce včetně kontrolního stanoviště bude smetena.

Po prvním nárazu se proud poněkud zmírnil, i když hladina vody stále ještě dosahovala do úrovně lávky. Austin přistoupil ke kontrolnímu panelu a pohlédl na svítící plán chodeb. Obával se, že znovu povolilo stavidlo a uvolnilo příval vody vytékající z ledovce do tunelu. V takovém případě by uvázli v kontrolním bodě natrvalo, dokud by neumřeli, nebo dokud by neroztál celý ledovec.

Čára zobrazující jejich chodbu však byla stále červená a značila suchý tunel. Spatřoval v tom paprsek naděje, jelikož to znamenalo, že záplava pochází z nějaké podzemní kapsy, takže zátopa bude mít nejen začátek, ale i konec.

Ukázalo se, že šlo o velice objemnou kapsu. Uplynulo celých pět minut, které připomínaly pět let, než voda začala pomalu ustupovat. Jakmile však začala hladina klesat, vody ubývalo poměrně rychle, takže zakrátko mohli vyjít na lávku, aniž by jim hrozilo, že je proud strhne dolů.

Zavala pozoroval impozantní příval a pokusil se ho překřičet: „Já myslel, že jsi sliboval, že to bude jako v zábavním parku. To je tedy opravdu zábava. A taky pořádný park.“

„Myslím, že jsem se také zmínil o akvaparku.“

Trvalo ještě dobrých deset minut, než se proudění vody zmírnilo natolik, že bylo možné bezpečně sestoupit po žebříku. Austin sice zvažoval možnou hrozbu přívalu z další vodní kapsy, ale tuto myšlenku záhy zaplašil a vydal se jako první do bludiště chodeb. V jednom případě se ukázalo, že tunel, který měl být suchý, zaplavila voda. Kdyby se ho snažili za každou cenu přebrodit, určitě by se nebezpečně zmáčeli, zatímco doposud je obtěžovalo jen nepříjemné vlhko. Rozhodli se proto toto místo obejít.

Podle mapy se nacházeli jen několik minut chůze od přístupové chodby k ledovcové pozorovatelně. Nakonec dorazili k masivním ocelovým dveřím, podobným stavidlům, jaká viděli i v jiných tunelech. Tato vrata se však od ostatních lišila. Tlustá ocel byla rozloupnutá jako slupka pomeranče.

Zavala k nim přistoupil a opatrně se pokroucené oceli dotkl. „To musí být to stavidlo, které Fauchardův pistolník vyhodil do povětří.“

Austin si půjčil mapu a prstem ukázal na jednu chodbu. „Jsme tady,“ řekl. „Projdeme těmi dveřmi a zahneme doprava. Pozorovatelna je pak asi osm set metrů daleko. Radši bychom měli být na pozoru a pohybovat se co nejtišeji.“

„Vynasnažím se, aby mi nedrkotaly zuby, ale nebude to lehké.“

Bezstarostné žertování však bylo velice klamné. Oba muži si plně uvědomovali potencionální nebezpečí, jež na ně mohlo číhat, což jen potvrdili pozorností, kterou věnovali svým zbraním. Když vstoupili do hlavní chodby, Austin Zavalu šeptem seznámil s topografií laboratoře. Pověděl mu o laboratorních buňkách, o schodišti vedoucím k tunelu pozorovatelny i o ledové jeskyni, kde byl pochován Jules Fauchard.

Blížili se už k laboratorním přívěsům, když Zavala začal kulhat. Potíže s poraněným kolenem ho evidentně trápily víc a víc. Vyzval proto Austina, aby šel napřed, že ho za chvilku dožene. Austin sice pomýšlel na to, že by měl zkontrolovat laboratorní přívěsy, ale jejich okna byla temná, takže usoudil, že Emil se svými lidmi bude až ve vlastní observatoři. O tom, jak se mýlil, se poučil vzápětí. Za zády se mu potichu otevřely dveře a nějaký mužský hlas ho francouzsky vyzval, aby zvedl ruce. Pak dostal příkaz pomalu se obrátit.

V nejasném světle Austin rozeznával pouze mohutnou postavu. Přestože bylo všude šero, několik paprsků světla se odráželo od zbraně namířené proti němu.

„Nazdar,“ pronesl příjemným hlasem Sebastian. „Mistr Emil už na vás čeká.“

38

BISTRO U SILNICE představovalo pro Troutovy, kteří byli na cestě už větší část dne, doslova oázu. Přihrnuli se pěšinkou ke dveřím bývalé farmy a za chvíli již seděli u stolu v jídelně, odkud se dívali do upravené květinové zahrady. Ačkoliv se tu zastavili zejména kvůli hladu a žízni, ukázalo se, že to bylo šťastné rozhodnutí. Nejenže tu měli výtečné jídlo, ale statný mladý majitel bistra navíc představoval ekvivalent informační přepážky obchodní komory.

Když slyšel, že Gamay s Paulem mluví anglicky, přišel k jejich stolu a představil se. Jmenoval se Bertrand, zkráceně „Bert“, a býval šéfkuchařem v New York City, než se po čase vrátil do Francie, aby si zde otevřel vlastní podnik. Byl rád, že má příležitost promluvit si americkou angličtinou, a hosté na jeho dotazy ohledně Států odpovídali s dobromyslnou trpělivostí. Coby fanoušek týmu Jets se zajímal hlavně o fotbal. Jako Francouze ho zase zaujala Gamay a její neobvyklé jméno.

„C’est belle,“ pronesl. „C’est très belle.“

„To byl nápad mého otce,“ vysvětlovala. „Byl to znalec vína a barva mých vlasů mu připomínala hrozny Beaujolais.“

Bert oceňujícím pohledem přejel po Gamayiných vyčesaných dlouhých vlasech a zaregistroval její zářivý úsměv.

„Váš otec byl šťastný muž, když měl tak půvabnou dceru. A vy, monsieur Troute, máte veliké štěstí, že máte tak krásnou ženu.“

„Díky,“ odpověděl Paul a objal Gamay kolem ramen v typickém mužském gestu, jež sdělovalo: dívat se můžeš, ale nesahat.

Bert se chápavě usmál, když si všiml tohoto jemného poselství, a znovu se z něho stal profesionální hostitel. „Jste tady služebně nebo na dovolené?“

„Od obojího trochu,“ odpověděla Gamay.

„Vlastníme v oblasti Washingtonu nevelký řetězec obchodů s vínem,“ vysvětloval Paul, používaje krycí legendu, kterou spolu s Gamay vymysleli. Předal Bertovi jednu z obchodních navštívenek, které Gamay nechala kvapně vytisknout na letišti během jejich zastávky v Paříži. „Při našich cestách vyhlížíme vždycky nějaký menší vinohrad, který by mohl nabídnout něco speciálního pro naše náročné zákazníky.“

Bert naznačil lehký potlesk. „To jste s vaší paní přišel na správné místo, monsieur Troute. Víno, které právě pijete, pochází z vinice nedaleko odsud. Můžu vás představit majiteli.“

Gamay usrkla ze skleničky. „Robustní červené. Mladistvé a přitom zralé i živé. Má silnou malinovou příchuť.“

„Má v sobě jakousi nezbednost, která mě zaujala,“ připojil se Paul. „Spolu s nepatrnou příchutí pepře.“

Oba Troutovi měli raději pivo z minipivovaru a jejich znalosti o víně pocházely většinou z vinět na lahvích, ale Bert moudře přikyvoval. „Jste skuteční znalci vína.“

„Díky,“ řekla Gamay. „Nemohl byste nám doporučit ještě nějaký jiný vinohrad?“

„Oui, madame Troutová. Spoustu.“ Bert napsal na ubrousek několik jmen. Paul strčil papír do kapsy.

„Někdo nám zmiňoval ještě jeden vinohrad,“ podotkla Gamay. „Jak se to jmenovalo, drahý?“

„Fauchard?“ zeptal se Paul.

„To je ono.“ Obrátila se zpět k Bertrandovi. „Nemáte náhodou něco se značkou Fauchard?“

„Mon Dieu. Kéž bych měl. To je prvotřídní víno. Objem jejich výroby je ale omezený a veškeré víno vykupují vybrané skupiny boháčů, většinou Evropani a zazobaní Američani. Ale i kdybych ho dokázal sehnat, bylo by pro mé hosty příliš drahé. Mluvíme o zhruba tisíci dolarech za láhev.“

„Skutečně?“ podivila se Gamay. „Rádi bychom Fauchardův statek navštívili a podívali se, jaké to pěstují hrozny, že se z nich dělá tak drahé víno.“

Bert na moment zaváhal a jeho příjemný obličej se zamračil. „Není to odsud daleko, ale Fauchardovi jsou… jak bych to měl říct? Zvláštní.“

„V jakém smyslu?“

„Nejsou moc přátelští. Nikdo je nenavštěvuje.“ Rozhodil ruce. „Je to stará rodina a kolují o nich různé pověsti.“

„Jaképak pověsti?“

„Takové babské povídačky. Farmáři dokáží být pěkně pověrčiví. Povídá se, že Fauchardovi jsou sangsues. Pijavice.“

„Myslíte upíři?“ nadhodila Gamay s úsměvem.

„Oui.“ Bert se zasmál a dodal: „Já myslím, že prostě mají jenom moc peněz a neustále se bojí, že jim je lidi ukradnou. Nejsou to typičtí představitelé místních obyvatel. My jsme velice přátelští. Jenom doufám, že Fauchardovi ve vás nevyvolají špatný dojem.“

„To není možné, teď, když jsme si užili vašeho skvělého jídla a pohostinnosti,“ ujistila ho Gamay s trochu uličnickým úsměvem.

Bert se rozzářil potěšením a na další ubrousek jim popsal cestu k Fauchardovým. Můžou se podívat na vinice, řekl, ale jakmile se dostanou blíže k usedlosti, narazí na nápisy ZÁKAZ VSTUPU. Troutovi mu poděkovali, po francouzsku se s ním objali a políbili na tváře a nastoupili do auta.

Gamay se rozesmála. „Nezbedné víno? Nemůžu uvěřit, že jsi řekl něco takového.“

„Mám radši nezbedné víno než mladistvé a přitom zralé,“ odpověděl Paul s povýšeným odfrknutím.

„Musíš ale přiznat, že mělo silné aroma malin,“ trvala na svém.

„A také slabou pepřovou příchuť,“ dodal Paul. „Myslím, že Bert naši vinařskou záminku neprokoukl. Byl tebou celý uchvácený. ‚Ty jsi přece ta půůvabnáá manželka‘,“ dodal Trout s přízvukem, který kdysi používal známý filmový herec Charles Boyer.

„Myslím, že byl kouzelný,“ pronesla Gamay a lehce pokrčila nos.

„To si myslím také, a navíc měl naprostou pravdu, když říkal, že jsem šťastný manžel.“

„To už je lepší,“ odpověděla. Zahleděla se do náčrtku, který jim na ubrousek nakreslil Bert. „Asi po patnácti kilometrech narazíme na odbočku k zámku.“

„Podle Berta to je něco jako sídlo Drákulovo,“ poznamenal Paul.

„Jestli si vzpomínáš na to, co nám povídal Kurt, tak vedle madame Fauchardové vypadá Drákula jako matka Tereza.“

O dvacet minut později již jeli po nekonečné prašné cestě, vinoucí se mezi kopečky a úpravnými terasami vinic. Na rozdíl od jiných vinic, jež cestou minuli, tady chyběly jakékoliv tabulky se jménem majitele. Když však okolní krajina přešla v les, objevily se nápisy na stromech ve francouzštině, angličtině a španělštině, upozorňující, že se nacházejí na soukromém pozemku.

Cesta končila u vrat ve vysokém drátěném elektrickém plotě, na jehož vrcholu byl ještě ostnatý drát. Nápis na vratech obsahoval ještě důraznější varování, opět ve třech jazycích, oznamující, že vetřelci, kteří se odváží dál, se setkají s ozbrojenými strážnými a hlídacími psy. Hrozba, že tam nepovolané osoby mohou přijít k úrazu, byla více než zřejmá.

Paul si přečetl nápisy a poznamenal: „Zdá se, že Bert měl ohledně Fauchardů pravdu. Nejsou to moc otevření a přátelští lidé.“

„Och, já nevím,“ pravila Gamay pochybovačně. „Když se podíváš do zpětného zrcátka, uvidíš, že poslali někoho, aby nás přivítal.“

Paul poslechl Gamay a zadním oknem jejich pronajatého peugeotu uviděl černý mercedes SUV s typickým emblémem na mřížce chladiče, jak blokuje cestu za nimi. Z mercedesu vystoupili dva muži, jeden menší, podsaditý, s oholenou hlavou, jež připomínala kulku. Držel na vodítku nepříjemně vyhlížejícího rotvajlera, který jen sípal, jak se vzpínal a zaškrcoval si obojek. Druhý muž byl dlouhán tmavší pleti se silným nosem bývalého boxera. Oba byli oblečeni do maskovacích uniforem vojenského stylu a byli ozbrojeni.

Holohlavý muž přistoupil k okénku řidiče a promluvil francouzsky, v kteréžto řeči nebyl Paul zrovna doma. Nicméně vyrozuměl, že má vystoupit z auta. Na rozdíl od něj Gamay mluvila francouzsky plynně. Když se strážný zeptal, co tu dělají, podala mu navštívenku a ukázala ubrousek, na který jim Bert vypsal jména místních vinic.

Muž pohlédl na seznam. „Toto jsou pozemky Fauchardů. Místa, kam se chcete dostat, jsou tímhle směrem,“ dodal a ukázal zpět.

Gamay se zdála být rozčilená. Spustila nepřetržitý proud francouzštiny, doprovázený častými gesty směrem k Paulovi. Strážní se této manželské tirádě začali smát. Plešatec přejel Gamay od hlavy až k patě pohledem, jenž byl rozhodně více než neformální. Gamay na jeho drzý zájem zareagovala ostýchavým úsměvem. Nakonec strážný, jeho kolega i pes nastoupili zpátky do mercedesu a popojeli stranou, aby mohl Paul vycouvat. Když se obě auta míjela, Gamay strážným zamávala na pozdrav, jenž byl velice ochotně opětován.

„Vypadal jako ten Kurtův skinheadský přítel Marcel,“ poznamenal Trout.

„Rozhodně odpovídá jeho hrozivému popisu,“ přitakala Gamay.

„Byl ale daleko přátelštější, než jsem čekal,“ připustil Trout. „Dokonce jsi to zvíře přinutila se usmát. Co jsi mu řekla?“

„Povídala jsem mu, že jsi idiot, protože jsi zabloudil.“

„Ach,“ povzdechl si Trout. „A co ti ten plešoun odpověděl?“

„Povídal, že by mi rád ukázal cestu. Myslím, že se mnou flirtoval.“

Trout se na ni podíval úkosem. „To je už podruhé, co jsi použila svůj ženský šarm. Poprvé to bylo s Bertem a teď s tou holou lebkou a tím druhým hňupem.“

„Ve válce a lásce je dovolené všechno.“

„V tomto případě mi nedělá starosti válka. Ale každý Francouz, kterého potkáme, má postelové oči.“

„I kuš. Zeptala jsem se ho, jestli bychom to tady mohli projet a podívat se na hrozny. Odpověděl, že to bude v pořádku, pokud se budeme držet dál od plotu.“

Trout odbočil na první prašnou cestu a pak se kodrcali podél nekonečných hektarů vinic. Po několika minutách zastavili a vystoupili z auta u skupinky sběračů vína, kteří si právě vedle cesty dopřávali přestávku na cigaretu. Skupina sestávala asi z tuctu dělníků s tmavou kůží, kteří hovořili s mužem, jenž vypadal jako jejich vedoucí. Gamay se představila jako americký obchodník s vínem. Muž se zamračil, když se Gamay zmínila, že jim Marcel dovolil projet vinicemi.

„Aha, tenhle,“ poznamenal zamračeně. Na sebe prozradil, že se jmenuje Guy Marchand a že je skutečně předákem.

„Tohle jsou dělníci ze Senegalu,“ ukázal na skupinku. „Pracují tvrdě, takže s nimi vycházím dobře.“

„Zastavili jsme se před chvílí v bistru a mluvili jsme s Bertrandem,“ pokračovala ve vysvětlování Gamay. „Ten nám pověděl, že místní víno je prvotřídní.“

„Oui. C’est vrai. Pojďte, ukážu vám révu.“

Mávnutím poslal sběrače zpátky do práce a Troutovy zavedl mezi stromky révy. Byl upovídaný a posedlý svou prací, takže jeho hosté se ani nemuseli znovu uchylovat pod masku vinařských snobů z daleké Ameriky. Mohli jen přikyvovat, když Guy hovořil o půdě, klimatu a hroznech. Po chvíli se zastavil u dřevěné mřížky s vinnou révou, utrhl pár hroznů a podal je Gamay a Paulovi. Pak jeden hrozen stiskl v ruce, přičichl k němu a špičkou jazyka šťávu ochutnal. Troutovi následovali jeho příkladu s obdivným kvokáním. Poté zamířili zpět na cestu, kde dělníci právě sypali hrozny na korbu náklaďáku.

„Kde se víno stáčí?“ zeptal se Paul.

„Na statku,“ odpověděl Guy. „Monsieur Emil chce vědět o každé lahvi.“

„Kdo je monsieur Emil?“ vyptávala se Gamay.

„Emil Fauchard je majitelem těchto vinic.“

„Myslíte, že by bylo možné se s monsieurem Fauchardem setkat?“ pokračovala Gamay.

„Ne, drží se stranou.“

„Takže ani vy jste ho nikdy neviděl?“

„Ach, ano, vídám ho,“ odpověděl Marchand. S těmito slovy obrátil oči vzhůru a ukázal k nebi.

Oba Troutovi pohlédli naznačeným směrem. „Nerozumím,“ ozvala se Gamay.

„Létá ve svém malém červeném letadle a hlídá nás.“

Guy pak pokračoval a vysvětlil, že Emil osobně práškuje vinohrady. Zmínil se, že Emil jednou zasypal pesticidy celou partu sběračů. Některým dělníkům bylo pak velice špatně a museli být převezeni do nemocnice. Jelikož se však jednalo o ilegální přistěhovalce, nikdo z nich si nestěžoval. Marchand však pohrozil, že odejde, takže dělníci dostali nějaké finanční odškodné jako kompenzaci. Říkalo se, že celá záležitost byla jenom náhoda, ale z tónu Guyova hlasu bylo zřejmé přesvědčení, že to Emil udělal naschvál. Nicméně Fauchard mu dobře platil, takže si nahlas nestěžoval.

