V hlubinách mozku

William R. Dantz

Prolog

První zkouška

Adirondacká nápravná léčebná a diagnostická klinika, Dannemora, stát New York

Norman si nemohl pomoct, byl psychopat.

„Sedni si a drž hubu,“ přikázal dozorce.

Jakmile Norman usadil svých sto padesát kilogramů živé váhy, židle zaskřípěla. Středně mentálně zaostalý, náchylný k záchvatům vzteku, které si následně nepamatoval, se dobrovolně podrobil psychochirurgickému zákroku. Ten, jak mu ta pěkná doktorka vysvětlovala, měl kontrolovat jeho „špatné nálady“.

Norman žádné další podrobnosti nevěděl, pochopil jenom, že dostane zákusek navíc. Společně s Prckem Timem, pětačtyřicetikilovým padělatelem šeků, který byl cítit žvýkačkou a vodou na vlasy, seděli na sklápěcích železných židlích v malé místnosti bez oken. Čekali na krásnou doktorku Annu Kaneovou.

„Přestaň se vrtět,“ zavrčel znovu dozorce.

Norman měl tři stupně chování, které přehrával jako rychlosti na gramofonu: katatonický, paranoidní a nepříčetný. Přesně v téhle chvíli ho tížilo podezření, že Prcek Tim si o něm myslí něco zlého, ošklivé myšlenky se třepotaly v zatuchlém vzduchu jako dezorientovaní netopýři.

židle opět zaskřípěla: skříp, skříp, a téměř to opravdu znělo jako netopýří pískot.

Pěsti se mu svíraly a rozvíraly, chtěl ty špatné myšlenky vyletující ze spoluvězňovy hlavy rozdrtit, jenže bachař má paralyzátor, se kterým se už Norman seznámil. Pokud se jakkoli nepatřičně pohne, okamžitě padne zkroucený na zem. Vedle něho vyfoukl Prcek růžovou bublinu a nervózně se usmál na dozorce.

„Ať tě to ani nenapadne,“ varoval dozorce Normana.

Ten však už dávno nebyl schopen myslet, protože ho začal přemáhat záchvat nepříčetnosti, rychle rostoucí vztek.

Kdyby se ho snažil udržet v sobě, praskl by jako ta růžová bublina, a pokud ho potlačí, netopýři se mu uhnízdí v hlavě.

Narůstalo v něm obrovské napětí, ale menší část jeho osobnosti se pořád ještě dozorce bála.

Ale co naplat? Během pár vteřin musí reagovat bez ohledu na důsledky.

Den první

Teorie rozhodla, že i v případě selhání Vašeho implantátu nemůže na určeném místě dojít k poranění jiných spoluvězňů či personálu.

Přejeme vám mnoho štěstí, doktorko Kaneová, a pokud pokusy testů přinesou pozitivní výsledky, bude IMS nejspíš znamenat revoluci ve zvládání násilných jedinců.

Kapitola l

V podzemí se cosi dělo.

Začalo to vibrací postupující přes koleje až do vozu podzemní dráhy, kde Anna seděla. Jenom jeden z dalších myriád vjemů, který se víceméně nijak nelišil od rytmického pohupování vozu ženoucího se tunely či sykotu vytlačeného vzduchu nebo rachocení spojů mezi vagóny a kovového kvílení kol.

Vibrace zesílily. Anna pohlédla na spolucestující, kteří se vyhýbali jakémukoliv očnímu kontaktu. Nikdo se netvářil ustaraně. Snad pouze odpálená nálož by dokázala potrhat jejich osobní kokon, ten úzký a neprostupný kousek soukromí, který si každý cestující pečlivě chránil.

Zhluboka se nadechla a zavřela oči. Proč jí srdce tak bije? Z podzemky přece strach neměla, ani z vlaku. Navíc se pohybuje ve frekventované části Manhattanu, vagóny vypadají relativně nové a čisté, stanice rekonstruované a příslušníci tranzitní policie provádějí pravidelné kontroly. I přesto samozřejmě bují násilí, avšak jí se v podzemí nikdy nic nestalo. Nemusela se ničeho bát.

Srdce jí stále bušilo.

Neblázni, zlobila se na sebe, vždyť jsi psychiatr a dobře znáš celý problém úzkosti. Rozhodně ji nezpůsobuje podzemní dráha, ale pravděpodobně tvůj nový projekt. Tak je to. Podívej se na svůj stav objektivně a panika ustoupí.

Uklidni se, uklidni se…

Už téměř zvítězila nad svými iracionálními obavami, když se brzdy náhle zakously. Ječení kovu zesílilo, vagón se otřásl a začal divoce poskakovat ze strany na stranu. Světla zhasla a v absolutní temnotě se vlak konečně zastavil.

Ve chvíli ticha se ozvalo ostré zasyčení, jako by nějaké obří mechanické stvoření právě vypustilo duši.

Potom ve tmě kdosi povzdychl a prohlásil: „Doprčic, už

zase!“

V tunelu se rozžaly slabé zářivky a cestující začali bušit netrpělivě do dveří. V šeru Anna zaregistrovala upřený pohled staré ženy, které seděla nedaleko. Z letité tváře hleděly žhnoucí oči, v nichž se objevil šílený výraz. „Sám ďábel,“ mumlala a bušila holí do podlahy, „sám ďábel žije v podzemí. Musíte se modlit.“

Anna odtrhla zrak. To se musí stát zrovna jí! K její smůle je tady náboženský fanatik, kterému nemá kam utéct.

Náhle se dveře otevřely. V tunelu stál uniformovaný muž a v ruce držel svítilnu. „Je mi líto, vážení, máme poruchu na kolejích,“ hlásil. „Můžete si vybrat. Buď počkat na opraváře, což nevím, jak dlouho bude trvat, nebo jít dopředu, odkud se po třiceti metrech dostanete na stanici.“

„Co napájecí kolejnice?“ chtěl kdosi vědět.

„Elektřina je v celé sekci vypnutá,“ znuděně je poučil uniformovaný muž. „Nic se vám nestane, klidně běžte pěšky tunelem.“

Anna o boční napájecí kolejnici něco věděla, dotkneš se jí a usmažíš se. Proto neměli cestující v kolejišti co dělat, tentokrát ale šlo o výjimku. Vystoupila na štěrkový podklad a pro jistotu se držela od vodiče co nejdál, ať je v něm elektřina nebo ne. Nakonec buď ráda, že nemusíš trávit nekonečné hodiny uvnitř čekáním na opravu, uklidňovala se.

A teď si dávej bacha.

Po chvilce opravdu zahlédla osvětlené nástupiště, kde další uniforma pomáhala pasažérům vystoupat po krátkém žebříku.

„Nahoru, lidi,“ opakoval muž, „pořád nahoru.“

Měla radost, že má pohodlné boty, jelikož příčle podezřele skřípaly, ale tohle nebyl hlavní problém. Hlavní problém byla ta krev na nástupišti jako by kdosi rozlil čerstvou krev. Louže tmavé tekutiny, která odkapávala dolů na koleje. V záři nouzových světel vypadala skoro černě. že by tu někdo zemřel? Podle velikosti skvrny se to zdálo pravděpodobné.

„Co se stalo?“

„žádné dotazy. Pořád nahoru, prosím.“

Poslechla a následovala ostatní dlouhým zšeřelým schodištěm. Eskalátory stály, což ji nepřekvapilo. V

polovině schodů náhle nemohla popadnout dech, když si uvědomila obrovskou masu země, kterou měla nad sebou.

Tuny a tuny železa a hlíny se tlačily dolů na zchátralé tunely. Tohle člověka nutí k zamyšlení.

Když konečně vyšla na denní světlo, připadala si jako zázrakem osvobozená z hrůzného podzemního labyrintu.

Zcela šílená myšlenka. Úplně iracionální. Co se to s ní děje?

Skutečný zázrak se stal teprve tehdy, když zdvihla ruku a před ní se jakoby odnikud zjevil žlutý taxík.

Řidič zastavil a stáhl okénko. „Jste v pořádku, slečno?“

ptal se starostlivě.

„Ano,“ odpověděla a nastoupila. „Nic mi není.“

Teprve za deset minut se jí přestaly třást ruce.

Kapitola 2

Vězeň John Chester Marlon byl transportován dodávkou vybavenou nejmodernějším zabezpečením. Ležel tváří dolů na tenké matraci, ruce i nohy připoutané řetězem k ocelovým kruhům na podlaze.

Zadní dveře jistil zvenku obrovský visací zámek a přední část vozu oddělovalo elektrifikované ocelové pletivo.

Posádka měla k dispozici veškerou elektroniku od policejní vysílačky až po mobil. Vše probíhalo za nejstriktnějších bezpečnostních opatření.

Dva maršálové státu New York seděli vpředu s řidičem, každý z nich měl při sobě obušek, sprej s plynem a paralyzátor. Podle rozkazu žádná střelná zbraň. Věděli přece z minula, jak bachařka naprosto nevysvětlitelně předala Marlonovi svou služební zbraň. Nyní je doživotně ochrnutá s olověnou kulkou v páteři, a z celé věci si prý vůbec nic nepamatuje. Přiznala pouze jedno, Marlon byl „velice přesvědčivý“.

Vyjeli z Ossiningské věznice před dvěma hodinami a teď se už dvacet minut prodírali hustým provozem na dolní části Broadwaye.

„Hej, Marlone,“ ozval se jeden z maršálů. „Jak ti chutná matrace, co?“

Na vězně se však nepodíval, protože jenom pohled na něj přináší smůlu, o tom nikdo nepochyboval. Druhý maršál se připojil: „Vzpomínáš na tu díru v silnici na křižovatce s Třiadvacátou. Vsadím se, že sis ji vychutnal.“

Vězeň nereagoval. Ani nemohl, protože měl roubík.

Nešlo o oficiální nařízení, přepravní pravidla roubík výslovně zakazovala, k tomuto preventivnímu opatření se rozhodli maršálové sami, protože si dobře zapamatovali postiženou kolegyni v invalidním vozíku. Co ji to napadlo, dát mu svou zbraň? Co mělo znamenat, že je, cituji „velice přesvědčivý“, konec citátu?

Přesvědčovat někoho, ať se nechá zabít, to dělal Marlon svým obětem v podzemí Manhattanu. Jako hlavní městský inženýr a expert na vše, co se tam dole nacházelo, vedl John Chester Marlon tajný život. Chytal mladé ženy a uschovával si je v temných tunelech. Tři oběti už našly, a na objevení možná ještě čekají tucty dalších, takže proč spoléhat na náhodu? Dáme mu roubík. Alespoň se můžeme pobavit na jeho účet a on nás nebude otravovat odpověďmi.

„Hej, Marlone? Slyšel jsem, že ti budou transplantovat mozek, je to pravda?“ ozval se první.

„Jasně,“ přitakal druhý. „Tentokrát mu prý dají lidský mozek.“

Rozesmáli se.

„Hele, jenom žertujem. Je nám líto, že tu takhle trčíme v dopravní zácpě, Marlone, ale rozhodně ti nemůžem dát lístek na podzemku.“

Řvali smíchy. Představa pověstného zabijáka s jízdenkou je odrovnala. Když po chvíli hysterický smích utichl, zaslechli rytmické ťukání.

Ťuk, ťuk, ťuk, velice pomalu.

S rukama na paralyzátorech sto tisíc voltů, které nezabíjejí se maršálové opatrně otočili a zadívali přes pletivo. John Chester Marlon tam stále ležel připoután k podlaze, viděli jasně jenom temeno oholené hlavy, tvář měl zabořenou do matrace.

Prsty pravé ruky bubnoval, jako by vyjadřoval netrpělivost.

Maršálové ztichli. Bez jediného slova se prodírali dopravou, centimetr po centimetru, až se konečně dostali do betonové kukaně vjezdu u Psychiatrické léčebny soudního lékařství státu New York, kde svěřili konečný transfer do rukou ústavních dozorců.

Dělit se o prostor s touhle zrůdou, i když je připoutaná a s roubíkem v ústech, dokáže člověka vystrašit.

Kapitola 3

Policista seděl nahrbený v křesle vstupní haly, když se Anna Kaneová konečně objevila. Spokojeně si žvýkal a luštil křížovku v New York Times. Perem, všimla si, a nic nebylo přeškrtané.

„Detektiv McRay?“

Vzhlédl a složil noviny. „Ano,“ odsouhlasil a usmál se.

„Jsem doktorka Kaneová a měla jsem dorazit už před hodinou. Mrzí mě to zpoždění.“

Pohlédly na ni detektivovy hnědé oči a Anna si pomyslela, že vypadá sympaticky. Měl dozadu sčesané hnědé vlasy, pevnou bradu a v úsměvu odhaloval trochu křivé zuby. Přesto se jí ten úsměv líbil. Vstal, nebyl ani moc vysoký ani rozložitý, a podával jí ruku. žádný drtič kostí, obyčejný stisk na uvítanou.

„Jo tohle město,“ povzdechl. „Doufám, že vás neobrali.“

„Ne,“ odpověděla Anna stále ještě stísněně. „Jenom se stalo něco v podzemce.“ Nechtěla se zmiňovat o možnosti,

že souprava vykolejila kvůli sebevrahovi, jehož krev pravděpodobně zahlédla na nástupišti.

Detektiv stále držel její ruku a ona ji nechtěla násilím vytrhnout, aby si nemyslel, že je jí jeho dotyk nepříjemný.

Někteří lidé fyzický kontakt potřebují. Anna k nim v žádném případě nepatřila.

„Promiňte!“ omlouval se, když si uvědomil, že jí stále ještě svírá dlaň. Vypadal nefalšovaně v rozpacích.

„Kávu?“

„Máte bez kofeinu?“ zeptal se McRay, zatímco ji následoval dveřmi pro personál. „Už jsem dneska vypil šest hrnků.“

Doktorka Kaneová si ještě nestihla pořídit kancelář, to zařadila až na druhé místo za setkání s detektivem. Přidělili jí dočasný kamrlík s kovovým stolem, telefonem, dvěma židlemi a pracovním stolem. V rohu stály papírové krabice se složkami, které jí zaslali z Dannemory.

„Posaďte se, detektive,“ přivítala ho u sebe a po pár minutách se vrátila s dvěma šálky kávy.

„Na zdraví,“ řekl a zdvihl papírový kelímek.

Anna se usadila za novým stolem, ale pití se zatím nedotkla.

„Takže vy jste vězeňská cvokařka, mám pravdu?

Promiňte, chtěl jsem říct psychiatrička.“

„Pro poruchy chování,“ upřesnila Anna.

„Aha, ale jde o kriminální chování, že? Zjišťujete, co ty chlapíky vlastně aktivuje.“

„Dalo by se to tak nazvat.“

Vycítil, že jeho přímost působí útočně, a snažil se polepšit. „Vlastně co já o tom vůbec vím? Deset let u policajtů, a pořád nechápu, proč se něco takového děje.“

Aby ho zbavila stísněnosti, řekla honem: „Já mám být na takové věci expert, ale ve skutečnosti jsem si jistá, že nikdo v podstatě nechápe, proč se normální lidská bytost mění v zabijáka.“

Detektiv se usmál. „Četl jsem o těch vykoumaných věcičkách, které jim dáváte do hlavy. Opravdu to pracuje?“

„Proto jsme tady, abychom zjistili fakta. Ještě musím upřesnit: Implantát se dává vlastně dozadu na krk pod kůži.“

„Opravdu?“ podivil se McRay a poškrábal se na krku.

„Je to skutečně velice jednoduché. Maličký počítačový čip zaregistruje impulzy nadcházejícího záchvatu, vyšle velice slabý elektrický signál do specifické oblasti mozku a subjekt upadne do bezvědomí.“

„Takhle to funguje?“

„Ano, přesně tak,“ ujistila ho Anna. „Představte si něco jako vypínač. Trochu složitější vypínač.“

„Uzemní je to, co? Na jak dlouho?“

„Záleží na konkrétním jedinci. Obvykle jenom na pár minut.“

„A pokud s ním zuřivost pořád cloumá, dostane další slupku?“ Anna přikývla. „To se mi líbí.“

„Implantát je vyrobený pro každého na míru. Někteří mají práh počátku zuřivosti vyšší, jiní zase dost nízký.“

„To mi vyprávějte,“ přikývl McRay. „Stačí se na ně zamračit a už šílí, mám pravdu?“

„Někteří z nich ano,“ souhlasila Anna a odkašlala si.

„Detektive, neberte to rozhodně nijak ve zlém, ale nejsem si jistá, proč jste se vlastně chtěl se mnou sejít.“

McRay postavil kávu na stůl a nahnul se dopředu. V

bystrých očích, které jí upíral přímo do tváře, se mu zračila inteligence.

„Jde o mého kamaráda Marlona,“ přiznal rovnou.

„Proto jsem vás chtěl vidět.“

„Vy znáte pana Marlona osobně?“

McRay se usmál. „Napřed vás musím upozornit, že mu nikdo neříká pane, to mi věřte. On je zkrátka Marlon a tečka.

Když jsem dělal u tranzitky v podzemce, pracoval tam Marlon ještě jako hlavní inženýr. Několikrát jsme na sebe narazili při kontrole různých povolení, ovšem jenom v souvislosti s prací. Tehdy, pokud chtěl tam dole kdokoliv cokoliv vrtat nebo kopat, musel mít schválení od Marlona.

Byl něco jako místní génius, protože vždycky přesně věděl, kde je která trubka nebo kabel.“

„Spřátelili jste se?“

Detektiv se zatvářil zhrozeně. „Nic takového! Šlo o čistě profesionální vztah. Pokud jsme mluvili o něčem jiném než o práci, tak o počasí nebo podobně neutrálních tématech.“

„Chápu.“

„Nikdy jsem ho vlastně pořádně neznal, ale stačilo to, aby mě převeleli do speciální jednotky, jakmile ho lapli.“

„Speciální jednotky?“

„K vypátrání Domečku pro panenky, doktorko Kaneová. Tam, jak předpokládáme, ukryl ostatní těla. Asi už

víte, že většinu obětí jsme bohužel vůbec nenašli.“

Anna propátrala stůl a vytáhla poznámkový blok.

Otevřela ho na čisté stránce a nachystala si pero.

„Prostudovala jsem Marlonovu složku důkladně, ale Domeček pro panenky mi nic neříká.“

Detektiv se uchechtl. „Ještě neznáte všechny podrobnosti. Hned potom, co ho chytili, tady celý týden probíhalo pátrání ve velkém stylu. Marlon je totiž podezřelý nejméně z dalších dvanácti vražd, promiňte, správně bych měl použít slovo zmizení, protože těla se ještě nenašla.“

„Máte asi pravdu, já sama jejich počet přesně neznám.“

„Mohlo by jít i o víc,“ kývl McRay. „Je potřeba započítat i případy, které připomínají styl jeho práce. Stále ještě hledáme pravděpodobné souvislosti a z toho důvodu prověřujeme všechny osoby zmizelé v blízkosti podzemky, u tunelů a jednou i nedaleko otevřeného kanálového

poklopu. Zúžili jsme profil oběti na mladý atraktivní typ ženy s delšími vlasy, manažerka nebo vědecká pracovnice.

Například tři, o nichž víme naprosto jistě, nosily brýle a kufřík. Vlasy až na ramena. Střední výška i stavba těla.“

Zavrtěl se a odvrátil pohled.

„Děje se něco?“

„Nemůžu si pomoct, vy do toho profilu spadáte taky.“

„Jako milion ostatních žen.“

„Máte pravdu,“ přikývl McRay a zdálo se, že si oddechl. „Skutečně chcete pracovat na Marlonovi? S tím implantátem?“

Dala si na čas.

„Udržíte tajemství, detektive?“

„Tajemství? Jasně.“

„Nejde zrovna o můj výběr. Zatím jsme implantát vyzkoušeli jenom na impulzivních psychopatech. Typ nepříčetný zabiják. Nejsem si však jistá, jestli Marlon do téhle kategorie patří.“

„Nepříčetný zabiják? Myslíte tím takový ten druh blázna, který si nemůže pomoct?“

„Takhle by to psychiatr zrovna nepopisoval, ale ano.

Marlon je však masový vrah, nebo lépe řečeno má na svědomí více obětí, a ti většinou postupují naopak docela metodicky. Někteří z nich jsou zcela bez emocí, nebo alespoň se tak jeví. A Marlon je psychopat, který se celkem úspěšně integroval do společnosti, měl důležitou práci i

hodně spolupracovníků. Z toho by se dalo usoudit, že nejedná z náhlého popudu, ale promyšleně.“

„Proto tedy nevíte jistě, jestli se spustí protireakce, kterou má implantát vyvolat.“

„Každopádně na to nějak přijdeme. Jeho případ je známý, věhlasný masový vrah, dá-li se to tak říct. Pokud se jeho chování podaří kontrolovat, mí nadřízení věří, že pro použití tohoto implantátu získáme větší finanční podporu.“

„Chtějí publicitu. A vy ne.“

Usmála se. „V tak velkém měřítku dost nerada. Takže jakékoliv podrobnosti o Marlonovi, které mi sdělíte, mi velice pomohou při celkovém vyhodnocení situace.“

„Můžu pouze popsat svou vlastní zkušenost, doktorko Kaneová. Vyděsil mě k smrti. A ačkoliv mi třikrát povolili výslech, nedostal jsem se s ním nikam.“

„Odmítá mluvit?“

„Kdepak, ten přímo miluje zvuk svého hlasu. Stačí se zmínit o Domečku pro panenky a už se kření, chrlí rozličné teorie o životě a smrti, o politice, baseballu a čemkoliv dalším. O Domečku však nepadne jediné slovo. Ani bychom nevěděli, jak svůj úkryt nazývá, kdyby tuhle informaci nevyzvonil hned první den po zatčení jednomu spoluvězni.

Ovšem toho jsme nasadili my a Marlon je samozřejmě dost vychytralý, aby léčku prokoukl. Myslíme si tedy, že nás s tímhle chtěl schválně seznámit. Jako by se nám vysmíval.“

„Mnoho masových vrahů je docela inteligentních,“

zauvažovala Anna. „A většinou jsou přesvědčení o hlouposti ostatních.“

McRay přikývl. „Přesně jako on. Nepovažuje nás ani za lidi. Pouze za obtížný hmyz.“

„To řekl?“

„Tak se chová. Vlastně dívá. Ne vždycky, jenom pokud chce zapůsobit. Když vás chce vyděsit.“ Detektiv se odmlčel. „Už jste se s ním sešla osobně?“

„Zatím ne. Dojde k tomu až dnes.“

„Udržujte si odstup. Znáte případ té bachařky?“

„Ano.“

„Postřelená svou vlastní zbraní. A klidně mu ji dala, jako by ji zhypnotizoval.“

„Četla jsem zprávu, o hypnóze v ní ale není ani zmínka.“

„Vždyť to znáte, všechno se do oficiálních dokumentů nedostane. Vím však o jeho schopnosti přesvědčovat. V den svého zadržení přemluvil postupně tři různé ženy, aby ho doprovodily do neosvětleného spojovacího tunelu. První dvě zabil, a pokud by třetí nehrála mrtvou a potom ho nepraštila cihlou, pohyboval by se tam dole v podzemí ještě dnes a obětí by přibývalo. Jediné štěstí, že dostal ránu do hlavy a omdlel. Tak jsme ho dopadli.“

„Viděla jsem rentgenové snímky lebky,“ přisvědčila Anna. „žádné trvalé poškození.“

„Bohužel ne,“ povzdechl McRay. „A když to vaše IMS

bude fungovat, pustí ho?“

„Rozhodně ne. Ovšem bude schopný se zařadit mezi normální vězně, protože už nebude nebezpečný svému okolí. V tom vlastně spočívá cíl našeho programu: Pokusit se najít způsob, jak tento typ impulzivních psychopatů přestane být hrozbou spoluvězňům i personálu.“

„To rád slyším,“ konstatoval detektiv.

Po dlouhých pěti letech práce s odsouzenými zabijáky věřila Anna pevně v úspěch.

„Chtěla bych zdůraznit, že v žádném případě nepodporuju propuštění podobných individuí z vězení. Ani za nic bych toho chlapa nechtěla vidět na ulici, nebo v tomto případě vlastně spíš v podzemí.“

McRay vypadal spokojeně. „Věřím vám. Nikdy jste se s ním ale nesetkala, a tak si dávejte pozor.“

„Máte pravdu.“

„Skutečně, doktorko Kaneová, buďte opatrná. Je to zrůda, ale při rozhovoru na to nepřijdete. Za celé ty roky ošálil hodně lidí a poslední tři oběti byly velice chytré Newyorčanky. Denně jezdily podzemkou a hravě si poradily s každým problémem. Nebály se, chápete? A tenhle netvor je jednoduše ukecal, takže klidně napochodovaly s naprosto cizím chlapem do temného tunelu.“

Anna Kaneová se usmála. Došla k definitivnímu rozhodnutí, že se jí detektiv líbí, a navíc oceňovala jeho

schopnost vžít se do psychiky obětí. „Nebojte se,“ ujišťovala ho. „Já Marlona do nějakých temných tunelů určitě následovat nebudu.“

Kapitola 4

Po detektivově odchodu Anna zkontrolovala čas a usoudila, že ještě stihne rozbalit několik krabic. Jak snadno se s tím člověkem povídalo! Za normálních okolností se jí s policisty hovořilo těžce, obzvlášť kvůli tomu jejich pohledu na psychiatry. Věřili totiž, že doktoři hledají pro kriminálníky pouze výmluvy. Ale Kevin McRay se zdál jiný. Jeho zájem o projekt s IMS vyzníval opravdově stejně tak jako starosti, které si o ni dělal v souvislosti s Marlonem.

Napadlo ji, jestli je ženatý. Ne z nějakým romantických důvodů, jejich vztah zůstane striktně profesionální, samozřejmě, absolutně, bez diskuse, ale jenom z čiré zvídavosti. Všimla si, že nenosí snubní prstýnek. Čistě náhodný postřeh, nic osobního. Už během studií usoudila, že manželství by jí jenom zkomplikovalo život, a zatím stejně nepotkala nikoho, kdo by dokázal její rozhodnutí změnit.

Byla plně zaměstnaná svým výzkumem i dalším studiem.

Nemohla připustit žádné zbytečné rozptylování.

Nemysli na něj, Anno, dej se do práce.

Dalších dvacet minut soustředěně vytahovala z krabic složky a zakládala je podle abecedy do kovových pořadačů.

Jízda na izolaci proběhla bez sebemenších obtíží. U

výtahu čekal dozorce, nakrátko ostříhaný čahoun s klamně chlapeckým výrazem ve tváři a modrýma očima, a podával jí ruku.

„Henry Portis,“ představil se. „Velím tady denní směně.

Vítám vás u nás na izolaci, doktorko Kaneová. Napřed na vás musím vychrlit všechny ty obvyklý cancy.“

„Jen do toho.“

„Takže,“ začal a nakoukl do seznamu, „zaprvé, jediný přístup sem k nám je přes tenhle výtah. Všechno monitorujem z naší centrály a vypínače se ovládají z téhle neprůstřelné budky. Izolace je bez oken, každou místnost včetně záchodu a sprchy máme na videu díky optickému kabelu. Nechtějte vědět, jak to funguje, ale obraz je perfektní. Co se týče bezpečnostních pravidel, jsou stejná jako v Dannemoře. Dodržujem hlavní zásadu: nezůstat sám s trestancem, a při osobním setkání musí být přítomen dozorce.“

„Samozřejmě,“ přikývla Anna. „Nic jiného bych si ani nepřála.“

Portis jí předal fotokopii pravidel. „Svým podpisem stvrdíte souhlas s předpisy a jejich dodržováním.“

Anna na papír rovnou naškrábala své iniciály. Předpisy už znala.

„Vítám vás na palubě, doktorko. S problémy vám poradí Hank.“

„Díky, Hanku.“

John Chester Marlon sídlil v malé vypolstrované cele vybavené nehořlavou matrací, záchodovou mísou z nerezového plechu bez sedátka a televizí přimontovanou mimo jeho dosah. Vězeň se dal sledovat přímo malým průzorem s odšupovacím krytem nebo dálkově přes kameru.

Při doktorčině příchodu seděl na lůžku a zrovna sledoval televizní program. V této pozici a oblečený v oranžové vězeňské kombinéze vypadal jako hrbáč. Zaslechl, jak se odsunul kryt na dveřích.

„Máte nádherné oči,“ řekl s úsměvem ve tváři. „Určitě jste žena.“

„Jsem doktorka Kaneová, psychiatrička z Ústavu pro výkon trestu odnětí svobody. Díky, že jste se rozhodl k dobrovolné spolupráci.“

Marlon vstal z kavalce. Čtyřicítku už měl za sebou, přesto svalnatou postavou potvrzoval dobrou fyzickou kondici, kterou si dokázal udržet i za tři léta samovazby.

Hlavu měl ostříhanou dohola na vlastní přání, malé bezbarvé oči a na rtech přívětivý úsměv. Normálně by připomínal tělovýchovného instruktora nebo neškodného prodavače v obchodě.

Postoupil o krok a zdvihl pravou ruku.

„Zůstaňte za bílou čárou,“ upozornila ho Anna a byla připravená rychle odstoupit od průzoru.

Marlon se zarazil, pobaveně se podíval na bílou linku na podlaze a ruku zase spustil podél těla. S rezignovaným povzdechem se otočil k matraci, lehl si na záda a zahleděl se znovu na obrazovku.

„Z toho mě asi raní mrtvice,“ poznamenal, ale hlavu neotočil. „Musím tedy dál sledovat tenhle pořad, dokonce mě tam chtěli, víte to? Jenomže potřebují masového vraha, což jim očividně splnit nemůžu.“

„A proč?“

Vězeň se opřel o loket a přenesl na ni mírný, téměř přátelský pohled. Neznal celou historii, mohla by klidně věřit jeho prohlášení: „Protože nejsem masový vrah. Nejsem vůbec vrah.“

„Jste nevinný.“

„Ale jděte, doktorko,“ pokýval hlavou. „Nikdo není úplně nevinný. Dokonce i u tak sladké ženy jako vy by se něco našlo.“

„Pane Marlone,“ změnila Anna předmět hovoru, „rozumíte tomu, pro co jste se dobrovolně rozhodl?“

Souhlasně přikývl. „Pro pokrok vědy. Pro dobro celého lidstva. A ještě, musím se vám přiznat, abych se zbavil nudy. Tam v tom Sing Singu se každý včetně dozorců vyznačuje abnormální tupostí.“

„Myslím tu specifickou proceduru,“ nedala se Anna odvést od tématu. „Vím, že jste podepsal všechny papíry, ale potřebuju, abyste se ještě slovně vyjádřil, že dobrovolně

souhlasíte s účastí při tomhle pokusu. Navíc musíte přesně porozumět tomu, oč vás vlastně žádáme.“

Podrbal se na nose. „My?“

„Personál zařízení a já samozřejmě.“

„Ale jde o váš vynález, ne? Vy jste přece vyvinula tu chytrou věc, kterou mi chcete instalovat do hlavy.“

„Pomohla jsem pouze při počítačovém programu, na jehož základě funguje,“ vysvětlovala mu Anna. „Implantát vykouzlili v lékařské výzkumné laboratoři.“

Marlon nespokojeně potřásl hlavou.

„Vždyť jsem četl váš původní článek v časopisu soudní psychiatrie a tam jste jasně naznačila vývoj ztišujícího mikročipu déle než rok před jeho dokončením. Zásluhu máte vy, doktorko Kaneová. Každému, co mu patří.“

Pocítila, jak jí do obličeje stoupá horkost, a ucouvla od okénka. Přece mu nesmí dovolit, aby viděl, jak se červená.

Navíc měl pravdu, implantát skutečně vyrobili na základě hypotézy, kterou rozvedla ve svém článku. Anna ale ze zvyku raději snižovala svou roli při vývoji tohoto vynálezu, protože ve vědeckých kruzích se vždycky nelibě neslo, když

si někdo hrál na vlastním písečku. Jakmile jí červeň z tváří vyprchala, přistoupila opět k průzoru.

„Nevěděla jsem, že máte možnost číst odborné časopisy, pane Marlone.“

„Pouze Marlone,“ opravil ji. „Když mi zakázali přístup do knihovny k studijním materiálům, odbory mě podpořily.

Proto teď můžu vyžadovat cokoliv, s výjimkou pornografie, která mě však nezajímá.“

„Takže chápete, jak implantát IMS funguje?“

Marlon zavřel oči a začal citovat zpaměti: „Monitoruje neurologickou a psychickou aktivitu. Pokud se objeví náznak psychotického záchvatu, slabým elektrickým výbojem do mozku uvede pacienta do bezvědomí.“ Otevřel oči a usmál se. „Bylo to správně?“

„Slovo od slova,“ uznala. „Váš souhlas s implantátem zahrnuje též spolupráci na průzkumu chování s dalšími pěti spoluvězni. Není v tom nic utajeného, ostatní o voperovaném zařízení budou vědět, i o jeho vlivu na vás. Je vám to jasné?“

„Jistě,“ odsouhlasil. „Můžu vám říkat Anno?“

Věděla dobře ze svých předchozích kontaktů s vězni, že je dobré udržovat vztah vždy na profesionální úrovni.

„Raději bych pro vás zůstala doktorka Kaneová.“

„Možná později,“ řekl Marlon a slabě se usmál. „Až se z nás stanou dobří přátelé. Intimní.“

„K tomu nedojde.“

„Nikdy nevíte,“ lehl si opět na záda. „Někdy si ani neumíte představit, co všechno se může přihodit.“

Kapitola 5

Detektiv Kevin McRay pracoval na policejním oddělení středjih, v okrskové centrále na Západní pětatřicáté. Právě vcházel do otevřeného prostoru kanceláře, kterou sdílel s ostatními detektivy, a přitom se nemohl zbavit úvah, co by si doktorka Kaneová asi pomyslila, kdyby věděla, jak taková speciální jednotka funguje.

Tak zaprvé, kdysi sdružovala celý tým odborníků, který však ani téměř po třech letech nebyl schopný nalézt pověstmi opředený Domeček pro panenky. Proto se počet členů jednotky nakonec smrskl na jednoho muže, což byl právě on. Snažil se udržet tu práci zuby nehty, teď už notně okousanými. Jakmile vypadne, vrátí se opět k tranzitce a stane se jedním z tisíce bezejmenných pochůzkářů, z nichž

hodně mělo rozhodně lepší konexe a možnosti na povýšení než on.

Nedalo se pochybovat o tom, že pokud McRay nezíská důkazy o existenci Domečku pro panenky, rovnou poletí. Na to staré vrakoviště. Dosažené postavení slibné kariéry se pod ním už dlouho chvělo, náznaky eroze se objevovaly všude a horšily se s každým krokem. Kolegové na jeho účet dokonce

žertovali, prý celý případ slouží jako jeho dojná kráva, protože zatím nenašel jedinou mrtvou duši.

Jednotku vytvořili v době, kdy Marlon byl ještě horký případ. Tenkrát se vrhlo do práce pětačtyřicet detektivů, prolézali tunely a linky podzemky, veškerá místa, kde Marlon pracoval prohnali počítači a hledali i nejmenší souvislosti. Sebeusilovnější činnost však připomínala honbu za přízrakem. žádná těla, žádný důkaz, nic mu nemohli přišít. Marlon sám se úspěšně bránil, hájil svou nevinu a tvrdil, že existenci Domečku pro panenky si vymysleli šílení spoluvězni a senzacechtivé bulvární listy a že policie nemůže najít něco, co neexistuje.

Speciální jednotka se postupně začala rozpouštět, ale McRay měl štěstí: Pracoval v podzemí coby policista tranzitky a znal metro i pachatele. Proto zůstal jako poslední mohykán, ovšem celé měsíce už neměl vlastní kancelář a o pracovnu, stůl a telefon se dělil s několika dalšími detektivy, kteří dostali přidělené méně neobvyklé případy.

Poslední šancí se pro něho stal projekt doktorky Kaneové. Musí s ní začít spolupracovat a využít nastalé situace pro sebe. Naskýtala se možnost, že samolibý Marlon se bude snažit na tu hezkou mladou ženu zapůsobit a rozvykládá se. Pokud ano, předá doktorka McRayovi získané informace, anebo patří k těm přihlouplým cvokařům, kteří trvají na zásadě mlčenlivosti i u odsouzeného psychopata?

Po prvním dojmu by ji do této skupiny nezařadil. Ale kdo ví? Proto je životně důležité získat její důvěru. Nejenom kvůli zkoumanému případu, ale možná i z dalších důvodů.

Například už jenom gesto, kterým si posunovala brýle na nose nebo poťukávala tužkou o spodní plný ret…, vypadala smyslně, aniž by si to uvědomovala. Koukej makat, McRayi, nadával si. Vždyť ti jde o práci. Nahnul se nad desku půjčeného stolu a hrábl do klávesnice počítače. Chtěl vytisknout kompletní seznam obětí spadajících do tohoto případu, aby ta hodná doktorka viděla, že to byly skutečné lidské bytosti, a jí velice podobné. Snad by se mohla před Marlonem o některých jménech zmínit, ukázat fotografie a zaregistrovat jeho reakci.

„Kevine, ty líná kůže!“

„Nojo, Lenny.“

Len Jakowski, služebně o trochu starší než McRay, se pohyboval kdesi v neutrální oblasti mezi kolegou a přítelem.

„Neříkej nojo,“ káral ho se šálkem kávy v ruce.

Byl to mohutný chlap, silný jako býk, zrzavé vlasy mu už trošku ustupovaly z vysokého pihovatého čela a kolem hluboce posazených očí se mu začínaly dělat váčky, bolest nejednoho poldy.

„Copak vypadám na člověka, se kterým pohne nějaký ‚nojo‘? Hele, Kevine, čumíš moc na televizi mozek ti hnije.“

„Jednou jsem tě viděl na diskotéce, Lene. Měl jsi bílé kožené lakýrky s patentkama.“

„Jasně. Já a John Travolta. Prý ti do města převezli kámoše?“

McRay stručně nastínil celkovou situaci včetně dojmu z doktorky Kaneové. Len neskrýval nadšení.

„Tohle miluju. Každý, kdo chce tomu bastardovi vyvrtat díru do hlavy, má můj bezvýhradný obdiv. Zní to ale trochu potrhle. Chirurgický zásah do mozku má udělat z Marlona hodnýho chlapečka? Nevěřím.“

„Takhle to není,“ opravil ho McRay. Náhle pocítil nutkání doktorku obhajovat. „Nepolezou mu do lebky, nijak neovlivní jeho osobnost nebo mozkové funkce, nezničí ani paměť. Jenom upadne do bezvědomí, když se moc rozdovádí a bude chtít někomu zakroutit krkem.“

Jakowski se zašklebil. „Tohle by měli voperovat našemu kapitánovi. Většinu pracovního dne by prožil pěkně v bezvědomí a mně by se strašně ulevilo.“

„Nejspíš bude dobrá,“ řekl McRay.

„Kdo?“

„Doktorka Kaneová, ta, co ho má na povel. Bál jsem se, že se bude s tím všivákem snažit nějak spolčit, ale ona jenom chce, aby nebyl tak nebezpečný pro spoluvězně a bachaře.“

Len udělal obličej. „V tomhle případě znám vynikající řešení, říká se mu rozsudek smrti. Stačí toho mizeru usmažit a už nikomu neublíží.“

„To je pravda,“ přikývl McRay.

Jakowski na něj namířil prstem, jako by si ho bral na mušku pistolí. „Jakmile se jí akce povede, budeš bez práce.“

„Taky fakt, je mi to každým dnem jasnější.“

„Co teda uděláš, Kevine?“

Pokrčil rameny. „Asi musím být tvořivější.“

„Takže budeš lhát?“

„Tys to řekl, já ne.“

Kapitola 6

Na izolaci se před Annou objevil Ned Cody v doprovodu dozorce. Při způsobu, jak se nesl, u něho pouta spíš připomínala stylovou bižuterii.

„Úžasné,“ vydechl a rozhlížel se kolem sebe. „Hotel bláznů. Dostaneme větrový čokoládový bonbon pod polštář?

A co je nejdůležitější, je tohle jenom další konkurs, nebo už

konečně dostanu hlavní roli?“

Dva roky ve státní věznici se na něm přece jenom podepsaly. Pod očima měl temné kruhy, nakadeřený účes nevydržel a zmizelo i bronzové opálení. Možná ho ani nikdy neměl, zauvažovala Anna, třeba používal jenom makeup.

Než dostal trest za zabití s přitěžujícími okolnostmi, pod vlivem alkoholu a drog zaškrtil přítelkyni, pracoval Cody jako herec. Pohybová technika mu zůstala, i sebejistý šarm muže, který hrával různé role, ačkoliv ne ty největší. S

výjimkou krátké kariéry v televizi se jeho osud podobal příběhům tisíců ostatních spoluvězňů. Muž zabije ženu pod vlivem alkoholu a probudí se ve věznici, obklopen jinými muži, kteří se dopustili stejných kriminálních činů.

„Koho dalšího obsadili?“ chtěl vědět Cody.

„Předpokládám, že to jsou jako obvykle ti podezřelí. Špatní herci, nebo dokonce amatéři.“

„Však se s nimi setkáte později,“ uklidňovala ho Anna.

Cody ji vždycky přiměl k úsměvu. Tahle skutečnost patřila též k jednomu z důvodů, proč si ho vybrala do projektu s Marlonem.

Začala se o Codyho zajímat po shlédnutí sehraných dramatických výstupů, které režíroval. Vězňové měli předvést své kriminální činy, ale tentokrát v roli svých obětí.

Za podobných okolností se taková akce mohla klidně vymknout z rukou, ovšem on zvládl celou situaci výborně, takže k žádnému násilí nedošlo.

Jakmile ho vyzvala, aby taky on přehrál svůj trestný čin, Cody se k ní jenom otočil s výrazem nekonečné melancholie. „Každý večer si ho přehrávám, doktorko.

Každý zatracený večer,“ prohlásil a potom se křivě usmál.

„Odpolední představení je v úterý,“ dodal.

Tato kombinace melancholie a porozumění z něho udělala ideálního kandidáta pro připravovanou studii. Mimo hádanku, jak proslulý masový vrah typu Marlona bude reagovat na ostatní spoluvězně, se objevila otázka, jak nejlépe zvládnout muže odsouzené za takzvané kriminální činy v afektu, kteří tvořili nezanedbatelnou část vězeňské populace. Cody nepochybně do této kategorie zapadal, a navíc Anna podlehla přesvědčení, že afekt v něm ještě nevymizel.

„Hej, doktorko, jsem přece u konkursu na roli, a režisér si klidně zírá do stropu. Vždyť tak zruinujete mé křehké ego.“

„Promiňte, Cody.“

Zdvihl spoutané ruce, zatímco dozorce vedle se poklidně opíral o zeď a vychutnával představení. „Jakou mám tedy roli, doktorko?“ dorážel opět Cody. „Scénář už

mám přečtený, dobrovolné soužití s psychopatem. Ještě nějaké další novinky? V Dannemoře jsem běhal po špičkách okolo stovek psychoušů. Jaký je v tom rozdíl?“

„Slyšel jste jméno John Chester Marlon?“

Cody vytřeštil oči. „Cože? Ohromný vysílací časy. Obří talent. Sám pan Podzemka.“

„Buďte rád, že jste v tomhle nehrál hlavní roli, Nede.“

Cody přešel do normálního tónu. „Hele, blaží mě návrat do města, i když žiju pořád pod zámkem. Beru to jako regionální divadlo. Zrušte tuhle show a zbývá stará špatná Broadway.“ Odmlčel se, aby jeho slova mohla patřičně vyznít. „Co mě čeká dál, víc testů? Míníte propátrávat hlubiny mé duše?“

Anna zavrtěla hlavou a zamyslela se nad jeho hereckým výkonem. „Vždycky se musíte takhle předvádět?“

„Jako psychiatr si zkuste odpovědět sama.“

„Měl byste se uvolnit a odpočinout si. Začneme se vším až zítra.“

„žádný větrový bonbon pod polštářem?“

Anna zaváhala. „Dokonce žádné polštáře, Nede.

Všechno sice připomíná nemocnici, ale pořád je to součást vězeňského systému.“

Codyho vždy proměnlivá nálada se zase zhoršila. Jeho emoce se mu daly okamžitě vyčíst z tváře, nebo i tohle pouze hrál?

„Omluvte mě, doktorko,“ ozval se. „Hotelový poslíček mě chce zavést na pokoj.“

Dozorce se opravdu dobře bavil, a když Codyho odváděl, poznamenal: „Člověče, ty máš herectví v krvi, víš to?“

Právě tuhle otázku chtěla Anna rozluštit. Skrýval se za hereckou fasádou Neda Codyho skutečný člověk? Pokud ano, jak potom vysvětlit vraždu ženy, kterou podle všeho miloval?

Autobus z Attiky dorazil nedlouho potom, co Codyho odvedli do cely. Nováčci se zvědavě rozhlíželi, prostředí izolace na ně udělalo dojem. Obzvlášť úroveň technického zabezpečení a vybavení tohoto nového světa, který se silně lišil od zatuchlých cel a zchátralých vězeňských klinik, v nichž se většina z nich dobrovolně účastnila lékařských či psychologických experimentů.

Anna je měla překontrolovat a přivítat. Hlavně chtěla dokázat ostraze, že tito vybraní trestanci se budou snažit o spolupráci.

„Leander Jones?“

Narkotika. Přepadení. Znásilnění. Příjem z prostituce.

Distribuce pornografických materiálů.

Obrovitý černoch s inteligentním pohledem na ni upřeně zíral bez jakýchkoliv obav.

„Děkuji, že jste se dobrovolně přihlásil, pane Jonesi.“

„Potěšení na mé straně, zlato.“

Ignorovala nevhodné oslovení a pokračovala. „Pan Nussbaum? Carl Nussbaum?“

Zabití člověka při dopravní nehodě. Snížená inteligence.

„Cože?“ ozval se malý, zranitelně vypadající muž s našedlou kůží.

„Chápete, že jste se dobrovolně přihlásil k účasti na mé studii, pane Nussbaume? Vzpomínáte si na pohovor se mnou před pár měsíci, kdy jste vyjádřil svůj zájem?“

Nussbaum bojácně pohlédl na spoluvězně a potom přikývl.

„Projdu to s vámi později, pane Nussbaume.“

„Nussy,“ řekl tiše.

„Popovídáme si potom, Nussy.“ Přimalovala si k jeho jménu otazník. „Joseph H. Garvey?“

Podvody. Padělání šeků. V předchozím případě odsouzen za znásilnění.

Tlustý muž s hluboko posazenýma očima a malými vlhkými ústy. Právě si je olízl. „K vašim službám, doktorko.

Jak jsem řekl předtím, mám veliký zájem na modifikaci

svého protisociálního chování. Hlavně aby o tom věděla komise vyjadřující se k podmínečnému propuštění!“

„Udělám, co je v mých silách, pane Garvey, jinak díky za spolupráci.“ Pohlédla na poslední jméno seznamu. Šlo o vězně stojícího poněkud vzadu. „Vy musíte být Arthur Glidden.“

Třináct záznamů sexuálního útoku na nezletilé dítě.

„Jo? Jak to víte, odkud znáte moje jméno?“

„Protože jedině vás jsem zatím nevolala. A navíc jsme se krátce setkali před pár týdny.“

„Aha.“

Na papíře přibyl další otazník. Působilo na Gliddena nové prostředí nebo se cítil ohrožený spoluvězni?

„Prosím, paní doktorko, je pravda, co jsme slyšeli?“

„Copak, pane Garvey?“

„Ten Zabiják z podzemky prý si někde schovává mrtvé ženy.“

Anna zaváhala. „Pan Marlon patří také mezi dobrovolníky.“

„Je to šílenec. Chcete se mu vrtat v hlavě?“

„Pan Marlon se celého experimentu zúčastní,“

opakovala pevně Anna. „Postupně vám vysvětlím veškeré detaily.“

Leander Jones zdvihl tmavou hlavu a usmál se. „Ten Marlon si myslí, že je bůh, co?“

„Spíš ďábel,“ řekl Garvey.

„Díky za připomínky. To je zatím všechno,“ zakončila Anna a dala signál ostraze stojící opodál. „Začneme zítra ráno hned po snídani.“

Leander Jones se uchechtl. „Dávejte si bacha, aby vás neslupl k snídani, doktorko Kaneová.“

Kapitola 7

Zpáteční cesta taxíkem do hotelu, kde se dočasně ubytovala, nepřinesla žádná překvapení, pokud nepočítala dvakrát delší dobu jízdy v dopravní špičce. Za volantem seděl nemluvný zamračený muž, který si pořád cosi mumlal v jazyce, který Anně připomínal arabštinu. Vystoupila na Waverly Place a přešla kousek na východ k Washington Square. Ubytovala se totiž ve Village, protože se jí vzdálenost do práce zdála relativně malá a navíc nechtěla zůstávat v betonové džungli středu města. Procházela ulicí ve stínu stromů a obdivovala budovy postavené z hnědého pískovce. Udělala dobré rozhodnutí, chválila se, a tento názor nezměnila ani poté, co nemohla přivolat výtah a musela vystoupat pět pater.

Hotel pocházel z přelomu století, a i když ho nedávno renovovali, bílé kachlíkové koupelně stále dominovala vana stojící na ozdobných nožkách ve tvaru zvířecích tlap.

Natočila si horkou vodu a celá se do ní ponořila.

Pootevřeným oknem slyšela zvuky města: houkání a kvílení provozu na Šesté Avenue, jekot sirén, štěkot psů v parku, a všechno se slévalo dohromady.

Zhluboka se nadechla a připustila horkou vodu.

Mosazný kohoutek otáčela prsty na nohou. Áách. Jaký

požitek, tahle vodní terapie a její každovečerní rituál.

Tentokrát se snažila smýt nejistotu ze setkání s Marlonem.

Byla by její reakce jiná, kdyby nevěděla, o koho jde a co udělal? Těžko říct, protože všechny detaily znala.

Domeček pro panenky. Velmi podivný a sugestivní název pro utajené místo kdesi v chapadlech systému podzemní dráhy, železnice, podúrovňové dálnice, kabelů, kanálů i různých odtokových rour nacházejících se pod městem. Tenhle svět Marlon znal mnohem lépe než

kdokoliv jiný.

Strážní ji varovali stejně jako detektiv McRay, a dokonce i spoluvězňové, všichni upozorňovali, jaké nebezpečí znamená dostat se do Marlonovy blízkosti a vydat se napospas jeho moci. Opravdu vypadala tak zranitelně nebo šlo pouze o to, že byla žena a o Marlonovi se vědělo, že si vybíral její typy?

Ležela uvolněně v horké uklidňující lázni a snažila se vymazat Marlona z mysli. Pusť ho z hlavy, zabývat se jím budeš až zítra, a to pouze v souvislosti s experimentem.

Mysli na něco jiného, třeba na toho příjemného detektiva.

Anna se už dlouho dostávala do styku s muži představujícími zákon, a tak dobře věděla, že policisté nezapadají do žádného přesného typu či kategorie. Bývali opravdu různorodí, McRay však na ni zapůsobil jinak, nepatřil k běžnému průměru. Jak bleskově zavřel noviny, aby si nevšimla, že luští křížovku. Proč by ho to mělo uvést

do rozpaků? Ne, uvažovala, šlo o cosi jiného, měl rád svoje soukromí. To asi mají společné. A později se jí zdálo, že si nechává něco pro sebe, nějaké informace nebo dohady o Marlonovi, aha, už je zase tady. Těžko se přemýšlí o poldovi, aniž by se do úvah nevmísil ten vrah.

Nemysli ani na jednoho, nemysli na nic. Znovu se zhluboka nadechla a nechala se ukolébávat nesourodou symfonií zvuků města i teplotou vody. Vplula tak do stavu na pokraji spánku.

Vznášela se v příjemné pohodě svého soukromí a věděla, že ten sen se opět objeví. Stejně jako vzdálené sirény se vždycky držel v pozadí. Dokonce i během dne se skrýval, pouze rezonoval při každém činu, který udělala, při všem, na co pomyslela.

Sen o ženě bez tváře.

O ženě v místnosti s jedním oknem. O ženě s dlouhým, velice dlouhým pramenem bílých vlasů. žila v tom pokoji snad celé roky. Celé věky. Navždycky. Ruce, velice nervózní, se natahovaly a slova vycházela z té postavy bez tváře, slova, která Anna spíše vycítila, než slyšela. Slova jsou ve snu živá, živá i v její mysli, navždy a pořád.

Schovej se! Musíš se schovat, Anno. Přichází zpět!

Vrací se!

A krev…

Trhnutím se probrala. Voda zatím vychladla a jí naskočila husí kůže, když vylézala z vany. Osuškou se

vydrbala do sucha a zaposlouchala se: cvrčci v parku na Washington Square. Velice známý a uklidňující zvuk, ačkoliv poněkud podivný v tomhle obrovském městě. Anna hodila osušku na věšák a zamířila k posteli. Sen o ženě bez tváře už jí dlouho nenaháněl strach, teď už ne.

Už byli téměř jako dávní přátelé.

Kapitola 8

V cele pohasla světla. John Chester Marlon ulehl na svou ohnivzdornou matraci a předstíral spánek. Vcelku málokdy spal. Ukolébal tělo do jakéhosi relaxačního stavu, zatímco mysl pracovala.

Musel uvažovat o mnoha věcech. Téměř tři roky prožil odděleně v křídle s maximálním zabezpečením ve starodávném a barbarském Ossiningském vězení. Jediný kontakt s lidmi měl přes dozorce, několik právníků a celou armádu psychiatrů, kteří se na něho vrhali s různorodými teoriemi a strategiemi. Právníci ustanovení soudem se snažili dosáhnout pro něj přesun do jiného zařízení, na psychiatrické oddělení nebo mezi vězně.

Marlon jejich neúspěch docela předpokládal. Dokonale rozuměl situaci. Odsouzený za dvojnásobnou vraždu s podezřením, že má na svědomí ještě mnohem víc obětí, a opět odsouzený za ozbrojený útok na vězeňskou stráž, těžko se nad ním někdo smiluje. Vlastně to ani nepovažoval za možné. V rámci systému mohl jedině doufat v zařazení do uzavřeného, divokého světa delikventů. Latinci, kteří hned vytahují nože, černoši, co nenávidí bělochy, a bělošská spodina s vygumovaným mozkem, po pravdě, když měl na výběr, preferoval relativní klid a stabilitu samotky.