Zatímco Marchand hovořil, dělníci dokončili nakládání. Paul sledoval, jak se auto kodrcá po prašné cestě. Ujelo asi čtyři sta metrů, pak zabočilo doleva a zamířilo k vratům v elektrickém plotu. Jakožto starý rybář měl Paul dobré oko pro detaily. Zaznamenal, že před bránou stojí dvojice strážných. Viděl, jak náklaďák zpomaluje, dostává znamení, aby pokračoval, a zvolna projíždí branou, která se za ním okamžitě zavírá.

Paul poklepal Gamay na rameno a pravil: „Myslím, že je čas, abychom vyrazili, drahoušku.“

Poděkovali Marchandovi, nastoupili do auta a zamířili zpět na hlavní cestu, vedoucí ven z vinic.

„To byl zajímavý rozhovor,“ poznamenala Gamay. „Emil je zřejmě přesně tak roztomilý, jak ho Kurt popsal.“ Paul v odpověď jen zamručel. Gamay byla zvyklá na Paulovu občasnou zamlklost, vlastnost, kterou zdědil po svých předcích z Nové Anglie, ale nyní v jeho jednoslabičné reakci zachytila ještě cosi jiného. „Děje se něco?“

„Jsem oukej. Ale ta historka o ‚náhodném‘ zasažení postřikem mě přiměla přemýšlet nad vší tou bídou, kterou mají Emil a jeho rodina na svědomí. Jsou přímo zodpovědní za smrt doktora MacLeana a jeho vědeckých kolegů, stejně jako toho Angličana Cavendishe. A kdo ví, kolik dalších životů za celá ta dlouhá léta zmařili.“

Gamay přikývla. „Nemůžu zapomenout na ty ubohé mutanty. Museli snášet smrt zaživa.“

Paul udeřil dlaní do volantu. „Mám chuť praštit někoho do nosu.“

Gamay tento zcela neobvyklý výbuch překvapil. Pozvedla obočí. „Než ale někoho budeme moct praštit do nosu, musíme vymyslet způsob, jak se dostat přes ten plot a kolem strážných.“

„Třeba se nám to podaří dřív, než si myslíš,“ poznamenal Paul s úsměvem a začal ji seznamovat se svým plánem.

39

SEBASTIAN ZNAČNĚ HRUBĚ prohledal Austina, vzal mu zbraň a pak ho pobídl, aby se pohnul ke schodům. Vystoupali nahoru, vydali se chodbou ve tvaru písmene Y a pak po dřevěném žebříku znovu vzhůru do ledové jeskyně. Zevnitř se ozývalo hlasité syčení a vchod do jeskyně zahaloval oblak mlhy. Austin před horkými chuchvalci páry zavřel oči, a když je znovu otevřel, uviděl v oparu nějakou siluetu.

Sebastian tu siluetu oslovil. Nato se z mlhy, jako nějaký kouzelník na jevišti, zhmotnil Emil Fauchard. Když uviděl Austina, rty se mu zkřivily hněvem a jeho bledá tvář se celá zkroutila do masky zuřivosti. Vztek v něm vřel jako horký olej a vypadalo to, že se sotva ovládá. Posléze však jeho ústa změkla do neveselého úsměvu, což bylo ještě horší. Uzavřel ventil trysky na konci hadice, kterou držel v ruce, a pára se pomalu rozplynula.

„Zdravím, Austine,“ pronesl hlasem ostrým jako nůž. „Sebastian i já jsme doufali, že se opět setkáme, poté, co jste bez rozloučení opustil náš maškarní večírek. Musím přiznat, že jsem očekával, že přijdete spíš do zámku zachraňovat tu svou přítelkyni.“

„Nikdy nedokážu odolat vřelosti lstivého hada,“ poznamenal chladným hlasem Austin. „A navíc jsem vám ještě nepoděkoval za zapůjčení vašeho letadla. Pročpak jste zabil Lessarda?“

„Koho?“

„Dispečera elektrárny.“

„Jakmile odčerpal vodu z tunelů, přestal být užitečný. Nechal jsem ho až do poslední chvíle žít a věřit tomu, že dokáže zastavit turbínu a přivolat pomoc.“ Fauchard se při té vzpomínce zasmál.

Také Austin se usmál, jako by oceňoval Fauchardův černý humor. Musel však zmobilizovat veškerou sebekontrolu, aby odolal nutkání skočit po Fauchardovi a utrhnout mu hlavu. Čekal na vhodnou příležitost, jelikož věděl, že zatím není v jeho silách se pomstít.

„Viděl jsem na jezeře vaše letadlo,“ pokračoval Austin. „Na potápění je ale trochu moc velká zima.“

„Těší mě váš zájem, morane-saulnier byl opravdu přesně v tom místě, kde jste říkal.“

Austin se rozhlédl po jeskyni. „Nejdříve vás stálo hodně námahy tyto prostory zaplavit,“ poznamenal Austin. „Proč jste je teď znovu zbavovali vody?“

Úsměv nahradil zlostný pohled. „Tehdy jsme chtěli uchovat Julese natrvalo mimo dohled zvědavých očí celého světa.“

„Proč jste si to rozmysleli?“

„Má matka chtěla Julesovo tělo.“

„Já nevěděl, že Fauchardova rodina je tak sentimentální ohledně svých příbuzných.“

„O nás toho stále spoustu nevíte.“

„Jsem rád, že jsem to stihl ještě před znovuvzkříšením. Jak na tom je ten chlapec?“

„Podívejte se sám,“ vyzval ho Emil a ustoupil stranou.

Část stěny byla odsekaná a odtátá, takže vznikla modrá sluj. Jules Fauchard spočíval na vyvýšeném katafalku jako nějaká lidská oběť bohu ledovce. Tělo leželo na boku, skrčené do fetální polohy. Jules byl stále ještě oblečen do silného koženého leteckého pláště a rukavic. Černé vysoké boty se leskly, jako by je někdo právě vyleštil. Na sobě měl padákový postroj, i když samotný padák mu mohutné ledovcové síly již stačily odtrhnout. Ačkoliv nebožtík byl zarostlý v ledovci po více než sto let, chlad jej dobře konzervoval. Kůže na obličeji a rukou vzhledem připomínala leštěnou měď a mohutné zakroucené kníry pokrývalo jíní.

Ostrý orlí nos a pevná čelist ve zmrzlém obličeji odpovídaly rysům na portrétu v obrazové galerii Fauchardů. Austina zaujal zejména otvor v letecké čepici lemované kožešinou.

„To je od vaší sentimentální rodiny pěkné, že jste dali Julesovi dárek na rozloučenou,“ poznamenal Austin.

„O čem to mluvíte?“

Austin ukázal na otvor. „O kulce, kterou má pořád v hlavě.“

Emil se ušklíbl. „Jules letěl na setkání s vyslancem papeže, když ho sestřelili,“ pravil. „Měl s sebou dokumenty, jež dokazovaly spoluvinu naší rodiny na rozpoutání první světové války. Rovněž tak hodlal nabídnout světu jeden vědecký objev, který by znamenal dar pro celé lidstvo. Doufal, že tímto činem odvrátí válku.“

„To byl chvályhodný záměr, i když pro rodinu Fauchardů poněkud nezvyklý,“ poznamenal Austin.

„Byl to blázen. Sem ho dovedl jeho altruismus.“

„Co se stalo s dokumenty, které vezl?“

„Ty jsou nepoužitelné, zničila je voda.“

„Takže to všechno byla jenom ztráta času.“

„Ale vůbec ne. Podívejte, jste tady. A než s vámi skončím, budete si přát, abyste byl raději připoutaný v katakombách našeho zámku.“ Emil pokynul k nerovnému okraji ledu, lemujícímu vstup do sluje. „Vidíte? Led se už znovu začíná formovat. Za několik hodin bude všechno opět zamrzlé. Jenomže tentokrát budete uvnitř vy dělat Julesovi společnost.“

Austin horečně přemýšlel.

Kde je jenom k čertu ten Zavala?

„Já myslel, že vaše matka chtěla to tělo.“

„Co mně je po nějakém těle? Matka tu nebude věčně. Já hodlám vést rodinu Fauchardů k největším úspěchům. Dost zdržování. Nehodlám vám dopřát úspěch v té ubohé snaze odložit nevyhnutelné, Austine. Ukradl jste mi letadlo, mizerně jste s ním zacházel a způsobil jste mi řadu problémů. Běžte dovnitř k Julesovi.“

Austin zůstal stát na místě. „Vaše rodina se ale v nejmenším nestarala o to, že je obviňovaná z té války. Bylo přece veřejným tajemstvím, že vy, stejně jako ostatní obchodníci se zbraněmi, jste chtěli, aby lítaly kulky. Tady šlo o něco většího, než je válka. Jules měl s sebou vzorec nekonečného mládí.“

Emilovou tváří se mihl výraz překvapení. „Co o tom víte?“

„Vím, že Fauchardovi zničí každého, kdo by jim chtěl bránit v cestě k věčnému životu.“ Sklouzl pohledem na zmrzlé Julesovo tělo. „Postradatelný je dokonce i člen rodiny, když dojde na pramen mládí.“

Emil se pozorně zahleděl do Austinovy tváře. „Jste inteligentní muž, Austine. Vy byste nepřipustil, že tajemství nesmrtelnosti stojí i za zabíjení?“

„Ano,“ odvětil Austin. „Ale jedině v případě, že by někdo chtěl zabít vás.“

„Vaše civilizační pozlátko se začíná odlupovat,“ zasmál se Emil. „Pomyslete ale na ty nekonečné možnosti. Malá skupina nesmrtelných, obdařených moudrostí věků, by mohla vládnout celému světu. Pro smrtelníky bychom byli cosi jako bozi.“

Austin pohlédl na Emilova nohsleda. „Co tady Sebastin? Zapadá do té vaší elitní skupiny? Nebo se připojí k ostatním smrtelníkům?“

Tato otázka Emila zaskočila. „Samozřejmě,“ pravil s nepatrným zaváháním. „Jeho loajalita mu zaručí místo v mém panteonu. Připojíš se ke mně, můj příteli?“

Mohutný muž otevřel pusu k odpovědi, ale nevydal ani hlásku. Zaregistroval ono zaváhání v Emilově odpovědi a v očích se mu objevil zmatek.

Austin zaryl nůž ještě hlouběji. „Moc nepočítejte s tím, že budete doopravdy žít věčně, Sebastiane. Emilova matka vás chce nechat odstranit.“

„On lže,“ vmísil se Emil.

„Proč bych měl lhát? Váš šéf mě hodlá zabít bez ohledu na to, co řeknu. Madame Fauchardová mi na maškarním bále prozradila, že Emilovi nařídila, aby se vás zbavil. A my oba víme, že Emil vždycky udělá to, co mu matka poručí.“

V bezvýrazném obličeji Emilova nohsleda se objevily pochybnosti. Emil pochopil, že se mu situace začíná vymykat z rukou.

„Střel ho do rukou a nohou,“ vyštěkl. „Dej ale pozor, abys ho nezabil. Chci, aby žebral o smrt.“

Sebastian tam však dále stál bez hnutí. „Ještě ne,“ řekl. „Chci slyšet víc.“

Emil zaklel a vytrhl Sebastianovi zbraň z ruky. Pak zamířil na Austinovo koleno.

„Už brzo zjistíte, že život dokáže být až příliš dlouhý.“

Austinova lest, jejíž pomocí poštval Sebastiana proti Emilovi, mu sice pomohla získat trochu času, ale, jak od počátku dobře věděl, nakonec neuspěla. Pouto pána a sluhy, které oba muže spojovalo, bylo příliš silné, než aby ho několik pochybností dokázalo narušit. Austin se připravil na krutou bolest. Avšak namísto výstřelu uslyšel z chodby před jeskyní ostrý sykavý zvuk. Hned nato se do komory vevalil oblak horké páry.

Emil reflexivně otočil hlavu ke zdroji hluku. V tom okamžiku se Austin vrhl v boxerském postoji kupředu, pravou pěstí zaútočil na Fauchardův solar plexus a prudce z něho vyrazil vzduch. Fauchardovi se podlomily nohy a zbraň mu vypadla z ruky.

Sebastian viděl útok na svého pána a pokusil se chytit Austina za krk. Namísto aby se snažil Sebastianovi vyklouznout, vrhl se na něj a dlaní ho udeřil pod bradu. Když Sebastian zavrávoral, Austin ho ramenem odhodil stranou a rozběhl se do oslepujícího oblaku páry.

Uslyšel Zavalu, jak volá: „Kurte, tady!“

Zavala stál v chodbě a v ruce třímal useknutý konec hadice, z níž na stěnu tryskala horká voda a vytvářela mrak páry, který se valil do ledové jeskyně.

Nyní upustil hadici na zem, popadl Austina za ruku a vedl ho skrz mlžný opar. Do toho se ozýval nesrozumitelný křik rozzuřeného Emila.

Chodbu zasáhla salva kulek. Avšak Austin se Zavalou již sbíhali po schodech, takže střely jim přeletěly vysoko nad hlavami. Na zvuky střelby nicméně zareagovali zbývající Emilovi muži a vyrojili se z laboratorního přívěsu. Zahlédli Austina se Zavalou a pustili se za nimi. Když se dostali do tunelu, Zavala se otočil a vypálil na pronásledovatele dvě rány, aby měli o čem přemýšlet. Stále ještě kulhal, ale dokázal alespoň klusat, takže se po chvíli ocitli u stavidla, které na počátku Sebastian vyhodil do povětří. Vrhli se do otvoru v ocelových dveřích, kterým proběhli jen vteřinu před další salvou.

Austin zapátral v kapsách po mapě chodeb. Marně. Pak si vzpomněl, že ji nechal v citroenu. Musí se tedy vrátit k Fifi. Nyní se pokusil představit si celý systém alespoň v duchu. Uvědomil si, že průtok vody systémem tunelů se dá ovládat stejně lehce jako elektrický proud na mřížce vodicí desky.

Mířili zpátky k citroenu, když uslyšeli z chodby před sebou hlasy. Austin okamžitě zabočil do jiného tunelu, kterým nebezpečné místo obešli, a pak se vrátili do původního směru. Tato zacházka je však stála několik cenných minut, jež Fauchard využil k organizaci pronásledování. Nebylo tedy divu, když za sebou uslyšeli Emila, zlověstně pobízejícího své muže.

Austin se Zavalou postupovali svižně, ale opatrně. Nasadili tempo, jakým pak sledovali poněkud zmatený labyrint chodeb se všemi odbočkami doprava a doleva. Austin se rozhodoval většinou intuitivně, v důvěře ve svůj vnitřní kompas, který nosil v hlavě, a podle hrubého odhadu uražené vzdálenosti.

Avšak i přes Austinův vyvinutý orientační smysl si všechny ty zacházky začínaly vybírat svou daň. Nakonec docela ztratil představu, kde jsou, a Emilův hlas se ozýval stále blíž. Austin se už dostával na pokraj nejhlubšího zoufalství, když dorazili na křižovatku čtyř chodeb. Austinovy pomněnkově modré oči zapátraly ve tmě.

„To se mi zdá povědomé,“ pronesl Zavala.

„Jsme nedaleko střední kontrolní kabiny,“ oznámil Austin.

Vybrali si chodbu nejvíce vpravo, která by je měla zavést k Fifi. Po několika krocích se však zastavili. Hrubé mužské hlasy mířily k nim. Rozběhli se proto zpět na křižovatku a pokusili se vydat přímo, ale do cesty se jim postavily ocelové dveře stavidla. Vrátili se tedy znovu k rozcestí. Z tunelu vlevo se ozývaly těžké kroky, jež se rovněž blížily.

„Jsme obklíčeni,“ konstatoval Zavala.

V Austinově mysli vyklíčil zoufalý plán. Zabočil do chodby vlevo.

Zavala se zarazil. „Počkej, Kurte. Tudy přece také přicházejí Fauchardovi hrdlořezové.“

„Věř mi,“ řekl Austin. „Ale rychle. Nesmíme ztratit ani vteřinu.“

Zavala pokrčil rameny a zasprintoval do matně osvětleného tunelu jenom krok za Austinem. Když s cákáním probíhali kalužemi, mumlal si pro sebe španělsky. Od chvíle, kdy vstoupil do týmu speciálních operací NUMA, prošel s Austinem řadou akcí a za tu dobu si vypěstoval hlubokou důvěru v Austinův úsudek. Byly však chvíle, jako kupříkladu teď, kdy Austinovo chování vypadalo zcela nerozumně, a právě tehdy prodělávala tohle důvěra zatěžkávací zkoušku.

Zavala si v duchu představoval, jak se každou chvíli srazí s Fauchardovými rváči v tragické parodii němé grotesky o keystonských strážnících. Oběma se však bez pohromy podařilo dorazit ke kontrolní kabině, kde se po kovovém žebříku vyšplhali na lávku. Vtom se z temnoty tunelu zjevili Fauchardovi muži a drsným triumfálním pokřikem dali najevo, že svou zvěř uštvali. Pak zahájili na kontrolní kabinu zuřivý útok.

Kulky zvonily a odrážely se od kovové lávky a stěny tunelu zesilovaly rachot natolik, že to vypadalo skoro jako v den D. Austin vklouzl do kabiny, vtáhl Zavalu za sebou a zabouchl dveře. Zbývající Fauchardovi muži zaslechli výstřely a rychle se sbíhali, aby se také zúčastnili střelby na sedící cíl. Kabina řídicí buňky nesla stopy četných zásahů. Okna se již dávno rozpadla a rovněž ocelové stěny hrozily povolit pod náporem takového množství olova.

Austin se odplížil přes skleněné střepy pokrývající podlahu, zvedl se na kolena a s hlavou stále skloněnou natáhl ruku ke kontrolnímu panelu. Na obrazovce se objevil plán tunelů. Rachot střel dopadajících na stěny kabiny byl ohlušující a Austin se jen stěží soustřeďoval. Naťukal do počítače několik příkazů a s uspokojením pozoroval, jak se na plánku mění barvy některých chodeb.

Zavala se pokusil vstát s úmyslem alespoň párkrát vypálit, ale Austin ho strhl zpátky.

„Ustřelí ti hlavu,“ varoval ho hlasitě, aby byl přes neutuchající střelbu slyšet.

„Lepší, než aby mi ustřelili zadek,“ opáčil Zavala.

„Počkej,“ radil mu Austin.