Mezihra na klinice byla darem. Možnost, která se nemusela už nikdy opakovat. Ležel v této sterilní cele pouhých sedm pater od svobody. Ani ne dvacet metrů.

V šeru si dovolil úsměv. Určitě cestu najde. Pomocí ženy ke svobodě. Téměř už ji cítil, ano, náhle si s pobavením uvědomil, že se kousl do jazyka. Tu nádhernou příchuť v ústech způsobila jeho vlastní krev.

Den druhý

Implantace

Kapitola l

Marlon seděl na lůžku oblečený do tenkého zeleného nemocničního županu. Prohlížel si National Geographic a před otočením další stránky si vždycky naslinil palec.

Zřejmě věděl, že ho doktorka Kaneová sleduje průzorem, ale nereagoval, dokud nevyslovila jeho jméno.

Vesele na ni pohlédl. „Dobré ráno, má drahá,“ přivítal ji. „Jak jste se vyspala?“

„Dobře,“ odpověděla. „A vy?“

„Skvěle. Opravdu do růžova. Už jste viděla tohle?“

zdvihl časopis. „Tahiti, problematický ráj v jižním Pacifiku.

Poutavé fotografie. Tam vyrazil Gauguin, aby maloval nádherné domorodce. Odešel do exilu od všech, které znal, i od těch, kteří znali jeho.“

„Zajímáte se o umění, pane Marlone?“

Zavřel časopis a položil ho na matraci. Seděl tu před ní v nemocničním županu, ruce na kolenou, s bradou zdviženou. V pozici pozorného a poslušného studenta.

„Zajímá mě všechno,“ konstatoval. „Právě teď chci přesně vědět, jak proběhne má operace. Dozorci se baví tím, že mi nic neřeknou. Protože jsem však nedostal jídlo a oblékli mi

tenhle směšný úbor, předpokládám, že operace bude dnes dopoledne.“

„Ostraha pro vás přijde asi za půl hodiny,“ oznámila mu Anna. „Dostanete intravenózně sedativum a potom vás převezou na operační sál.“

Marlon spokojeně přikývl. „Budete asistovat při operaci?“

„Ne. Zákrok provede neurochirurg. Jde o velice jednoduchou proceduru. Implantát není větší než desetník, je jen o trochu tlustší a uloží se pod kůži vzadu na krku. Jediné spojení s mozkem zajišťuje platinový drátek tenčí než lidský vlas. Implantace nebude trvat déle než čtvrt hodiny. Na pooperačním se objevíte okolo deváté, zpátky se dostanete už odpoledne.“

„Takže nebudu upoután na nemocniční lůžko? žádné krásné sestřičky mi nebudou vyprazdňovat bažanta?“

Usmíval se. žertoval.

„Kalibraci implantátu provedeme zítra ráno,“ poučila ho Anna. „To už byste měl být úplně v pořádku a všechna použitá anestetika budou z vašeho těla pryč.“

„Prosím, buďte konkrétnější,“ zarazil ji Marlon.

„Definujte význam kalibrace.“

„Implantát musí být seřízen pro každého jedince zvlášť.

Zjistíme hranici násilí a nastavíme aktivační hladinu.“

Opět se usmál. Všimla si, že má drobné rovné zuby.

„Aha,“ poznamenal. „Budete se snažit vyvolat záchvat vzteku a potom zkontrolujete, zda se sám vypnu? Je to tak?“

„Přesně.“

„Nemusí to být snadné,“ poznamenal Marlon. „Jsem slušný člověk, doktorko Kaneová. Nedám se nijak snadno vyprovokovat.“

„Implantát je extrémně senzitivní a mikročip je schopný zachytit i velice malou změnu.“

Marlon spokojeně přikývl, jako by tuto odpověď předem předpokládal. „Dokáže vycítit i mou nevinu?“ zeptal se. „Jsem přece nevinný člověk, doktorko Kaneová. Nikdy jsem nikomu neublížil.“

Anna usoudila, že tohle nemůže jen tak přejít. „A co ta chuděra z Ossiningu?“ nadhodila. „Je upoutaná na invalidním vozíku pro zbytek života.“

Marlon potřásl hlavou a povzdychl. „Vždyť si to udělala sama. Tohle nikdo nechápe. Ta ubohá žena si to vážně udělala sama.“

Kapitola 2

Dobrovolníci s výjimkou Marlona dostali povolení jíst ve společenské místnosti, ale podobně jako v celách byli i tady neustále monitorováni kamerou a zároveň je sledoval alespoň jeden člen ostrahy.

Doktorka Kaneová vyčkala, až uklidili tácy po snídani, a teprve potom vešla dovnitř.

„Dobré ráno, pánové. Jak jste si pochutnali?“

Kvalitu snídaně všichni nadšeně pochválili. Šlo sice pořád o nápravný ústav, ale izolace byla koneckonců také součástí psychiatrické léčebny, a úroveň jídla tak byla podstatně vyšší než ve státních věznicích. Jediná stížnost zazněla od Neda Codyho. Podle všeho se špatně vyspal, protože pod očima se mu rýsovaly temné kruhy, vlasy na spáncích měl rozcuchané a ruce se mu slabě třásly.

„Nebylo to špatné, jen trochu přesolené, doktorko,“

ozval se. „Dáváte nám do jídla nějaké uklidňující přísady?“

Paralyzátorem ozbrojený strážce, který vešel dovnitř společně s doktorkou, ztuhl a zbystřil pozornost. Potenciální průšvihář, nebo jenom chytrolín?

Annu jeho poznámka nepobavila. „Pokud požadujete léky, dostanete je obvyklou cestou,“ řekla stroze. „V jídle rozhodně drogy nejsou.“

Cody pohlédl na ostrahu. „Vždyť jsem jen žertoval, doktorko,“ uváděl rychle všechno na správnou míru.

Anna však ještě neskončila. „Vím, jak se drby šíří, Nede. Taky vím svoje o ústavní paranoi. Chtěla bych jenom, abyste všichni jasně pochopili, že v tomhle programu se netestují žádné drogy nebo léky. Rozumíte všichni?“

Pohlédla na vězně u stolu. Odpovědí jí bylo přikývnutí, pokrčení ramen či nezájem. Arthur Glidden zíral na své sepjaté ruce a nereagoval.

„Pane Gliddene, rozumíte?“

Podařilo se mu přikývnout, aniž by na ni pohlédl. Anna v něm zaznamenala napětí, kdosi z přítomných si s ním asi dal práci. Rozhodla se informovat ostrahu a požádat pro něj o zvýšený dohled, protože u Gliddena jako pedofila existovalo větší nebezpečí sebevraždy nebo útoku ze strany ostatních.

Teď ale musela rozjet svůj program.

Sedla si ke stolu a otevřela složku.

„Začneme rozborem hlavních bodů.“ Dozorce za ní se posunul kousek stranou, aby na všechny dobře viděl.

„Napřed musíme definovat psychotickou impulzivní reakci pro ty, kteří tento termín neznají.“

Všichni dobrovolníci nasadili pozorný výraz. Ned Cody dokonce požadoval papír a tužku, aby si mohl dělat poznámky.

„Dostanete jenom pastel, žádné ostré předměty tady nejsou povolené.“

„Bohatě mi stačí,“ souhlasil Cody. „Chtěl bych červený!

To je ta nejhezčí barva. Samozřejmě žertuju.“

Podle jeho příkladu se o papír a něco na psaní hlásili i další, až na Gliddena. Někteří, jako Cody, si skutečně poznámky dělali.

„Můžu pokračovat?“ zeptala se Anna. „Máme toho dost na práci a chtěla bych všeobecně informační část ukončit ještě před obědem.“

Kapitola 3

Zkoumaný subjekt ležel na operačním sále ve svěrací kazajce, nohy v poutech, a čtyři dozorci stáli kolem operačního stolu.

„Určitě už mu bzučí v uších,“ řekl jeden ze strážců.

„Bzz, bzz,“ zareagoval Marlon. Hlava mu padala a víčka se zavírala.

„Vidíš, co říkám?“

„Vznášet se jako motýl,“ mumlal Marlon. „Píchat žihadlem jako včela.“

O pár minut později upadl do hlubokého spánku.

Dozorci svěrací kazajku povolili a odešli ven, ale dění vevnitř stále sledovali přes sklo, připraveni okamžitě zasáhnout.

Zdravotní sestra pacienta připravila. Hlavu mu holit nemusela, tak pouze určené místo dezinfikovala.

Za sedm minut se objevila neurochiruržka připravená k operaci. Patřila k poměrně malé skupince doktorů, kteří se k takovéhle práci v oblasti New Yorku hlásili dobrovolně.

Doprovázel ji osobní asistent, vytáhlý mladý muž s malým černým plastickým kufříkem. V něm nesl sadu chirurgických nástrojů, vrtačku na baterii a zásobu sterilizovaných vrtáků o síle vlasu.

„Takhle tedy vypadá masový vrah?“ poznamenala doktorka při pohledu na nehybného pacienta.

„Mám strýčka, který jako by mu z oka vypadl,“

zavtipkoval asistent. „Tady se docela hodilo, že měl oholenou hlavu.“

Po čtyřech minutách měl anesteziolog vše pod kontrolou a Marlon ležel na břichu na operačním stole napojený na monitory. Hlavu mu zafixovali a místo operace označili barevně na rozhraní lebky a krku.

„Všechno je připravené, doktorko.“

Operující lékařka uchopila skalpel, podívala se na obrazovku skeneru a prohlásila: „Řízneme do toho darebáka, co říkáte? Uvidíme, jak se mu bude líbit na opačné straně nože.“

Kapitola 4

Detektiv McRay už seděl v kantýně, když se objevila Anna, a v ruce držel sáček s dobrotami, které koupil venku v obchodě.

„Chcete sendvič?“ přivítal ji.

Usmála se. „Jídlo je tu dobré, detektive. I ceny jsou přiměřené.“

„Nekonzumuju nemocniční stravu. Nic osobního, ale téhle zásady se snažím držet.“

„Obavy z nějaké nákazy?“

„Přesně,“ potvrdil. „Právě z tohoto důvodu. Ovšem na Sedmé mají takovéhle lahůdky, které se jenom rozplývají na jazyku, a to je taky pokušení. Koupil jsem toho dost, přísahám. Příjemně okořeněné, akorát pro vás.“

Anna pohlédla na frontu u samoobslužné linky. „Tak dobře, proč ne?“

Nabídnutý sendvič vyžadoval obě ruce a byla to opravdu neobyčejně lahodná delikatesa s vynikající náplní z hovězího masa. Ráno vynechala snídani, a tak snědla darovanou pochoutku, jen se po ní zaprášilo. Už si chtěla olíznout prsty od hořčice, když si všimla, jak si detektiv způsobně utírá ruce do papírového ubrousku. Napodobila ho.

„Jste na Manhattanu,“ upozornil ji McRay, opřel se o opěradlo a poplácal si pevné ploché břicho. „Tady se dá perfektně jíst, dokonce i ve spěchu.“

„Já si zase myslela, že poldové žijou z koblih.“

Pohlédl na ni. „Tenhle ne. S výjimkou vynikajících koblih, které dělají v báječné pekárně na Hudsonské.“

Anna se bezděky usmála. „Neměla bych říkat polda.“

„Polda není urážka, ani u mě, ani u policajtů, které znám. Pokud to ovšem jako urážku nemyslíte to je pak něco jiného.“

„Měla jsem použít oslovení detektive.“

Podíval se jí přímo do očí. „Co třeba Kevin? Máma mi tak říká ráda.“

Anna uhnula pohledem. „Díky za sendvič, Kevine.“

„Není zač, doktorko Kaneová.“

Zaváhala. „Stačí Anna.“

McRay potřásl hlavou. „Ještě ne. Poznám, až na to budete připravená.“

„Jak myslíte.“

„Takže vy jste odněkud z venkova? Nová ve městě?“

„Narodila jsem se tady.“

„Neříkejte,“ zareagoval zklamaně. „Podle mluvy bych vás zařadil někam mimo.“

Anna opět váhala. Neměla chuť diskutovat o osobních věcech, přesto ho nechtěla urazit strohým odmítnutím. Je

potřeba mluvit krátce, neurčitě, a potom přejít na jiné, neosobní téma, tak zněla strategie.

„Naši se přestěhovali do Plattsburgu, když mi bylo pět.

Chodila jsem do školy na Cornell, pak na medicínu na McGillovu univerzitu v Montrealu. Nejsem tedy velkoměstské dítě.“

„Vrátíte se po pokusu zpátky do Dannemory?“

Pokrčila rameny. „Zatím nevím. Nabídli mi tady stálé místo. Uvidím, jak se mi tu bude líbit, pak se teprve rozhodnu.“

McRay rozvážně přikývl a získanou informaci si uložil do paměti. „A co kamarád Marlon? Chirurgický zákrok se povedl?“

„Už je zpátky ve své cele. Pořádně grogy, jak mě informovali.“

Teď to byl zase McRay, kdo váhal.

„Pokud jste to už sama neuhodla, jsem tady, abych vás požádal o laskavost.“

„A já myslela, že jste mě přišel nakrmit.“

„To taky,“ ujišťoval ji. „Ovšem určitě si pamatujete na můj plán povykládat si znovu s Marlonem.“

„Zmiňoval jste se o něčem takovém, ano.“

„Změnil jsem názor. Další výslech v mé přítomnosti nepřinese žádné výsledky. Tak jsem dostal nápad.“

„Poslouchám.“

Rozhlédl se. „Možná bychom si měli popovídat ve vaší kanceláři.“

Když dorazili na místo, do stále ještě neuklizené nepohostinné místnosti, otevřel detektiv kufřík a vytáhl tlustou složku s veškerými informacemi o Marlonových obětech. Tři byly potvrzené, na dalších dvanáct měli pouze podezření.

„Obyvatelky Domečku pro panenky,“ podotkl McRay.

„Vsadil bych na to krk.“ Potom vzal fotografie a seřadil je do jedné dlouhé řady na pracovním stole.

Anna si posunula brýle na nose a sehnula se nad nimi.

„Opravdu mají společné rysy,“ uznala.

Přikývl. „Důležité informace jsou vzadu, jméno, věk, čas a místo, kdy zmizely. Snažil jsem se je vrahovi ukázat, ale on začal zírat kamsi do prázdna, jen co jsem kufřík otevřel. Absolutně nijak nereagoval.“

Anna zdvihla fotografii mladé ženy s kaštanovými vlasy po ramena. Šlo o portrét z ateliéru, profesionálně provedený.

Lois Steinerová, 29, firemní právnička, naposledy viděná v blízkosti stanice na Dvaasedmdesáté. Upper West Side.

„Stanici opravovali,“ vysvětloval McRay. „Podle záznamů prováděl Marlon inspekci ve tři čtvrtě na tři.

Dvacet minut po třetí Lois Steinerová zamávala přítelkyni a vkročila do ohrazené oblasti. Potom už ji nikdo neviděl.“

Položila fotku zpátky. Lois Steinerová měla sebejistý, inteligentní úsměv, který ji zneklidňoval.

„A Marlon se opravdu pohyboval v blízkosti těchhle všech?“ ukázala na rozložené snímky.

McRay opět přikývl. „Místa, kde pracoval a prováděl inspekce, máme zdokumentovaná.“

Doktorka se zamračila. „Když jste to věděli, proč jste ho nezačali podezírat mnohem dřív?“

McRay si povzdechl. „Faktem je, že Marlon nebyl nikdy podezřelý, dokud jsme ho nechytili. Předtím se tyhle ženy prostě řadily mezi nezvěstné osoby. Naposledy je vždycky někdo viděl, jak nastupují do vagónu nebo vcházejí do podzemky, ale nikdo si je nespojil dohromady. Nikoho nenapadlo hledat mezi těmito případy nějakou souvislost, která by je odlišila od tisíců dalších pohřešovaných osob.

Společné rysy vyplynuly na povrch, až když jsme Marlona přistihli při činu.“

„Takže jste pouze možné oběti vybrali z oblastí, kde Marlon potvrdil svou přítomnost.“

„Přesně tak.“

„Můžou tedy existovat případy, které nejsou zdokumentované?“

„Bohužel ano. Mám tu ještě dalších dvacet nezvěstných osob, které se shodují s profilem pohřešovaných. Pouze nemáme důkaz, že se Marlon nacházel někde poblíž v době jejich zmizení.“

„A pořád hledáte Domeček pro panenky! Údaj založený na výroku nějakého práskače, který tuhle informaci později

prodal bulvárním plátkům? Proč myslíte, že takové místo vůbec existuje?“

McRay si sedl na židli, naklonil se dopředu a opřel se lokty o desku stolu. „Kvůli plánům,“ přiznal. „Scházejí nám totiž plány.“

Anna se posadila naproti a čekala na vysvětlení.

„Podívejte,“ začal McRay. „Napřed musíte pochopit, jak tohle město postavili. Neexistoval žádný centrální plán inženýrských sítí. Nikdo ani nepomyslel na kanalizaci, dokud se neobjevila epidemie, a i potom se postupovalo nárazově a v nesystematických skocích. Chvilku se kopalo tam, chvilku zase tady, a tak to platilo jak v případě metra, tak i železnice, rozvodů elektřiny, vysokotlaké páry, telefonu, kabelové televize a tak dál. Cokoliv vás napadne.

Účastnilo se toho snad devět nebo deset různých firem, které dělaly rozvody, tři na podzemní dráhu, a každá si žárlivě střežila svůj vlastní systém. A k tomu všemu si ještě započítejte korupci. Dodnes každé oddělení pracuje samostatně. Totální chaos, co? Třeba praskne vodovodní potrubí, pak se musí kopat téměř čajovou lžičkou, aby se neporušily další sítě. A co se nestalo? Nějakému byrokratovi se nakonec rozsvítilo. Uvědomil si najednou, že je třeba vypracovat kompletní přehled všech rozvodů dohromady.

Celkový obraz. Dává to smysl?“

„Ano,“ potvrdila Anna. „A co dál?“

„Nastala reorganizace a vznikla Kancelář městských inženýrů. Povolali tam experty zúčastněných firem s požadavkem, aby na slavný velkoplán dozírali. Chcete něco vykopat, běžte se poradit s inženýry, ti vám řeknou kde a jak hluboko.“

„Marlon.“

„Správně. Městský inženýr John Chester Marlon měl celý projekt vést. Pokud chcete jít pod úroveň ulice, musíte za Marlonem. On byl autorita. Nikdo jiný neznal tolik podrobností o podzemí jako on. Chcete vyhrabat nějaký starý elektrický kabel nebo opravit kanalizaci? On je ten pravý chlapík, který dokáže posoudit, jestli neohrozíte ostatní systémy. Přesně jak už jsem řekl: místní inženýrský génius.“

„A proto měl přístup k plánům.“

„Samozřejmě. Původní plány starých systémů, nové plány, všechny plány. Zem pod Manhattanem je vlastně taková včelí plástev, doktorko Kaneová. Nepřehledné množství tunelů, kabelů, různých podzemních pater, je to podstatně horší než jakýkoliv labyrint. Ten totiž obvykle navrhuje jeden člověk, ale v tomhle případě vlastně stovka lidí promyslela stovku různých bludišť. Vždyť tady máme jenom přes pět set kilometrů tunelů metra. K tomu se musí připočítat osm tisíc kilometrů všelijakých kanálů. Stovky podchodů a další stovky tisíc šachet a výklenků. Největší problém při pátrání po Domečku pro panenky měly naše

týmy se ztrátou orientace. Rádiový kontakt i další elektronické pomůcky selhaly. A jak jsme nedlouho po Marlonově zatčení zjistili, z archivu zmizelo několik starších plánů.“

„A kopie neexistují?“

McRay zavrtěl hlavou. „Sice podle projektu se mělo všechno uložit do počítače, ale tok financí nějak zeslábl.

Tohle je typické při práci pro město. Všechno se tu hroutí, včetně podzemí.“

„A jak vlastně vysvětlil Marlon zmizení plánů?“

McRay si odfrkl. „Klidně si odpověď domyslíte. Přece je neukradl ani nezničil, proč by to vlastně dělal?

Odpovědnost nese pravděpodobně někdo jiný, nějaké tajemné individuum, které ve skutečnosti zabíjí ty ženy, chudák Marlon je jenom nevinná oběť hrůzné konspirace.“

Anna přikývla. „Vrazi málokdy přiznají svůj zločin,“

poznamenala. „Je to typické. Nebo se přiznají, ale většinou se pak vymlouvají: Přistoupil jsem na dohodu, ve skutečnosti jsem něco takového vůbec neudělal.“

„Přesně,“ potvrdil McRay. „S výjimkou Marlona, ten je spíš atypický. Rozhodně v podzemí uskutečňoval nějaký svůj děsivý scénář a pojistil se zmizením plánů.“

„A vy jste ho tenkrát, když jste pracoval jako policista tranzitky, vůbec nepodezíral?“

Zavrtěl hlavou. „Vždyť šlo o městského inženýra. Navíc neustále nosil ochrannou přilbu s hornickou svítilnou. S

oblibou každému šajnoval do očí, takže na něj moc vidět nebylo, to si dobře pamatuju.“

„Co jste si myslel, když vám svítil rovnou do obličeje?“

„že je to blbec,“ řekl McRay. „Co jsem ale měl dělat?“

Anna ukázala na fotografie. „Možná něco děláte právě teď.“

McRay na ni udiveně pohlédl a potom pokrčil rameny.

„Tady na stole je toho mnohem víc než můj problém s nějakým hlupákem v přilbě. Ke každému snímku patří celá milující rodina, a navíc tuny utrpení. Pokud je někdo nezvěstný, doktorko Kaneová, je to většinou horší, než když

je mrtvý. Nedá se totiž ani prožívat zármutek, příbuzní zůstávají v napětí až do chvíle, kdy se tělo konečně najde.

Vrah zodpovědný za tuto hrůzu nejenomže zavraždil ženy a ukryl je v tunelech, ale zruinoval i stovky dalších osudů.“

Anna hleděla do tváří obětí. Všechny se sebejistě usmívaly s naprostým přesvědčením, že jejich život poplyne, jak si ho naplánovaly.

„Na mě kašle,“ pokračoval McRay. „Zkuste to vy.

Ukažte mu snímky. Bude na vás chtít zapůsobit, možná i něco řekne, třeba naznačí místo, kde můžeme začít.“

Anna vstala a otočila se od těch usmívajících se tváří.

Ať už to detektiv věděl nebo ne, požadoval hodně.

Experiment s implantátem musí být přísně kontrolován obzvlášť v souvislosti se studií chování ostatních dobrovolníků, u nichž se mají dokumentovat impulzivní

reakce. Hrát si s Marlonem na schovávanou součástí projektu nebylo a mohlo by i naměřené výsledky znehodnotit.

„Budu o tom uvažovat,“ poznamenala nakonec. „Snad existuje možnost, jak všechno do celého programu zapojit.“

McRay s úlevou vydechl. „Paráda! Nádhera! Doufal jsem, že mám šanci, jinak bych se o to nepokoušel.“

„Udělám, co je v mých silách.“

Detektiv přešel ke dveřím, ale náhle se otočil. „Mám na srdci ještě jednu věc,“ řekl opatrně.

Anna vyčkávala.

„Jste ve městě prakticky nová, takže rád bych vás tady provedl.“

Anna se zamračila. „Zvete mě na rande?“

McRay se ušklíbl. „Takhle tomu nemusíme říkat. Jde o obchod, ne? Proberem spolu předmět oboustranného zájmu a můžeme se setkat na neutrálním teritoriu. Znám několik dobrých restaurací. V sedm? A budu se chovat jako gentleman.“

Musela se zasmát. „Dnes večer mám ještě nějakou práci mimo město.“

„Ale já myslel…“

„Vrátím se zpátky zítra ráno,“ přerušila ho.

„Dostal jsem košem? Nechci na vás nijak tlačit, přesto by mě zajímalo, jestli nejste zasnoubená nebo tak něco. Jste?

Zasnoubená?“

Zavrtěla hlavou a usmála se nad jeho neústupností.

„Zavolejte mi zítra“

„Platí.“

Kapitola 5

Pedofil si málem zauzloval svoje delikátní prsty, jak si je nervózně proplétal sem a tam. Před zatčením pracoval Arthur Glidden jako mechanik ve vlastní autoopravně, ale kromě vylaďování vozů BMW pro lepší klientelu taky dovážel dětskou pornografii, názorné videokazety.

Kopíroval je, prodával do ilegální distribuční sítě a udělal si z toho lukrativní obchod. Obvinili ho vlastně na základě zprávy sociální pracovnice, která měla pohovor s dětmi jednoho z jeho obchodních partnerů.

„Arthure, pokuste se uvolnit, prosím,“ oslovila ho Anna.

„Jsem tady, abych vám pomohla, pokud je to možné.“

„Co můžete udělat?“ zamumlal. „Co byste asi tak mohla dělat?“

„Cítíte se ohrožený, Arthure?“

Trhl sebou a zacukaly mu svaly kolem očí. Otřel si nos rukávem vězeňské kombinézy.

„Klidně vás z našeho programu můžu vyjmout, jestli chcete,“ navrhla mu.

Smutně zavrtěl hlavou. „Vůbec nezáleží na tom, kde jsem, pořád je to stejné. Tak nefér, dddoktorko, skutečně nnefér.“

Vycítila jeho chuť pokračovat, proto jen přikývla.

„Tihle mmmuži,“ koktal Glidden. „Někteří z nich znásilňovali a vraždili, nebo vraždili a potom znásilňovali, chápete? Jsou to šššílenci. Dělají si, co chtějí, ale mě odsuzujou jenom proto, že se rád dívám na filmy. Jenom dívám.“

Arthur Glidden rozhodně dělal víc, než se jen díval, ale Anna ho teď nechtěla opravovat nebo mu odporovat. Až

později. Právě nyní stojí před problémem, jestli jednomu z dobrovolníků opravdu hrozí přímé nebezpečí.

„Tohle není jako v Attice,“ uklidňovala ho. „Každý je pod neustálou kontrolou. Navíc spíte po jednom. žádné skupinové sprchy. Myslím si, že tady jste mnohem víc v bezpečí než kdekoliv jinde ve státním vězeňském systému.“

Zoufale přikývl. „Pppravděpodobně.“

„Uvědomuju si vaši situaci, Arthure. Udělám všechno, abyste se cítil dobře. A jak víte, účast na tomhle experimentu vám může usnadnit přechod na terapii. A tohle přece chcete, ne?“

„Aano.“ Zhluboka vzdychl a podíval se na propletené prsty. „Cokoliv je lepší než vězení v Aaattice.“

Jako druhý se k individuálnímu pohovoru dostavil Ned Cody. Bývalý herec se zdál už v trochu lepší formě, kruhy pod očima ustoupily, chvění rukou se zmenšilo. Přesto vypadal pobledle a zranitelně.

„Všechno je v pořádku?“ zeptala se Anna.

„Jo, fajn,“ kývl Cody. „Nemůže být líp.“

„Mám dojem, že vás něco trápí, Nede.“

Odhodil si vlasy z čela a usmál se jak na divadle. „Mě?

Trápí? Divadelního umělce? Ale jděte!“

„Měla jsem jen takový dojem.“

Cody koutkem oka pohlédl na dozorce. „Zatraceně!

Doktorku nemůžem oblafnout, žejo?“

Čekala.

„Jevištní tréma,“ vyhrkl. „Budu v pořádku, jen co přijdu roli na chuť. Prvních pár měsíců ve vězení jsem každé ráno zvracel jako úplný zelenáč.“

„Jevištní tréma?“ podivila se. „U vás?“

„Nedostává se mi lepšího termínu,“ upřesnil. „Ale abych pravdu řekl, tohle místo mi nahání husí kůži.

Nevykládejte si to nijak špatně, protože v porovnání se starým Sing Singem jde přímo o ráj. Pořád ale nevím, co na mě tak působí, snad ta světla nebo televizní kamery.“

„Televizní kamery?“ opakovala Anna. Pozdvihla obočí, čímž naznačila, že tohle je důležitá informace a že Cody to ví. Vždyť ho tenkrát vyhodili z odpoledního televizního seriálu pár měsíců předtím, než se tak hrozně opil a zaškrtil svou přítelkyni, která v tom samém pořadu vydržela. Cody stále tvrdil, že si na vraždu nepamatuje, i když svou odpovědnost nezapíral.

„Bože!“ děsil se. „Jsem opravdu tak průhledný?“

„Možná vám ostrá světla a kamery připomínají něco, na co byste rád zapomněl.“

Vzal to jako divadelní narážku. Zdvihl ruce nad hlavu a zapózoval. „Jsem uzdraven!“ vykřikl. „Zázrak, doktorko!

Už žádné bezesné noci, žádný pot. Dvě tváře Neda Codyho.

Jsem uzdraven.“

Znovu se svezl na židli, když se přihlížející dozorce tázavě podíval na doktorku. Anna však naznačila, že jí žádné nebezpečí nehrozí. „Docela pěkné,“ ohodnotila Codyho výstup. „Něco podobného jste už hrál?“

Cody se lítostivě usmál. „Tihle spisovatelé nikdy s něčím tak parádním nepřijdou. Zdrcený vrah odchází do vězení, kde ho vyléčí krásná doktorka. Opravdu trhák.“

Anna si poklepávala tužkou na spodní ret a pobaveně si prohlížela pohledného herce. „Jste tedy uzdravený?“

„Téměř,“ kývl. „Zbývá ještě jeden problém.“

„A copak to je?“

Cody uvolnil tvář. Jako by odhodil masku, aby Anna mohla zahlédnout jeho skutečnou podobu.

„Pacient se zakoukal do doktorky,“ řekl. „A je to vážný.

Co si myslíte o tomhle?“

Anna chvíli neodpovídala. Něco podobného se dalo předpokládat, taková věc se jí u dobrovolníků občas stávala.

Byli to muži, kteří neměli kontakt se ženami, kteří se živili nerealistickými nadějemi a ty pak často vyjadřovali záchvaty vzteku či násilí. Na druhé straně už s Codym

pracovala na předchozí studii o vrazích z vášně a tehdy k žádné romantické fixaci nedošlo. Jinak by si ho jistě k dalšímu experimentu nevybrala. Teď je už pozdě, musí se s tím nějak vypořádat.

„Pro pacienta není vhodné se upínat na lékaře,“ řekla nakonec. „To jistě víte.“

„A co když pacienta nezajímá, jestli je to vhodné nebo ne?“

Pokrčila rameny. „S tím se musíme vyrovnat. Ale je vám snad jasné, že takhle se nikam nedostanete, Nede?“

Codymu přeletěl přes tvář slabě pobavený výraz. „Proč lidi vždycky říkají něco takového? Jako kdyby se láska musela někam dostat, aby byla skutečná. Jako by láska byla vlak, co někam jede po kolejích, nebo auto na dálnici. Láska rovná se příští stanice.“

Anna čekala, až domluví, a vědomě dávala najevo profesionální rezervovanost. Vždy udržovala odstup, odstup od všech mužů. Nejen vězňů, ale všech mužů.

„Nede? Pokud nedokážete tenhle problém zvládnout, budete muset opustit náš program.“

Cody vypadal zaraženě. „Problém? Problém!“ Odmlčel se, pohlédl stranou a potom změněným hlasem prohlásil: „Ale, vždyť jsem si dělal srandu. Hrál jsem svou roli. Přece víte, že pořád hraju.“

„Nede, jestli máte opravdu potíže se spaním, můžu vám předepsat přiměřená sedativa.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Mám rád napětí. Alespoň se cítím naživu.“

Kapitola 6

Vznášel se těsně nad lůžkem, nebo to tak alespoň se zavřenýma očima cítil. žádná bolest ani nepříjemný pocit, který předpokládal. Spíš nádherný prožitek vznášení.

Mohl by vyplout z cely, zase ven do světa.

Marlon se usmál, oči stále zavřené. Viděl ve své mysli velice zajímavé obrazy. Jisté podmanivé tvary a pozice.

Příjemnou ztuhlost. Věřil, že patří k umělcům s větší odvahou a obrazotvorností, než svět může tolerovat. Stačí se podívat na věci, které udělal a jež nikdo jiný nemůže vidět.

Obrazy nahrané pouze v jeho pozoruhodném mozku.

Nezměněném, jak s úlevou konstatoval. Vlasově tenký platinový drátek vůbec necítil, stejně jako obvázanou ránu vzadu na krku.

Implantované mikročipové sedativum. Jak nádherně nazvali kousek silikonu. Mělo to znít důležitě, výhružně.

Ale co vlastně dovede? Kontrolovat myšlenky? Modifikovat chování? Měnit vůli? Ne, pouze zvládne vyvolat momentální bezvědomí. A to jen pokud se objeví jisté fyzikální symptomy jako zvýšení krevního tlaku, hladiny adrenalinu a tak podobně.

Pročetl si veškerou dosažitelnou literaturu a nijak ho to nenadchlo. Ať si ta pohledná žena kalibruje, kvantifikuje

a programuje ten svůj malý mikročip. Implantát se mu jevil jako naprostá hloupost, spouštěl ho tvrdý, nekontrolovaný vztek nebo primitivní zuřivost.

Představa záchvatu vzteku mu vyvolala na tváři úsměv.

Vznášel se ještě stále na vlnách prodělané narkózy, ale mysl už měl čistou. Vztek je ten klíč. Vztek spouští implantát.

To je dobrý, vlastně výborný fakt. Tak se opět dostane na svobodu.

Protože ani ta hezká žena, ani ostatní nepochopili, že John Chester Marlon nikdy nezuří.

Za žádných okolností.

Kapitola 7

Vlak měl odjíždět z manhattanského nádraží Grand Central za pár minut. Anna, která se děsila vstupu do podzemních útrob železniční zastávky, bez problému našla správné nástupiště a nasedla do soupravy ještě s časovou rezervou. Uvnitř ji přivítalo mnoho prázdných míst, vůz voněl čistotou a ostatní pasažéři působili přátelsky.

žádný problém. Tak čeho se tedy při dlouhé jízdě taxíkem z Washington Square tak bála? Beztvarých, bezejmenných věcí. Vzpomínek tak vzdálených a zakázaných, že je vyhostila i ze snů.

Anna studovala psychologii a zároveň ji praktikovala, takže se v sobě dobře vyznala a rozeznala nastupující vlnu úzkosti. Nebála se ani tak podzemní stanice nebo vlaku vadila jí ošklivá skutečnost, která ji čeká na konci cesty.

Nemysli na to, Anno. Zkus si odpočinout. Napětí si užiješ dost, až se tam dostaneš.

Znepokojilo ji náhlé zastavení vlaku kdesi v hloubce pod Manhattanem. Zase nějaká nehoda, další pochod temným tunelem? Tentokrát však osvětlení nezhaslo a po necelé minutě se vlak opět rozjel, nabral rychlost a brzo se objevil v ostrém, ale bezpečném denním světle východního Harlemu.

Další zdržení znamenala výměna elektrické lokomotivy za dieselelektrickou. Vlak znovu zmizel ve tmě a Anna otevřela kabelku, aby si překontrolovala, že má zpáteční lístek. Potom se snažila uklidnit čtením New York Times.

Chyba, celá přední strana byla věnovaná násilí ve městech.

Střelba, pobodání nožem, znásilnění, válka gangů o teritoria se odehrávaly hned za okny vlaku. Raději otočila na recenze, pohled jí padl na křížovku a vzpomněla si na detektiva McRaye, jak hloubá nad prázdnými políčky.

Samotná jízda jí působila radost. Vždycky se jí líbil ukolébávající rytmus vlaků, a jakmile konečně opustili město, krajina se podstatně vylepšila. Projížděli Hudson Valley, příjemné údolí s řekou. Co by mohlo být hezčího, konejšivějšího?

V době, kdy vystupovala z vlaku v malém městečku už

myšlenky na ostrov Manhattan ustoupily v její mysli do pozadí. Odteď už to byla jenom rutina, což bylo svým způsobem uklidňující. Taxík si zavolala z telefonního automatu. Řidič už ji znal z mnoha předešlých návštěv, takže se ani nemusel ptát na místo určení. Jeli pěknou cestou podél úzkého jezera a Anna se snažila zaujmout mysl běžným hovorem o počasí, turistech ale i tak byla v duchu jinde.

Když řidič vjel otevřenou železnou bránou na dlouhou příjezdovou cestu, ztichla a vyschlo jí v krku. Přijížděla sem každý měsíc už tak dlouho, jak si vůbec pamatovala, a

pokaždé ji u vchodu do sanatoria přepadl stejný pocit. Náhle nemohla popadnout dech, slyšela bušení srdce až v uších a musela se bránit návalu paniky. Usilovně se soustředila na velkou mosaznou kliku na dveřích, donutila se vztáhnout ruku a sevřít ji.

Neboj se, Anno. Zmáčkni ji a vejdi do ticha vstupní haly. Dokážeš to, vždyť tuhle situaci zvládáš spoustu let.

Recepční ji samozřejmě poznala. „Doktorko Kaneová!

Tak ráda vás zase vidím. Vlak jel dobře?“

„Bez problémů,“ potvrdila Anna. Už se dostala dovnitř, nemohla se vrátit a pocit paniky zmizel. Nejhorší část překonala. Zůstávala pouze poslední rutinní etapa, bíle oblečená vrchní sestra ji dovede do křídla obývaného dlouhodobě nemocnými pacienty, které Anna znala stejně důvěrně jako čáry své dlaně.

„Jak se má?“ zeptala se. Normální otázka, očekávaná otázka.

„Dobře,“ odpověděla sestra do vrzání gumových podrážek na linoleu. „Stejně jako posledně. Pořád to samé.“

„Aha. A co jídlo?“

Vrchní pokrčila rameny. „Jako obvykle. Zobe jako ptáček, ale nezhubla. Vše je uspokojivé.“

Dveře do pokoje byly otevřené. Neexistovaly tu žádné mříže na oknech ani zvláštní zámky. Pouze perfektně ustlaná postel, toaletní stolek a houpací křeslo v koutě

nasměrované k oknu, aby se daly zachytit šikmé paprsky zapadajícího slunce.

„Hezkou návštěvu, doktorko Kaneová,“ popřála jí sestra.

Anna vešla. „Mami?“

žena na houpacím křesle se pohnula a otočila tvář za hlasem. Sněhobílé vlasy jí spadaly na ramena. Bledá hladká pleť protkaná jizvami obklopovala slepé oči. Ústa se otvírala a zavírala, rty tvořily slova, aniž je mohl někdo slyšet.

Anna si k ní přisedla a uchopila ji za ruce, podivně měkké a mladistvé na dotek.

„Mami, měla jsem hodně práce,“ začala. Ruce zareagovaly jemným stiskem, jak matka zaznamenala její přítomnost.

A podle zaběhaného postupu, který si Anna za všechna ta léta vypracovala, začala popisovat veškeré důležité události, které se přihodily od poslední návštěvy.

Sporadicky ji odměnilo stisknutí a výrazné reakce, ale většinou se matka pouze usmívala, pokyvovala hlavou a jemně se pohupovala v křesle. Anna si nikdy nebyla jistá, čemu z jejího vyprávění porozuměla, o to však nešlo.

Nejdůležitější bylo sdílet s ní život, mít pocit, že je mezi nimi nějaká komunikace.

Pohled do té zohyzděné tváře a nevidomých očí nebyl snadný. Rozhodně lepší bylo zaměřit se na fotografii ve

stříbrném rámečku na toaletním stolku. Z mladé ženy na obrázku zářila krása a v očích jí jiskřilo šibalství.

„Napřed mě to trochu děsilo,“ pokračovala Anna ve vyprávění o velkém městě. „Všechny ty mrakodrapy mi vyrážely dech. Nebo to byl smog, co říkáš? Maloměstské děvče jako já, nebyla jsem si jistá, co mám očekávat. Každý je ale na mě hodný. I ubytování je nádherné, navíc z okna vidím přímo do parku na Washington Square. Personál v ústavu je opravdu kolegiální, práce mě baví a náš projekt dokonce může být i důležitý. Představ si, mami, tu krásu, kdybych našla možnost jak kontrolovat násilí!“

Matka neodpověděla.

Anna po delší době vypovídala všechny novinky a pak tam jenom seděla, nechávala probíhat čas a držela matku za ruku. Hlídala pohledem hodinky, až nastala ta správná chvíle. Potom poplácala matku po ruce a řekla: „Raději už

půjdu, mami, měly jsme se pěkně, viď?“

Stará žena se zhoupla v křesle. „Anno?“ zašeptala.

„Ano, mami?“

Křeslo se rozhoupalo ještě víc. „Schovej se,“ zašeptala.

„Najdi si místo, kde se můžeš schovat.“

Anna cítila srdce až v krku. Vstala a stiskla tlačítko přivolávající sestru.

„Přichází,“ vyhrkla opět stará žena.

„Mami, prosím tě, nech toho,“ snažila se ji zastavit Anna. Kde je ta zatracená vrchní?

„Přichází zpět,“ zaúpěla matka. Začala monotónně odříkávat. „Přichází zpět, přichází zpět, přichází zpět.“

„Pst. Buď zticha. To se ti zdá. Stalo se to už dávno, velice dávno.“

Stará žena divoce zacloumala houpacím křeslem.

„Schovej se!“ zaječela. „Vrací se! Vrací se!“

Den třetí

Impulzivní reakce

Kapitola l

Marlon trpělivě čekal, až zhasnou všechna světla, a vypadal úplně klidně a vyrovnaně.

„Diapozitivy,“ ocenil. „Perfektní nápad.“

Byl připoutaný k vyšetřovacímu stolu, nohy jako obvykle v poutech, a místo implantátu mu na spodině lebeční kryl úhledný obvaz. Hlídali ho dva nedaleko stojící dozorci.

Anna seděla na druhé straně, odkud mohla pozorovat obrazovku počítače a ovládat projektor. Monitor ukazoval signály z implantátu: Krevní tlak se držel docela nízko, srdce bilo silně a pravidelně. EEG zobrazoval běžné mozkové signály, i hladina metabolismu se nacházela v normě.

Nikdo by při pohledu na graf nedokázal odhadnout, že dotyčná osoba je schopná extrémního násilí. To dokazovalo i jistý limit ve snímání dat činnosti mozku, čehož si Anna byla vědoma. Kdyby si tu posadila jakéhokoliv známého vraha, nezjistila by žádné psychopatické projevy. Číst myšlenky zatím nešlo, mikročip byl naprogramovaný pouze na odhalení patologicky zvýšené činnosti mozku, což

by měly naznačit ostré křivky na EEG.

„Některé snímky vás mohou rozrušit,“ upozornila ho Anna.

Marlon se lehce zasmál. „V tom přece spočívá ten trik, pravda? Chcete, aby mi šla pěna od pusy, a potom mě váš malý přístroj vypne.“

„Tak jednoduché to zase není.“

„Ne? Však uvidíme. Zahajte palbu, doktorko Kaneová.

Pokusím se být statečný.“

Anna zapnula projektor. První sérii obrázků převzala z lesklých časopisů. Nádherné dívky vyzařovaly inteligenci, všechny s dlouhými vlasy a sebejisté. Podobné fyzické typy, o nichž se předpokládalo, že skončily jako Marlonovy oběti.

„Módní přehlídka?“ zeptal se a nasadil tón povýšeného nezájmu. „Při tom by se mi měla vařit krev? Rozhodně toho umíte víc, doktorko. Předpokládal jsem mnohem… citlivější přístup.“

Anna hned neodpověděla. Zkoumaný subjekt se díky studiu psychiatrických sborníků vyznal v běžných postupech, takže věděl, že při posuzování kriminálního chování se používají ukázky vzbuzující erotické fantazie.

Pravděpodobně očekával pomůcky používané u sexuálních deviantů.

„Nezajímám se o měření vaší erekce,“ řekla nakonec.

„Tady nejde o normální sexuální reakce, jak samozřejmě víte.“

„Červenáte se, doktorko Kaneová? V tomhle šeru to nepoznám.“

„Zaměřte svou pozornost raději na plátno.“

Další série sestávala z lechtivějších ukázek. Krátké kožené soké, podpatky, biče. Občas i vyzývavé pozice, které se daly vidět ve všech běžných časopisech. Zaznamenala chování dozorců, vrtěli se, normální mužská reakce na jemnou pornografii.

Na rozdíl od nich Marlona přehlídka odhalených těl nijak nezaujala. „Urážíte mou inteligenci,“ prohlásil. „Tohle je dobré tak akorát pro poďobané puberťáky.“

Anna si všimla, že mu pulz dokonce zeslábl. Nic překvapujícího, šlo o předběžnou rozcvičku, o předehřátí, o způsob stanovení spodní reakční hranice.

„Teď už přijdou zajímavější obrázky,“ ujišťovala ho Anna a nasadila další sérii diapozitivů.

Získala je z policejních složek ženských obětí. Snímky sloužily coby důkazy dokumentující zneužití: modřiny a škrábance na částečně skrytém či kompletně nahém těle.

Brutální zranění. Opravdu silné, znepokojivé záběry.

Ačkoliv si je sama k tomuto specifickému použití vybrala, pořád k nim cítila nechuť. Tenhle materiál by měl určitě vzbudit nějakou reakci, ne-li přímo projev násilí.

Marlon zíral bezvýrazně na plátno. Na monitoru se nic neměnilo.

„Co si o tom myslíte?“ snažila se ho popostrčit Anna.

Na plátně se objevilo ženské torzo s brutálními ranami.

Marlon jenom povzdychl. „Uvažuju, jak je úděsné, že někdo dokáže něco takového způsobit krásně tvarovanému tělu.“

„Vidíte jenom zraněné části těla?“

„Však mi nic jiného neukazujete, doktorko.“

Rozhodla se vynechat následující evidenci povrchních zranění a přešla k další sérii. Na plátně se objevila tvář.

Mladá černovlasá žena s velkýma inteligentníma očima.

Zdála se živá, jen jen promluvit.

Podle senzorů Marlon nezareagoval.

„Vaše přítelkyně?“ nadhodil po chvíli. „Nebo snad sestra? Trochu je vám podobná.“

„Mary Louise Dwyerová. Jedna z vašich obětí.“

„Ne,“ rázně zavrtěl hlavou. „Tuhle ženu jsem nikdy neviděl a rozhodně ji ani nezabil. Ani žádnou jinou.“

„Vždyť vás nalezli v bezvědomí u jejího těla, navíc tam ještě ležela Debbie Arnová. Kůži z jejího krku vám našli pod nehty. Za vraždy těchto dvou jste byl odsouzen. K tomu ještě připočítali pokus o vraždu Frances Crowellové, která vás identifikovala jako pachatele.“

Marlon vypadal zamyšleně. „Vzpomínám si na slečnu Crowellovou, samozřejmě. Svědčila u předběžného šetření.

Ta chuděra byla neuvěřitelně zmatená, dočista popletená.

Bezdůvodně na mě zaútočila. Pokoušel jsem se bránit.“

I když se zdál netečný, senzor hlásil zvýšení krevního tlaku. Anna se rozhodla pokračovat v náporu. Na plátně se objevil další obraz. ženské tělo v márnici.

„Debiffernová,“ konstatovala. „Uškrcená. Všimněte si těch hlubokých škrábanců a podlitin na krku.“

Tlak krve se stabilizoval.

„Nic nového,“ odfrkl. „Tohle už ukazovali u soudu.

Jeden z poroty dokonce omdlel. Myslím, že to byl řidič autobusu. Tehdy jsem se rozhodl vyhovět radě svého obhájce a přiznat vinu. Nikoho z poroty vlastně nezajímalo, kdo opravdu tyhle hrůzné kriminální činy spáchal, chtěli prostě jenom někoho potrestat.“

„Zřejmě vám podobné snímky nijak nevadí.“

„A měly by? Pokud ano, prošel bych testem?“

Mluvil klidně, nevzrušeně, ale vskrytu se jí vysmíval.

Anna chvíli neodpovídala. Zůstaň soustředěná, připomínala si. Přinuť ho nějak reagovat. „Víte, co si myslím?“ zeptala se nakonec.

„Moc by mě to zajímalo,“ Marlon se otočil od plátna a snažil se jí podívat do očí.

„Baví vás ubližovat ženě. Vzrušuje vás to.“

Marlon chvíli mlčel. Prsty poťukával na kovovou opěrku. „Nenosíte prstýnek,“ prohlásil náhle.

„Cože?“ Anna si instinktivně sáhla na ruku.

„Jste vdaná?“

Opřela se. „Tohle není v programu naší studie.“

„Takže neprovdaná,“ nedal se odbýt. „Máte někoho blízkého?“

Anna najela na další diapozitiv. „Sledujte prosím plátno.“

„Jste osamělá, Anno. Jako já. Máme mnoho společného.“

„Spojuje nás jedině zájem o vypátrání důvodu, proč jste nebezpečný.“

„Touché!“ pochválil ji. „Výstižně řečeno.“

„Otočte se k plátnu.“

Marlon se ani nepohnul a zůstal obrácený směrem k ní.

Stíny mu zakryly jakýkoliv výraz v obličeji, takže viděla pouze jeho obrysy, postavu v temnotě. „Bez urážky,“

pokračoval klidně dál, „ale zdáte se mi emocionálně frigidní.

Copak se vám stalo, nějaké trauma z dětství?“

Zkouší tě, varovala se. Vydrž. Nevšímej si ho.

„Podívejte se na plátno,“ snažila se opakovat stejným tónem.

„Otec? Matka? Sourozenec?“

„Pane Marlone, prosím. Souhlasil jste se spoluprací.“

„Něco s kriminálním podtextem,“ nedal se vyrušit.

„Proto studujete kriminální případy. Kdopak vás zranil, Anno? že by otec?“

„Zaměřte se na projekční plátno. Mě vynechte.“

„Váš otec. Copak vám udělal, Anno? Bil vás? Znásilnil?

Co se stalo?“

Vypnula projektor a vstala. Rozsvítila stropní světla.

Dozorci čekali na instrukce.

„To je ten správný knoflík,“ mumlal si pro sebe spokojeně Marlon. „Náš drahý otec.“

„Odveďte ho do čely,“ řekla Anna ostraze, „zkusíme další sezení později.“

Kapitola 2

Dobrovolník Leander Jones v jasně oranžové vězeňské kombinéze, v které si vykračoval, jako by to byl královský šarlat, vešel do společenské místnosti bez oken. Většinu času trávil tím, že si utahoval z dozorců a ostatních spoluvězňů.

„Pane Whitebread, oni mu rozřízli kokos je to správné?“

Dozorce pokrčil rameny, kamarádit se s trestanci bylo zakázáno.

Odmítnutý Leander předstíral kontrolu nehtů a přitom promýšlel další postup. Spoluvězni okamžitě znalecky zbystřili pozornost a čekali pokračování.

Pedofil Arthur Glidden, donucený opustit svou celu, se znepokojeně přikrčil ke stěně nedaleko dveří, co nejblíž

ostraze. Očima bloudil po podlaze, hrbil se a vyzařovaly z něj zděšení a podřízenost. Dokonce i kombinéza mu byla veliká, jako by se snažil stáhnout dovnitř.

Ned Cody předstíral nudu a prohlížel si National Geographic. Ignoroval Gliddena, dozorce, ale na Leandera si dával pozor, ten se tu stal neoddiskutovatelným šéfem vězňů, dominantním mužem skupiny. Veškeré naučené instinkty, vybroušené k dokonalosti během několika let soužití s odsouzenými, mu velely vyhnout se jasně

nebezpečnému člověku. Po Jonesově pravici seděl jeho důvěrník Garvey a nervózně se šklebil vlhkými rty.

„Správně,“ přizvukoval podlízavě. „Máš pravdu, brácho.

Ten ořech rozlouskli, to je fakt.“

Leander se zachechtal, zvuk ostrý a ošklivý jako bodnutí nožem. Ned Cody sebou trhl, ale listoval dál. Zůstaň v klidu, vyhýbej se přímému pohledu. Není to zdravé, zrovna tak jako přímý pohled do slunce.

„Ach jo,“ povzdechl Jones a vychutnával každou slabiku. „Nemáš ani představu, co jsem povídal o tom kokosu.“

Garvey pokorně pokrčil rameny a uznal svou nevědomost.

„Když už mluvíme o Marlonovi z podzemky, musíš, ty blbe, pochopit, že se mu hrabali v kebuli a strčili mu někam do lebky tranzistor. Jakmile na cokoliv pomyslí, objeví se jim to na obrazovce jako živý.“

Carl Nussbaum, trochu retardovaný, si pohrával s pastelkami. „živý?“ rozhlížel se okolo, jako by mohl zahlédnout něco zajímavého.

Leandera jeho reakce pobavila.

„Co teda uděláme?“ chtěl vědět Garvey.

„Ale to je přece jasný,“ řekl Jones a navázal pohledem kontakt s jedním z dozorců. „Budem spolupracovat. Dělat to, co nám dáma řekne, a budem hodní chlapci.“ Odmlčel se.

„Mám pravdu?“ otočil se na Gliddena.

Pedofil nereagoval.

„Pane Hračičko, slušně se vás ptám, tak laskavě odpovězte. Potřebujem tu navodit ducha spolupráce.“

Ned Cody opatrně vzhlédl od časopisu a překontroloval přesilovku. Glidden se otočil ke stěně, ruce se mu třásly. A Cody měl další věc, za kterou se mohl stydět, byl rád, že terčem Jonesova nepřátelství je Glidden, a ne on.

„Copak se děje, Hračičko?“ dorážel Leander. „žárlíš na něj? Chtěl bys taky tranzistor do hlavy? Potom bychom se mohli všichni dívat na tvoje myšlenky. To by byla paráda, tě vidět v akci.“

Glidden cosi zamumlal.

„Cože? Mluv zřetelně.“

Glidden zašeptal. „Nechte mě být. Nechte mě na pokoji.“

Jones vstal z plastové židle, svého trůnu, a zasmál se.

„Vždyť už stejně nikoho nezajímáš!“

Tím vyčerpal veškerou radost z mučení spoluvězně a nasměroval zájem k Nedu Codymu. Ve tváři zlobný, temný výraz. „A co budem dělat s tebou, pane Dramatik?“

Kapitola 3

„Z toho už bude zvyk,“ řekla Anna. Seděla opět v kanceláři v přízemí s detektivem McRayem, který znovu přinesl svůdné sendviče. Byly pronikavě cítit hořčicí a lákem.