„Počkat? Na co?“

„Na přitažlivost zemskou.“

Zavalovu odpověď překryla další salva. Pak střelba náhle přestala a do ticha se ozval Emilův posměšný hlas. „Austine! Líbí se vám a vašemu příteli ten pohled?“ Austin přitiskl ukazovák na rty.

Když Austin neodpovídal, Emil začal popichovat. „Neříkejte mi, že jste podělaný strachy. Chtěl bych, abyste si poslechl plány, jaké má moje matka s vaší přítelkyní. Hodlá jí nechat udělat plastiku obličeje. Až absolvuje tuto transformaci, už ji nepoznáte.“

Austin měl už Fauchardů dost. Naznačil Zavalovi, aby mu podal zbraň, a přesunul se blíže ke stěně. Porušil svou vlastní radu, stiskl do poloviny spoušť, vzpřímil se jako figurka v maňáskovém divadle, vypálil jednu ránu a znovu zmizel pod úrovní okna. Snažil se mířit podle Emilova hlasu, ale měl špatnou mušku. Nicméně Fauchard i jeho muži se rozprchli do úkrytů. Jakmile si však uvědomili, že nenásleduje žádný masivní útok, spustili opět na kabinu palbu.

„Tos jim tedy doopravdy ukázal,“ zakřičel na něj Zavala přes rachot výstřelů.

„Emil mě už začínal unavovat.“

„Dostal jsi ho?“

„Emila? Naneštěstí ne. Sebastiana jsem také minul. Sejmul jsem ale chlápka, který stál vedle něho.“

„To je smůla,“ poznamenal Zavala hlasem o několik decibelů silnějším. „Stejně to ale byla brilantní strategie. Třeba jim dojdou náboje.“

Kulky začínaly postupně prorážet podlahu kabiny. Austin si uvědomoval, že musí nějak střelbu zastavit a získat čas. „Nemáš bílý kapesník?“ obrátil se na Zavalu.

„Teď je opravdu ta pravá chvíle na smrkání,“ odpověděl Zavala a sehnul se, jak se od stěny odrazila další střela. Když podle Austinova výrazu poznal, že si nedělá legraci, dodal: „Mám tu svůj mexický šátek.“ S těmito slovy vytáhl ze zadní kapsy víceúčelovou červenou čelenku do vlasů a podal mu ji.

„To bude stačit,“ konstatoval Austin a uvázal látku na hlaveň zbraně. Pak tuto improvizovanou vlajku vystrčil ze dveří a zamával s ní.

Střelba znovu ustala. Tunelem se rozlehl Emilův ostrý smích.

„Co má znamenat ten hadr, Austine?“ zvolal. „Já nejsem žádnej bejk, abyste přede mnou musel šaškovat s tím lajntuchem.“

„Neměl jsem bílou vlajku,“ křikl Austin v odpověď.

„Bílou vlajku? Neříkejte, že vy a váš přítel jste najednou smířeni se svým osudem.“

Austin naklonil hlavu na stranu a zaposlouchal se. Zdálo se mu, že slyší jakýsi vzdálený šepot, jako příboj jemně narážející na břeh. V uších mu však stále ještě zvonilo z předchozí střelby, takže si nebyl jistý.

„Vy mi špatně rozumíte, Faucharde. Já se nehodlám vzdávat.“

„Tak proč máváte tou srandovní vlajkou?“

„Chtěl jsem se jenom s vámi rozloučit, než kolem projede nákladní vlak.“

„Zbláznil jste se, Austine?“

Šepot se pomalu měnil v tiché hřmění.

Emil vydal povel k opětovnému zahájení palby.

Vzápětí kolem hlav Austina a Zavaly bzučely a narážely kulky ve stále sílícím náporu. Soustředěná palba už pomalu začínala pronikat stěnami. Za několik minut budou stěny kabiny poskytovat zhruba stejnou ochranu jako plátek ementálu, který konečně také začínaly nápadně připomínat.

Pak střelba náhle ustala.

Útočníci ucítili vibrace. Teď, když ztichl rachot zbraní, uslyšeli i vzdálené hřmění.

Austin vstal a vyšel na lávku. Emil měl v obličeji zmatený výraz. Když vzhlédl a uviděl Austina, jak na něj zhlíží, okamžitě věděl, že prohrál.

„Prozatím jste zvítězil, Austine,“ vykřikl a vyzývavě mu zahrozil pěstí, „ale ještě jste o Fauchardech neslyšel naposledy.“

Austin se ušklíbl, vrátil se zpět do kabiny, chytil se jedné z kovových noh pod kontrolním panelem a poradil Zavalovi, aby udělal totéž.

Emil mezitím ještě jednou vychrlil proud kleteb, vykřikl poslední přísahu pomsty a pak se obrátil a připojil se k úprku svých hrdlořezů. Sebastian se klátil za nimi.

Na únik však bylo pozdě.

Jen za několik vteřin dostihla Faucharda a jeho bandu obrovská vlna modré vody, udeřila do nich a smetla je jako nějaké gigantické koště. Na okamžik v chladné pěně poskakovalo několik hlav, v marné snaze o záchranu mávala změť paží. Sebastianova tvář byla proti temné vodě nepřirozeně bílá. Pak spolu s Emilem a dalšími jeho lidmi definitivně zmizel.

Na rozdíl od minulé podobné epizody, kdy Austin se Zavalou zůstali v suchu uvnitř nepoškozené kontrolní kabiny, tentokrát se na ně rozbitými okny vrhly kaskády vody, jež zaplavily celou buňku a pokusily se dokonce oba muže odtrhnout od jejich ukotvení. Museli se držet opravdu vší silou.

Právě když už jejich plíce hrozily prasknutím, hlavní nápor povolil a voda začala opadat.

Za chvíli tu stáli na rozklepaných nohou a vykukovali rámem lemovaným špičatými střepy skla, což bylo vše, co zůstalo z okna.

Zavala pohlédl dolů na proud, ženoucí se pod jejich nohama. Ve snědém obličeji měl pobaveně překvapený výraz. „Jak jsi věděl, že se blíží zátopa?“

„Zotvíral jsem a pozavíral několik stavidel ve vedlejším systému tunelů a nasměroval vodu sem.“

Zavala se ušklíbl a dodal: „Doufám, že to Faucharda a jeho přátele pořádně umylo.“

„Počítám, že jsou teď všichni dokonale spláchnutí,“ odpověděl Austin.

Kontrolní monitor, umístěný v bezpečnostní schránce, zůstal jako zázrakem funkční a unikl jakémukoliv poškození. Austin tedy stiskl několik dalších kláves.

Vodní hladina klesala, až z mohutné řeky zbyl jen úzký potůček. Tou dobou se však již oba muži třásli v promočených šatech zimou. Museli se co nejrychleji dostat z tunelu na nějaké suché a teplé místo, dříve než dojde k podchlazení jejich organismů. Sešplhali po žebříku. Tentokrát se je nikdo nepokoušel zastavit.

Namáhavě se plahočili chodbou, aniž by pořádně věděli, kde jsou. Zuby jim jektaly zimou. Baterie ve svítilnách pomalu dohasínaly, ale museli je používat, jelikož tu žádné jiné světlo nebylo. Když už chtěli vzdát poslední naději, objevil se před nimi nějaký předmět.

Zavala radostí vykřikl: „Fifi?“

Vodní záplava citroen také smetla, ale nakonec ho uložila bokem ke stěně chodby. Auto bylo celé pokryté bahnem a na řadě míst, která zřejmě přišla do kontaktu se stěnami, byla barva odřená až na plech. Austin otevřel dvířka. Na podlaze, v několika centimetrech vody, plavala mapa. Klíčky byly stále v zapalování. Snažil se nastartovat, ale motor ani neškytl.

Zavala se chvíli hrabal pod kapotou a pak vyzval Austina, aby to zkusil znovu. Tentokrát motor naskočil.

Zavala si nasedl a pronesl: „Uvolněný kabel u baterie.“

Jezdili bludištěm chodeb dobré půl hodiny, než zjistili, kde jsou a kudy se dostanou ven. Auto jelo již jen na benzinové páry, když před sebou konečně zahlédli šedivé denní světlo. Za okamžik byli z hory venku.

„Co teď?“ otázal se Zavala.

Austin nemusel přemýšlet o odpovědi. „Zámek Fauchardů.“

40

KDYŽ BYLA SKYE ještě holčička, otec ji jednou vzal do katedrály Notre Dame, kde poprvé uviděla gargoyly. Groteskní obličeje hledící ze zdí jí tehdy připadaly jako příšery z té nejhorší noční můry. Uklidnila se, když jí otec vysvětlil, že gargoyly nejsou nic jiného než chrliče vody. Skye se tehdy divila, že tak nadaní sochaři nebyli schopni vytvořit něco krásného, ale svůj dětský strach již potlačila. Nyní, když překvapeně zamžourala očima, byl chrlič z jejích neklidných snů opět tady. A co hůř, tentokrát na ni dokonce mluvil.

„Vítejte zpátky, mademoiselle,“ pronesla nelidská ústa, vzdálená jen pár centimetrů od její hlavy. „Chyběla jste nám.“

Ten obličej patřil Marcelovi, muži s hlavou ve tvaru kulky, který velel privátní armádě zámku Fauchardů. Pak promluvil znovu. „Za patnáct minut jsem zpátky,“ oznámil. „Nenechávejte mě čekat.“ Skye zavřela oči a snažila se potlačit vlnu nevolnosti. Když je znovu otevřela, byl pryč.

Rozhlédla se kolem sebe a zjistila, že se nachází v pokoji, kde si přednedávnem oblékala kočičí kostým na Fauchardův maškarní bál. Pak si vybavila, že dnes večer cestou do svého bytu potkala ten americký pár, který zabloudil. Nato si vzpomínala pouze na včelí píchnutí do zadečku, načež následovalo už jen bezvědomí.

Drahý Bože, vždyť oni mě unesli.

Posadila se na posteli a nohy položila na zem. V ústech měla protivnou mosaznou pachuť, nejspíše následek látky, kterou jí vstříkli do žil, aby ji omámili. Zhluboka se nadechla a vstala. Okamžitě se s ní začal točit celý pokoj. Vrávoravě dotápala do koupelny, kde se vyzvracela do umyvadla.

Pohlédla na sebe do zrcadla a málem se ani nepoznala. Obličej měla bílý jako mrtvola, vlasy zplihlé a rozcuchané. Když si však vypláchla pusu a omyla obličej studenou vodou, cítila se přece jen poněkud lépe. Prsty si přičísla vlasy a alespoň trochu uhladila zmačkané oblečení.

O pár minut později byla už připravená, když se bez zaklepání otevřely dveře a Marcel jí pokynul, aby ho následovala. Kráčeli dlouhými chodbami pokrytými koberci, procházeli galerií tváří, shlížejících z obrazů na stěnách. Očima cíleně pátrala po portrétu Julese Faucharda, ten však tady již nebyl a na jeho místě zůstala jen holá zeď. Nakonec stanuli přede dveřmi do pracovny madame Fauchardové.

Marcel se na Skye podivně usmál, pak tiše zaťukal, otevřel dveře a strčil Skye dovnitř. Ta vzápětí zaznamenala, že není v místnosti sama. U stolu madame Fauchardové seděla zády ke Skye nějaká blondýna, jež se dívala z okna. Na zaklapnutí zavírajících se dveří se otočila a pohlédla na Skye.

Ženě bylo něco přes čtyřicet, měla smetanovou pleť a pátravé šedé oči. Roztáhla rudé, téměř smyslné rty. „Dobré odpoledne, mademoiselle. Očekávali jsme, že se vrátíte. Posledně jste odsud odjela opravdu efektně.“

Skye se v hlavě přemílaly myšlenky. Napadlo ji, že to je stále ještě důsledek toho hypnotika, které dostala.

„Posaďte se,“ vyzvala ji žena a ukázala na židli před stolem.

Skye uposlechla. Pohybovala se jako zombie.

Žena si Skye pobaveně prohlížela.

„Co se děje? Připadáte mi nějak roztržitá.“

Skye ale byla spíše zmatená než roztržitá. Hlas, který vycházel z úst té ženy, patřil madame Fauchardové. Ztratil však původní křaplavost staré ženy, i když ostrá výslovnost tu byla stále patrná. Skye napadla bláznivá myšlenka. Nemá Racine náhodou dceru? Nebo se tu třeba jedná jen o případ šikovného břichomluvectví?

Konečně sama nalezla hlas.

„To je nějaký trik?“

„Žádný trik. Skutečnost je přesně taková, jak ji vidíte před sebou.“

„Madame Fauchardová?“ vykoktala.

„Právě ta a žádná jiná, moje drahá,“ odpověděla s křivým úsměvem. „Jenom jsem teď mladá, zatímco vy jste stará.“

Skye byla i nadále nedůvěřivá. „Musíte mi dát jméno vašeho plastického chirurga.“

V očích ženy se objevil žár, ale jen na okamžik. Vstala z křesla a hladce vklouzla na opačnou stranu stolu. Předklonila se, uchopila Skyeinu ruku a položila si ji na tvář.

„Řekněte mi, jestli si stále ještě myslíte, že je to dílo plastického chirurga.“

Tvář byla teplá a pevná, kůže sametově hebká, bez nejmenších vrásek.

„To není možné,“ zašeptala Skye.

Madame Fauchardová jí pustila ruku, narovnala se a pak se pomalu vrátila do svého křesla. Sepjala dlouhé štíhlé prsty, aby Skye ukázala, že už nejsou kostnaté.

„Nemějte obavy,“ pravila. „Nezbláznila jste se. Jsem opravdu stejná osoba, která vás a pana Austina pozvala na onen maškarní večírek. Mimochodem, doufám, že se mu daří dobře.“

„To nevím,“ připustila opatrně Skye. „Už jsem ho pár dní neviděla. Jak…“

„Jste expertkou na staré zbraně,“ pokračovala madame Fauchardová. „Povězte mi tedy, co o té helmě víte.“

„Je velice stará. Pět set let, možná i víc. Ocel má mimořádně vysokou kvalitu. Možná byla vyrobena ze železa pocházejícího z meteoritu.“

Madame Fauchardová povytáhla obočí vzhůru.

„Výborně. Přilba byla kdysi vyrobena z hvězdného kovu a její pevnost zachránila v bitvách život nejednomu Fauchardovi. V průběhu staletí byla roztavena a znovu vyrobena a poté předávána v rodině vždy její skutečné hlavě. Podle práva tedy patří mně, nikoliv mému bratrovi Julesovi.“

Trvalo několik vteřin, než Skye pochopila význam těch slov. „Vašemu bratrovi?“

„Správně. Jules byl o rok mladší než já.“

Skye se pokusila počítat, ale hlavou jí vířily nejrůznější fantastické myšlenky. „To by znamenalo, že vy…“

„Nikdy se neptejte dámy na věk,“ přerušila ji madame Fauchardová s vlažným úsměvem. „Já vám ale pomůžu. Je mi přes sto let.“

Skye zavrtěla nevěřícně hlavou. „To vám nevěřím.“

„Vaše skepse mě zraňuje,“ pronesla madame Fauchardová, ale výraz v obličeji ji usvědčoval z nepravdy. „Chtěla byste slyšet podrobnosti?“

Skyeiny pocity kolísaly mezi vědeckou zvědavostí a fyzickým odporem. „Viděla jsem, co se stalo lordu Cavendishovi, který toho věděl příliš mnoho o vašich obchodech.“

„Lord Cavendish byl nudný patron a navíc ještě žvanil. Vy si ale lichotíte, má drahá. Až budete tak stará jako já, naučíte se vidět věci v náležité perspektivě. Jako mrtvá byste pro mě nic neznamenala. Daleko efektivněji budete fungovat coby živá návnada.“

„Návnada. Pro co?“

„Ne pro co. Ale pro koho. Samozřejmě pro Kurta Austina.“

41

KRÁTCE PO PÁTÉ HODINĚ ukončili dělníci na Fauchardových vinicích pro ten den práci, které se věnovali již od východu slunce. Zatímco muži zamířili ke svým strohým ubytovnám, celá flotila vyklápěcích nákladních vozů, plně naložených čerstvě nasbíranými hrozny, se kodrcala mezi kopečky vinic po prašných cestách, sbíhajících se k vratům v elektrickém plotu. Znuděný strážný je mávnutím propustil dovnitř. Zástup aut zamířil k přístřešku, kde bude jejich náklad složen, hrozny posléze rozdrceny, zkvašeny a výsledné víno nakonec stočeno do lahví.

Když u přístřešku zpomalil a zastavil poslední náklaďák, seskočily z něho dvě postavy a bleskově zmizely v lese. Austin se Zavalou, spokojeni, že je nikdo nespatřil, si očistili oblečení a pokusili se setřít si z obličeje a rukou vinnou šťávu. To se jim však nepodařilo, jenom sladký nektar rozmazali.

Zavala vyplivl mokrou hlínu. „To je naposledy, kdy mě Trout umluvil na nějaký svůj bláznivý nápad. Vypadáme teď jako fialová verze jednotky Unie z Občanské války!“

Austin si z vlasů vyčesával větvičky. „Musíš ale uznat, že to byl geniální nápad. Kdo by očekával, že se někdo bude maskovat jako trs hroznů?“

Troutův plán byl ošidně jednoduchý. Spolu s Gamay se vydali ještě na jeden okruh po vinicích. Tentokrát ale před zadními sedadly dřepěli na podlaze Austin a Zavala. Troutovi zastavili, aby se pozdravili s Marchandem, předákem, se kterým se seznámili při první návštěvě Fauchardových vinic. Zatímco si nezávazně povídali, před jejich vozem zastavil nákladní automobil. Austin se Zavalou počkali, dokud nebude vůz naložen, pak vyklouzli ze své skrýše, vyšplhali se na auto, které se už pomalu rozjíždělo, a zaryli se mezi hrozny na korbě.

Temný les nyní připomínal porost z Tolkienova Pána prstenů. Austin však nesl přístroj, jaký by mu záviděl i čaroděj Gandalf. Miniaturní navigační aparát GPS byl schopen je navést na metr přesně k zámku. V počáteční fázi svého postupu nicméně použili kompas, pomocí něhož vyrazili zhruba požadovaným směrem.

Lesním porostem se proplétaly ostnaté šlahouny ostružiníku a houštiny, které znesnadňovaly každý krok. Jako by Fauchardovi nějak rozšířili svůj hněv i na flóru v okolí domova svých předků. Jak slunce klesalo na obloze, v lese se pořád více stmívalo. Oba muži za houstnoucího šera klopýtali přes kořeny a jejich šatstvo se zachycovalo za trny. Konečně se vynořili na lesní cestě, vedoucí ke křižovatce hluboce vyježděných kolejí. Austin se často radil s GPS, což se ukázalo být přínosné, jelikož se zanedlouho mezi stromy objevilo světlo, vycházející z věží zámku Fauchardů.