„Když mě nechcete doprovodit na večeři, dělám, co můžu.“

„Prosím.“

„Máte pravdu,“ vzdával se McRay. „Opakuju se.

Zapomeňte na to. Takže sendvič? Tenhle je ale z jiného obchodu, možná nebude tak dobrý.“

„Je vynikající,“ chválila Anna. Dokonce se i zasmála, ačkoliv jí do smíchu moc nebylo. Překvapilo ji, že je v tak dobré náladě, když má tolik problémů s Marlonem. Cosi v úsměvu Kevina McRaye ji uklidňovalo. Zvláštní. Vždyť ho téměř ani nezná, a on se navíc nezakrytě snaží si s ní něco začít. Normálně by se jí to zdálo urážlivé a ohrožující, z něho však strach neměla. Popravdě řečeno se jí takový pokus o flirtování docela zamlouval.

„Takže,“ ozval se opět. „Jak to šlo?“

Chvíli rozvažovala. Jak moc mu toho svěří? Nic v popisu práce ji nenutilo podávat zprávu policii, ale ona chtěla udržet spolupráci i ve vlastním zájmu. Navíc ji

McRayova pozornost těšila. Dojedla první sousto a sliny se jí sbíhaly na druhé. „Nic moc,“ odpověděla posléze upřímně, „vlastně se to nepovedlo.“

„Dostal vás, co?“

Smutně přikývla. „Dobře jsem věděla, co dělá, ale dostal mě.“

„Marlon zvládne každého,“ připomněl McRay. „Miluje psychohříčky, jako někteří lidi rádi luští křížovky.“

„Jako vy?“ nadhodila Anna a sáhla pro okurku.

Detektiv se zatvářil překvapeně. „Jak to víte?“

Pohodila rozpustile rameny. „Čtu myšlenky.“

„Počkat,“ zarazil se. „Naše první setkání. Měl jsem tehdy v ruce New York Times, že?“

„Nevěříte v mé nadpřirozené schopnosti?“

McRay zrozpačitěl. „To bych nerad.“

Možnost výkladu podobné poznámky, že by McRaye přivedlo do rozpaků, kdyby si někdo přečetl jeho myšlenky, zavinila pauzu v hovoru. Aby ji přerušila, zakousla se Anna do okurky a z ostré kyselé chuti ji začalo pálit v ústech.

„Budu hádat,“ navázal zase McRay. „Marlon se pokusil o psychoanalýzu.“

„Přihořívá.“

„Jeho oblíbený trik, používá ho stejně dobře jako pouťový iluzionista. Rychle se zorientuje a zkouší vaše reakce. Na mě s tím vyrukoval taky.“

„Takže myslíte, že je to trik?“

McRay přikývl. „Rozhodně. Stovky jasnovidců ve městě dokážou totéž, když je vyzkoušíte. Dobrý polda to zvládne taky.“

„Pokud mi snad chcete věštit budoucnost, zapomeňte na to.“

Anna žertovala, avšak McRay se tvářil vážně. „Tohle jsem nemyslel,“ podotkl. „Jde o odhad osobnosti, umět číst náznaky, být vnímavý, prostě mít na lidi vypěstovaný cit. Po chvíli už víte, jestli mluví pravdu.“

„Tohle můžete zkusit s Marlonem.“

McRay náhle zaváhal. „Ne. S ním ne. Je jiný.“

„Jiný?“

Detektiv pohlédl na ruce a pak se jí podíval do očí.

„Těžko se to dá vysvětlit. Po dvou minutách v jedné místnosti s ním se mi srdce rozpumpuje a kolena změknou.“

Anna souhlasně přikývla, ačkoliv ona z Marlona strach neměla, zatím ne. Spíš jí připomínal šifru, hádanku, problém, který je zapotřebí vyřešit. Věřila, že v dostatečném časovém údobí bude schopna mu proniknout do duše.

Dopolední sezení byla jenom dočasná porážka, kterou mohla při setkání s inteligentním a silně manipulativním psychopatem snadno předpokládat.

Oběd obsahoval i slepičí polévku v papírovém kelímku a Anna se hlídala, aby nesrkala. Detektiv byl tichý spořádaný jedlík a ona nechtěla vydávat nějaké nevhodné pazvuky. Pak ji napadlo, že tohle se jí vůbec nepodobá, proč

se chce zalíbit poldovi, s nímž se sešla pouze v důsledku momentální spolupráce? A proč, musí si bez obalu přiznat, jeho zájem ještě povzbuzuje?

„Ta je nejlepší,“ ukázal na polévku.

„Přímo delikatesa,“ souhlasila.

„Myslím to vážně. Nejlepší ve městě.“

„Jako od maminky?“

„Děláte si legraci? Pokud matka chtěla slepičí polévku, hrábla po otvíráku a otevřela si konzervu.“

Kdyby byl McRay její pacient, tímhle by začala.

Rozhovor o vztazích k matce a rodinném zázemí. Ovšem tenhle polda její pacient nebyl a Anna z vlastních, soukromých důvodů netoužila rozebírat ničí matky.

Rozhodla se vrátit k původnímu předmětu hovoru. „Opravdu vás děsí?“

„Skutečně,“ připustil McRay. „Kolik toho o něm víte?“

„Všechno, co má ve složce. Záznam ze zatčení, psychologická vyšetření a tak dále.“

McRay se opět zatvářil ustaraně. „Marlon je víc než

nějaké záznamy.“

„Samozřejmě.“

„Já po něm jdu celé tři roky. Mám o něm, přísahám, snad tisíc stránek s poznámkama. A pořád netuším, proč něco podobného udělal. Proč je takový, jaký je. U

sexuálního maniaka, který vyhledává a zabíjí ženy, by se nějaký důkaz u něj doma určitě našel, souhlasíte? Ale nic.

Prohledali jsme mu celý byt, skříňku v práci, kancelář, nic.

Ani fotografie, žádné porno, žádné trofeje, nic. To samé s jeho záznamy, vždyť tomu chlapíkovi je čtyřicet a pracoval celý život tady ve městě, a přitom nedostal ani blbou pokutu.“

„A co v mládí?“ zeptala se Anna s vědomím, že u záznamů mladistvých se často provádí výmaz. I její záznam, který přišel do Dannemory, byl čistý.

„Dokonce jsem vyslechl i pracovníky pro mladistvé, teď už v penzi, kteří dělali v oblasti Brooklynu, kde vyrůstal.

Podle nich mladý John Chester Marlon byl přímo vzorový občan. Otec byl vážený zubař s ordinací na Park Avenue, matka v domácnosti, zcela oddaná manželovi a synovi.“

„Podle údajů ve složkách neměl sourozence,“ podotkla Anna.

„Máte pravdu. Oba rodiče ztratil, když mu bylo něco přes dvacet. Nic neukazovalo na cizí zavinění, tuto možnost jsem kontroloval jako první. Když jsem si proklepával rodinu, napadlo mě, že možná napřed udělal rodiče a to ho odstartovalo. Ale nic takového. Otci prostě selhal motorek; zatímco Marlon byl pryč na škole. Matka zemřela o rok později na rakovinu páteře. To už měl Marlon odpromováno a pracoval jako inženýr pro město. Propátral jsem dokonce nejbližší sousedství, kde mě staré dámy ujišťovaly, že syn doktora Marlona byl vždycky zdvořilý, slušně zdravil a

uměl se chovat. Jestli se už tehdy oddával těm svým ‚činnostem‘, nikdo nic nezaznamenal. Zvláštní, co říkáte?“

„Vlastně docela charakteristické,“ mínila Anna. „Víme, že devianti si velice často osvojují své vzorce chování už v mládí, ale většinou si toho nikdo nevšimne. Bezproblémově fungují ve společnosti a daří se jim každého přesvědčit, že jsou normální a mají naprosto běžné pocity. Dost masových vrahů žije na první pohled normálně, dokud je nechytí. A někteří jsou stále na svobodě.“

McRay souhlasně přikyvoval. „Přesně tak. A tohle mi u Marlona dělá starosti nejvíc, dokud ho nechytli, nikdy neudělal chybu. Kdyby ho Frances Crowellová, ta, co přežila, nepraštila cihlou, pohyboval by se stále v podzemí a dělal, co se mu zachce. A nás by vůbec nic nenapadlo. Byl to vzorový občan, tichý typ samotáře, nikdy nedostal jedinou pokutu, a přitom má tajný život jako nějaká zrůda.“

„Tajný život patří ke zcela typickému profilu sociálně integrovaného psychopata.“

„Koho?“

Anna měla dojem, že McRay ví o kriminalistické psychologii trochu víc, než dává najevo, ale pravděpodobně nechce vypadat, že nějak zpochybňuje její odborné znalosti.

Svým způsobem byl velmi ohleduplný. „Sociálně integrovaný psychopat,“ vysvětlovala Anna, „je definovaný jako jedinec, který trpí psychopatickým nutkáním, ale normálně pracuje a žije, aniž by vzbudil u ostatních nějaké

podezření. žádný povaleč. Většina z nich pravděpodobně prožívá velice intenzivní představy. Nechají se jimi ovládat a vybíjejí se potom v násilných činech, které normální člověk považuje za zrůdnost: znásilnění, sadismus, rituální vražda, nekrofilie, kanibalismus a podobné úchylky. Ale přitom se dokážou úplně rozplynout v davu. Pracují na poště nebo v pojišťovně, žijí v průměrném domě v průměrné čtvrti, a když je konečně chytí, okolí se většinou zmůže pouze na jedinou větu: Byl to takový tichý člověk, udržoval si odstup, vlastně jsme ho vůbec neznali.“

„Protože to nemohli pochopit.“

„Asi to nedovede pochopit nikdo,“ řekla Anna. „Jsme si jistí jenom jedním: Nastalý stav se nedá zvrátit. Tihle devianti, většinou se jedná o muže, nějak ve svém dětství nebo pubertě překročili hranici mezi normální fantazií a vražednou posedlostí. Pokud se to stalo a fantazie si zaměnili za skutečnost, nemůžou se už vrátit. Nedokážeme jim nijak vtlouct do hlavy pocit viny, soucit s jejich oběťmi nebo je přimět, aby pochopili nechuť, kterou k nim ostatní cítí. Chytřejší dokážou lítost předstírat, ale ve skutečnosti nic z toho necítí. Nedovedou to a co víc ani nechtějí. Přímo nenávidí ideu stát se normální, protože námi opovrhují.

Chtějí být odlišní, chtějí být vrahové, tak se cítí jako něco zvláštního.“

McRay opět přikývl. „Podobně si připadám vedle Marlona: jako šváb, kterého chce zašlápnout. Ne, že by mě nenáviděl, jenom prostě rád zašlapuje šváby.“

„Našel jste nějaké jeho přátele?“

Zavrtěl hlavou. „Ani jednoho. Pořád byl jenom samá práce, žádná zábava, takže sbíral pochvaly nadřízených, ale všichni se při popisu shodují na jednom: odtažitý.“

Když tak Anna detektiva pozorovala, uvědomila si, že zápal, s kterým na případu dělá, ji neznepokojuje. Naopak to bylo něco, co měli společného. „Takhle důkladně proséváte Marlonovu minulost hlavně proto, že chcete odhalit údajný Domeček pro panenky, kam zatáhl většinu svých obětí, je to tak?“

„Není údajný,“ rychle zareagoval McRay. „Vím, že existuje.“

„Máte důkaz?“

„Cítím to tady,“ ukázal si na hlavu. „Nezapomínejte, že měl na starosti papírování. Pokud se naskytne šance, zeptejte se na ty zmizelé plány.“

„Vždyť se ho můžete optat sám, pokuste se o to ještě jednou.“

McRay sebou trhl. „Obávám se, že Marlonovi připadám… legrační.“

„A to vám nahání strach?“

„Ano, a taky značně silný pocit, že mě chce zabít velice, velice pomalu.“

„Aha,“ řekla Anna.

„Vidíte, asi vám připadá, že jsem paranoik, ale prosím, buďte s Marlonem opravdu moc opatrná.“

„Zabezpečení je přece víc než adekvátní,“ namítala Anna. „Svěrací kazajka, pouta.“

„Jenomže s ním jste v jedné místnosti, má výhodu.“

„Umím se o sebe postarat, a pokud by něco nevyšlo, zabere implantát.“

„Takže už funguje?“

Zaváhala. „Brzy na to přijdeme. Asi jsme nevybrali zrovna nejvhodnějšího kandidáta, ovšem pokud provedeme řádně kalibraci, IMS neošidí.“

„Neberte nic na lehkou váhu,“ varoval ji McRay, „viděl jsem výsledky jeho práce.“

Anna pohlédla na hodinky.

Detektiv se usmál. „Nebojte se, už končím. Ale něco tady pro vás mám. Může vám to dát nad tím šmejdem trochu náskok.“

Vytáhl videokazetu.

„Nejde o žádné porno,“ poznamenal a předal jí ji. „Je to mnohem, mnohem horší.“

Kapitola 4

Marlon vstoupil do promítací místnosti a krátce nasál vzduch. „Někdo si tady pochutnával.“

„Dobré odpoledne, pane Marlone,“ přivítala ho Anna profesionálním hlasem. „Jaký byl oběd?“

„Ani mi o něm nemluvte.“

Dozorce ho mezitím připoutal k židli a želízka na nohou přicvakl ke kovovým trubkám.

„Počkejte,“ řekl Marlon náhle. „Ten směšný detektiv, mám pravdu? Vzpomínám si, jak mu z dechu čpěla laciná hořčice. Takže teď zase mluví do vás, je to tak?“

Annu překvapilo, jak rychle si dal všechno dohromady, ale rozhodla se hrát hloupou. „Promiňte?“

Marlon na ni mrkl. „Copak, že by váš typ? S tou kouzelnou mezerou v zubech? No tak, Anno, vždyť máte na víc.“

„Nechápu, o čem to mluvíte.“

„Jak si přejete,“ pokrčil rameny. „Ať je po vašem, ale věřte mi, ten polda je ztracená existence.“

„Můžeme se konečně pustit do práce, pane Marlone?“

mávla na dozorce, který ztlumil světla. „Nehybné obrázky

na vás žádný efekt nemají,“ pokračovala a otočila k němu televizní monitor. „Zkusíme tedy něco realističtějšího?“

Marlon na ni hleděl a jeho oči se zdály v temnotě ještě menší. Ocelové kuličky zatlačené do ztvrdlého vosku.

Indikátor potvrzoval klid, pacient nic nepředstíral. „Doufám, že se mě nepokusíte ohromit nějakým drsným filmem, protože bych vám tady mohl omdlít.“

„Nikdo v něm neumře,“ ujistila ho a zmáčkla tlačítko.

„Ne docela.“

Naskočil černobílý obraz bez zvuku, bezpečnostní kamera snímala v širokém záběru holou celu. Místo: Ossiningské vězení. Sing Sing.

„Domove, sladký domove,“ zarecitoval Marlon. V hlasu mu ale zaznělo napětí a senzory zaznamenaly zvýšení pulzu i krevního tlaku. „To vám určitě dodal McRay.“

Ocelové dveře snímané na obrazovce se otevřely a Marlon vešel dovnitř, oblečený ve vězeňské kombinéze.

Nohy spoutané krátkým řetězem, podobně i ruce. Hlava i mohutná ramena vynikaly zřetelně, ale výraz obličeje kamera, posazená u stropu, nezachytila.

„Ale, máte návštěvu,“ podotkla Anna.

Doprovázela ho totiž žena z vězeňské ostrahy. Střední postavy, boky jí rozšiřoval opasek s pouzdrem na pistoli a vlasy měla rozčísnuté pěšinkou přímo uprostřed. Marlon se k ní otočil, a i když stál zády ke kameře, dalo se z pohybů jeho hlavy odhadnout, že s ní hovoří.

„O čem mluvíte?“

„Jen tak, o počasí.“ Senzory zachytily další nárůst.

žena na obrazovce stála nehybně a vězeň jí pořád něco povídal. Anna nebyla zrovna přítelem antropomorfních archetypů, ale Marlon jí v této chvíli připomínal stočeného hada s nepatrně se pohybující hlavou a ta žena malé zvířátko, ztuhlé strachem. Kamera v ostrém černobílém provedení zachytila obraz dravce hypnotizujícího svou kořist.

„O kameře jste určitě věděl, i o tom, že se všechno nahrává.“

Neodpověděl. Soustředil se na obrazovku, kde se právě žena pomalu pohnula, jako by se pohybovala pod vodou.

Zpomaleně sáhla k pouzdru, otevřela ho a vytáhla revolver.

Zůstal jí ležet na dlani jako temný dar. Marlon zády ke kameře se o kousek posunul a jeho mohutné tělo zakrylo další děj.

Náhle se žena sesula na podlahu a zůstala ležet nehnutě u jeho nohou. Oči měla zavřené, z koutku úst jí vytékal pramínek krve.

„Uhodil jste ji tou zbraní?“ zeptala se Anna. „To se stalo?“

Marlon se zavrtěl v židli. Zastřeným hlasem vysvětloval: „Spadla. Vždyť vidíte naprosto jasně, že spadla.“

„A vy jste věděl, že se všechno natáčí,“ dorážela na něj Anna. „Přesto jste na ni zaútočil. Nemohl jste si pomoct.“

Marlon opět neodpověděl. Napjatě sledoval obrazovku.

Tam právě zády ke kameře přetáčel nohou nehybnou oběť na břicho. Potom se nad ní postavil a tmavá pistole mu téměř zmizela ve spoutaných rukou. Pečlivě zamířil a potom vypálil.

„Chtěl jste, aby ochrnula, chtěl jste ji potrestat.“

Senzory ukazovaly, že mu prudce buší srdce a tělo zaplavuje adrenalin. „Kamera lže,“ řekl zvolna. „K výstřelu došlo náhodou. Spouště jsem se ani nedotkl.“

„Střelil jste ji do páteře.“

Marlon povzdychl a zavrtěl hlavou.

„Nenáviděl jste ji. Jste plný zloby.“

„Ne,“ odporoval tiše. „Mýlíte se. Necítím k nikomu nenávist.“

Anna se náhle rozhodla k riskantnímu kroku podstoupit konfrontaci, dokud monitor odhaluje nejvyšší stupně snímaných hodnot.

„Rozvažte ho,“ nařídila ostraze.

„Ale doktorko Kaneová…“

„Rychle!“

Jelikož dozorce ji odmítl poslechnout, bleskově přešla k vězni a uvolnila svěrací kazajku.

„Přece rád mučíte ženy,“ vysmívala se mu rovnou do obličeje. „Přímo to milujete. Cítíte se plný síly. Máte pocit

nesmrtelnosti. Nic vás nemůže zastavit. Můžete udělat cokoliv. Cokoliv.“

Dozorci, vyděšení skutečností, že má vězeň volné ruce, si honem připravili paralyzátory.

Anna cítila ve tváři Marlonův chladný dech.

„Teď máte šanci,“ zašeptala. „Nikdo vás nemůže zastavit.“

Zdvihl ruce, prsty se dotkl její tváře a pak jí je zlehka sevřel kolem hrdla.

„Udělejte to,“ povzbuzovala ho. „Do toho!“

Náhle pohodil hlavou dozadu, oči se mu protočily a svezl se v bezvědomí na židli.

Implantát se poprvé aktivoval, ustavily se hladiny.

„Jste v pořádku, doktorko Kaneová?“ zeptal se jí ustaraně dozorce. „Všechno vyšlo?“

Anna zjistila, že jí hlas vypověděl službu. Vší silou se donutila k hlubokému nádechu. Na krku, kde se jí dotkly Marlonovy ruce, ucítila studený pot. Ne jeho, ale svůj.

Kapitola 5

McRay něco psal. Plán celého podzemí měl rozložený na stole a zatížený párem porcelánových hrnků.

„Chystáš se na výlet?“ prohodil Len Jakowski, když

procházel okolo. „Čumíš do mapy pro turisty?“

„Jo,“ přitakal detektiv. „Vyrážíme do Disneylandu.

Chceš jít taky?“

Kolega se pohrdlivě uchechtl. „Do kanálů s těmi čmuchaly, co pasou po mrtvolách? Ne, díky.“

Plán podzemí už pro McRaye nebyl hádankou. Za poslední léta se nesčíslněkrát dostal do mnoha podzemních tunelů a kolektorů rozlehlého labyrintu vybudovaného dole pod Manhattanem. Viděl staré potrubí na rozvod páry, elektrické i telefonní kabely, plynové vedení, nefunkční potrubní poštu a k tomu kanály, tunely podzemky a železnice, běžné i vysokotlaké vodní rozvody, vše pohřbené v podzemí, dobře ukryté.

Tak složitý systém snad nedokázal pochopit nikdo. Jen vodní síť zahrnovala víc než osm tisíc kilometrů trubek.

Kanály na délku vycházely stejně, a doplňovaly je ještě starobylé odvaděče dešťových vod, dosud neprozkoumané.

Dalších čtyři sta podchodů propojovalo stovky kilometrů stanic podzemky i železnice, dílen a opraven. McRay si

bolestně uvědomoval, že neexistuje přesné číslo všech těch prostor, skladů, vstupních tunelů či opuštěných a nehotových chodeb. Jako mravenci se tu zahrabaly různé firmy a nikdo se už nikdy nedozví, kolik jich bylo. Pouze malou část tisíců kilometrů těchto tunelů aktivně kontrolovala policie tranzitky. Nevyužité oblasti, jako opuštěné tunely podzemní dráhy pod Druhou Avenue, nedokončené chodby pod East River směrem na Queens nebo šestiproudou dálnici pohřbenou pod Bowery, nikdo nehlídal. Zrovna tak staré podchody neprodyšně uzavřené už

před desíti lety. Nebo stanice a sklady se zazděnými vchody, dávno zapomenuté.

„Připomíná mi to zamíchané špagety,“ podotkl Jakowski, který přišel blíž a zadíval se na plán. „Ty se v tom vyznáš?“

„Víceméně.“

Len zavrtěl hlavou. „Přeju ti hodně štěstí, kamaráde,“

řekl a plácl McRaye po rameni.

„Už se k němu blížíme,“ poznamenal McRay.

„O tom nepochybuju,“ ujistil ho kolega a odešel ke svému stolu.

McRay si povzdychl a znovu zabořil pohled do plánu.

Tady někde v tomhle labyrintu je ukryto Marlonovo doupě.

Domeček pro panenky.

Může být kdekoliv. Během tří let se McRayovi podařilo výběr trochu zúžit, ale pořád ho jako noční můra

pronásledovalo vědomí zmizelých archivních plánů. Nikdo vlastně ani nevěděl, kolik jich Marlon vzal anebo zničil a jakých oblastí se týkaly. Kdo by měl to štěstí a vstoupil zrovna do tohohle prostoru, nezbývalo by mu než tápat od chodby k chodbě a řídit se pouze světlem baterky a kompasem. Jako McRay. A bude to muset udělat znovu, jestli nedokáže proniknout do vrahových myšlenkových pochodů.

Pomocí počítače se jim podařilo vytipovat pár oblastí v místech, kde se John Chester Marlon z titulu své funkce nejčastěji pohyboval. Oblastí, odkud byl snadný přístup ze stanic podzemky a podchodů, kde by si vrah mohl odchytit své oběti. Bohužel označené prostory zahrnovaly tisíce akrů, stovky kilometrů tunelů. Potřeboval další informace, aby se měl kam zaměřit.

Domeček pro panenky, uvažoval McRay. Tenhle termín ho mátl. Proč použil tak podivný název? Proč ne márnice nebo kostnice?

„Domeček pro panenky,“ pronesl nahlas. „Hra na maminku, na tatínka. Na prázdniny.“

Len Jakowski za ním zachrčel. „McRay se zcvoknul,“

oznámil do prázdna. „Bude potřebovat dovolenou.“

„Panenky,“ zamumlal detektiv a vzhlédl od plánu.

„Poslyš, Lene, hrál sis vůbec někdy s panenkama, když jsi byl ještě malá holčička?“

Kapitola 6

Rozměrná krabice na stole mohla skrývat celý arzenál.

Ostraha znervózněla i přes Annino ujištění, že je vše v pořádku. Nádobíčko pro vězně, to porušovalo pravidla standardní procedury.

„Co to je?“ divil se Carl Nussbaum. „Vypadá to jako vánoční dárek.“

Anna vstoupila a nalezla dobrovolníky usazené u stolu, se zdvojeným počtem hlídačů okolo. Joseph Garvey se patolízalsky uvelebil v blízkosti Jonese, který ho ignoroval.

Arthur Glidden na druhém konci se tvářil ustrašeně. Ned Cody se rozvaloval na židli s rukama založenýma a náznakem strnulého úsměvu na rtech. Hraje si na tvrdého chlapíka, usoudila Anna a nejspíš to opravdu jenom hraje.

„Nebuď blbec,“ ušklíbl se Leander Jones. „Copak někde vidíš Santa Clause? Já teda ne.“

„Máte pravdu, Carle,“ vložila se do jejich hovoru Anna.

„V krabici je vánoční dárek. Věnovala ho jistá firma a výtěžek půjde do dětského domova v South Bronxu.“

Leander Jones znechuceně odfrkl. „Co je tohle za kravinu? Aby se ten bohatej parchant cítil líp?“

„Jo,“ přidal se k němu hned Garvey a napodobil i hlas svého ochránce. „Co je tam pro nás?“

Anna pohlédla na muže okolo stolu. „Není tam nic pro vás. Jde o úkol.“

„Cože?“ řekl Garvey bojovně. „Chcete snad, abysme to zabalili a ozdobili pentlí?“

„Ne,“ zarazila ho Anna. „Musíte hračku složit. Potom teprve může jít do aukce.“

„Charita,“ zamručel Leander. „Já to věděl.“

„Ti z vás, kteří se nechtějí zúčastnit, se mohou vrátit do cel,“ pokračovala Anna nesmlouvavě.

Ned Cody s pohledem upřeným na své nehty promluvil první: „Dáme se do toho, hlavně přestaňte kafrat.“

Vysloužil si tak Jonesovu ostrou reakci. „Hele, pane Dramatik, nekrmte nás těmahle sračkama.“

Cody mu pohlédl do očí bez jakýchkoliv zjevných obav.

„Řekl jsem jenom, že se do toho pustíme. Nebo máš něco proti dětem v South Bronxu?“

Členové ostrahy zpozorněli a v rukou už svírali obušky.

„Ale pánové,“ snažila se nastolit mír Anna. „Právě tady je zapotřebí ukázat spolupráci. Celá krabice obsahuje součásti složitého mechanismu a každý z vás musí zvládnout jeden specifický úkol.“ Otevřela kufřík a vytáhla kopie návodu.

Nussbaum, který neuměl číst ani psát, dostal sérii obrázků. „Tady v krabici máte nářadí,“ vysvětlovala.

„Musíte půjčit příslušný nástroj tomu, kdo ho bude potřebovat, a po sestavení vše opět vrátit do krabice.“

„Aha,“ začal se radovat Carl a rukama přejížděl obrázky. „Tohle zvládnu. To umím.“

„Tím jsem si jistá,“ podpořila ho Anna. „A pokud byste měl snad nějaké problémy, Leander vám jistě pomůže. Jestli zase vy pomůžete jemu.“

Jones se na ni zašklebil. „Starý Nussy bude potřebovat veškerou pomoc, kterou dostane.“

Ned Cody vstal a zdvihl víko krabice. „Vy si děláte legraci!“

Uvnitř viděl stovky malých umělohmotných kousků a taky různé nářadí z umělé hmoty, což souhlasilo s obrázky na Nussbaumově návodu.

„Máme před sebou ve zmenšeném měřítku vypracovaný model Empire State Building. Od výrobce známe i přibližný čas k sestavení, dvanáct hodin pro jednotlivce. Podle expertů na tyhle hračky. Jsem si ale jistá, že vy to zvládnete podstatně rychleji. V pětičlenném týmu můžete model skompletovat ještě před večeří.“

Jones se ušklíbl a potřásl hlavou. „Chcete nás vyhladovět?“

Anna pohlédla na krabici i na shromážděné vězně okolo. „Tak dobře,“ odpověděla. „Šestičlenný tým si možná poradí ještě líp.“

Dala signál ostraze a ti otevřeli dveře. Dovnitř přivedli Johna Chestera Marlona. Usmíval se náhlému tichu, které se

v místnosti rozhostilo, jako by ho reakce ostatních velice těšila.

„Nebojte se,“ chlácholil je a zdvihl spoutané ruce.

„Jsem neškodný jako koťátko.“

Leander Jones na něho nedůvěřivě pohlédl. „Kočky mají drápy, můžou ti vyškrábat oči.“

Marlon se otočil a ukázal obvázaný krk. „Působí to jako sedativum,“ oznamoval jim. „Velice chytrý elektronický zázrak. Pokud bych jenom pomyslel na násilí, hned mě uspí.

Je to tak, doktorko Kaneová?“

Anna pohlédla na vězně a podařilo se jí zachytit Codyho pohled. „Ano, je,“ potvrdila. „A preventivně zůstane v plné pohotovosti i ostraha.“

Společenskou místnost zabírala jako obvykle kamera.

Anna seděla u obrazovky vedle ostrahy a sledovala situaci.

Na malém monitoru pozorovala stav činnosti Marlonova organismu.

„O co se vlastně jedná?“ chtěl vědět Henry Portis, šéf místní bezpečnosti. „Něco jako náhodné setkání?“

„I tak by se to dalo popsat,“ souhlasila Anna a nepřestala pozorovat obrazovku. „Chceme sledovat reakce impulzivního psychopata v prostředí s méně násilnými spoluvězni. Sestavování skládanky je analogií řekněme vězeňské dílny.“

„Chápu,“ zareagoval Portis a zamrkal. Zněl zdvořile, ale pochybovačně.

Na monitoru bylo vidět, jak se Carl Nussbaum snaží z krabice vydolovat nářadí shodující se tvarem s obrázky v jeho pracovním návodu. Nedařilo se mu, takže za chvilku ho ostatní odsunuli stranou a vrhli se na krabici.

„Myslel jsem, že každý z nich má vlastní úkol,“

poznamenal Portis.

„Musí na to přijít sami, podobně jako ve skutečném vězení.“

„A ten brouk, co má v hlavě, ho vypne, když se o něco pokusí?“

„Je to mikročip.“

„Vězňové i bachaři tomu říkají brouk.“

Anna poznámku přešla. Portis se nesnažil být nepříjemný, jenom používal výraz, kterým se vynález mezi vězni už běžně označoval.

V místnosti panoval mírný chaos, jak se všichni tlačili u krabice. Stranou zůstali jen dva, Glidden a Marlon. Pedofil vypadal vyděšeně, rychle mrkal a Anna už uvažovala, že zakročí, když vtom se Marlon pohnul.

„Copak je?“ staral se Portis.

„Uvidíme, co se bude dít,“ řekla Anna a sledovala na monitoru téměř nehybné úrovně údajů masového vraha.

Ten právě přicházel ke spoluvězni a zvedal ruce.

Glidden tam stál strnulý hrůzou, jako by ho ozářily dálkové reflektory. Marlon cosi zamumlal, mikrofony nic nezachytily a Glidden pomalu zdvihl paži.

Oba muži si potřásli rukama. Marlon mu ještě něco zašeptal do ucha a Glidden se uklidnil.

„Není to nádhera, jak se kamarádí?“ poznamenal ironicky Portis.

Za pár minut se všechno změnilo. Vězni od krabice odstoupili a Marlon jim předával nářadí. Jeho pohyby omezovala pouta, ale usmíval se a byl v pohodě. Glidden mu stál po boku s očima sklopenýma.

Netrvalo dlouho a Ned Cody se ponořil do krabice, aby rozdal sáčky s plastikovými součástkami. Leander Jones se napružil a odmítl balíček převzít.

Marlon na něho jenom pohlédl a Jones váhavě sáček přijal.

„No tohle, bylo to raz dva,“ divil se Portis.

„Sedm minut,“ upřesnila Anna.

Přesně tuhle dobu potřeboval John Chester Marlon, aby převzal roli dominantního muže ve skupině.

Pod Marlonovým vedením model složili v rekordním čase. Když Anna vstoupila do místnosti se záznamy v ruce, vězni už stáli shromážděni u jedenapůl metru vysoké umělohmotné verze Empire State Building.

„Už jenom potřebujem opici, jako že leze nahoru,“

poznamenal Leander. „Něco jako King Kong.“

„Opravdu nádherné,“ chválila Anna. „Ale kromě lidoopa schází ještě jedna maličkost.“

Nastalo nepříjemné ticho. Anna trpělivě vyčkávala a poťukávala prsty na složku. Nakonec se ozval Ned Cody: „Mýlíte se, doktorko Kaneová. Stavba je perfektní.“

„Ne docela. Podívejte se na vrchol budovy, Nede. Ten kousek nad vyhlídkou. Copak to nevidíte? Zrovna vy byste to měl znát.“

Cody na ni vrhl opovržlivý pohled. „Zas na mě hledáte mouchy? Vždyť říkám, že je to perfektní.“

Anna vztáhla ruku a dotkla se vrcholu modelu.

„Televizní anténa.“

Další chvíle ticha. Marlon se pobaveně rozhlédl a potom přesunul pohled na Annu. Ta zrak neodvrátila, snažila se prosadit svou vůli. Veškeré jednání s trestanci je o autoritě, stačí jednou šlápnout vedle a všechno je ztraceno. Nikdy už

potom nedosáhnete předešlou pozici.

„Garvey,“ řekl Marlon.

Joseph Garvey pohlédl na Jonese a hledal podporu.

Černoch však jenom zavrtěl hlavou a uhnul očima.

„Vzdej to,“ pokračoval Marlon. „Udělej, co ta hezká dáma chce.“

Garvey otevřel sevřenou pěst, ale ani pak se nedal chybějící kousek skládanky zahlédnout. Tenká, ostrá, plastiková špička. Anna přistoupila k němu a vzala mu ji z dlaně. Předala ji Codymu, který ji umístil na vrcholek modelu budovy.

„Co jste s tím chtěl dělat?“ zadívala se Anna na Garveyho.

„Nic,“ odpověděl vyhýbavě.

„Nic?“

„Pro ochranu,“ vyhrkl nakonec. „Člověk má přece právo se chránit.“

„Dvacet čtyři hodin zůstanete ve své cele.“

Garvey vypadal trucovitě, ale neprotestoval.

Anna pohlédla na ostatní. „Můžeme postupovat podle pravidel a naučit se něco užitečného. Nebo se vším skončit, program zrušit, a vy všichni se vrátíte zpátky do vězení.

Záleží na vás, zda dokážete uhlídat jednotlivce, aby to nepokazili všem ostatním.“

Náhle se ozvaly hlasité rány, Anna překvapeně o krok ustoupila a teprve pak si všimla, že Marlon jí tleská. I přes pouta se mu dařily silné údery dlaní o dlaň.

„Bravo, doktorko Kaneová!“ zvolal. „Výborně!

Skutečně dobrá práce.“

„Chcete něco dodat, pane Marlone?“

„Pouze dovětek,“ usmál se. „Považuji naše setkání za velice vzácnou možnost se dostat z té smradlavé žumpy známé jako Sing Sing. Proto bych byl velice, opravdu velice nerad, kdybych kvůli některému z kolegů musel svůj rekreační pobyt tady zkrátit.“

„Není to hrozba, doufám,“ řekla Anna.

Marlon se lehce usmíval: „Ne, ne. Jednoduché konstatování faktu. Ani ve snu by mě nenapadlo kolegům vyhrožovat, že, chlapci?“

A právě v téhle chvíli Joseph Garvey omdlel. Zakoulel očima a padl na podlahu. Nikdo z ostatních se ani nepohnul a Anna okamžitě rozpoznala důvod, proč vězeň ztratil vědomí. Čirý nefalšovaný strach.

Kapitola 7

Restaurace Minetta Tavern sídlila na MacDougal Street, pár bloků od hotelu. Anna si ještě před odchodem z kanceláře překontrolovala platební karty, jelikož tuhle schůzku nepovažovala za rande, ale za pracovní jednání. Šlo o sraz s kolegou mimo zaměstnání, ale rozhodně ne o nějaké dostaveníčko. Jenom na základě téhle úvahy souhlasila se setkáním i mimo pracovní dobu.

Detektiv seděl u baru a usmál se ni od svého preclíku, když vstoupila. „Přece jenom jste to dokázala.“ Naprosto automaticky se jí natáhl po plášti, což ji napřed vyvedlo z míry, ale byl tak zdvořilý a pozorný, že ho nechala. Nechala ho také, aby vybral stůl vzadu u stěny plné fotografií slavných, dávno mrtvých boxerů a objednal víno i jídlo, jenom když mu to udělá radost.

„Ve Village je hromada italských restaurací,“ vykládal, „a tohle je jedna z nejlepších. Jenom si zkuste neochutnat ten chleba!“

„Je vynikající,“ souhlasila.

„Namočte si ho do oleje,“ poradil jí. „Říkají mu tady pravý panenský olej.“

Usmála se. Tenhle olej už viděla, ale McRay se tak snažil se s ní podělit o svou důvěrnou znalost tohoto města i

potěšení z jídla, které nabízelo, že ho nechala odborně rozebírat všechny ty různé pasty a červené i bílé omáčky.

Číšník v zástěře, který už detektiva znal, působil trošku rozmrzele, ale schopně, jak Anna poznamenala, když se vzdálil od stolu.

McRay se zatvářil překvapeně. „Vám se Salvátore zdá mrzoutský? Ale Anno, vždyť ten člověk je přímo poklad. Je prostě svůj, a když mu dávám spropitné, tak proto, že se o mě skvěle postaral, a ne, že je na mě jako mílius.“

„Možná mrzout je špatné slovo,“ ustupovala Anna.

„Tohle je město,“ vysvětloval McRay. „Na malém kousku se tady mačká sedm milionů lidí a člověk si musí umět udržet odstup. Mrzout by vám nalil polívku do klína, věřte mi.“

„Kevine,“ chlácholila ho, „skutečně je tu báječně.“

Tváře ji pálily. že by se červenala? Ne, to je důsledek vína, nějak se jim podařilo zdolat celou láhev. Připadala si atraktivní a líbilo se jí sedět mezi lidmi s přitažlivým mužem, který se zdál více zaujatý její přítomností než sám sebou. Ale všechno zůstávalo striktně na společenské úrovni, samozřejmě, protože nešlo, opakuji, nešlo o žádné dostaveníčko.

Teprve nad cappuccinem a moučníkem se konečně dostali k danému tématu. „Takže se chlapec dneska choval dobře?“ zeptal se McRay.

„Nepokusil se nikoho zabít, pokud svou otázkou myslíte tohle.“

„Na Marlona velmi povzbudivé. A na ostatní zapůsobil?“

„Rozhodně,“ potvrdila Anna, zatímco ukusovala vynikající italskou pochoutku. „Poněkud podivně však působí, že se tak spřátelil s tím pedofilem.“

„Porovnávají si zkušenosti,“ nadhodil McRay.

„Ale v Marlonově složce není o pedofilii ani zmínka,“

řekla Anna a měla zvláštní obranný pocit. „Nebo víte o něčem jiném?“

Pokrčil rameny. „Chtěl jsem jenom říct, že oba jsou outsideři. I podle trestaneckých standardů jsou považovaní za monstra. Kupříkladu znásilnění ženy nikomu nevadí, ale dítě je něco jiného.“

„Máte pravdu.“

„A kromě toho bych se vsadil, že Marlon má něco v úmyslu. Když si dělá kamarády, má pro to důvod.“

„Myslíte tím rozložení sil ve skupině?“

„Možná. Takže jejich bývalý vůdce, Jones, se stáhnul?“

„Jenom tak náznakem. Nevím přesně, co se vlastně stalo. Marlon se začal angažovat a Leander nečekaně klesl na společenském žebříčku a věděl o tom.“

„Prohodili mezi sebou něco?“

Silná káva zvítězila nad vínem a mysl se jí pročistila.

„žádné výhrůžky, pokud jde o tohle. Marlon umí působit

sebejistě. Má schopnost vyzařovat inteligenci nebo moc nebo co to je.“

McRay na ni pohlédl. „Říkám tomu strach.“

„To také.“

„Neděsí vás?“

Anna pevně zavrtěla hlavou. „Ne víc než elektřina v podzemce.“

„Cože?“ McRay se zatvářil nechápavě.

„Myslím napájecí kolejnici. Dobrých tisíc voltů.“

„Víc.“

„Dobře, víc. Každopádně vás zabije, když se jí dotknete.

Proto je třeba dávat pozor a nesahat na ni.“

McRay na Annu pohlédl přes okraj šálku. „Není nutné chodit moc blízko.“

„Někdy ano, ale moc, moc opatrně.“

Detektiv vehementně zavrtěl hlavou. „Poslouchejte, Anno. Já ho znám, i jeho oběti. A věřte mi, chce vás dostat.

Nepatří ale k přírodním silám, kterým se dá vyhnout, jako je třeba elektřina. Je to pěkně vychytralý člověk, který se na druhou stranu dostal z vlastní vůle.“

„Ještě mě vystrašíte.“ Anna chtěla zlehčit náladu.

McRay vypadal tak vážně, tak ustaraně.

„Stačí jít dolů do těch tunelů, kde to všechno prováděl.

Pronásledoval ženy zrovna jako vás, Anno. A já vím, že je zabil a ukryl. Ani teď si nejsem jistý, jestli chci vědět, co všechno jim ještě udělal.“

„Kevine, prosím. Vím přece, co dělám.“

„Ale já vám věřím!“

„Preventivní opatření jsou v provozu. Ostraha, pouta, brouk.“

„Brouk?“

„Tak překřtili můj IMS. Pracuje to. Umrtvilo ho to.

Pokud zdvihne ruku na mě nebo někoho jiného, dostane ránu.“

„Víte to jistě? Nepředstíral to jenom?“

„EEG neošidíte. Spustil zařízení a upadl do bezvědomí.

Musím přiznat, že mám taky určité pochybnosti, ale naměřeným hodnotám se musí důvěřovat. Samozřejmě ho budeme stále pořádně hlídat.“

McRay se opřel a povzdychl si. „Vadí mi hlavně, že nezapadá do běžného profilu.“

„Myslíte profilu masového vraha?“

McRay přikývl. „Odborník jste tady vy, já jsem se ale několikrát za rok účastnil semináře soudní psychiatrie u FBI pro místní detektivy. Nashromáždili veškerá data o různých typech vrahů, všechny možnosti, co psychopata motivuje a tak. Každopádně to bylo moc zajímavé, dokonce fascinující, přesto jsem odcházel s rozporuplnými pocity.“

„To je docela pochopitelné,“ soudila Anna. „Někteří lidi reagují i tak, že se jim zdvihá žaludek.“

„O tohle nejde,“ zavrtěl McRay hlavou. Naklonil se k ní a ruce položil tak blízko u jejích, až cítila teplo, které z nich

vyzařovalo. „Vysvětlili nám na základě shromážděných údajů, že masoví vrazi mají vždycky jedno společné: jsou to bankrotáři. V normálním životě docela selžou. Možná mají práci, ale nikam to nedotáhnou. Jediná úspěšná kariéra, která jim dodává pocit nadřazenosti, je zabíjení. Ale žádný jiný vrah se nedopracoval na tak vysokou pozici jako Marlon.

Respektovali ho, Anno. Rozhodně dosáhl úspěchu podle všech hledisek, k čertu, vždyť se mu vedlo líp než mně v téhle práci.“

„Ale no tak.“

„Myslím to vážně. Pokud tedy neodpovídá typickému profilu našeho pachatele, zůstávají akorát dvě možnosti.“

Anna se usmála a mlčky ho pozorovala.

„Zaprvé, je nevinný. Máme špatného muže.“

„Tomu přece nevěříte.“

„Samozřejmě ne. A právě ta druhá možnost mi dělá takové starosti. že je něco nového. No, možná ne nového, ale

prostě

typ

zabijáka,

kterého

zatím

nikdo

nediagnostikoval. Možná někoho podobného ještě nechytli, nebo se jim připletl mezi ostatní masové vrahy nedopatřením.“

„V čem by měl být nový?“ zaujala myšlenka Annu.

Pokrčil rameny. „Tohle mě právě straší. Vůbec mě nenapadá, proč to udělal, další důvod objevit Domeček pro panenky. Snad až zjistíme, co udělal s oběťmi, dokážeme určit, co se mu honí hlavou.“

Teď se zase Anna naklonila dopředu. Tvář měla pár centimetrů od detektiva, ale ten se nestáhl. Cítila jeho dech a ani závan česneku jí k jejímu překvapení vůbec nevadil.

„Poslouchejte, Kevine. Vy nechcete vědět, co se mu honí hlavou. Ani já ne. Důležité je získat nad ním kontrolu a zabránit dalším obětem. To je to nejlepší, co můžeme udělat.“

Chvíli se dívali jeden na druhého. Nakonec se McRay znovu opřel a potřásl hlavou, jakože uznává její pravdu.

„Asi jo, ale pořád mám takový divný pocit.“

„Ohledně čeho?“ zažertovala. „Účtu?“

Než stačila vytáhnout platební kartu z kabelky, McRay už pevně svíral účtenku v ruce. „Kdepak,“ usmál se. „Tohle platím já.“

„Rozdělíme se.“

„Neexistuje. Berte to jako přivítání na Manhattanu.

Parádní jídlo s vraždou coby zákusek.“

Když vyšli z restaurace, Anna zase sama sebe překvapila. Souhlasila, aby ji doprovodil k hotelu. Vůbec nešlo o rande, ovšem člověk nikdy neví, kdo se může skrývat v temnotě blízkého parku.

„Pokud máte štěstí, vyskočí jenom kapsář.“

„A zachráníte mě?“

„Musím přece bránit vlastní kapsu. A protože jste se mnou, platí to i pro vás.“

Takovýhle kompromis nešlo odmítnout, s tím klidně mohla dál žít.

žádná okna. Ani klika na dveřích. Navíc zaznamenal dvě videokamery, dvě malé čočky ve stropních panelech.

Další kamera ho pravděpodobně snímá z nitra televize, takže se nemohl nikde ukrýt. ‚Velký bratr‘ ho všude sledoval díky laskavosti doktorky Anny Kaneové.

Na jednu stranu na něho působila až neodolatelně atraktivně. Svůdná, aniž si toho byla vědoma, a inteligence jí přímo svítila z očí. Na druhou stranu ho však rozčilovalo sebejisté profesionální chování a odstup, který si udržovala.

Vězeňská šeptanda pracovala i na izolaci, takže Cody se dozvěděl o její konfrontaci s Marlonem. Nechala ho, aby jí vyrazil po krku. Naprosto přesvědčená, že ji ta mrňavá počítačová věcička ochrání. Plná důvěry, že přechytračila smutně proslulého Zabijáka z podzemky.

Jako by někdo mohl přechytračit samotné Zlo.

Ned Cody si nebyl jistý, zda existuje Bůh, zda Velký šéf opravdu je, nikdy se s ním nesešel, ale o přítomnosti zla věděl dobře, protože tu věc dokázal vycítit. V tu hrůznou noc, která mu změnila život, dovolil zlým silám, aby ho přemohly. Výsledek: smrt milované osoby.

Anna Kaneová, i přes veškeré profesionální zkušenosti, ve skutečnosti temným silám, těm hrůzným impulzům, nerozuměla. Měla dojem, že je dokáže změřit, řídit a vyčíst

v mozkových vlnách a krevním tlaku. Snad věřila tomu, že Zlo je produktem špatně pracujícího mozku, a ne korupcí duše. A pokud tomu opravdu věřila, potom se ocitla v děsivém nebezpečí.

Co by vlastně Marlon mohl ztratit? V tomhle státě neexistuje trest smrti a on byl odsouzen na doživotí. Další trest ho tedy nijak nepoškodí. Nové soudní řízení by spíš z jeho pohledu rozptýlilo nudu vězeňské rutiny.

Chtěl ji zabít. To Cody cítil v srdci. Přitom spolu nepromluvili ani slovo kromě několika tichých návrhů při stavbě toho hloupého mrakodrapu. Ned však věřil, že John Chester Marlon se na Annu zaměřil s cílem nakonec ji připravit o život.

Dobře, co s tím ale má dělat? Varovat ji? Určitě ho neposlechne a on jí navíc nemůže poskytnout žádné důkazy s výjimkou vlastního instinktu. Sám konfrontovat Marlona?

Už jenom při tom pomyšlení se mu žaludek stáhl. Nemá sílu ani kuráž postavit se podobné kreatuře. Možná nemůže dělat vůbec nic, pouze čekat.

Znovu začal rázovat. Pět kroků tam, pět kroků zpět.

Kapitola 8

Ned Cody přecházel po cele. Místnost nevypadala špatně. Záchod i umyvadlo svítily čistotou, lůžko bylo pevné, na zdi byly dokonce přišroubované zarámované obrazy motelového typu, přesto šlo o vězení.

Marlon seděl na okraji své nehořlavé matrace a sledoval Candice Bergenovou, jak debatuje s nějakým teploušem ve vlastní televizní show. Má velkolepou stavbu kostí, pomyslel si. A perfektní sebejistotu. Taková žena se nebojí vůbec ničeho. Dokud není pozdě.

Lehl si na záda a ruce založil za oholenou hlavou. Cítil obvaz zakrývající nedávný chirurgický zákrok a svůj vlastní, téměř mechanický pulz, pravidelných padesát úderů za minutu. Televize běžela bez zvuku, protože ho nezajímaly imbecilní dialogy, ale rád pozoroval tváře, oči i jasně barevné rty. Tak vzdálená, neskutečná, atraktivní. Pohled na herečku s rukama v bok ho fascinoval. Potřásala nádhernou hlavou, krásné vlasy se vlnily a k tomu ty oči jako blyštivé skleněnky, které kdysi nosil v pytlíčku do školy.

Usmál se nad vzpomínkou, nad těma skleněnýma očima v jemném váčku. Ve vedlejší místnosti zaregistroval vzdálené, téměř neslyšné přecházení. Kdosi rázoval po cele.

Představa člověka s pocuchanými nervy ho mírně iritovala.

Udeřil pěstí do stěny. Kroky utichly. Dobře.

Vyžadoval ticho a klid. Potřeboval vleže nabrat sil, dodat tělu energii, nechat mysl pracovat. Probíral v duchu ze všech možných úhlů nový nápad, výtrysk tvořivé energie, dokud ho neznal tak důvěrně, že si jako nová skutečnost začal žít vlastním životem.

Naplánoval si menší překvapení. Pokud všechno vyjde, svět se pro něj velice brzo stane jiným místem. O hodně podnětnějším a mnohem, mnohem zajímavějším.

Den čtvrtý

Podzemí

Kapitola l

Expert zavětřil a zavolal kriminálku. Takhle to obvykle fungovalo. Speciální jednotka, vlastně McRay, byla informována, že na Vestry Street u přílivového kanálu je hlášený nějaký utopenec. Jefferson T. Roberge patřil k deratizátorům ministerstva zdravotnictví a detektiv ho znal z předešlého případu.

McRay dojel k určenému místu po dálnici na West Side v jižní části Manhattanu právě ve chvíli, kdy se nebe rozhořelo oranžovou září a Hudson River se zdála být plná roztaveného bronzu. Normálně opuštěná mola vypadala jako po bombardování, jako by tu hnila už celé století, ale ranní svítání pozlatilo nábřeží jemným oparem rozbřesku. Právě v takových chvílích jako tato zaplavil vždy McRaye, okouzleného pohledem na syrovou velkolepost města, pocit štěstí, že je zrovna v tomhle čase na takovém místě.

Jakmile však vystoupil, šlápl do hromádky něčeho mazlavého a hned se z něho stal polda, magické kouzlo města jeho dětství zmizelo. „Zase sračky,“ zamumlal a musel se zasmát nad ironií osudu. Tak to bylo vždycky, právě chtěl otevřít kufr auta, aby odtud vytáhl vysoké

rybářské holiny vhodné pro prohlídku kanálu, ale perfektní pár bot už byl v tahu.

Na Osmé Avenue si dal předtím pořádnou snídani, protože v jeho případě neplatilo pravidlo, že lidské pozůstatky je lepší prohlížet na lačný žaludek. Nebyl žádná padavka, na zvracení mu bylo jenom jednou, a nemělo to nic společného se stavem, v jakém se nacházela mrtvola. Spíš se mu udělalo zle z patologa, který při pitvě pustil z jakéhosi zvráceného smyslu pro humor čerstvě vyjmutý mozek na podlahu těsně u McRayových nohou. No nazdar, řekl tenkrát.

McRay sáhl do kufru pro plátěnou tašku. Obsahovala silnou halogenovou baterku, respirátor s filtrem, polaroid, policejní vysílačku, vatové tampony a pevné gumové rukavice. Vklouzl do rybářských bot, upravil si popruhy a vyrazil od neoznačeného hlídkového vozu s přesvědčením, že už ho nikdy nespatří. Pokud mu ho někdo nerozebere nebo neukradne, bude mít při návratu pocit, že dostal hezký dárek.

Jeff čekal u otevřeného poklopu nedaleko poničeného přístaviště. Otvoru se říkalo přílivový kanál, protože řeka stoupala a klesala ve starém odpadním tunelu pod ním.

Nikdo rozhodně nechtěl být uvnitř, když právě příliv vrcholil.

„Dobrýtro, Jeffe,“ pozdravil McRay.

„Nádhera, co?“ řekl Jeff a ukázal na oranžovou oblohu.

Upíjel kávu a usmíval se jako andílek, jako by se chystal dělat průvodce zahradou voňavých květin. Jefferson Roberge se narodil kreolským rodičům, ale nikdy se nedostal dál na jih než k Atlantic City. Město ho zaměstnávalo, aby odhalil úniky plynu, mrtvé hlodavce chycené v elektrických drátech a jednou, v tom nejslavnějším případě, aby objevil zdroj sloního puchu v hlavním rozvodu vody. Teď ale znepokojující pachy nemusely patřit jenom mrtvým krysám, nebo dokonce slonům, a speciální jednotka (nyní redukovaná na McRaye) měla podanou stálou žádost, aby ji kontaktovali okamžitě, jakmile se kdekoliv v podzemním systému najdou lidské ostatky. Pokud by nález neměl se Zabijákem z podzemky nic společného jako zatím vždycky, případ byl předán kriminálce. Ne každé tělo znamenalo vraždu, ovšem ke konečnému závěru se docházelo až po důkladném prošetření.