Na kraji lesa se přikrčili pod stromy a chvíli pozorovali osamoceného strážného, pochodujícího po břehu vodního příkopu. Když strážný zmizel za vzdáleným rohem opevnění, Austin spustil na svých hodinkách stopky.

„Máme štěstí,“ poznamenal Zavala. „Jenom jedna stráž.“

„To se mi nelíbí,“ namítl Austin. „Když vycházím ze své nedlouhé zkušenosti s rodinou Fauchardů, nemohu uvěřit, že by svou bezpečnost brali takhle na lehkou váhu.“

A co bylo ještě podezřelejší – padací most se nacházel dole a mříž v bráně byla vytažená. Voda v podivné fontáně s válečnými motivy melodicky zvonila. Tato pokojná scenérie byla v příkrém rozporu s jeho poslední návštěvou tohoto místa, kdy pod salvami výstřelů sjel s rollsem do vodního příkopu. Nyní se to všechno zdálo až moc přívětivé.

„Myslíš, že je to past?“ otázal se Zavala.

„Chybí tu jedině pořádný kus sýra.“

„Co máme na výběr?“

„Moc toho není. Můžeme se otočit, nebo můžeme pokračovat dál a držet se alespoň jeden krok před těmi zlými.“

„Já už jsem si užil dost,“ poznamenal Zavala. „Zatím jsi neřekl nic o ústupové strategii.“

Austin poplácal Zavalu po rameni. „No tak, teprve se chystáme na vzrušující procházku po zámku Fauchardů a ty už uvažuješ o zpáteční cestě.“

„Je mi líto, ale já nejsem tak blazeovaný jako ty. Upřímně jsem doufal v důstojnější odjezd než rollsem do vodního příkopu.“

Austin se při té vzpomínce trochu otřásl. „Dobře, tady je plán. Nabídneme výměnu Emila za Skye.“

„To není špatné,“ odpověděl Zavala. „Má to jenom malý háček. Totiž skutečnost, že jsi Emila spláchl v tunelu.“

„Madame Fauchardová to ale neví. Než na to přijde, budeme všichni dávno za horama.“

„Že se nestydíš, takhle šidit starou dámu.“ Zavala přemýšlivě našpulil rty. „Tvůj nápad se mi líbí, ale co když na tu návnadu nezabere? Pak bychom povolali gendarmerii?“

„Kéž by to bylo tak jednoduché, kamaráde. Jenom si představ. Policajti zaklepou na vrata zámku a Fauchardovi řeknou: ‚Můžete si to tady všechno prohledat.‘ Já v těch jejich katakombách byl. V tom podzemním labyrintu můžeš schovat třeba celou armádu. Než by Skye našli, mohlo by to trvat celé týdny.“

„A my moc času nemáme.“

Austin se zatvářil přemítavě. „Někdy je jedna hodina jako sto let,“ zamumlal s pohledem na hodinky.

„To je citát z nějaké tvé filozofické knihy?“ nadhodil Zavala. Austin totiž studoval filozofii a knihovničky v jeho obytném člunu na Potomacu byly plné děl velkých myslitelů.

„Ne,“ odpověděl zamyšleně. „To mi jednou řekl doktor MacLean.“

Z opačné strany zámku se zjevil strážný a přerušil jejich diskusi. Austin zkontroloval čas. Hlídači trvala obchůzka přesně šestnáct minut.

Jakmile strážný zahájil další okruh, Austin dal Zavalovi znamení. Přeběhli přes otevřený prostor a vydali se podél vodního příkopu ke klenutému kamennému mostu. Pak tryskem překonali padací most a dosprintovali na nádvoří. V černém oblečení byli téměř neviditelní, zejména pokud se drželi ve stínu zdí. V oknech prvního patra zámku planula světla, ale v přízemí nebylo žádnou hlídku vidět, což jenom posílilo Austinovo podezření.

Byl si jistý, že jeho instinkty jsou správné. Spolu se Zavalou se přesunuli k brance uzavírající vstup na schodiště vedoucí na hradby. Když před časem zkoumali tato vrátka se Skye, byla zamčená. Nyní zela dokořán, skoro jako by zvala ke vstupu na hradby a přes úzký můstek dále do věže. Austin však měl jiný plán. Zamířil po dláždění do zadní části zámku, kde po několika schodech sestoupil ke dveřím pobitým železem.

Austin nejprve zkusil kliku. Dveře byly zamčené. Vytáhl tedy ze svého rance přenosnou vrtačku a ruční pilku. Vyvrtal několik děr a pilkou vyřízl kulatý otvor, pak sáhl dovnitř, nadzvedl závoru a dveře otevřel. Dveřním otvorem se vyvalila hnilobná zatuchlina, připomínající mrtvolný dech. Rozsvítili baterky, vešli dovnitř a zavřeli za sebou.

Po několika krátkých schodištích sešli dolů. Austin se na okamžik zastavil u sklepů, kde Emil vzdával krvavý hold Edgaru Allanu Poeovi. V jedné kobce nad dřevěným stolem stále ještě viselo kyvadlo, avšak po nešťastném Angličanovi, lordu Cavendishovi, tu nebylo ani památky.

Austin postupně vklopýtal do několika slepých chodeb, ale jeho orientační smysl námořníka mu vždy pomohl najít správný směr. Zanedlouho minuli osárium plné kostí a zamířili ke zbrojnici. I zde byly dveře odemčené. Austin do nich strčil a spolu se Zavalou vyšli v blízkosti oltáře. Zbrojnice tonula v temnotě, až na tlumenou záři, vycházející ze vzdálené části hlavní lodě. Blikající žluté světlo se odráželo od vyleštěných brnění a zbraní.

Zavala se zvědavě rozhlédl po exponátech. „Útulné. Mám rád kombinaci gotiky a těžkého kovu. Kdopak to projektoval?“

„Stejný chlapík, co pracoval pro markýze de Sade.“

Procházeli dlouhou lodí podle smrtonosných relikvií, představujících základy Fauchardova bohatství. Když obešli rytíře na koních, světlo poněkud zesílilo. Austin šel jako první, takže také jako první spatřil Skye.

Seděla v mohutném dřevěném křesle, po jehož stranách stály měděné pánve s hořícími uhlíky, tváří otočená k postavám na koních. Paže i nohy měla pevně svázané, ústa zalepená izolační páskou. Po jejích bocích stála dvě kompletní naleštěná brnění, snad jako ochrana před případným napadením.

Skye měla doširoka rozevřené oči. Divoce vrtěla hlavou, což se ještě stupňovalo, jak se k ní Austin blížil. Právě sahal pro nůž, aby jí uvolnil pouta, když koutem oka zaregistroval nějaký pohyb. Pohnulo se brnění napravo od křesla.

„Sakra,“ vydechl, protože ho jiná reakce nenapadla.

S řinčením při každém kroku brnění pozvedlo meč a jako nějaký starodávný robot se začalo pohybovat směrem k Austinovi. Ten překvapeně ustoupil.

„Napadá tě něco?“ otázal se Zavala, který ho následoval.

„Nic, pokud ovšem nemáš u sebe otvírák na konzervy.“

„Co naše zbraně?“

„Ty jsou moc hlučné.“

V té chvíli ožilo i druhé brnění a dalo se rovněž do pohybu. Obrněné postavy se blížily překvapivou rychlostí. Austin si uvědomil, že nůž, který drží v ruce, mu bude asi tak stejně platný jako párátko. Skye sebou zmítala v křesle.

Austin se však nehodlal nechat rozporcovat jako nějaký salám. Sklonil hlavu, vyrazil proti nejbližšímu brnění a provedl předpisový strh za kolena. Brnění zavrávoralo, upustilo meč a s máváním rukou se pozadu svalilo na zem, kam dopadlo s hrozivým zaduněním. Člověk uvnitř brnění jen chabě pohnul nohou a pak už zůstal bez hnutí ležet.

Druhé brnění zaváhalo, avšak Zavala napodobil Austinův útok se stejnou efektivitou, takže i ono s třesknutím zamířilo k zemi.

„Tak, a jsou mimo hru,“ poznamenal Zavala pyšně. „Čím jsou větší, tím tvrději dopadnou.“

„Mně to připadalo, jako bych útočil proti Bradleyovu obrněnému vozidlu. Nicméně se ukázalo, že všechny ty pochybné hodiny sledování fotbalových zápasů nakonec nebyly promrhaný čas.“

„Já myslel, že nechceš dělat hluk. Ta drobná roztržka byla ale asi stejně tichá, jako když se dva kostlivci milují na plechové střeše.“

Austin pokrčil rameny, opatrně odloupl Skye z obličeje lepicí pásku a pomohl jí vstát z křesla. Skye se postavila na roztřesených nohou, objala Austina kolem krku a pak mu dala nejdelší a nejvroucnější polibek, jaký kdy zažil. „Už jsem nevěřila, že tě ještě někdy uvidím.“

Z blízkého ambitu se však vzápětí ozval stříbrný smích. Do blikajícího světla ohňů z měděných pánví vstoupila štíhlá postava s tváří zahalenou řídkým závojem. Její tělo kryla od hlavy až ke kotníkům průsvitná látka. Světlo pronikající závojem odhalovalo dokonalý profil.

„Okouzlující,“ pravila ta postava. „Naprosto okouzlující. Copak ale musíte pokaždé přicházet či odcházet tak dramaticky, monsieur Austine?“

Zpoza ženy vystoupil nyní Marcel, v rukou svíral automat. Pak se z temných koutů vyrojilo ještě celkem dalších šest mužů. Marcel zbavil Austina i Zavalu jejich zbraní.

Austin pohlédl na nehybné brnění. „Podle toho, jak vypadá ta hromada plechu, nejsem zřejmě jediný, kdo má smysl pro dramatické efekty.“

„Vždyť víte, že miluju divadlo. Byl jste přece na mém maškarním bále.“

„Maškarní bál…“

Pomalu odvinula závoj z obličeje a z hlavy. Vlasy, jež vypadaly, jako by byly spředeny ze zlatých nití, jí spadaly až na ramena. Pak pomalu, svádivě odložila zbytek závoje, jako by rozbalovala nějaký vzácný dárek, a nechala plášť sklouznout na zem. Pod závojem měla dlouhé, čistě bílé šaty s hlubokým výstřihem. Štíhlý pas jí svíral zlatý pásek s motivy tříhlavého orla. Austin pohlédl do jejích chladných očí s pocitem, jako by ho zasáhl blesk.

I když věděl o záhadné vlastnosti enzymů ze Ztraceného města, logická část jeho mozku se s tím nikdy plně nevyrovnala. Bylo snazší věřit, že podstata kamene mudrců, pokud je zneužita, může stvořit nějaké monstrum neurčitého věku z nočních můr, ale ne smrtelníka tak překvapivě božské krásy. Předpokládal, že elixír může život prodloužit, ale ne ubrat padesát let se všemi fyzickými důsledky.

Austin konečně našel hlas. „Tak vidím, madame Fauchardová, že práce doktora MacLeana byla daleko úspěšnější, než si kdo představoval.“

„Jenom nepřipisujte zásluhy pouze doktoru MacLeanovi. Byl sice takovou porodní bábou, ale vzorec života, který ve mně kvete, byl vytvořen již dlouho před jeho narozením.“

„Vypadáte rozhodně jinak, než jste vypadala před pár dny. Jak dlouho vám ta vaše přeměna trvala?“

„Látka na prodloužení života je příliš silná, než aby se mohla brát najednou,“ odpověděla. „Je třeba celkem tří sezení. První dvě dávají během čtyřiadvaceti hodin výsledek, který vidíte nyní před sebou. Chystám se podstoupit třetí fázi léčby.“

„Proč ale chcete ještě pozlacovat lilii?“

Racine se celá nafoukla při nadneseném přirovnání k jemné květině. „Třetí fáze jenom ustálí účinky prvních dvou kroků. Do hodiny po ukončení léčebné kúry zahájím svou cestu věčností. Už ale dost o chemii. Co kdybyste mě představil svému pohlednému příteli? Zdá se, že mu každou chvíli vypadnou oči z důlků.“

Zavala neviděl madame Fauchardovou v její dřívější, starší podobě. Byl si pouze vědom, že se nachází ve společnosti jedné z nejoslnivějších žen, jakou kdy potkal. Dokázal pouze mumlat španělsky slova obdivu. Pak se mu rty zvlnily do náznaku úsměvu. Ani zbraně namířené proti němu nemohly ochladit jeho vnímání ženy, po všech stránkách naprosto dokonalé.

„Toto je můj kolega Joe Zavala,“ pravil Austin. „Joe, seznam se s Racine Fauchardovou, majitelkou této kouzelné hromady kamení.“

„Madame Fauchardová?“ Zavalova čelist poklesla nehraným údivem až někam k ohryzku na krku.

„Ano, nějaký problém?“ zeptala se.

„Ne, jen jsem očekával někoho jiného.“

„Monsieur Austin mě zřejmě popsal jako starou bábu kost a kůže,“ poznamenala se zábleskem v očích.

„Ale vůbec ne,“ ujišťoval ji Zavala a nadále obdivně sledoval štíhlou postavu a nevšední rysy madame Fauchardové. „Prohlásil o vás, že jste okouzlující a inteligentní.“

Tato odpověď ji zřejmě potěšila, protože se usmála. „NUMA si zjevně vybírá lidi nejen podle odbornosti, ale i podle toho, jak jsou galantní. Tyto kvality jsem ve vás objevila již při našem prvním setkání, pane Austine. Proto jsem si byla jistá, že se pokusíte o záchranu oné líbezné panny.“ Pohlédla na kůži příchozích, zbarvenou purpurovými skvrnami. „Jestliže ale chcete ochutnat naše víno, bylo by pro vás jednodušší koupit si láhev, než se v něm koupat.“

„Vaše víno je mimo mé finanční možnosti,“ poznamenal Austin.

„To jste si skutečně mysleli, že se můžete dostat do zámku nepozorovaně? Naše kamery vás zachytily už v momentě, kdy jste překročili padací most. Marcel se domníval, že vylezete na vnější zeď a přijdete tudy.“

„To bylo od vás laskavé, že jste nechala otevřená vrátka na schodiště.“

„Byli jste zjevně příliš chytří, než abyste na tuto návnadu zabrali. V nejmenším jsme netušili, že najdete cestu přes katakomby. Věděli jste, že zámek je dobře chráněn. Co jste tu chtěli dokázat?“

„Doufal jsem, že odsud odejdu s mademoiselle.“

„No, tak ta vaše romantická výprava zkrachovala.“

„Zdá se. Možná ale právě v zájmu té romance byste mi mohla nabídnout nějakou cenu útěchy. Při našem prvním setkání jste řekla, že mi někdy budete vyprávět o své rodině. Tak teď jsem tady. Rád vám na oplátku řeknu všechno, co vím já.“

„Nikdy se sice svými informacemi nebudete moci rovnat tomu, co vím já o vás, ale obdivuju vaši odvahu.“ Na chvilku se odmlčela, zkřížila paže na prsou a lehce si stiskla bradu. Austin si uvědomil, že podobné gesto dělala v zamyšlení i stará madame Fauchardová. Pak se otočila na Marcela a vyzvala ho: „Odveďte odsud ostatní.“

„Být vámi, tak bych to nedělal,“ oslovil Austin Marcela.

Postavil se před Skye, jako by ji chtěl chránit. Marcel a strážní se pohnuli, ale madame Fauchardová je pohybem ruky zarazila.

„Vaše kavalírství, jak se zdá, nezná hranic, monsieur Austine. Nebojte se, vaši přítelkyni odvedou jen kousek, takže na ni uvidíte. Chci si s vámi promluvit o samotě.“

Pak mu madame Fauchardová pokynula, aby se posadil do uprázdněného křesla po Skye, a luskla prsty. Dva z jejích mužů jí přinesli těžkou středověkou konstrukci, křeslo podobné trůnu, do kterého se uvelebila. Pověděla Marcelovi něco francouzsky a ten pak spolu s několika ostatními muži odvedl Skye stranou, kam však na ni stále bylo vidět. Zbývající muži odtáhli brnění.

„Teď jsme tu sami dva,“ promluvila. „Buďte si však jistý, že kdybyste se pokusil udělat něco nepředloženého, mí muži vaši přítelkyni okamžitě zabijí.“

„Nehodlám se ani pohnout. Toto setkání je příliš fascinující, než aby skončilo předčasně. Povězte mi, co má znamenat ten oděv vysoké kněžky?“

„Víte přece, jak miluji šaty. Líbí se vám?“

Austin si nemohl pomoct, ale nedokázal od madame Fauchardové odtrhnout pohled. Racine Fauchardová byla úžasná, podobná dokonalé voskové figuríně, perfektní v každém důležitém detailu, s výjimkou jediného. Její bezcitné oči vyzařovaly asi tolik tepla jako chladná ocel, ze které Fauchardovi vyráběli své meče a brnění.

„Podle mne jste absolutně okouzlující, ale…“

„Ale přesto nejste připraven obcovat se stoletou ženou.“

„Ale vůbec ne. Váš věk je docela v pořádku. Já jenom obvykle neobcuji s chladnokrevnými vražedkyněmi.“

Pozvedla jemně vykroužené obočí. „To má být nějaký zvláštní způsob, jak se mnou chcete flirtovat, pane Austine?“

„Ani náhodou.“

„To je škoda. Za těch sto let jsem měla spoustu milenců, ale vy jste přitažlivý muž.“ Odmlčela se a prohlížela si jeho obličej. „Rovněž nebezpečný, což vás činí ještě žádoucnějším. Nejdřív tedy musíte splnit svou část dohody. Povězte mi, co víte.“

„Vím, že vy a vaše rodina jste najali doktora MacLeana, aby nalezl elixír, kterému říkal kámen mudrců. V průběhu času jste zabili každého, kdo se vám připletl do cesty. Podařilo se vám vyrobit skupinu zuřivých mutantů.“

„To je skutečně pádné shrnutí, ale zatím jste se těch událostí dotkl jen letmo. Souvislosti jsou daleko hlubší.“

„Dotkněte se jich podrobněji místo mě.“

Odmlčela se a vzpomínky jí zaletěly do vzdálených let.