„Jistá dáma na to přišla ve sklepě,“ vysvětloval Roberge, který nijak do kanálu nespěchal. „Odtamtud, kde stojí ten činžák. Otevřel jsem odpad a všechno bylo jasný.“

„Takže jsi to viděl?“

Roberge přikývl a pozoroval detektiva zavlhlýma hnědýma očima. „Příliv se už zvedal s plnou vervou, ale nedaleko mříže jsem zahlíd nějakej balík.“

„Balík?“

„Možná v igelitovým pytli. Nevím jistě.“ Usmál se a dopil kávu. „Hned jsem si na tebe vzpomněl.“

„To mě těší, Jeffe.“

„Vždyť jsi sám chtěl, abych tě kontaktoval, jakmile nějakýho utopence najdu.“

„Máš pravdu,“ uklidňoval ho detektiv. „Fakt jsem to řekl. Tak se do toho pustíme, ať je to za náma.“

Roberge se protáhl otvorem a čekal, až McRay, který si v rybářských botách připadal velice nemotorně, sleze po žebříku za ním. Zápach dole se ještě dal celkem vydržet, ale byl to kanál, takže žádná sláva. McRay si raději zastrčil vatu do nosu. Respirátor ještě nepotřeboval.

„Nějací aligátoři, Jeffe?“

„Jo, stovky dávej si bacha na nohy,“ odpověděl Roberge. Tenhle vtip byl v kurzu i po padesáti letech: zvěsti o aligátorech, které omylem někdo spláchl do záchodu a kteří dole narostli do obřích rozměrů. Roberge už v podzemí viděl skoro všechno kromě aligátorů.

„Proti aligátorům nic nemám,“ poznamenal McRay.

„Alespoň by prořídl počet krys.“

Dělal si legraci jenom částečně, protože krysy nesnášel.

Představoval si je, jak padají z různých trubek táhnoucích se nad hlavou, škrábají a kousají člověka do krku těmi malými jedovatými zoubky. Zatím však s nimi tady dole problém neměl. žily jich tu miliony, červená očka svítící v temnotách, ale na tak hlučné lidi jako on si netroufly. Proto

teď co nejhlasitěji dupal za Robergem, který ho vedl mírně se zdvihajícím tunelem v mělkém potůčku černé špíny, a dýchal přes zatnuté zuby.

Zatím procházeli přeplavovacím kanálem, který odváděl přebytečnou dešťovou vodu ze vstupů na ulici, které obyvatelé města běžně využívali coby odpadkové koše i přes veškerá upozornění. Na rozdíl od hlavního odpadového systému procházejícího čistírnou vod šlo odtud všechno přímo do řeky.

Základním problémem se pro ostrov Manhattan stala skutečnost, že populace se rozrostla do obřích rozměrů ještě před tím, než se vybudovala kanalizace. Začalo se otevřenými stokami podél dnešní Canal Street, které nakonec uzavřeli, ne kvůli neestetickému vzhledu, ale ve snaze zabránit obyvatelům vyprazdňovat do nich nočníky.

Dřevěné žlaby pohřbili pod zemí, potom je nahradili odvody z cihel, a ještě později kameninovými rourami. Část tohoto starobylého systému stále fungovala, místy přilepená k litinovým rourám v nepřehledné spleti kamenných výklenků a šachet. Lidské výkaly nezpůsobovaly takové problémy jako mrtvá zvířata a chemikálie, které se nelegálně dostávaly do odpadního systému rozličná ředidla, barvy, staré motorové oleje, snad všechny toxické látky končily tady dole.

Po sto metrech v tunelu se detektiv zastavil a nasadil respirátor. Roberge, uvyklý smradu, se nevzrušoval.

„Nejsme daleko,“ hlásil, „nos mě dokonale informuje.“

Kužely halogenových světel odhalovaly chodbu kanálu před nimi. Dostávali se do místa, kde se setkávaly dva podzemní tunely. Detektiv ze své předešlé zkušenosti dobře věděl, že v téhle lokalitě se obvykle hromadí větší objekty.

Roberge zavětřil a posvítil nalevo.

„Trochu víc k řece,“ vysvětloval. „Možná se něco chytilo na roštu.“

„A co příliv?“ nadhodil McRay a snažil se, aby mu hlas zněl vyrovnaně.

„Neboj se,“ uklidňoval ho Roberge. „Sotva si omočíš nohy.“ Ukázalo se, že „sotva si omočíš nohy“ znamená brodit se vodou do pasu. Pak se však situace vylepšila a chodba začala klesat. Slabé, téměř strašidelné světlo se odráželo na mokrých stěnách a McRay věděl, že se blíží k vyústění do řeky.

Respirátor sice nejhorší puch zlikvidoval, ale palčivý pocit v očích ho upozorňoval na nebezpečné výpary. Ocitl se v blízkosti smrti, o tom nebylo pochyb.

„Prý je na dovolené,“ ozval se Roberge. „Ten tvůj chlapík, jak se jmenuje, ten Zabiják z podzemky.“

McRay musel odsunout respirátor, aby mohl odpovědět: „Jmenuje se John Chester Marlon a není můj a není na dovolené.“

Roberge se uchechtl a sebejistě postupoval dál po kluzkém povrchu chodby. „Myslím, jako že je zpátky ve městě,“ upřesňoval. „Prý v nemocnici.“

McRay jenom souhlasně zachrchlal, protože si už filtr oddělávat nechtěl.

„Tamhle!“ řekl náhle Roberge. „Balík, jak jsem říkal.“

Cosi zabaleného v černém igelitu převázaném kabelem prodlužovačky. Přistoupili blíž. Holá končetina ve vysokém stupni rozkladu trčela z jedné strany, z druhé snad chumel vlasů. Vzápětí však Kevin zjistil, že jde o zachycený chumáč mořských řas. Vytáhl polaroid a vyfotografoval nález z několika úhlů. Při každém záblesku zavřel oči, aby se mu obraz neotiskl do mozku jako na fotografickou emulzi.

Roberge vytáhl nůž. „Chceš to otevřít?“

„Tady ne,“ zarazil ho McRay. „Nemáš náhodou kus provazu?“

Vlekli „balík“ podzemní chodbou až k otvoru, kudy vstoupili dovnitř a kde bylo podstatně víc místa. Nevážil moc, snad necelých padesát kilo. McRay ho chtěl mít uzavřený, protože tak se dalo lehčeji zapomenout na nezvratný fakt, že obsah kdysi býval živou lidskou bytostí.

Když o těchhle věcech člověk moc přemýšlí, taky by z nich mohl snadno zcvoknout.

O hodinu později se v plném počtu objevili experti z laboratoře a McRay už vdechoval do plic krásně čerstvé

výfukové plyny z provozu na dálnici. Vyčkával, až se patolog s funěním a supěním vyšplhá z kanálu.

„Nejradši mám práci na ulici. žádné žebříky, žádná stoupání,“ brumlal už nahoře.

„Alespoň nějaká změna,“ konstatoval McRay. „Co tam máme?“

Lékař se zašklebil. „Mrtvé tělo, ale to už dávno víte.“

„Patřím ke speciální jednotce nasazené na Zabijáka z podzemky.“

„Aha,“ přikývl patolog. „Pátráte po těch jeho ukrytých obětech. Musím vás však zklamat, detektive, pokud váš vrahoun nemívá přes víkendy dovolenku, není to jeho práce.“

„Smrt nastala nedávno?“

„Dva, nejvíc tři měsíce. Hnilobný proces prakticky skončil, ale zbytky ještě nejsou holé kosti.“

McRay přikývl. Tohle odhadl i sám a nijak mu nevadilo, že předá případ kriminálce. „Nějaká možnost identifikace?“

Muž pokrčil rameny. „Možné je všechno. Pozůstatky v tomhle stadiu a naložené ve splaškách vám moc neřeknou.“

„A co zuby?“

Patolog se musel usmát. „Menší problém, hlava totiž

schází.“

„Kruci!“

„Hledejte dál,“ poradil McRayovi. „Snad se někde objeví.“

Kapitola 2

Anna stála ve sprše s hlavou skloněnou a zavřenýma očima a nechávala teplou vodou vymývat poslední zbytky spánku. Opět se jí zdál děsivý sen, noční můra vzpomínek z dětství, zmatená směsice nevysvětlitelných úzkostí. Kdosi ji pronásledoval. Mohutný a silný, nějaký rozzuřený bůh.

Ukrývala se a nemohla dýchat, dusila se. A On se dostával blíž a blíže.

že by Marlon? Asi ano, usoudila. Nemůže se jí zdát o té druhé postavě zlého snu, která ji strašila v dětství. To přece už dávno skončilo.

Musí jít o Marlona.

Přidala horkou vodu. Tak horkou, jak jen vydržela.

Kůže ji pálila a voda ji bodala do ňader.

Seber se, přikazovala si. Vždyť šlo pouze o sen.

Začala racionálně uvažovat: zkoušky IMS měly zřejmě dopad nejenom na testovanou osobu, ale i na testujícího.

Nešlo o nic nového, už dávno věděla, že při kontaktu s odsouzeným se nedá vyloučit znepokojující vazba mezi oběma subjekty, většinou nedovolená empatie. V utajené vnitřní rovině jsou masoví vrazi schopni nejodpornějších zločinů, ovšem v mnoha dalších ohledech jsou to obyčejní lidé, s běžnými lidskými reakcemi, a připomínají tak odraz v

zrcadle se skrytými vadami. Tento poznatek zaráží i experty pro kriminální chování. Ať se psychiatr hlídá jakkoliv, ať si okolo sebe vybuduje duševní bariéru jakkoli silnou, vždy se do vztahu mezi ním a vrahem vloudí jisté napětí.

Odborné učebnice tomu říkají přesun sympatií. Nezáleží však na odborné hantýrce, prostě z pouhého pomyšlení na to, že je přítomná v Marlonových myšlenkách, jí naskakovala husí kůže. Nechat se pitvat tou jeho pokroucenou myslí, stát se předmětem jeho morbidních fantazií, otřásla se hnusem.

Chytila mýdlo a začala se drhnout pod žhavými jehličkami dopadající vody. Věděla dobře, jak je tahle opožděná reakce směšná, ale nebyla schopná ji překonat.

Marlonova mysl se okolo ní obalila jako neviditelný kanálový sliz. Kevin McRay měl pravdu Marlon ji dostal.

Oťukal si ji, nalezl slabá místa v jejím profesionálním brnění a tím získal jakousi psychickou páku, kterou ji ovládá. Šlo o moc strachu.

Vyšla ze sprchy a v duchu si přísahala, že tomu manipulativnímu darebákovi ukáže, zač je toho loket. Dnes, hned jako první úkol, mu předvede, kdo tady velí.

Kapitola 3

Paviáni u žrádla. Takhle uvažoval Ned Cody při pohledu na scénu u snídaně. Pět opic tu imituje lidské bytosti a pojídá kukuřičné lupínky, toasty, míchaná vajíčka nebo omeletu. Šest opic, když připočítá sebe. Musí se taky zahrnout, protože je zrovna tak hloupý a bezcenný jako zbytek těchto primátů.

Kuřata mají pevnou hierarchii, v jakém pořadí můžou zobat, jakpak to funguje u paviánů? Jasně, dominantní vůdce, pokud použije výraz doktorky Kaneové. Novým šéfem paviánů se stal John Chester Marlon. Předtím funkci zastával Leander Jones, velice nebezpečný a vychytralý vězeň, černý princ mezi ostatními. Teď chudák starý Leander vypadá smutně, jako by mu někdo sebral zmrzlinu, kterou se právě snažil ochutnat. Marlonovi stačilo pouze nasadit ten chladný úsměv a mohutný Leander byl degradován, jen tak. Ostatní paviáni totiž pochopili Marlonovu moc. Vycítili jeho schopnost udělat cokoliv.

Elektronický brouk v mozku je nezajímal, nevěřili, že by je věda ochránila před jeho legendární zuřivostí.

Ale když se Cody usadil k ostatním, k jedinému stolu v této malé jídelně, překvapil ho paviání šéf, protože ho

zaregistroval a přívětivě pozdravil: „Dobrýtro, Nede. Spal jsi dobře?“

Cody cosi nejistě zamumlal.

„Cože?“ zeptal se Marlon, jako by měl skutečný zájem.

„Nesnáším spánek,“ slyšel Cody sám sebe. „Nedá se mu důvěřovat.“

Marlon přikývl, jako by taky spánku nedůvěřoval. „Máš pravdu, musíš se prostě pokusit sny kontrolovat.“

„Kontrolovat?“ podivil se Ned.

„Ovládat své sny, Cody. Jak se ti to podaří, nebudeš spánek potřebovat. Až dostaneš sny pod kontrolu, budeš si řídit skutečnost.“

Naštvaný Leander tiše zaklel.

„Co se děje, pane Jonesi?“ obrátil se na něj Marlon.

„Samý sračky,“ okomentoval jeho řeč Leander, ale nepohlédl na něho. „Kecáš nesmysly.“

Marlon si beze slova Leandera prohlížel a na rtech se mu objevil jeho typický úsměv. Codymu ten úsměv připomínal svraštělou chirurgickou jizvu.

„Chápu,“ řekl nakonec Marlon a trapná chvíle přešla.

Cody zaregistroval další změny v hierarchii, po Marlonově pravici teď seděl Arthur Glidden. Včera se ještě krčil hrůzou a držel se poblíž dozorců, ale dnes nebylo po strachu ani památky a nervozita z něj vyprchala. Glidden měl nepřítomný vizionářský výraz náboženského konvertity.

Marlon byl jeho nový bůh, napadlo Codyho v záblesku jasnozřivosti. Ve své malé egocentrické mysli projížděl Arthur údolím smrti, ale zla už se nebál, protože Zlo ho chránilo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Marlon.

„Jasně,“ řekl Cody nejistě.

„Vždyť se třeseš. Nemáš horečku?“

„Ne, jenom je mi zima.“

„S horečkou by sis neměl zahrávat, rozvaří ti mozek.“

„Poslechni ho,“ řekl vážně Glidden a oči se mu rozzářily. „Marlon mluví pravdu.“

Arthur Glidden pronesl svůj názor! Všichni zůstali sedět jako v šoku a vůbec nevěděli jak reagovat. Dokonce ani Garvey s neutišitelnou vyřídilkou si nedovolil žádnou poznámku. Všichni napjatě čekali, až co udělá Marlon.

Ten se, dřív než promluvil, podíval každému do očí.

Sdělil jim pohledem: Dávejte pozor, tohle je důležité.

„Arthur začal nový život,“ oznámil jim. „Přivítejme ho ve světě mužů.“

„Ale, opravdu?“ zavrtěl posměšně hlavou Joseph Garvey. Ostatní však mlčeli.

„Začni, Arthure,“ pobídl ho Marlon. „Řekni jim, o čem jsme mluvili. Řekni jim, co ses naučil sám o sobě.“

„Existuje jenom jediný hřích,“ spustil Glidden, „a to je hřích slabosti.“

„Cože?“ vyjekl Leander. „Kdes to sebral?“

„Marlon říká, že když se přestaneš stydět, zbavíš se i strachu.“ Arthur Glidden přeříkával věty jako mantry, které častým opakováním už ztrácejí smysl.

Leander Jones se zavrtěl na umělohmotné židli a znechuceně si odfrkl.

„Nesouhlasíte, pane Jonesi?“ zajímal se Marlon. „Máte jiný názor?“

Leander se zamračil. „Člověče, vždyť jsi z něho udělal náboženskýho fanatika,“ mávl rukou ke Gliddenovi. „Kecy pro starý báby.“

„Chytře vymyšleno,“ usmál se Marlon. „Ukazuje to na důvtip a inteligenci. To mám rád.“

„Teď reješ do mě,“ začal se vztekat Leander. „Říkáš mi inteligente a myslíš tím, že jsem blbec. Takovej idiot ještě nejsem, abych to nepoznal!“

„Vypadáš nějak rozčileně,“ poznamenal Marlon svým vemlouvavým hlasem. „Proč?“

„Proč? Tak nastav uši! Ten tvůj chlapeček Arthur je teplouš, krátkozrakej debil, kterej mává svým pérem na malý děcka. Kdybys neměl brouka v hlavě, možná by ti to taky došlo.“

Marlon přikývl. „Rozumím.“

„Hovno rozumíš.“

Marlonova nečekaná a nepochopitelná mírnost a ústupnost se začala v uzavřené místnosti šířit jako neviditelná mlha. Ale ta mírnost byla jenom předstíraná, cítil

Cody, měla zastřít pravdu před pozornýma očima dozorců.

„Chápu, že nesouhlasíš,“ konejšil Leandera Marlon.

„Houby chápeš,“ opakoval černoch. „A on je co?

Nějakej tvůj učedník? Chceš být jako Kristus?“

„Arthure?“ otočil se Marlon na Gliddena.

Pedofil promluvil s vážností přesvědčeného vyznavače.

„V přítomnosti mých nepřátel si připravuje situaci,“ pronesl Glidden, „a já se nebojím.“

Marlon ho poplácal po ruce. „Už moc mluvíš, popovídáme si později.“

Leander se zašklebil. „Tvůj malej ministrant si může teďka užívat se všema dětičkama.“

„Bez urážek,“ upozornil ho Marlon. Pak pohlédl k dozorcům a přívětivě přikývl, aby je ubezpečil, že všechno je v pořádku. „Musíme spolupracovat,“ řekl a jemně si poťukal na obvaz na krku. „Tohle je nový statečný svět,“

pokračoval, „a my musíme mít kuráž ke změně. Já se změnil. Stejně tak i Arthur. Zbytek to snad dokáže taky.“

„Seš blázen,“ vrtěl hlavou Leander. „Oba ste blbí jako bedna kytu. Kdo dostal extra dávku sirupu? Garvey, co takhle se o něj podělit?“

Konfrontace skončila a vězňové zaútočili na snídani pomocí plastikových příborů. Ned Cody si uvědomil, že ho chuť přešla. Jídlo nebylo špatné, ale žaludek se mu stáhl, v jedné chvíli, při pohledu Marlonových očí, se ho opět dotkl chladný dech umírající ženy.

Cody, říkala mu, jako by jeho jméno znamenalo smrt.

Pořád se ještě šťoural v omeletě, když dorazil strážný se vzkazem od doktorky Kaneové.

„Dobré ráno, Nede. Usaďte se prosím a udělejte si pohodlí.“

Anna Kaneová seděla v malé místnosti hned vedle centrály ostrahy. Na stole ležel poznámkový blok a nějaké papíry, vše osvětlovala malá stolní lampa. Dozorce je sledoval přes sklo.

Herec se opatrně usadil do umělohmotného křesílka a snažil se zachovat zdání klidu. Pomohlo mu, že Anna Kaneová má tmavé vlasy a nijak nepřipomíná světlovlasou Tracy, ženu, kterou uškrtil. Neustále si to musí opakovat: Anna Kaneová není Tracy, ani se jí nepodobá.

„Mám pro vás nabídku,“ začala profesionálním tónem, kterým ho doháněla k šílenství. „Vlastně nám pro vás práci.“

„Cože?“

Přikývla a odškrtla si cosi na papíře fixem. „Ještě pořád umíte hrát?“

„Co?“

„Potřebuju herce,“ vysvětlovala Anna. „Doufala jsem, že jste volný.“

„Myslíte to vážně?“

„Jde však o velice složitou roli, možná i nebezpečnou.“

Cody se usmál. „Asi něco skotského, Macbeth je například vždycky nebezpečný. Herci věří, že ta hra je prokletá, dokonce i jméno nosí smůlu.“

„žádný Shakespeare,“ povzdychla si Anna. „Nic podobného.“

Kapitola 4

Pípání zesílilo a přešlo v jekot. U McRaye se okamžitě objevil člen ostrahy s příručním detektorem.

„Vyhrál jste,“ přiznal Kevin a vytáhl služební revolver z malého pouzdra vzadu na opasku. „Jsem detektiv McRay z newyorské policie.“

„Nejde to, detektive,“ omlouval se strážný.

McRay potřásl hlavou. „Přece znáte pravidla, vždyť jsem ve službě.“

„Znám, ale tady platí: žádné střelné zbraně od šestého patra nahoru.“

„Cože?“

„Pokud chcete jít do izolace, musíte nechat revolver tady.“ Dozorce mu podal plátěný vak a formulář.

„Vyprázdněte taky bubínek.“

„A co budete dělat,“ ptal se McRay, zatímco vyndával náboje, „až tam dojde k problému?“

„Máme několik možností. Jako první přichází v úvahu slzný plyn. Dál můžeme poslat odstřelovače. Ovšem žádné zbraně se do objektu nedostanou bez speciálního potvrzení.

Kvůli bezpečnosti. Však víte, co ten parchant udělal jedné z nás.“

„Bohužel ano,“ kývl McRay a předal dozorci svou zbraň.

O deset minut později vešel McRay do zasedací místnosti areálu a usrkával kávu. Měl trochu obavy, že je z něj stále cítit zápach smrti, i když se předtím, než sem vyrazil, rychle vysprchoval a převlékl. Možná se mu to jenom zdá, ale stejně si radši sedne dozadu. Nepatřil k chlápkům, co se musí ukazovat v první řadě, a teď není důvod, aby svoje zvyky měnil.

Anna mu nabídla roli pozorovatele a on nadšeně přijal.

Tajně sledovat Marlona, tomu nemohl odolat. Zároveň měl šanci pozorovat zblízka i Annu a dívat se, jak profesionálně zvládá situaci. Ne že by měl nějaké pochyby o jejích odborných schopnostech.

„Jsem ráda, že jste mohl přijít,“ vzhlédla k němu od poznámek. Poněkud chladnější přivítání, než by se detektivovi líbilo. „Mělo by to být zajímavé.“

„Nenechal bych si to ujít za nic na světě,“ blýskl po ní McRay úsměvem. Chtěl dodat něco ohledně včerejší večeře, nějaký kompliment, ale raději štěstí nepokoušel. Doktorka Kaneová vydávala jasné signály, že není ten správný čas ani místo na nějaké osobní poznámky, které by naznačovaly, že mezi nimi něco začíná. Pokud mezi nimi opravdu něco začínalo, možná šlo pouze o jeho zbožné přání.

Posaď se, zachovej si chladnou hlavu, postupuj pomalu, napomínal se v duchu.

Sledoval oddíl dozorců, který vpochodoval do místnosti.

Šest uniformovaných členů ostrahy se značnou praxí, jak zvládat patologicky násilné typy. Tvrdí chlapi, všichni do jednoho, i Henry Portis, kterému i přes jeho chlapeckou tvář táhlo na čtyřicítku a měl za sebou roky úspěšných zásahů.

Usadili se na řadu sedaček za lékařským personálem. Portis diskrétně zakašlal do dlaně, čímž signalizoval, že jeho lidé jsou připravení.

Anna je přivítala úsměvem. „Díky za vaši dochvilnost,“

začala. „Než se pustím do detailů dnešního pokusu, chtěla bych vás seznámit s dosavadními výsledky.

Jak všichni víte, naším hlavním subjektem je nebezpečný vrah John Chester Marlon, dobrovolně spolupracující na této studii. Zatím jsme mu implantovali mikročipové zařízení, které funguje přesně podle plánu.

Zjišťuje a přerušuje záchvaty násilí tím, že svého nositele vždy uvede do bezvědomí. Vlastně jde o celkem primitivní mechanismus a má hodně společného s Pavlovovými podmíněnými reflexy.“

McRayovi se líbilo, s jakou jistotou se domnívala, že každý v místnosti ví, co jsou podmíněné reflexy. On sám o nich už něco slyšel, ale jakou mají spojitost s kontrolou lidského násilí?

„Mé odhady, možná bych měla říct naděje, spočívají v tom, že se nám s pomocí tohoto primitivního přístroje podaří vytvořit ve věznicích mnohem bezpečnější prostředí jak pro vězně, tak pro personál. Samozřejmě psychopati se nedají řídit tak snadno jako psi a IMS nemůže změnit myšlenkový proces. Nabízí nám však šanci pokročit o kus dál.“

Několik členů lékařského personálu souhlasně přikyvovalo.

„Výsledky z prvního pokusu v Dannemoře naznačují, že trestanci s implantátem se sami mohou stát terčem násilí, což navozuje celou řadu nových otázek.“

Portis se přihlásil. „To je jednoduché, doktorko.

Implantáty dejte všem. Potom budou všichni spinkat jako mateřská školka po obědě.“ Rozhlédl se kolem, pyšný na svůj vtip.

Anna se usmála. Nechtěla nikoho odrazovat od diskuse.

„Pořád ještě nevíme, jak IMS bude působit v běžné situaci,“ přiznala. „Tenhle typ modifikace chování je, jak všichni víte, vysoce kontroverzní. Existují politické i právní faktory, které nemůžeme ovlivnit. My se jenom pokoušíme prokázat, jak efektivně dokáže přístroj kontrolovat hladiny násilí mezi nebezpečnými trestanci. Pokud experiment s Marlonem bude úspěšný, můžeme žádat o dlouhodobé trvání pokusu v některém dobře zabezpečeném zařízení.“

Rozumné, pomyslel si McRay. Ta dáma je realistka a ví, co dělá. O tom se přesvědčil už při jejich prvním setkání, ovšem bylo dobré si toto zjištění potvrdit.

Jedna z místních psycholožek zdvihla ruku, mladá, hezky vypadající žena s velkýma očima, které ještě zvětšovaly silné brýle. „Doktorko Kaneová? Uvažovali jsme, vlastně chci říci, já jsem uvažovala, zda je možné, aby pacient reakci předstíral? Může váš přístroj ošidit? Někteří z nich jsou prvotřídní lháři.“

Anna zavrtěla hlavou. „IMS není detektor lži.

Monitoruje fyzická data a zatím víme, že změny v metabolismu nelze předstírat. Navíc existuje telemetrický záznam všech zákroků, takže se můžeme vrátit a překontrolovat veškeré naměřené údaje, jako je hormonální struktura, vzestup hladiny adrenalinu, krevní tlak a tak podobně. Podle toho se dá zjistit, zda záchvat vzteku opravdu proběhl. Odpověděla jsem na vaši otázku?“

Psycholožka se nejistě usmála a zamrkala velkýma očima jako zlatá rybka za sklem akvária. McRay vcelku s její starostí soucítil, protože Marlona znal. Průměrnému lháři by se něco podobného asi nepovedlo, jenomže tohle monstrum dokáže vytvarovat pravdu jako preclík a přitom všechno zní naprosto věrohodně.

„Ještě mohu být konkrétnější,“ pokračovala Anna.

„Existuje možnost, že zkoumaný subjekt bude reakci pouze předstírat, jenomže pravdu zjistíme při porovnání s

naměřenými hodnotami. Chytrý a inteligentní pacient dokáže ošálit strážné i spoluvězně, ale ne počítač. Podle našich záznamů Marlon skutečně prožíval psychotický záchvat, když došlo k aktivaci implantátu. Opravdu upadl do bezvědomí.“

Mladou psycholožku to však stále nepřesvědčilo.