„Moje rodina může sledovat své předky až do časů minojské civilizace, která rozkvétala v období před velkou sopečnou erupcí na ostrově Santorini. Našimi předky byli kněží a kněžky minojského kultu hadího boha. Hadí klan byl velice mocný, ale naši rivalové nás přece jen vyhnali z ostrova. O několik týdnů později vybuchla sopka, která celý ostrov zničila. My se usídlili na Kypru a zapojili se do obchodu se zbraněmi. Hadí klan se přeměnil nejprve ve Spear a pak ve Fauchardův podnik.“

„Jak jste se ale dostali od kopí až k mutantům?“

„To byl logický vývoj našich zbrojních aktivit. Na přelomu století založily Spear Industries laboratoř, která se měla pokusit vyvinout jakéhosi supervojáka. Z americké Občanské války jsme věděli, že v budoucnu bude převažovat stacionární zákopová válka. Nejprve zaútočí jedna strana, pak zase druhá, obě jen s malými územními zisky. Každá strana však vždy couvne před hrozbou automatických zbraní, které byly tehdy vyvinuty. Proto jsme chtěli takového vojáka, který dokáže zaútočit na nepřátelské zákopy beze strachu, podobně jako vikingští berserkrové. Tento voják navíc měl mít mimořádnou odolnost, bleskovou pohyblivost a schopnost rychlého hojení ran. Vyzkoušeli jsme výslednou látku na několika dobrovolnících.“

„Jako kupříkladu na Pierru Levantovi?“

„To jméno si nevybavuji,“ odpověděla a lehce se zamračila.

„Kapitán Levant byl francouzský důstojník. Stal se z něho jeden z prvních mutantů, kterého váš výzkum vytvořil.“

„Ano, připadá mi to trochu povědomé. Jak si matně vzpomínám, byl to elegantní mladý švihák.“

„Teď byste ho už nepoznala.“

„Než mě budete soudit, musíte si uvědomit, že to byli všechno dobrovolníci, vojáci, celí nadšení z představy, že se z nich stanou supermani.“

„Věděli ale, že v souvislosti s touto transformací k nadlidským schopnostem se docela drasticky změní také jejich vzhled?“

„To nevěděl nikdo z nás. Věda byla ještě dost primitivní. Ale ten elixír fungoval, alespoň nějaký čas. Dodal vojákům nadlidskou sílu a rychlost, i když později se změnili v neovladatelné vrčící bestie.“

„Bestie, jež si mohou užívat svá nová těla prakticky navždycky.“

„Prodloužení života, to byl nečekaný vedlejší účinek. Ba co víc, elixír sliboval, že zvrátí proces stárnutí. Nebýt Julese, byli bychom při vyčištění té látky uspěli.“

„Ale ono se ukázalo, že má svědomí?“

„Ono se ukázalo, že je blázen,“ pravila s neskrývanou prudkostí. „Jules v našem objevu spatřoval dar celému lidstvu. Pokusil se přesvědčit mne a ostatní členy rodiny, abychom přestali s přípravami na válku a oznámili složení elixíru. Já vedla rodinu proti němu. Nakonec ve svém letadle opustil vlast. Měl s sebou doklady, které by usvědčily naši rodinu z účasti na spiknutí, které mělo vyvolat válku, a předpokládám, že je hodlal využít k vydírání, kdyby ho nezastavili a nesestřelili.“

„Proč si vzal tu helmu?“

„Byl to symbol autority, předávaný po generace představiteli rodu. On však svými aktivitami na tu helmu ztratil nárok, a proto ji měl předat mně.“

Austin se v křesle opřel a složil ruce za hlavou. „Takže Jules byl po smrti a s ním zmizela i hrozba, že bude zveřejněno válečné spiknutí rodiny. V žádném případě nemohl zastavit ani vaše výzkumné aktivity.“

„On je už zastavil. Zničil výpočet základního vzorce, i když ho zaznamenal na té helmě. To bylo od něj chytré. Příliš chytré. Museli jsme tedy začít znovu od samého počátku. Přitom existoval milion možných kombinací. Také ty mutanty jsme nechali naživu proto, že jsme doufali, že jednoho dne by mohli vydat tajemství onoho vzorce. Naši práci přerušila válka a hospodářská krize. Během druhé světové války jsme se dostali blízko k řešení, ale pak naše laboratoře rozbombardovala spojenecká letadla. To vrátilo celý výzkum o několik desetiletí zpátky.“

Austin se zasmál. „Říkáte, že válka, kterou jste pomohli spustit, váš výzkum vlastně poškodila. Určitě cítíte tu ironii.“

„Kéž bych necítila.“

„A zatím jste neustále stárnula.“

„Ano, byla jsem čím dál starší,“ přitakala s netypickým smutkem. „Ztratila jsem svou krásu a stala se ze mě stará kostnatá bába. Přesto jsem trvala na svém. Poněkud jsme sice pokročili ve zpomalení procesu stárnutí, což jsem sdílela s Emilem, ale smrtka s kosou nás začínala dohánět. Byli jsme tak blízko. Pokusili jsme se vyrobit příslušný enzym, ale měli jsme jen částečný úspěch. Jeden z mých vědců se pak doslechl o enzymu ze Ztraceného města. Zdálo se, že by to mohl být právě onen chybějící článek. Koupila jsem tedy společnost, která se zabývala výzkumem enzymů, a najala doktora MacLeana s jeho kolegy, aby prováděli intenzivní bádání. Sestrojili jsme ponorku, která byla schopná sklízet přirozený enzym, a zřídili jsme pokusnou laboratoř.“

„Proč jste ale musela nechat zavraždit všechny ty vědce z MacLeanovy společnosti?“

„Nejsme první, kdo se zbavil nějakých výzkumníků jenom proto, aby nemohli o svém objevu mluvit. Britská vláda stále ještě vyšetřuje smrt těch, kteří pracovali na obranném projektu Hvězdných válek. Nám se podařilo vypěstovat novou sérii mutantů a tihle lidé z laboratoří hrozili, že naše aktivity zveřejní, takže jsme se jich zbavili.“

„Jediný problém tkvěl v tom, že ti vaši vědci svůj výzkum vlastně nedokončili,“ poznamenal Austin. „Odpusťte ten výraz, ale tato operace připomíná spíše sjezd klaunů.“

„To není ani tak nepřesné přirovnání. Udělala jsem chybu, když jsem nechala Emila, aby se o celou záležitost postaral. Velkou chybu. Jakmile jsem se vedení celé záležitosti ujala já, okamžitě jsem přiměla doktora MacLeana, aby dal znovu dohromady výzkumný tým. Ti lidé pak dokázali většinu výsledků získat znovu.“

„Byl Emil také zodpovědný za zaplavení tunelů pod ledovcem?“

„To byla opět moje vina. Nezasvětila jsem ho do skutečného významu té helmy, proto se před zaplavením chodeb ani nepokusil ji získat.“

„Takže další chyba?“

„Naštěstí mademoiselle Labelleová tuto helmu z tunelu odnesla a teď ji mám zase u sebe. Poskytla nám poslední chybějící článek, takže jsme mohli laboratoř zavřít. Vidíte tedy, že se sice dopouštíme chyb, ale bereme si z nich ponaučení. Což vy zjevně neděláte. Již jednou jste odsud jen tak tak unikl, a přesto jste se vrátil vstříc zaručené katastrofě.“

„Nejsem si jistý, že váš popis sedí.“

„Co tím myslíte?“

„Slyšela jste v poslední době o Emilovi?“

„Ne.“ V obličeji se jí poprvé objevila pochybnost. „Kde je?“

„Nechte nás odejít a já vám to rád povím,“ odpověděl Austin.

„O čem to mluvíte?“

„Než jsem šel sem, zastavil jsem se na ledovci. Emil je nyní pod zámkem.“

„To je ale ostuda,“ pronesla s lusknutím prstů. „Škoda že jste ho rovnou nezabil.“

„Teď blufujete. Mluvíme přece o vašem synovi.“

„Nemusíte mi připomínat mé rodinné závazky,“ pronesla chladně. „Je mi naprosto lhostejné, co se Emilovi a jeho debilnímu příteli Sebastianovi stane. Emil se chystal uzurpovat mou moc. Musela bych ho tedy stejně sama zlikvidovat. Jestli jste ho zabil, prokázal jste mi službu.“

Austin měl pocit, jako by při pokeru o vysoké sázky dostal pár dvojek.

„Měl jsem vědět, že hadí matka občas sní vlastní vejce.“

„S tím vaším hloupým posměchem mě nemůžete urazit. Naše rodina se i přes různé vnitřní třenice stala za několik staletí ještě mocnější.“

„A přitom prolila potoky krve.“

„Proč bychom se měli starat o nějakou krev. Vždyť to je ta nejpostradatelnější komodita na světě.“

„Někteří lidé by s vámi nesouhlasili.“

„Vy netušíte, do čeho jste se zapletl,“ pokračovala madame Fauchardová posměšně. „Myslíte si, že nás znáte? Ve skutečnosti leží před vámi spousta vrstev, jedna na druhé, všechny pro vás neviditelné. Naše rodina má své počátky někde v mlhavé minulosti. Zatímco vaši předkové ještě tak mávali ztrouchnivělými klacky, aby si ulovili kus žvance, první Spear už vyráběl oštěpy s pazourkovou špičkou a prodával je svým sousedům. Nepatříme do žádného národa a přitom jsme součástí každého z nich. Prodávali jsme zbraně Řekům proti Peršanům i Peršanům proti Řekům. Římské legie pochodovaly Evropou s širokými meči naší výroby v rukou. A teď budeme kovat i čas, formovat ho podle vlastní vůle, jako jsme to dělali s ocelí.“

„Ale i když budete žít ještě dalších sto nebo dokonce tisíc let, co pak?“

„Nezáleží na tom, jak dlouho žijete, ale co se svým životem uděláte. Proč byste se ke mně nepřipojil, monsieur? Obdivuji vaši vynalézavost a odvahu. Možná bych našla místo i pro vaše přátele. Jen si to představte. Nesmrtelnost! Upřímně, tam někde hluboko ve vašem nitru, není to vaše nejvroucnější přání?“

„Váš syn mi položil stejnou otázku.“

„No a?“

Po Austinově obličeji přeběhl chladný úsměv. „Mým jediným přáním je poslat vás a vaše kamarády za ním do pekla.“

„Takže jste ho přece jen zabil!“ Madame Fauchardová zlehka zatleskala. „Dobrá práce, pane Austine, jak jsem konečně mohla předpokládat. Musíte jistě vědět, že jsem svůj návrh nemínila vážně. Jestli jsem se za těch sto let svého života něco naučila, pak je to fakt, že lidé se svědomím představují vždycky reálné nebezpečí. Dobře tedy, vy a váš přítel jste se chtěli zúčastnit mé maškarády, tak tedy budiž. Za to, že jste odstranil mého syna, vás nezabiju rovnou. Dovolím vám ještě, abyste byl svědkem zrození nového dne na zemi.“ S těmito slovy sáhla do živůtku a vytáhla malou jantarovou fiólu, kterou pozvedla nad hlavu. „Hleďte, elixír života.“

Austin však myslel na něco jiného: v duchu mu vytanul MacLean. V očích se mu zablesklo slabé světlo porozumění, když přemítal o jeho posledních slovech.

„Váš šílený plán nebude nikdy fungovat,“ pronesl tiše.

Racine na něj pohlédla a rty se jí zkřivily do opovržlivého úšklebku. „Kdo mě zastaví? Vy? Vy byste se odvážil postavit svůj ubohý intelekt proti zkušenostem celého století?“

Odzátkovala fiólu, přiložila ji ke rtům a vypila její obsah. Zdálo se, jako by se jí kolem obličeje utvořila aura. Austin ji chvíli fascinovaně sledoval, vědom si toho, že je přítomen zázraku, ale rychle toto okouzlení zlomil. Racine si všimla, že na svých hodinkách mačká tlačítko stopek.

„Ten časoměr můžete zrovna vyhodit,“ pronesla výsměšně. „V mém světě nebude mít čas žádný význam.“

„Odpusťte, že vás neposlechnu, madam Fauchardová. V mém světě hraje čas stále významnou roli.“

Hleděla na Austina arogantně s mírně skloněnou hlavou. Pak pokynula Marcelovi, který přistoupil blíž, aby pak společně s ostatními vězni napochodoval ke dveřím, vedoucím dolů do katakomb.

Když se otevřely bytelné dřevěné dveře a Austin s ostatními pod namířenými zbraněmi vstoupili, problesklo mu hlavou varování onoho francouzského pilota.

Fauchardovi mají minulost.

Pohlédl na hodinky a zamumlal krátkou modlitbičku k bohům, kteří ochraňují blázny a dobrodruhy, mnohdy v jedné osobě. S trochou štěstí by tato veskrze špatná rodina nemusela mít žádnou budoucnost.

42

RACINE POPADLA ZE STĚNY pochodeň a vrhla se do dveří. Rozjařená svobodou nově získané mladosti hopsala a půvabně poskakovala po schodech vedoucích do katakomb. Její nadšení školačky se nápadně lišilo od morbidního prostředí s vlhkými stěnami a stropem pokrytým skvrnami mechu.

Za Racine kráčela Skye následovaná Austinem a strážcem, který hlídal každý jeho pohyb, pak Zavalou a dalším strážcem. Jako poslední v řadě šel Marcel, stále pozorný, jako hlavní honák, sledující svěřené stádo a pátrající po zaběhnutých kusech. Procesí minulo kostnici a sklepy, pak sestoupilo po schodech, jež je zavedly hlouběji do katakomb. Vzduch zde byl ještě více zatuchlý a špatně se dýchalo.

Od posledního ramene schodiště vedla asi třicetimetrová úzká chodba s klenutým stropem, jež končila u kamenných dveří. Dva strážní odsunuli dveře stranou. Otevřely se tiše, jako by jejich kolečka byla čerstvě naolejovaná. Jak vězni postupovali další chodbou, Austin zvážil možnosti, jež jim zbývaly, a došel k závěru, že nemají na vybranou. Přinejmenším nyní. Troutovi totiž dostali instrukci vyčkat, dokud jim nezavolá.

Nejraději by sám sebe kopl za příliš velké očekávání. Dost se přepočítal. Racine byla bezohledná, což se dalo konečně soudit už ze skutečnosti, že nechala zabít svého bratra, avšak nikdy by ho nenapadlo, že bude natolik bezcitná i v souvislosti s osudem svého syna. Pohlédl kupředu na Skye. Zdálo se, že to všechno snáší dobře. Nejspíš byla příliš zaměstnaná odhrnováním pavučin z vlasů, než aby se zaobírala dlouhodobými vyhlídkami. Jenom doufal, že nebude muset draze platit za jeho špatný odhad.

Průchod končil u dalších kamenných dveří, jež se rovněž daly odstrčit stranou. Racine prošla otvorem a zamávala pochodní, takže se rozhořela jasnějším plamenem. Živý oheň ozářil kamennou desku něco přes půl metru širokou, jež z okraje rozsedliny čněla do prázdného prostoru.

„Tomuhle říkám Most vzdechů,“ pravila Racine. Její hlas se mnohonásobně odrážel od stěn hluboké strže. „Je daleko starší než jeho jmenovec v Benátkách. Poslouchejte.“ Odněkud ze dna zakvílel záchvěv větru jako sbor ztracených duší a rozevlál její vlasy podobné lnu. „Nejlepší je nezastavovat se.“

Sama překonala kamennou desku se zdánlivou bezstarostností.

Skye zaváhala. Austin ji uchopil za ruku a spolu se pak pomalu sunuli přes úzký můstek směrem k chvějícímu se světlu pochodně. Cestou se jim do šatů opíral vítr. Vzdálenost k protějšímu kraji strže činila zhruba deset metrů, ale připadalo jim to spíše jako deset kilometrů.

Zavala byl sportovec od přírody, který na škole boxoval, takže se nad roklinou pohyboval s jistotou provazochodce. Strážní, včetně Marcela, přecházeli nad propastí daleko obezřetněji a bylo jasné, že tuto část svých povinností příliš nemilují.

Poté ozbrojení průvodci otevřeli dřevěné dveře a procesí se z katakomb ocitlo náhle v otevřeném prostoru. Vzduch tu byl suchý a silně voněl po borovicích. Nacházeli se na jakémsi ostrůvku, měřícím v průměru nějaké čtyři metry. Racine stanula před nízkou zídkou, tyčící se mezi dvěma masivními hranatými sloupy, a pokynula ostatním, aby se k ní připojili.

Tento poslední průchod představoval vlastně nejvyšší řadu amfiteátru. Pod nimi, směrem k aréně, se v kruhu světla pochodně objevily ještě tři další řady. Všechna sedadla byla obsazena stovkami tichých diváků.

Austin hleděl klenbou na rozlehlý prázdný prostor. „Vy nikdy nepřestanete překvapovat, madame Fauchardová.“

„Jen málo cizinců kdy vidělo toto sanctum sanctorum rodiny Fauchardů.“

Skyeiny obavy byly na chvíli přemoženy její vědeckou zvídavostí. „To je přece přesná kopie Kolosea,“ pravila s analytickým pohledem. „Uspořádání sloupů, arkád, prostě všeho, jenom v jiném měřítku.“

„To by vás nemělo překvapovat,“ poznamenala Racine. „Je to skutečně zmenšená verze Kolosea, vybudovaná římským prokonzulem pro Galii, jemuž se stýskalo po domácí zábavě. Když moji předkové hledali místo, na kterém by vystavěli zámek, došli k závěru, že vybudováním rozsáhlé stavby na místě, kde prolévali krev gladiátoři, by mohli nasáknout jejich bojovým duchem. Moje rodina tu provedla několik změn, jako kupříkladu důmyslný ventilační systém, který sem přivádí čerstvý vzduch, ale jinak je tu všechno původní.“

Austina mátlo přítomné obecenstvo. Dalo se čekat, že se bude ozývat minimálně mumlání hlasů, šustění a kašlání. Tady však panovalo téměř hmatatelné ticho.

„Kdo jsou ti lidé?“ otázal se Racine.

„Dovolte, abych vás představila,“ odpověděla.

Sestoupili po prvním, poněkud drolícím se vnitřním schodišti. Strážný otevřel na jeho spodním konci kovová vrata a skupina prošla krátkým tunelem. Racine poznamenala, že to býval vstup pro gladiátory a další účastníky. Tunel vedl do kulaté arény, jejíž podlahu pokrýval jemný bílý písek.

Uprostřed ringu stál z mramoru vytesaný stupínek, asi půldruhého metru vysoký. Na jednu stranu čtvercového pódia vedly schody. Austin si právě prohlížel apatické tváře skupiny strážců, stojících v pozoru po obvodu amfiteátru, když uslyšel, jak se Skye, která se ho od přechodu rokle stále ještě držela za ruku, prudce nadechla. Nyní mu sevřela prsty jako ve svěráku.

Sledoval její pohled namířený do nejnižší řady sedadel. Žluté světlo pochodně dopadalo na škleby kostlivců s pergamenově žlutou kůží a on si teprve nyní uvědomil, že se dívá na obecenstvo sestávající z mumií. Vysušená těla zaplňovala řadu za řadou a zírala dolů do arény dávno vyhaslýma očima.

„To je v pořádku,“ poznamenal vyrovnaným hlasem. „Tihle nikomu neublíží.“

Zavala byl šokován. „Je to vlastně jenom taková veliká hrobka,“ poznamenal.

„Musím přiznat, že jsem už vystupoval před živějším obecenstvem,“ pravil Austin. Pak se otočil k madame Fauchardové. „Joe má pravdu. Vaše sanctum sanctorum není nic jiného než obyčejné mauzoleum.“

„Naopak,“ odpověděla Racine. „Stojíte právě na nejposvátnějším místě naší rodiny. Tady na tomto pódiu jsem v roce 1914 napadla Julese. A on tu stál a prohlašoval, že se podřídí rozhodnutí rodinné rady. Kdyby to Emil tak nezvoral, umístila bych sem i bratrovo tělo, aby byl svědkem mého triumfu.“

Austin se pokusil představit si jejího bratra, jak před hluchými posluchači obhajuje svůj pokus prospět lidstvu.

„Jules musel mít zatraceně velkou odvahu, když se odhodlal postavit vaší vražedné rodině,“ poznamenal Austin.

Racine jeho komentář ignorovala. Zatočila se na patě, podobná baletce, jako by chtěla potvrdit, že se v tomto hrůzném místě smrti cítí jako doma, a ukázala na několik členů rodiny, kteří tehdy před dávnými lety odmítli Julesovu výzvu.

„Odpusťte, že neslzím,“ pronesl Austin. „Ale podle výrazu v jejich tvářích se mi zdá, že se stále ještě nevyrovnali se vzdorem vašeho bratra.“

„On nevzdoroval jenom mně, ale postavil se celým pěti tisícům let rodinné tradice. Když jsme se spolu s křižáky vrátili do Francie, přestěhovali jsme své předky sem, abychom byli všichni pohromadě. Trvalo to celá léta, kdy karavany s nebožtíky putovaly tisíce kilometrů ze Středního východu, než se podařilo dopravit všechny mumie na toto místo odpočinku.“

„Proč jste ale podstupovali tolik námahy kvůli hromadě kostí a kůže?“

„Naše rodina vždycky snila o věčném životě. Podobně jako Egypťané, i naši předci věřili, že když je zachované tělo, život pokračuje i po smrti. Mumifikace byla jakýmsi nedokonalým předstupněm kryologie. Dávní balzamovači používali spíše borovicovou pryskyřici než tekutý kyslík, jak se to provádí dnes.“ Pohlédla přes Austinovo rameno. „Vidím, že naši hosté již začínají přicházet. Můžeme tedy začít s obřadem.“

Arénu postupně zaplňovaly strašidelné postavy oděné do bílých říz. Ve skupině byl stejný počet mužů a žen. Šlo celkem asi o pětadvacet lidí a jejich bílé vlasy a vrásčité obličeje je dělaly jen o pár dekád mladší nežli ony mlčenlivé mumie. Jakmile tyto osoby vešly do arény, vždy nejprve políbily ruku madame Fauchardové a pak se řadily do kruhu kolem pódia.

„Tyto lidi již znáte,“ poznamenala Racine k Austinovi. „Setkal jste se s nimi na mém večírku. Jsou to všechno potomci starých významných zbrojařských rodin.“

„V maškarních kostýmech vypadali líp,“ poznamenal Austin.

„Zub času není laskavý k nikomu, přesto však tito lidé budou patřit k elitě, která se mnou ovládne svět. A Marcel bude velitelem naší soukromé armády.“

Austin se od srdce zasmál. Překvapené obličeje se k němu začaly obracet.

„Takže o tomhle je celá ta šílenost? O vládě nad světem?“

Racine zírala na Austina jako rozezlená Medúza. „Vám se to zdá zábavné?“

„Nejste totiž první megaloman, který mluvil o převzetí vlády nad světem,“ odpověděl. „Takový Hitler a Čingischán tu byli dávno před vámi. Avšak jediný úspěch, kterého dosáhli, byly potoky prolité krve, nic víc.“

Racine se znovu ovládla. „Představte si ale, jaký by dnes byl svět, kdyby byli nesmrtelní.“

„V takovém světě by si většina lidí nepřála žít.“

„Mýlíte se. Dostojevský měl pravdu, když jednou řekl, že lidstvo se bude vždycky snažit najít si někoho nového k uctívání. Budou nás považovat za zachránce světových oceánů, protože ty se zatím změní v páchnoucí bažiny. Lidé z NUMA zaručeně vědí o tom vodním moru, šířícím se po mořském království jako zelená rakovina.“

„Gorgonská tráva?“

„Tak tomu říkáte? Je to dost výrazné jméno, a přiléhavé.“

„O té epidemii se ale ještě všeobecně neví. Jak jste se o tom dozvěděla vy?“

„Vy jste dojemný. Já ji přece vyvolala! Samotná nesmrtelnost by mi dostatek moci nedopřála. Mí vědci ale jako vedlejší produkt svého výzkumu objevili zmutovanou mořskou trávu. Když mi svůj objev oznámili, okamžitě jsem věděla, že to je ideální nástroj pro můj plán. Přeměnila jsem Ztracené město ve farmu na pěstování této zhoubné rostliny.“

Austin nemohl než obdivovat všestranné fungování jejího zlovolného mozku. Dokázala se neustále držet o krok napřed před všemi ostatními.

„Proto jste chtěla zlikvidovat expedici Woods Hole.“

„Samozřejmě. Nemohla jsem dovolit, aby ti trapní blázni ohrozili mé plány.“

„Vy se chcete stát vládkyní chaotického světa?“

„To je ono. Jakmile se jednotlivé země dostanou na mizinu, začnou trpět hladomorem a politickou anarchií, jejich vládcové budou bezmocní. Pak vstoupím na scénu já a tu celosvětovou pohromu odstraním.“

„Chcete říct, že dokážete onu hroznou trávu zničit?“

„Stejně snadno, jako dokážu zničit vás a vaše přátele. Smrtelníci budou uctívat nesmrtelné, kteří tu budou právě dnes stvořeni. Tito lidé se vrátí do svých zemí a postupně převezmou moc. Staneme se elitními jedinci, naše moudrost bude vítanou náhradou demokracie, vyznačující se různými fikcemi a neúměrnými nároky na obyčejné lidi. Staneme se bohy!“

„Polobohy, žijícími věčně? To není příliš příjemná vyhlídka.“

„Ne pro vás a vaše přátele. Ale hlavu vzhůru. Možná vás v poněkud pozměněném stavu nechám žít. Třeba jako domácí mazlíčky. Přeměnit lidskou bytost ve vrčící zvířátko trvá jenom několik dní. Jde o docela pozoruhodný proces. Bude zábavné, až budete moct sledovat změny na vaší přítelkyni. Jsem zvědavá, jestli ji i potom budete chtít držet v náručí.“

„S tím bych moc nepočítal,“ pronesl Austin. „Váš zázračný elixír by vám mohl také dojít.“

„To je nemožné. Laboratoře mi ho dodají tolik, kolik budu potřebovat.“

„Nebyla jste v poslední době v kontaktu s tím vaším ostrovem?“

„To nebylo zapotřebí. Moji lidé vědí, co mají dělat.“

„Žádní vaši lidé už tam venku neexistují. Celé ostrovní laboratoře byly zničeny. Byl jsem u toho osobně.“

„Nevěřím vám.“

Austin se usmál, ale v pomněnkově modrých očích měl stále kamenně tvrdý výraz. „Mutanti se osvobodili a s plukovníkem Stregou i s jeho muži udělali krátký proces. Pak zničili laboratoře. Ty by vám ale stejně nebyly nic platné, protože jak ostrov, tak i ponorka jsou nyní v rukou britské námořní pěchoty. Také vedoucí výzkumu MacLean je mrtev, zastřelil ho jeden z vašich vlastních lidí.“

Racine na tuto novinku ani nemrkla. „Na tom nezáleží. S prostředky, jaké mám k dispozici, můžu klidně vybudovat laboratoře na jiném ostrově. A MacLeana i jeho kolegů bych se byla musela zbavit v každém případě. Vlastním ale vzorec té látky, která se dá snadno vyrobit. Zvítězila jsem a vy jste prohráli.“

Austin pohlédl na hodinky. „Škoda že svou utopii nikdy neuvidíte,“ pravil se znovuzískanou jistotou.

„Zdá se, že vás fascinuje ubíhající čas,“ poznamenala Racine. „Nezdržujeme vás snad od nějaké schůzky?“

Austin pohlédl Racine přímo od očí, které nyní rubínově rudě žhnuly.

„Tu schůzku máte vy.“

Racine vypadala z Austinových slov trochu zmatená. „S kýmpak?“

„Ne s kým. Ale s čím. S věcí, které se nejvíc bojíte.“

Její rysy zkameněly. „Nebojím se nikoho a ničeho.“ Prudce se obrátila a přistoupila k vyvýšenému pódiu.

Ze skupiny, která je obklopovala, vystoupil bělovlasý pár. Žena nesla podnos s několika jantarovými fiólami s kulatým dnem, podobnými té, z jaké prve ve zbrojnici pila Racine. Muž držel v ruce skříňku z tmavého dřeva, v němž byl slonovinou vykládaný trojitý orel.

Skye sevřela Austinovu ruku ještě pevněji. „To jsou ti, co mě v Paříži unesli,“ zašeptala. „Co budeme dělat?“

„Počkáme,“ odpověděl. Znovu pohlédl na hodinky, i když se na ně díval jen před pouhou minutou.

Události se děly příliš rychle. Austin proto začínal vymýšlet zoufalý náhradní plán. Vyměnil si pohled se Zavalou, aby ho varoval. Joe nepatrně přikývl na důkaz, že porozuměl. Následujících několik minut bude rozhodujících.

Racine sáhla do dřevěné krabice a vytáhla odtud helmu. Ozval se tlumený potlesk, zatímco ona kráčela po schodech na pódium. Pozvedla helmu do výše, pak si ji posadila na hlavu a rozhlédla se kolem, na obličeji triumfální úsměv.

„Máte za sebou dlouhou cestu na toto nejsvětější místo. Jsem ráda, že jste všichni šťastně překonali Most vzdechů.“ Z davu se ozval tlumený smích.

„Nevadí. Na zpáteční cestě budete mít dost sil, abyste tu rokli přeskočili. Brzy budeme všichni bohy, kteří budou uctíváni ubohými smrtelníky, neschopnými pochopit naši skutečnou moc a moudrost. Kdysi jsem byla taková, jací jste teď vy. Brzy vy budete takoví, jaká jsem teď já.“

Její následovníci hltali krásu před sebou hladovými, roztouženými pohledy.

„Před hodinou jsem požila poslední dávku elixíru. Nyní, moji ctění přátelé, kteří jste toho v mých službách tolik dokázali, je řada na vás. Vypijete skutečný kámen mudrců, elixír života, po kterém tolik lidí celá staletí marně pátralo.“

Žena s podnosem pak obešla stupínek. Lačné ruce si z tácu braly lahvičky.

Austin čekal, až Marcel se svými muži postoupí kupředu. V té chvíli se naskytne určitá příležitost, jelikož pozornost všech se obrátí od zajatců k obzorům nádherného nového věku, ležícímu před nimi. Vsázel na to, že snad dokonce i Marcel podlehne momentálnímu vzrušení. Austin se nepatrnými úkroky přiblížil k jednomu strážnému. Ten byl již celý ochromený představením odehrávajícím se na pódiu, takže spustil zbraň volně podle těla.

V té chvíli dostávali lahvičky s elixírem Marcelovi strážci.

Austin hodlal zaútočit na strážného a povalit ho. Zavala by mohl zatím popadnout Skye a rozběhnout se s ní k tunelu. Austin dobře věděl, že tím přináší oběť, ale dlužil to svým přátelům za to, že je do této šlamastyky dostal. Znovu významně pohlédl na Zavalu a celé tělo se mu před skokem napjalo. Na poslední chvíli se však zarazil, jelikož se v davu ozvalo jakési reptání.

Následovníci Racine přiložili lahvičky ke rtům, ale jejich pohledy se upíraly na pódium.

Racine pozvedla ruku ke svému štíhlému krku, jako by ji něco uvázlo v hrdle. V očích se jí objevil výraz překvapení. Pak si rukou přejela po obličeji. Její hladká pleť jako by náhle povadla. V průběhu několika vteřin byla opět zažloutlá a vrásčitá, jako poleptaná kyselinou.

„Co se to děje?“ vyrazila ze sebe. Rukou se dotkla vlasů. Zůstaly světlé, ale dlouhé kadeře změnily barvu ze zlaté v platinovou. Lehce za ně zatahala a v ruce jí zůstal celý chumáč. Zůstala na ně s hrůzou zírat.

Vrásky se šířily po jejím obličeji jako praskliny ve schnoucím blátě.

„Povězte mi, co se děje!“ vykřikla naříkavě.

„Zase stárne,“ zašeptal kdosi hlasem, který však zazněl jako výkřik.

Racine s hrůzou pohlédla na mluvčího. Její oči pomalu ztrácely rudý žár a začínaly se v obličeji propadat stále hlouběji. Paže jí viditelně chřadly a přilba stále více ohýbala její tenký krk. Začala se hrbit a stáčet jako garnát a celá jako by se před očima zmenšovala. Její půvabný obličej se změnil v trosku, na mramorové kůži se objevily stařecké skvrny. Připomínala oběť nějaké choroby způsobující překotné stárnutí.

Racine si konečně uvědomila, co se s ní děje. „Ne,“ vyrazila ze sebe. Snažila se vykřiknout, ale ze rtů se jí vydral pouze slabý skřek. „Nééé,“ zaúpěla.

Nohy ztratily sílu, klesla na kolena a pak upadla na tvář. Asi půl metru se ještě dokázala plazit kupředu a pak už jen vztáhla k Austinovi svou kostnatou ruku.

Ten samozřejmě pociťoval hrůzu tohoto okamžiku, ale stejně tak si uvědomoval, že Racine nese zodpovědnost za spoustu životů a lidské bídy. Hleděl na ni bez slitování. Setkání této ženy se smrtí přicházelo stejně už značně opožděně.

„Šťastnou cestu na věčnost,“ popřál jí.

„Jak jste to věděl?“ zakdákala drsně.

„MacLean mi to pověděl, ještě než zemřel. Naprogramoval ten elixír tak, aby nakonec stárnutí urychlil, namísto aby dokázal omlazovat,“ odpověděl Austin. „Spouštěcím mechanismem byla právě ta třetí dávka. Ta dokázala koncentrovat celou stovku let do jedné hodiny.“

„MacLean,“ opakovala hlasem, který se vytrácel a měnil v syčení. Pak se ještě jednou naposledy otřásla a zůstala klidně ležet.

V překvapeném tichu, jež následovalo, Racineini následovníci odtrhli lahvičky od úst, jako by se jejich obsah změnil v roztavené sklo, a upustili fióly na zem.

Nějaká žena zaječela, pak následoval šílený útěk. Marcel a jeho muži byli tímto panickým exodem smeteni stranou.

Austin se vrhl na nejbližšího strážného, otočil si ho a pravým hákem ho poslal k zemi, až mu zakřupaly klouby na ruce. Zavala popadl Skye za paži a s Austinem v čele se vrhli jako klín mezi stařecký zástup.

Marcel zaregistroval, že vězňové utíkají. Byl náhle jako posedlý. Vypálil od pasu ze své zbraně a pokropil dav salvou kulek. Střelba měla na rádoby božstva v bílých hávech stejný účinek jako mávnutí neviditelnou kosou, ale tou dobou již Austin s přáteli dosáhli krytu tunelu.

Skye a Zavala pokračovali ke schodům v hledišti, Austin ale nejdřív zastrčil závoru dveří a teprve pak své přátele následoval. Kulky narážely na kovové pásy na dveřích a výsledný rachot zcela překryl zoufalý křik umírajících.

Austin se zastavil na úrovni první řady, ale ostatní vyzval, aby pokračovali dál nahoru. Sám vběhl do chodby vedoucí k sedadlům. Přesně jak se obával, Marcel neztrácel čas s vyrážením dveří a namísto toho použil přímější postup. Přelezl zídku, oddělující první řadu sedadel od arény.

Austin se stáhl a postoupil na úroveň vyšší řady. Zavala se Skye na něj čekali. Vykřikl na ně, aby se nezastavovali, a sám se vrhl do chodby vedoucí k horním sedadlům. Tou dobou byli Marcel a jeho muži již napůl v první řadě a rychle šplhali vzhůru, přičemž sráželi překážející mumie. Ty se po dopadu na zem rozpadaly na prach.

Marcel vzhlédl, uviděl Austina a rozkázal svým mužům, aby spustili palbu. Austin se však stačil bleskově sehnout. Salva kulek pokropila stěnu v místech, kde ještě před okamžikem stál. Marcel ho však určitě během několika minut dostihne, musí ho tedy nějak zastavit.

Odvážně se vztyčil a znovu se ukázal. Avšak ještě dříve, než Marcelovi muži dokázali pozvednout proti němu zbraně, strhl ke zdi hořící pochodeň, rozmáchl se a vysokým prskajícím obloukem ji hodil. Planoucí stopa skončila záplavou jisker v místě, kde pochodeň dopadla mezi mumie.

Oheň, podporován pryskyřicí, použitou ke konzervování mumií, rychle zachvátil jednotlivá těla předků. Plameny šlehaly do výše a šklebící se mrtvoly vybuchovaly v řadě vedle sebe jako žabky při čínském ohňostroji. Marcelovi muži uviděli, jak celý amfiteátr postupně zachvacuje oheň, a spěšně se začali stahovat přes jednotlivé řady k aréně. Avšak Marcel nehodlal ustoupit, tvář staženou vztekem. Nepřestával střílet, dokud ho úplně nezakryla stěna plamenů. Teprve pak jeho automat ztichl.