„Promiňte, doktorko Kaneová, nereagoval pouze na film?

Myslím na obrázky na plátně.“

„Ano, takhle stimulace probíhala,“ zněla odpověď.

Detektiv zaznamenal Annino nepatrné zaváhání, které ho zneklidnilo. Neskrývá něco? že by se sama vystavila osobnímu riziku ve snaze otestovat nový přístroj?

Mráz mu přeběhl po zádech.

„Tak dobře,“ vzdala se psycholožka. „Funguje to u promítacího plátna nebo obrazovky televizoru. Co se však stane, až se ocitne mezi lidmi?“

Anna nasadila ujišťující úsměv. „To brzy zjistíme.“

K experimentálnímu sezení mělo dojít v hlavní místnosti. Anna všechno prošla s Portisem a jeho ostrahou, domluvila poslední detaily. McRay žmoulal v ruce prázdný hrneček od kávy a držel se vzadu, aby nepřekážel.

„Statistiky shromážděné z různých typů věznic s maximálním bezpečnostním systémem ukazují, že k většině násilných útoků dochází buď venku na dvoře, nebo v pracovních prostorách, kde je ostraha vždycky složitá, třeba v kuchyni, prádelně, dílně a podobných zařízeních. Při

konzultaci se zdejším personálem jsme se rozhodli pro prádelnu, což je asi nejbezpečnější zázemí pro první skutečný pokus.“ Anna se rezervovaně usmála. „Jinými slovy, chceme se vyhnout nebezpečným nástrojům, svářečkám a podobným věcem.“

Portis se uchechtl. „Úplně vidím Marlona s řetězovou pilou.“ Kolegové se poslušně zasmáli, i když při myšlence na masového vraha s jakoukoliv zbraní v ruce vypadali poněkud nervózně.

McRay si prohlížel vybavení, které si vypůjčili ze sousední nemocnice. U zdi stály vozíky pokryté povlečením na postele a složenými uniformami a také půl tuctu profesionálních parních žehliček.

Anna ukázala na bezpečnostní kamery. „Celá prostora je pokryta ze všech možných úhlů a ostraha bude experiment sledovat od monitorů.“

„Kolik nás bude uvnitř?“ chtěl vědět jeden z dozorců.

Anna zavrtěla hlavou. „žádný. V tom je totiž pointa celého cvičení. Chceme vidět jasně, jak dominantní typ vězně s implantátem bude reagovat na typické spoluvězně bez fyzické přítomnosti ostrahy.“

„A vy budete s nimi?“

„Ne,“ uklidnila je Anna. „Musím samozřejmě dodržovat pravidla, personál nesmí pobývat v přítomnosti vězňů bez ostrahy.“

Aspoň tohle, oddechl si McRay. Nikdy a za žádných okolností nesmí být nikdo sám s Marlonem. Brouk nebrouk, tomu chlapovi se věřit nedá.

Kapitola 5

„Kdo tě vybral?“

Otázka přišla od Josepha Garveyho, kterému se nelíbil Cody jako předák v prádelně.

„To není důležité,“ odsekl Cody. „Hlavně když budeš plnit příkazy.“

„Chce tě dostat do postele?“ zašklebil se Garvey. „Sexy cvokařka si chce hrát na schovávanou s párečkem našeho hodnýho chlapečka?“

Ned potřásl hlavou. „Můžou slyšet každé slovo,“

upozorňoval.

„Tím líp.“ Garvey zvýšil hlas. „Slyšíte, doktorko? Tak vy jste nažhavená na našeho rádoby umělce! Dobře, ať si hraje na šéfíka, my ty vaše špinavý prostěradla vyžehlíme.“

Veškeré povlečení bylo ve skutečnosti čerstvě vyprané a zářilo čistotou. Stačilo zavřít oči a Cody měl pocit, že cítí vůni chlóru, který navozoval dojem chemicky modré vody v bublinkové masážní vaně. Na chvíli se zasnil a v duchu se vrátil do lepších dnů svého života, vlastně nocí. Horkou koupel si užíval při první cestě do Los Angeles. Nádherně vyvinuté ženy mu dělaly společnost, vzpomínal na dlouhé nohy v miniaturních bikinách a kůži hebkou a pružnou na

dotyk, při milování se cítil jako ve stavu beztíže. Vůbec ho tehdy nenapadlo, že už mu život pomalu protéká mezi prsty.

„Cody!“

Zpátky do práce. Nechtěl se stát předákem, protože neměl přirozené vlohy k podobné funkci, ovšem doktorka Kaneová měla jiný názor: měl se na to dívat jako na roli.

Postava šéfa ve vězeňské prádelně.

„Co máš za problém?“ zeptal se Leandera Jonese, který se snaživě hlásil jako školák, jenž chce upoutat pozornost učitele.

„žádnej problém,“ řekl Jones. „Jenom otázečku. Co budem s těmahle hadrama dělat? Je tu dost prostěradel pro celej Kukluxklan a ještě zbude pro každýho taxikáře s ručníkem na hlavě v tomhle městě.“

„A co bys navrhoval?“

Leander se zašklebil. „Mám nápad: svážem je dohromady a spustíme se z okna dolů na ulici.“

„Cože?“

„Jenom vtip, člověče. Přece slyší každý slovo, ne? Hej, pane dozorce, to byl jenom fór! Vždyť tady žádný okna nejsou! Takže muselo jít o srandu.“

Měl pravdu. Z izolace nevedla žádná venkovní okna. A když se dovnitř nevřítila ostraha, Cody pochopil, že byli ponecháni sami sobě, přesně jak doktorka Kaneová slibovala.

„Tak dobře,“ začal Ned. „Asi bysme se do toho měli radši pustit. Nussy, přivez ke každému stanovišti se žehličkou vozík s prádlem.“

„Myslíš to vážně?“ podivil se Carl a koutkem oka pohlédl na prádelní vozíky, jako by šlo o zakázané hračky.

„Fakt můžu?“

„Jasně,“ povzbudil ho Cody. „Klidně si dej na čas.

Zvládneš to.“

„Zvládnu,“ mumlal si Nussbaum. „Zvládnu, zvládnu.“

„Marlone?“ oslovil Cody druhého muže, aniž se mu podíval do očí.

„Ano?“

„Ty mu pomůžeš.“

Marlon se přívětivě usmál a přikývl. Otočil se a Cody okamžitě zaznamenal čerstvý obvaz na jeho svalnatém krku, který pod tou hladce oholenou lebkou připomínal vykřičník.

Přímo varovný nápis: Nedotýkat se!

Ned se málem otřásl, ale snad se ozývaly pouze nervy.

Jemu důvěrně známá jevištní tréma. Sevření okolo žaludku.

Přivítal podobný pocit, cítil se naživu. Pracoval a žil.

Někdo se dotkl jeho ramene. Bleskově se otočil a pohlédl do očí Arthura Gliddena, který na něj zíral s očima rozostřenýma a jeho nevzhledná tvář vypadala jako z gumy.

„Co chceš?“ podařilo se Codymu vyhrknout, Gliddenova blízkost mu byla nepříjemná.

„Jdu s Marlonem,“ konstatoval Glidden podivným hlasem bez jakýchkoliv emocí.

„Ani náhodou,“ zarazil ho Cody. „Budeš skládat u druhého stanoviště. Právě tamhle,“ ukázal prstem.

„S Marlonem,“ trval na svém Glidden. „Musím zůstat s Marlonem.“

Ned zaujal divadelní pozici, ruce opřel v bok, bradu bojovně vystrčil přesně jako James Cagney ve filmu.

„Poslouchej, ty srágoro, řekl jsem stanoviště dvě. A pohyb.“

Glidden se nepohnul. Očividně vyčkával, že se ho Marlon zastane. Cody vycítil pozornost zúčastněných, soustředěnou na právě probíhající konfrontaci. Ačkoliv žádná světla scénu nenasvítila, vše působilo dramaticky.

Opona se zdvihá a slunce zapadá přesně podle scénáře.

Tuhle úžasnou chvíli je třeba si vychutnat, za malý okamžik mi budou zobat z ruky.

„Zapomeň na toho svýho velkýho kámoše,“ začal Cody a pečlivě vyslovoval každou slabiku, aby slova šlehala a štípala. „Je to akorát další odsouzenec na doživotí, další ztracená existence. Šéfem jsem tady teď já!“

Najednou začal vnímat nepříjemné šimrání vzadu na krku a zkrátil se mu dech. Bezpochyby na něho Marlon hledí. Cody se silou vůle donutil vypadat uvolněně, stejně jako na jevišti nebo před kamerami, kdekoliv, kde zdání značí skutečnost. Vlastně zdání se stává realitou, pokud člověk roli správně nazkoušel.

Tady žádné zkoušky neměli, tady se jelo rovnou na ostro. Herec se otočil tváří k vrahovi, zaujal agresivní postoj a do hlasu vecpal opovržení: „Máš nějaké výhrady, aby tvůj chlapeček udělal, co se po něm chce?“

Marlon odstrčil vozík a loudavě vykročil vpřed, přímo ke Codymu.

„Pohnul se,“ komentoval Henry Portis s očima na monitoru.

Anna sledovala na obrazovce, jak se Marlon přibližuje.

„Ještě ne,“ podotkla. „Je dost chytrý a dává si pozor, aby nezareagoval na první provokaci.“

„Ale ten druhý vězeň ho vyzval,“ poznamenal ustaraně Portis.

„Zhodnotíme údaje,“ navrhla Anna. „Situace je pořád pod kontrolou, alespoň v téhle chvíli.“

Snímač z IMS naznačoval, že Marlona se Codyho konfrontační slova nijak nedotkla. Pulz měl pravidelný, krevní tlak a hladina adrenalinu se nezměnily. žádné náznaky hrozícího nebezpečí.

„Podívejte se na něj,“ upozornil McRay, který až

doposud postával vzadu. Prstem se dotkl obrazovky.

„Nasadil si výraz rozumbrady. Určitě ví, že se něco chystá.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Anna. „Všichni vědí, že se účastní experimentu a my je přitom pozorujeme.“

„Moc tomu nerozumím,“ přiznal se McRay. „Jak by to mělo fungovat, pokud vědí, že je to jenom hra?“

„Protože není,“ začala vysvětlovat Anna. „Uvědomit si situaci nutně neznamená negativní dopad na pokus. Musí se s tím ale samozřejmě počítat při zpracovávání výsledků.“

Odmlčela se a věnovala McRayovi pátravý pohled. „Určitě jste si už všiml, detektive, že někteří recidivisti překračují zákon pořád, i když můžou s jistotou předpokládat, že je zase zatknou a odsoudí.“

McRay se usmál. „To je fakt, pro okamžitý pocit uspokojení je vůbec nezajímá, co se bude dít za deset minut.“

Anna přikývla. „Je potřeba mít na mysli, že veškeré nápravné ústavy jsou z jistého hlediska takovým velkým kontrolovaným experimentem. Dozorci pozorují průběh, zatímco osazenstvo hraje, napodobuje, přizpůsobuje se nebo selhává.“

„Nebo zabíjí,“ dodal detektiv.

„Někdy i k tomu dochází,“ připustila Anna.

Cody nedokázal z Marlonovy tváře nic vyčíst. Jako by se ten člověk pohyboval v nějakém snu a pouze předstíral, že je vzhůru. „Ale ale,“ začal a neustále se blížil. „Copak tady máme?“

„Odpal, kamaráde,“ zareagoval Cody. „Měl bys pomoct tam tomu troubovi.“

„Nehezky řečeno. Chudák Carl trpí, jak se tomu dnes říká sníženou inteligencí.“

„Cokoliv chceš,“ řekl Ned Cody. „A teď mu jdi pomoct u těch vozíků, jak jsem ti přikázal.“

Marlon se zdál pobavený každým slovem, které Cody vypustil z úst. „Pořádně ses při snídani posilnil, co, šampióne?“

„Jo, přesně tak.“

„Máš to tady na povel, proto musíš mlátit hubou.“

Cody se ani nehnul, i když se podstatně větší muž

pomalu přibližoval a rostl mu před očima. „Hele, Marlone,“

řekl tiše, „jebu tě!“

„Ale jdi, celibát je životní postoj. Ovládnutím sexuálního nutkání můžeš řídit celý svět.“

„Samý kydy. Ty jsi na ženské vysazený. Znásilníš je a potom zabiješ.“

„Samá voda, ani trochu ses netrefil.“

„Potom jsi jenom kecálista a tajtrlík, další břídil,“

vysypal ze sebe Cody novou provokaci. „Stejný jako ostatní.“

„Máš na mysli stejný jako ty?“ chtěl vědět Marlon. „Ty jsi zabil ženu, viď? Uškrtil jsi ji holýma rukama? Jsem jenom zvědavý, jak ses cítil. Líbilo se ti to? Rozhicovalo tě to, Nede?“

Cody se zhluboka nadechl. Kašli na něj, zaměř se na scénu a na text. „Nikdy se nedostaneš ven,“ spustil znovu.

„Chcípneš v kleci. Jako velká plešatá krysa. Až budou chtít, aby ses zašklebil, jenom zmáčknou knoflík.“

„Tak je to,“ řekl Marlon nevzrušeně. „Implantát. Chceš vidět, zda to opravdu funguje?“

„Tvůj brouk mě nezajímá.“

„Ne, počkej,“ zarazil ho Marlon a očima přejel místnost.

„V tom má prsty má přítelkyně doktorka Kaneová. Určitě.

Anno? Díváš se na nás, Anno? Copak chceš? Chceš abych měl záchvat zuřivosti?“

„Teď mluvíš se mnou,“ připomenul mu Cody.

Marlon ho ignoroval. „Je mi líto, doktorko Kaneová, nemám náladu. Váš malý spolupracovník je vážně dobrý, opravdu. Úplně vynikající.“

Cody dokázal myslet jenom na to, že ztrácí posluchače.

Šustili programy, vrtěli se na sedačkách, dívali se na hodinky. Je zapotřebí přistoupit k druhému dějství, rozhodl se v duchu. Snaž se.

Strčil do Marlona. Oběma rukama, tvrdě.

„No tak, Nede. Ovládej se,“ bránil se Marlon.

Cody odvážně sevřel ruku v pěst a udeřil. Na jevišti nebo před kamerou šlo o správný úhel, soupeř uhnul a nikdy nedošlo k fyzickému kontaktu. A celkovou iluzi doplnil zvukový efekt, plácnutí mokrou kůží. Ovšem Marlon neuhnul, a tak Codyho pěst doopravdy tvrdě narazila na protivníkovu bradu.

„Au,“ řekl Cody, nic jiného ho nenapadlo.

„Ohromující,“ pronesla Anna a poťukala na monitor.

„Vidíme ohromující ukázku sebekontroly.“

„Všechno je to podfuk,“ zareagoval McRay. „Podívejte se na toho parchanta, myslí si, že je to legrace.“

„Něco je špatně,“ ozvala se starostlivě Anna.

„Je to opravdu impulzivně reagující psychopat, jste si jistá?“ vyzvídala mladá psycholožka. „Pokud je náchylný k záchvatům nekontrolovatelného vzteku, už by se musel projevit. Vždyť právě teď dostal ránu do tváře, a přitom stojí a usmívá se.“

„Právě nad tím uvažuju,“ přiznala Anna. „Do své kategorie byl zařazený na základě toho, jak napadl členku ostrahy přímo před kamerami.“

„Takže co s tím?“ přidal se McRay. „Tu ženu přece napadl! Jaký rozdíl je v tom, co si přitom myslel?“

„Rozdíl je v kalibraci implantátu,“ vysvětlovala Anna.

„Hladiny jsou nastavené na registraci psychotického záchvatu. Pokud by stoprocentně spadal do skupiny impulzivních psychopatů, už bychom ho měli v bezvědomí.“

„Ztratil jsem přehled,“ připustil McRay.

„Co když chtěl být nepřesně diagnostikovaný? Co když

to měl v plánu, aby ho vybrali pro účely téhle studie?“

„Myslíte, že proto tu ženu střelil? Protože chtěl vypadat, jako že se nedokáže ovládat?“

„Začínám připouštět i tuhle možnost,“ přikývla Anna.

„Myslím, že s tímhle skončíme a případ přehodnotíme.

Musíme najít příhodnějšího kandidáta.“

„Doktorko Kaneová,“ ozval se Portis. „To je všechno velice zajímavé, ale na něco jste asi zapomněla.“

Anna na něho udiveně pohlédla.

„Marlon může být klidný jako želva,“ řekl šéf ostrahy a ukázal na monitor. „Ale pokud se nepletu, Neda Codyho chce zabít Arthur Glidden.“

Kapitola 6

Cody ani nechápal, proč sebou trhl. Snad instinkt či záblesk v Marlonových očích. Vycítil za sebou pohyb a skrčil se. Cosi zasvištělo vzduchem.

Stočil se vlevo a oběma rukama si kryl hlavu. Až teď pochopil, jak byl zranitelný, jak nechráněný.

„Zemři,“ sípěl Arthur Glidden. „Teď musíš umřít.“

Gliddenovi, který vážil snad sedmdesát kilo, se nějak podařilo odtrhnout stojan od průmyslové žehličky. Oběma rukama ho svíral a pět kilo oceli svištělo vzduchem.

„Zastavte ho někdo!“

To já tady vřískám jako holka? divil se Cody. Ano. Už

dlouho se neslyšel ječet.

No tak, Cody, nebuď strašpytel. Glidden přece není žádný obr, co by ti vlastně mohl udělat?

„Zemři!“

Podstavec udeřil o zem, pár centimetrů těsně vedle něho.

„Pomoc! Honem!“

Herec se přetáčel, snažil se krýt hlavu a současně se pokoušel útočníka nakopnout.

Koutkem oka postřehl Marlona, který si právě hladil naraženou bradu. Tenhle se určitě svého mazlíčka zadržet nepokusí.

„Ty bastarde!“ podařilo se Codymu zařvat při dalším kotoulu. železo mu opět zazvonilo těsně u ucha. Vyřvával tak svůj strach i vztek na Gliddena i Marlona a zároveň pobízel zatraceně pomalou ostrahu, kde vlastně jsou? že by se součástí experimentu měla stát i prasklá lebka Neda Codyho?

K jeho úlevě se přece jenom objevily uniformy a zaslechl prskání paralyzátorů. Kdosi zaječel. Arthur asi dostal plnou dávku, přesto se mu podařilo ještě mávnout železem.

Cody se konečně dostal na kolena a bleskově se odplazil od Marlona, který se na něho zlomyslně usmíval. „Jdi do háje, pitomče,“ stačil prohodit, ačkoliv se celý třásl. Strach i vztek jím lomcovaly, jako by i on dostal elektrický šok.

Několikrát se zhluboka nadechl a teprve potom se mohl postavit, i když kolena mu změkla na rosol. Rozhlédl se po tomhle absurdním divadle.

„Krucinál, drž ho!“

Čtyři ze šesti hlídačů seděli na Gliddenovi a měli s ním co dělat. Ten jen protáčel panenky, pěna mu vycházela z úst a rozhodně prožíval pořádný záchvat o tom se nedalo pochybovat.

„Ať mu doktor píchne injekci!“

Arthur se bleskově vymrštil a dva strážní odletěli. Jeden se uhodil hlavou o podlahu, zaúpěl a omdlel. Druhý vypadal otřeseně.

„Rychle, neudržíme ho!“

Měli pravdu. Glidden je setřásal jednoho po druhém, zatímco Cody ustupoval, aby se dostal z dosahu. Glidden bojoval jako superman a paralyzující injekce pořád nikde.

Dveře se otevřely a vešla doktorka Kancova se zlovolně vypadající stříkačkou. Za ní se pohyboval nějaký civil ve sportovním saku. Asi polda, odhadl Cody, a zároveň konkurence, usoudil z hnědých očí zavěšených na krásné lékařce.

„Ustupte,“ nařídila stroze Anna plnou váhou autority, která okamžitě přiměla nebezpečné trestance odsunout se z cesty.

Pokud by Cody sám neustupoval dozadu, možná by mu blesková akce unikla: Marlon jako hráč baseballu využil všeobecného zmatku a prolétl mezi všemi kupředu. Strážní nestačili ani zareagovat.

Vše se událo ve zlomku vteřiny.

Marlon chytil levou rukou Annu okolo pasu a zdvihl ji, jako by nic nevážila.

Zároveň ji uchopil pravačkou za ruku s injekcí, a než

Cody vůbec pochopil, co se děje, už ji měla doktorka zapíchnutou v krku.

„Ach,“ vydechla, jako by jí zdřevěněl jazyk, a bezvládně se sesula. Prázdná stříkačka spadla na zem. Cink.

A ticho.

Arthur Glidden ležel na podlaze stočený jako skrčenec, zápas skončil. Hlídači, kteří se ho celou dobu marně pokoušeli spoutat, teď strnuli nehybně s ústy dokořán a vyvalenýma očima, takže připomínali ryby na suchu.

„Klid,“ řekl Marlon autoritativně do mrtvolného ticha.

„Všichni ať zůstanou na svých místech.“

Mohutnou pravačkou pevně sevřel Anně krk. Nohy jí visely jako hadrové panence.

Codymu se při pohledu na bezvládnou Annu najednou chtělo plakat, ale mohl jen nečinně přihlížet.

„Klid,“ opakoval Marlon. „Zhluboka se nadechněte.

Copak to nebyla nádhera? Zůstaneme teď všichni pěkně v klidu, co říkáte? Nebo téhle roztomilé dámě lupne krční obratel jako preclík.“

„Polož ji,“ vyštěkl detektiv. Protlačil se skrumáží a Cody zaregistroval, jak rukou zajel do kapsy.

„Ale no tak,“ mlaskl Marlon a sevřel pevněji. Bezvládná levá noha sebou škubla.

„Ty hajzle!“ vyhrkl Kevin a vytáhl ruku z kapsy, prázdnou. žádná zbraň.

„Detektiv McRay, že ano? Věděl jste, že to udělám!“

„A co implantát?“ pronesl bezmocně policista.

Marlon se usmál. „Neztratil jsem sebeovládání,“

upozornil ho. „Nespustí se, pokud nepodlehnu záchvatu vzteku, což se mi nestane, dokud sám nechci.“

„Co tedy požaduješ?“ zeptal se McRay napjatě.

„Nic moc, pouze projížďku výtahem, to je všechno.“

Kapitola 7

Už stáli na chodbě u výtahu, když se Šéfovi ostrahy podařilo upoutat McRayovu pozornost.

„Zdržte ho,“ zašeptal tak tiše, že McRay musel našpicovat uši, aby porozuměl. „Odstřelovač.“

Kevin okamžitě pochopil: místní ostrostřelec byl v pohotovosti už od začátku akce. Pokud se jim podaří pozdržet Marlona, střelec může být v kabině, až se otevře výtah, který jako jediný spojoval izolaci s další částí budovy.

„Otevřte dveře, než jí zlámu vaz,“ otočil se Marlon na McRaye. „Nemám co ztratit, Kevine. Moc dobře to víš.

Počítám do tří,“ pohrozil a ovinul si doktorčiny dlouhé vlasy okolo ruky. „Jedna, dva…“

„Ne!“ téměř vykřikl detektiv, ale bylo mu sotva rozumět. Přesto to Marlonovi stačilo. „Otevři mu, Hanku,“

pobídl McRay Portise. „Teď!“

Šéf ostrahy povzdechl a zmáčkl tlačítko pod deskou stolu. Dveře se odsunuly a všichni zírali do prázdné kabiny.

žádný odstřelovač.

Možná je to dobře, alespoň při pohledu na Marlonovu silnou paži, kterou svíral Anně krk. Marlon nesl doktorku jako bezvládný balík, ze kterého volně visely končetiny –

připomíná samotnou smrt, uvažoval McRay. Může být injekce do krku smrtelná? Už jenom pomyšlení na podobnou možnost mu způsobovalo závrať, vůbec si tohle nepřipouštěj, pusť to z hlavy.

Marlon vkročil s Annou do kabiny.

„Počkej!“

Kdosi odstrčil detektiva stranou. Dopředu se prodral herec, ten praštěný hlupák, který pohnojil celý test. Oči měl vypoulené a pot z něho lil, byl cítit strachem. „Počkej,“

zopakoval. „Vezmi mě s sebou.“

Marlon strčil nohu do zavírajících se dveří, které do překážky začaly ťukat jako netrpělivé děcko. „Proč bych měl něco takového udělat?“

„Blufuješ,“ zachrčel Cody. „Nemůžeš ji zabít.“

„Drž hubu,“ okřikl ho McRay. „Nepleť se do toho.“

„Nech ho mluvit,“ zarazil ho Marlon.

„Nemůžeš ji zabít s tím přístrojem v hlavě. Ale já ano.“

Marlon se zasmál, skřípavý zvuk, který McRayovi připomněl chřestění kostí. „Skáčeš před rozjetý vlak.

Nečekej, že zastaví.“

„Potřebuješ mě,“ trval na svém Cody.

Marlon pokrčil rameny. „Vždycky se mi může hodit nějaké rukojmí,“ zamumlal a gestem ho pozval dál.

V poslední chvíli se Codyho a McRayovy oči střetly.

Detektiv nikdy takový výraz neviděl: směsice strachu,

úzkosti a bojovnosti. Někde mezi tím dokonce spatřil prosbu o důvěru.

Ten pitomý šílenec ji buď miluje, usoudil McRay, nebo jí skutečně chce zabít. Možná obojí.

O chvíli později se dveře výtahu zavřely.

Kabina tiše sjížděla dolů.

„Vím, co chceš,“ řekl Marlon. „Mě neoblafneš.“

„Je naživu?“

Marlon si přehodil bezvládné tělo přes rameno, pohodil s ním, jako by váha doktorky měla vliv na její stav.

„Víceméně.“

„Můžu ti pomoct,“ trval na svém Cody a snažil se zahlédnout Annin obličej, jestli v něm spatří náznak života.

Náhle jeho tělo vyletělo dozadu a nahoru. Marlon ho chytil pod krkem a narazil vší silou na stěnu kabiny. Cody cítil v zádech, jak se kovový plát prohýbá.

„Nikdy se nedotýkej něčeho, co patří mně,“ varoval ho Marlon. „Ne bez dovolení.“

Ned se zoufale snažil souhlasit, nemohl však promluvit.

Dusil se.

„Dostanem ho!“ zařval Portis, když se zavřely výtahové dveře. „Bože, vůbec mě nenapadlo, že to udělá. Teď je v pasti.“

McRay se snažil spojit interkomem s přízemním stanovištěm ostrahy. „Co to meleš, člověče?“

Portis téměř jásal. „Neexistuje cesta ven. Řídíme výtah odtud.“

„Má Annu,“ připomenul mu Kevin. „Může si dělat, co chce.“

Portis ho ignoroval a přešel k řídicímu panelu. „Tady jsou,“ ukázal na monitor. „Máme všechno natočené na videu a můžeme záznam použít jako důkaz.“

Detektiv zahlédl Marlona s břemenem na rameni, právě se natahoval po kameře. Obraz zmizel.

O chvíli později Portis zkontroloval ukazatel pater a zaklel. „Kruci!“

„Co je?“

„Nějak rozesral nouzový systém. Kabina se zastavila v mezipodlaží.“

„Vím, co připravuje,“ řekl