Požár ve vteřinách zachvátil celý prostor amfiteátru. Teď hořely již všechny řady a k nebi se vznášela černá oblaka hustého kouře. Inferno, jež v ohraničeném prostoru vzniklo, nabývalo na intenzitě. Austin měl pocit, jako by otevřel dvířka vysoké pece. Sklonil hlavu mezi ramena a rozběhl se ke schodům. Kouř ho štípal do očí, a než dosáhl horní řady amfiteátru, byl prakticky slepý.

Zavala se Skye už na něj čekali, celí vyděšení, u vchodu do chodby vedoucí ke katakombám. Společně se vrhli do zakouřeného tunelu. Tápali podle stěn, až se dostali k rokli, přes kterou se klenul Most vzdechů.

Zavala nesl sice svítilnu, ta byla však prakticky bezcenná, protože její světlo pohlcovala clona kouře, valícího se sem z chodby. Po chvíli zhasla baterka úplně. Austin se svezl na kolena a rukama šátral ve tmě. Prsty nahmatal tvrdý hladký povrch. Vyzval Skye a Zavalu, aby ho následovali. Řídil se podle okrajů kamenné desky a v naprosté tmě tak po centimetrech postupoval přes úzké přemostění.

Horký vítr, vanoucí z rokle, nesl s sebou i dusivý kouř. Všude kolem nich poletovaly rozpálené oharky. Záchvaty kašle, vyvolané kouřem, jejich postup zpomalovaly, ale i když zvolna a namáhavě, přece jen se dostali na druhou stranu.

Zpáteční cesta katakombami připomínala noční můru. Labyrint byl plný kouře, jenž jakoukoliv orientaci zhoršoval a činil nebezpečnou, ale uprchlíci cestou získali několik pochodní, takže se křivolakými chodbami nakonec dostali až ke kostnici. Austin by nikdy nevěřil, jak rád uvidí místo uložení koster Fauchardových předků. Chodba na nádvoří by je vyvedla přímo ven ze zámku, ale Austin si nebyl jistý, jestli by ji našel. Namísto toho se tedy rozhodl vydat tunelem ke zbrojnici.

Doufal, že vzduch ve zbrojnici bude čistší než v katakombách, když však dveřmi za oltářem vstoupili dovnitř, vzduch byl i v tomto velkém prostoru šedivý mlhavým závojem kouře. Sem se totiž škodlivé plyny valily přes tucet mřížek přivádějících teplý vzduch. Austin si vzpomněl, co Racine říkala o ventilačním systému zásobujícím podzemní amfiteátr, a došel k závěru, že vzduch bude zřejmě proudit společným hlavním potrubím.

Viditelnost byla nicméně ještě relativně dobrá, takže přeběhli přes celou délku lodi a vtrhli dvojitými dveřmi na chodbu. Klusali chodbami zámku, až se ocitli v zámecké galerii. Malovaný strop tady již zakrývala silná vrstva kouře a teplota v chodbě připomínala Saharu.

Austinovi se příliš nelíbil sálající vzduch, a proto pobízel ostatní, aby zrychlili. Dorazili k předním dveřím, nalezli je odemčené a vyběhli na nádvoří. Teprve tam mohli zhluboka vdechnout čistý kyslík do zmučených plic.

Otevřenými dveřmi však do zámku začal proudit čerstvý vzduch. Tím se přehřátý kouř v obrazové galerii s hlasitým bafnutím vznítil. Plameny se vydaly podél stěn, podporované olejovými portréty celých generací Fauchardů.

Přes nádvoří v oblaku kouře se míhaly postavy Racineiny stráže. Všichni se však horlivě starali jen o to, aby si zachránili vlastní kůži, takže si nikdo nevšímal Austina a jeho přátel, kteří překročili padací most i klenutý kamenný most. Zastavili se až v sousedství groteskní fontány, kde si opláchli hlavy vodou, aby smyli popel z pálících očí a svlažili podrážděná hrdla.

I za těch několik minut, co se osvěžovali, oheň zesílil. Když kráčeli po příjezdové cestě, která je měla zavést k silnici protínající les, uslyšeli hlasité rachocení, jako by se o sebe třely tektonické desky. Ohlédli se a spatřili, že velká budova viditelná nad hradbami je nyní celá v plamenech, s výjimkou věží, které dosud vzdorně čněly nad žhnoucím šedočerným mořem.

Pak se i věže skryly v oblacích kouře. Dunivý zvuk se ozval znovu, tentokrát ještě silněji, načež následoval tlumený rachot. Vzápětí vyšlehly plameny vysoko k obloze. Vzduch nad zámkem se přechodně vyčistil a v té chvíli Austin spatřil, že věže zmizely.

Zámek se propadal sám do sebe. Celé místo nyní zakrýval hřib mastného kouře. Země v okolí zámku byla posetá žhnoucími uhlíky, škvárou zbarvený oblak kouře se vlnil a kroutil jako nějaký živočich, jak se vznášel stále výš k nebi.

„Dobrý bože!“ vydechla Skye. „Co se to stalo?“

„Dům Usherů,“ pronesl s úžasem Austin.

Sky si okrajem blůzy otřela oči. „Co jsi to říkal?“

„To je jedna Poeova povídka. Rodina Usherů a jejich dům byli totálně zkažení. A jako Fauchardovi se pod tíhou svých činů zhroutili.“

Skye se zadívala na místo, kde stával zámek. „Myslím, že takového Rousseaua mám raději.“

Austin ji objal kolem ramen. Se Zavalou v čele se pak vydali na dlouhý pochod do civilizace. Několik minut poté, co vyšli z tunelu tvořeného stromy, však uslyšeli zvuk motoru. Za okamžik se nad nimi objevila helikoptéra. Byli příliš unavení, než aby začali utíkat, takže jen němě sledovali, jak před nimi vrtulník přistává. Nato se z kokpitu vysoukal Paul Trout a seskočil na zem.

„Nechcete svézt?“ zvolal.

Austin přikývl. „Taky bych si dal sprchu.“

„A skleničku tequily,“ dodal Zavala.

„A dlouhou koupel v horké vaně,“ připojila se Skye přičinlivě.

„Všechno má svůj čas,“ zarazil je Trout a zavedl je k helikoptéře. Gamay, sedící za řízením, je pozdravila zářivým úsměvem.

Připoutali se a vzápětí vrtulník vystoupal nad koruny stromů, zakroužil nad temnou čadící jámou, kde kdysi stával zámek Fauchardů, a zamířil ke svobodě.

Nikdo z cestujících ve vrtulníku se ani jednou neohlédl.

43

LINIE LODÍ SE TÁHLA od Chesapeake Bay až ke Gulf of Main, podél okraje kontinentálního šelfu u atlantického pobřeží Spojených států.

Jen před několika dny se sem stáhla ze všech směrů flotila lodí agentury NUMA a několika válečných lodí, aby stanovila obranný perimetr zhruba sto osmdesát kilometrů východně od šelfu v naději, že se jim podaří odrazit hrozící invazi poněkud dále od pobřeží. Neúprosný tlak tichého nepřítele je však zatlačil zpátky.

Tyrkysově zbarvená helikoptéra agentury byla ve vzduchu již od svítání a sledovala směr protažené řady lodí. Stroj se nacházel východně od mysu Hatteras, když Zavala, jenž vrtulník řídil, pohlédl z okna a poznamenal: „Tam dole to vypadá jako Sargasové moře na hormonech.“

Austin odložil dalekohled a nevesele se usmál. „Ve srovnání s tímhle sajrajtem vypadá Sargasové moře jako růžová zahrada.“

Oceán se tady velice ostře dělil. Západně od lodí byla voda normálně temně modrá, jenom sem tam ozdobená bílými čepičkami vln. Na východ od linie stráží bylo moře kalné a mělo nezdravě žlutozelenou barvu v místech, kde spletené úpony Gorgonské trávy vytvořily souvislou matraci, rozprostírající se na hladině, kam až oko dohlédlo.

Austin se Zavalou pozorovali, jak různé lodě používají různou techniku ve snaze zastavit neustálý posun mořské trávy. Válečné lodě zkoušely vypálit plnou boční salvu ze svých velkých děl. Výsledkem byly sice obrovské gejzíry vody, avšak trhliny v souvislé matraci způsobené projektily se zacelily během několika minut. Letadla startující z palub letadlových lodí zaútočila na trávu bombami a raketami. Ty se však ukázaly asi tak stejně účinné jako píchnuti slona komárem. Různá zápalná zařízení vždy jen zasyčela na povrchu silné zelené matrace, jejíž hlavní objem ležel pod hladinou. Fungicidní látky, stříkané na vodní plevel z letadel, byly pokaždé spláchnuty ve chvíli, kdy se dotkly vody.

Austin požádal Joea, aby zakroužil nad dvěma loděmi, jež se pokoušely zastavit postup trávy mechanicky pomocí rozmístěných trubkových konstrukcí. Byl to příklad marnosti. Povrchová bariéra fungovala – ale jen asi pět minut. Pod obrovským tlakem pohybující se masy trávy, sahající několik kilometrů daleko, se prostě městnaly před trubkovou konstrukcí, vrstvily se, až nakonec přetekly a celou konstrukci pohřbily pod sebou.

„Už jsem toho viděl dost,“ pronesl znechuceně Austin. „Pojďme se vrátit na loď.“

Racine Fauchardová byla sice po smrti, nezbylo z ní nic než svraštělý kousek masa a křehké kosti, to vše pochované pod ruinami kdysi hrdého zámku, ale první část jejího plánu dalece předčila i její nejodvážnější sny. Celý Atlantský oceán se stával jednou velikou bažinou, přesně jak slíbila.

Austina utěšovala alespoň ta skutečnost, že Racine ani její zločinecký syn Emil už nejsou naživu a nebudou tedy moci těžit z celkového zmatku, který způsobili. Avšak i přesto se stále nepodařilo vyřešit pohromu, kterou Fauchardovi rozpoutali. Austin se v minulosti střetl i s jinými ďábly v lidské podobě, kteří, podobně jako Fauchardovi, ztělesňovali zlo, a podařilo se mu je neutralizovat. Avšak tento zvrácený, šílený fenomén se jeho schopnostem vymykal.

Zůstali ve vzduchu ještě půl hodiny. Podle kýlové vlny Austin viděl, že lodě na hladině pod ním se stahují zpět, aby se vyhnuly postupující vlně vodního rostlinstva.

„Připrav se na přistání, Kurte,“ upozornil ho Zavala.

Helikoptéra se naklonila a zamířila ke křižníku amerického námořnictva. Za chvíli již dosedli na přistávací palubu. Poručík Pete Muller, se kterým se setkali už tehdy, když tento křižník chránil výzkumná plavidla v oblasti Ztraceného města, na ně čekal, aby se s nimi pozdravil.

„Jak to vypadá?“ zakřičel Muller přes hluk motorů vrtulníku.

Austin se tvářil vážně. „Asi tak stejně špatně, jaké to je ve skutečnosti.“

Spolu se Zavalou následoval Mullera do brífingové místnosti v podpalubí. V několika řadách skládacích kovových židlí sedělo asi třicet mužů a žen, obrácených k velké obrazovce na stěně. Austin se Zavalou tise vklouzli do poslední řady. Austin mezi přítomnými posluchači zaregistroval slušnou řádku vědců z NUMA, ale kromě nich poznal jen několik málo uniformovaných příslušníků ozbrojených sil a civilistů z různých vládních agentur, působcích v oblasti národní bezpečnosti.

Před obrazovkou stál doktor Osborne, fykolog ze společnosti Woods Hole, který jako první obrátil pozornost manželů Troutových k hrozícímu nebezpečí Gorgonské trávy. V jedné ruce třímal dálkový ovladač a ve druhé laserové ukazovátko. Na obrazovce se objevila mapa, demonstrující cirkulaci vodních mas v Adantském oceánu.

„Tady to zamoření začíná, v oblasti Ztraceného města,“ spustil. „Kanárský proud unáší pak trávu kolem Azor, míří západně přes Adantik a spojuje se s Golfským proudem. Golfský proud pokračuje severně podél kontinentálního šelfu. Nakonec splývá se Severoatlantským proudem, jenž se vrací zpátky k Evropě, čímž uzavírá severoatlantský kruh.“ Zakroužil červeným laserovým ukazovátkem, aby svá slova zdůraznil. „Nějaké dotazy?“

„Jak rychlý je Golfský proud?“ otázal se kdosi.

„Jeho maximální rychlost činí pět uzlů. To znamená víc než sto osmdesát kilometrů za den.“

„Jaký je momentální stav zamoření?“ chtěl vědět Muller.

Osborne stiskl ovladač a mapa mořských proudů zmizela. Na jejím místě se objevila satelitní fotografie severního Atlantiku. Po okrajích oceánu, v blízkosti pobřeží, se táhl nepravidelný žlutavý pruh, připomínající deformovanou koblihu.

„Tento kompozitní satelitní snímek, zhotovený v reálném čase, vám umožní představit si rozsah oblastí aktuálně zamořených Gorgonskou trávou,“ dodal Osborne. „Teď vám ukážu počítačovou předpověď dalšího šíření.“ Obrázek se změnil. Oceán na snímku byl kompletně žlutý, s jedinou výjimkou tmavě modrých děr uprostřed Atlantiku.

V řadách posluchačů se ozval šum.

„Jak dlouho to potrvá, než se situace vyvine do tohoto stavu?“ otázal se Muller.

Osborne si odkašlal, jako by mu bylo zatěžko vyslovit následující ortel. „Je to otázka několika dní.“ Všichni jen zalapali po dechu.

Pak znovu kliknul dálkový ovladač. Obraz přiblížil východní pobřeží Severní Ameriky. „Toto je oblast vyžadující naši aktuální pozornost. Jakmile tráva dosáhne mělčích vod kontinentálního šelfu, objeví se opravdové problémy. Pro začátek zničí veškerý rybářský průmysl na celém východním pobřeží Spojených států a Kanady a dále v severozápadní Evropě. Pokoušíme se proti zamoření moří nasadit různá protiopatření. Všiml jsem si, že se k nám před několika minutami připojil pan Austin. Mohl bys nás seznámit s aktuálním stavem, Kurte?“

Ani ne, pomyslel si Austin, když se prodíral mezi židlemi k pódiu. Pohledem přejel po bledých tvářích před sebou. „Můj partner Joe Zavala a já jsme právě dokončili letecký průzkum strážní linie, která byla vytvořena podél kontinentálního šelfu.“ Pak popsal, co viděli. „Naneštěstí,“ pravil závěrem, „zatím nic nezabralo.“

„Co chemikálie?“ otázal se jeden vládní úředník.

„Veškeré chemikálie jsou rychle rozptýleny vodou a větrem,“ vysvětloval Austin. „Jenom malá část se dostane na místo určení, a i když zahubí pár šlahounů, Gorgonská tráva je natolik hustá a silná, že žádná chemikálie nepronikne celou vrstvou. Navíc se tu jedná o rozsáhlé plochy. A i kdybychom byli schopni ty plochy pokrýt, otrávili bychom nakonec celý oceán.“

„Existuje něco, co může zničit takto rozlehlé pole?“ otázal se Muller.

„Jistě. Nukleární bomba,“ opáčil Austin s ponurým úsměvem. „Ale dokonce i to by nebylo dost účinné, když uvažujeme o tisícovkách čtverečních kilometrů mořské hladiny. Hodlám navrhnout, aby kolem velkých přístavů byly vztyčeny sloupové zábrany. Pokusíme se udržet větší přístavy čisté, abychom nějak získali čas.“

Nato se zvedl postavou mohutný čtyřhvězdičkový generál Frank Kyle: „Čas na co? Sám jste přece povídal, že žádná efektivní obrana proti tomu sajrajtu neexistuje.“

„Naši lidé pracují na genetickém řešení.“

Generál si pohrdavě odfrkl, jako by Austin navrhl, že nahradí pušky jeho vojáků květinami. „Genetika! To hračičkování s DNA! K čemu to k sakru bude dobré? To může trvat celé měsíce. Roky.“

„Jsem přístupný vašim návrhům,“ pravil Austin.

Generál se ušklíbl. „To rád slyším. Hodlám předat ten váš nápad s atomovou bombou prezidentovi.“

Austin byl zvyklý jednat s podobnými vojenskými typy již od dob svého působení v CIA, kdy zjistil, že jsou obvykle velice opatrní při použití síly vůči nepříteli. Generál Kyle se podobal generálovi přes nukleární zbraně Curtisi LeMayeovi, který představoval už cosi jako atavismus, ale v ovzduší strachu by jeho rady mohly převážit.

„To jsem nenavrhoval,“ ohrazoval se trpělivě Austin. „Jak si jistě vzpomenete, říkal jsem pouze, že nukleární bomba by v těch řasách udělala jen nepatrnou škodu.“

„Já také nemluvím o jedné bombě,“ odsekl generál Kýle. „Máme jich na skladě tisíce a všechny jsme hodlali použít proti Rusákům. Provedeme s nimi místo toho kobercové bombardování oceánu, a jestli nám dojdou, můžeme si od Rusáků půjčit jejich.“

„Teď hovoříte o přeměně oceánu na skládku jaderného odpadu,“ poznamenal Austin. „Takové bombardování by zničilo veškerý život v moři.“

„Ta vaše tráva stejně zahubí všechny ryby,“ odsekl Kyle. „Jak víte, byla již přerušena lodní doprava, takže každou hodinu ztrácíme miliardy dolarů. Ten plevel dál hrozí našim městům. Musíme ho zastavit za každou cenu. Můžeme použít čisté jaderné bomby.“

Hlavy posluchačů přikyvovaly. Austin viděl, že to k ničemu nevede. Požádal Zavalu, aby zůstal na zbytek strategické konference, a sám se vydal na můstek. O pár minut později byl už v kormidelně a radiotelefonem začal shánět Troutovy, kteří byli na palubě lodi Sea Searcher v blízkosti Ztraceného města. Rychle se spojil s výzkumnou lodí NUMA a požádal jednoho člena její posádky, aby sehnal Paula, který právě z paluby manévroval s dálkově řízeným vozítkem.

„Pozdravy z divokého tajuplného světa doktora Strangelova,“ spustil Austin.

„Cože?“ podivil se Trout. „Hned to vysvětlím. Jak ti to jde?“

„Jde to,“ odpověděl Trout, ale bez velkého nadšení. „Pracujeme s automatickým vozítkem, které sbírá vzorky řas a trávy. Gamay se svým týmem je pak v laboratoři analyzuje.“

„Co hledá?“

„Doufá, že dokáže najít něco v molekulární struktuře té trávy, co by mohlo pomoct. Veškeré informace si vyměňujeme s dalšími vědci na velitelství NUMA ve Washingtonu a také se zahraničními vědeckými skupinami. Co ty?“

Austin si povzdechl. „Zkusili jsme každičký trik, na který jsem si vzpomněl, ale bez úspěchu. Trochu nám pomáhá bríza vanoucí od pevniny. Nebude ale trvat dlouho a všechny přístavy na východním pobřeží budou ucpané. Navíc se ostrůvky zamoření začínají objevovat už i v Tichém oceánu.“

„Kolik máme času?“

Kurt mu přetlumočil Osborneův názor. Slyšel, jak se Paul ostře nadechl.

„Nemáte problém plavit se v tom sajrajtu?“ otázal se Austin.

„Oblast kolem Ztraceného města je relativně čistá. Tady ta kontaminace začíná a teprve na východ a na západ od nás houstne.“

„Nejspíš to brzy bude poslední čisté místo v oceánu. Radši by sis měl naplánovat ústupovou cestu, aby tě ta tráva nakonec nedohonila.“

„Už jsem hovořil s kapitánem. Zatím odsud vede kanál otevřený k jihu, ale jestli budeme nuceni se stáhnout, bude to muset být do čtyřiadvaceti hodin, abychom měli šanci se odsud dostat. Co jsi to říkal o doktoru Strangelovovi?“

„Je tu jeden generál, jmenuje se Kyle. Hodlá poradit prezidentovi, aby na ten sajrajt použil všechny jaderné bomby z arzenálu.“

Trout najednou omráčením ztratil hlas a ozval se teprve až po chvíli. „To nemyslí vážně.“

„Obávám se, že ano. Existuje totiž obrovský politický tlak na vedoucí představitele na celém světě, aby něco udělali. Cokoliv. Snad ho viceprezident Sandecker dokáže přibrzdit. Prezident ale bude nucen konat, případně i podle nesmyslného návrhu.“

„To už není nesmyslné, to je šílené! A navíc to nebude fungovat. Tu trávu můžou roztrhat na kousky, ale každý šlahoun se bude dál dělit. Výsledek bude nejspíš stejně tragický.“ Povzdechl si. „Kdypak můžeme čekat ten hřibovitý mrak nad Atlantikem?“

„Teď probíhá porada. Rozhodnutí může být přijato už zítra. A jakmile se dá mašinérie do pohybu, určitě to nabere velice rychlé obrátky, zvláště když nás ta Gorgonská tráva bude chytat za boty.“ Odmlčel se. „Myslel jsem na MacLeana. Neřekl ti tenkrát, že za pomoci Fauchardova vzorce by mohl přijít s protilátkou proti Gorgonské trávě?“

„Zdál se docela přesvědčený, že by to dokázal. Naneštěstí nemáme ani MacLeana, ani ten recept.“

Austin pomyslel na helmu, nyní pohřbenou pod tunami suti. „Klíč leží ve Ztraceném městě. Ať tu mutaci trávy způsobilo cokoliv, pocházelo to právě odsud. Přece musí existovat nějaký způsob, jak použít nějakou látku pocházející z této lokality pro boj s tou trávou.“

„Zamysleme se nad tím,“ navrhl Trout. „MacLean věděl, že ten jeho recept na prodloužení života má nějaké chyby. Že sice dokáže omladit, ale, jak se Racine Fauchardová sama bolestně přesvědčila, že dokáže vyvolat i urychlené stárnutí. Elixír je prostě nevyzpytatelný.“

„K tomu jsem se chtěl dostat. Příroda je tím pádem nějak vychýlená z rovnováhy.“

„Správně. Chová se podobně jako napnutá gumička, která nakonec stejně praskne.“

„Nevím, jestli by si Racine Fauchardová přála být přirovnávaná ke gumičce, ale potvrzuje to můj názor, že příroda se snaží vždycky dosáhnout vyváženosti. K mutacím dochází každodenně, dokonce i u lidí. Příroda si ale vybudovala opravný systém, jinak bychom se setkávali s dvouhlavými nebo trojhlavými lidmi, což by mimochodem nemuselo být zas až tak špatné. Pokud jde o stárnutí, každý živý druh má svůj gen smrti, který zabíjí staré, aby udělal místo pro novou generaci. Gorgonská tráva se chovala stabilně, dokud Fauchardovi do rovnice nepřidali nějaký enzym a nevychýlili celý proces z rovnováhy. Nakonec to ale povolí jako ta gumička.“

„Co ale ti mutovaní vojáci, kteří žili tak dlouho?“

„To byla umělá situace. Kdyby byli ponecháni sami sobě, nejspíš by se mezi sebou vzájemně pohltili. Opět princip rovnováhy.“

„Nejpodstatnější je všude ten enzym,“ shrnul Trout. „To je spouštěcí faktor. Může buď stárnutí zpomalit, nebo ho naopak urychlit.“

„Ať se Gamay ještě jednou na ten enzym podívá.“

„Mrknu se, jak pokračuje,“ slíbil Trout.

„Půjdu zpátky a pokusím se generálu Kyleovi vymluvit ten nápad s kobercovým nukleárním bombardováním Adantského oceánu, i když moc růžově to nevidím.“

Troutovi se zatočila hlava. Fauchardovi byli mrtví, ale i z hrobu se jim stále dařilo škodit světu. Opustil můstek a odešel do „mokré“ laboratoře, kde pracovala Gamay se čtyřčlenným týmem mořských biologů a příslušníků příbuzných námořních věd.

„Mluvil jsem s Kurtem,“ oznámil Paul. „Žádné dobré zprávy.“ Pak reprodukoval svůj rozhovor s Austinem. „Už jste na něco přišli?“

„Prozkoumala jsem interakci mezi enzymem a tou trávou, ale nikam to nevedlo. Takže teď se zabývám DNA. Nikdy neškodí vrátit se k minulému výzkumu.“

Přikročila ke stolu, kde v řadě leželo asi dvacet ocelových kontejnerů.

„Každá z těch nádob obsahuje vzorek Gorgonské trávy. Vystavila jsem je enzymům, které náš podhladinový robot shromáždil z podmořských sloupů, a teď čekám, co se bude dít. Chtěla jsem vědět, jestli dojde k nějaké reakci, když přidám k rostlině různé formy enzymu. Doposud jsem ale měla napilno, sledovala jsem jiné hypotézy, takže jsem ještě neměla čas se na ty vzorky podívat.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl Trout. „Fauchardovi narušili molekulární strukturu enzymu během jeho rafinování, tedy když ho separovali z mikroorganismu, jenž ho vytváří. Tato nepravidelnost se dostala do genetické výbavy trávy a spustila její mutaci, nemám pravdu?“

„To je docela dobré shrnutí.“

„Budu tedy pokračovat. Až do té doby existovaly vedle sebe tráva i enzym v přírodním stavu.“

„Správně,“ přitakala Gamay. „Pouze když je enzym modifikován, reaguje s nejbližší živou substancí, což byla v tomto případě protivná, ale naprosto normální mořská tráva, která se tak přeměnila v monstrum. Doufala jsem, že předávkování toho enzymu ještě urychlí stárnutí, přesně jak to fungovalo s Racine Fauchardovou. To ale nevyšlo.“

„Ten tvůj předpoklad zní logicky – něco tu ale chybí.“ Na chvíli se zamyslel. „Co když ten vliv nemá na svědomí enzym, ale bakterie?“

„To mě nikdy nenapadlo. Zabývala jsem se tou chemikálií, protože jsem ji považovala za rozhodující faktor, spíš než ty breberky, které ji vyrábějí. Vylouhováním enzymu z vody Fauchardovi zahubili bakterie, jež mohly představovat právě tu stabilizující substanci, která udržovala normální stav.“

Přešla k chladničce a vytáhla z ní skleničku. Její obsah měl žlutohnědou barvu.

„Tohle je kultura bakterií, které jsme získali zpod jednoho sloupu ve Ztraceném městě.“

Odměřila trochu tekutiny, nalila ji do kontejneru s Gorgonskou trávou a zaznamenala to. „Co teď?“

„Musíme dát bakteriím čas na práci. Nebude to trvat dlouho. Ještě jsem ale nejedla. Co bys říkal tomu, kdybys mi donesl nějaké jídlo?“

„A co takhle odsud vypadnout a stavit se na něco pořádného v jídelně?“

Gamay si odhrnula vlasy z čela. „To je nejlepší pozvání, jaké jsem za celý den dostala.“

Ještě žádný cheeseburger jí tolik nechutnal. Za hodinu se oba Troutovi, nasyceni a osvěženi, vrátili do laboratoře. Trout pohlédl na kontejner s bakteriemi. Složitá spletenina šlahounů vypadala nezměněná.

„Nemohl bych se na ty rostliny podívat zblízka? V tomhle světle není skoro nic vidět.“

Gamay mu nabídla dlouhé klíšťky. „Vezmi si tohle. Vzorek si můžeš prohlédnout ve výlevce.“

Trout vytáhl z nádoby chumáč trávy a přenesl ho ke dřezu. Takhle izolovaně vypadala Gorgonská tráva naprosto nevinně. Nebyla to žádná krása, ale byla obdivuhodně funkční, s pavoučími šlahouny propletenými mezi sebou, takže vytvářela neproniknutelný povlak, jenž vysával z moře veškeré živiny. Trout nejdříve do jejího trsu zavrtal klíšťkami, pak ji uchopil za jeden šlahoun a pozvedl ji. Úponek se ale u kmene ulomil a chuchvalec trávy spadl s plesknutím zpátky do dřezu.

„Pardon,“ pronesl. „Roztrhl jsem ti vzorek.“

Gamay se na něj trochu zvláštně podívala a vzala mu kleštičky z ruky. Uchopila jiný šlahoun a ten se také odlomil. Opakovala pokus, ale tenké šlahouny se pokaždé snadno lámaly. Vzala tedy jeden úponek, přenesla ho na pracovní pult, kde ho tence nakrájela a upevnila na sklíčko pod mikroskop.

Za okamžik vzhlédla. „Tahle tráva umírá,“ prohlásila.

„Cože?“ ozval se Trout a nahlédl do výlevky. „Mně připadá docela zdravá.“

Gamay se usmála a odlomila několik dalších úponků. „Vidíš, tohle bych se zdravou rostlinou nikdy nedokázala. Šlahouny se normálně chovají jako nesmírně pevná guma. Tyhle jsou křehké.“

Svolala asistenty a požádala je, aby připravili mikroskopické preparáty z různých částí vzorku. Když pak znovu vzhlédla od okuláru, měla červené kruhy kolem očí, ale na tváři se jí rozprostíral široký úsměv.

„Tento vzorek trávy se nachází v první fázi nekrózy. Jinými slovy – ten sajrajt umírá. Zkusíme to ještě s dalšími vzorky, abychom měli jistotu.“

Znovu tedy smíchali trávu s roztokem bakterií a opět hodinu čekali. Následné mikroskopické vyšetření potvrdilo stejný nález. Každý vzorek trávy, k němuž přidali bakterie, za hodinu vykazoval známky smrti.

„Ty bakterie musí spotřebovávat v Gorgonské trávě něco, co ten plevel potřebuje k životu,“ řekla. „Budeme pokračovat ve výzkumu.“

Trout vzal do ruky fiólu s originální bakteriální kulturou. „Jaký je nejefektivnější způsob využití těchto hladových prevítů?“

„Budeme jich muset vypěstovat obrovské množství, pak je co nejvíce rozšířit a nechat je pracovat.“

Trout se usmál. „Myslíš, že nás britská vláda nechá k rozptylování tohoto roztoku použít Fauchardovu ponorku? Ta totiž má jak příslušnou kapacitu, tak i potřebnou rychlost.“

„Myslím, že udělají všechno možné, jen abychom zabránili odříznutí Britských ostrovů od zbytku světa.“

„MacLean nám tedy opět zachránil krk,“ poznamenal Trout a potřásl hlavou. „Dal nám naději, že nakonec vyhrajeme.“

„Také Kurt si zaslouží kus vděku.“

„Měl správný instinkt, když nám radil, abychom se vrátili do Ztraceného města a začali myslet v pojmech rovnováhy.“ Trout zamířil ke dveřím. „Povíš tu dobrou novinu Kurtovi?“

Trout přikývl. „Pak mu chci říct, že je nejvyšší čas poslat si pro pořádného starého skotského džentlmena.“

44

JEZERO BYLO NĚKOLIK KILOMETRŮ dlouhé a zpoloviny tak široké a jeho klidná hladina odrážela neposkvrněnou skotskou oblohu jako zrcadlo. Drsná zvlněná kopcovitá krajina porostlá vřesem obklopovala jezero purpurovým objetím.

Otevřený člun s dřevěným trupem cestou od břehu vyrýval v klidné vodě tekutou brázdu, až nakonec doklouzal do relativní nehybnosti nad místem největší hloubky jezera. Člun měl na palubě čtyři pasažéry: Paula a Gamay Troutovy, Douglase MacLeana a jeho zesnulého bratrance Anguse, jehož popel spočíval v ozdobné byzantské truhle, kterou si sám chemik přivezl ze svých cest.

Douglas MacLean se se svým bratrancem Angusem setkal pouze jednou, a to na jakési rodinné svatbě před několika lety. Rozuměli si spolu a slíbili si, že se znovu sejdou, ale jak to v mnoha případech i dobře míněných plánů snovaných nad sklenicí whisky bývá, již se nikdy nesešli. Až nyní. Douglas byl jediným žijícím příbuzným, jehož Troutovi dokázali nalézt. A což bylo stejně důležité, uměl hrát na dudy. Sice ne příliš dobře, zato však nahlas.

Nyní stál na přídi, oblečený do tartanu MacLeanů, nohy zahalené skotskou sukní doširoka rozkročené, aby lépe udržel rovnováhu. Na znamení od Gamay spustil „Užasnou milost“. Zatímco se nezapomenutelná melodie odrážela od okolních kopců, Paul vysypal Angusův popel do jezera. Šedohnědý prášek se několik minut vznášel na klidné hladině a teprve pak postupně zmizel v temně modrých hlubinách.

„Ave atque vale,“ pronesl potichu Trout. „Buď pozdraven a sbohem.“

Zhruba ve stejnou dobu, kdy Trout pronášel slova rozloučení, byl Joe Zavala mezi průvodci prosté dřevěné rakve, přenášené po blátivé cestě mezi rozpadávajícími se náhrobními kameny na starém hřbitově vedle katedrály města Rouen. Ostatní členové čestné stráže byli všichni potomci kapitána Pierra Levanta.

Kolem otevřeného hrobu se shromáždilo přinejmenším dvacet členů rozvětvené rodiny Levantů, kteří obstoupili náhrobní kámen, označující místo posledního odpočinku kapitánovy manželky a syna. Mezi členy smutečního shromáždění byli i zástupci francouzské armády. Když venkovský kněz zanotoval poslední část liturgie, vojáci energicky zasalutovali a ostatky kapitána Levanta byly spuštěny do hrobu, aby zde spočinuly v klidu, jenž mu byl tak dlouho odepírán.

„Ave atque vale,“ zašeptal Zavala.

Podle předchozí dohody právě v této chvíli vysoko nad Fauchardovými vinicemi zakroužil jako nějaký hladový sokol malý červený dvojplošník. Austin zkontroloval čas, sklonil aviatika do zatáčky a vysypal do větru popel Julese Faucharda, jehož tělo bylo vysvobozeno z ledovce.

Objevily se určité pochybnosti, zda má být Jules Fauchard spálen. Tento způsob se totiž hrubě nelíbil katolické církvi. Avšak vzhledem k absenci jakýchkoliv žijících příbuzných vzali Austin se Skye celou záležitost do vlastních rukou a rozhodli se navrátit Julese půdě, živící jeho milované vinice.

Podobně jako Trout a Zavala, i on se rozloučil se zesnulým starým latinským posledním sbohem.

„Tak, o Julese je postaráno,“ pronesl Austin do mikrofonu, který ho spojoval se Skye ve druhém kokpitu. „Byl zřejmě z celé té bandy nejslušnější. Zasloužil si něco lepšího než zůstat zamrzlý v tom ledovci jako nějaký mražený nanuk.“

„Souhlasím,“ odpověděla Skye. „Zajímalo by mě, co by se bývalo stalo, kdyby doletěl až do Švýcarska.“

„To se nikdy nedovíme. Zkusme si ale představit alternativu, že by se mu podařilo té krvavé válce zabránit.“

„To je moc pěkná myšlenka,“ zareagovala Skye. Pak po chvíli ticha dodala: „Jak daleko můžeme s touhle věcí doletět?“

„Než nám dojde palivo?“

„Můžeme se dostat až do Aix-en-Provence?“

„Počkej moment,“ vyzval ji. Vyťukal několik čísel do GPS a naprogramoval příslušnou trasu, na níž byla zaznamenána místa, kde si letadla mohla doplňovat palivo. „Trvalo by nám to několik hodin a cestou bychom museli přistát a natankovat. Proč se ptáš?“

„Charles nám nabídl svou vilu. Povídal, že můžeme dokonce používat jeho nového bentleye, pokud mu slíbíme, že s ním nezajedeme do bazénu.“

„To je docela přísné omezení, ale myslím, že s tím můžu souhlasit.“

„Ta vila je nádherná,“ vydechla Skye s rostoucím vzrušením. „Tichá a kouzelná, s dobře zásobeným vinným sklepem. Myslela jsem, že by to bylo docela dobré místo, kde bych se mohla věnovat sepisování své přednášky. Předně musím poděkovat Fauchardům. Když použiju slova Racine Fauchardové o jejich rodinném zázemí, budu schopna prokázat svou teorii o spojení minojské kultury s raným evropským obchodem. Pak si můžeme dokonce promluvit i o té tvé teorii, že se tehdejší obchodníci dostali až tak daleko na sever, jako jsou Faerské ostrovy. Možná dokonce až do Severní Ameriky. Co na to říkáš?“

„Nemám s sebou žádné oblečení.“

„Kdo potřebuje oblečení?“ pronesla se smíchem, v němž se jasně ozýval zcela konkrétní slib. „To nám přece dosud nikdy nevadilo.“

Austin se usmál. „Myslím, že tím je dohoda stvrzena. Mimochodem nám začíná foukat zadní vítr. Pokusím se dostat do Provence ještě před večeří.“

Pak pohlédl na kompas a zamířil nosem letadla k jihu, kurzem, který je zavede k lákavým plážím Středozemního moře.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai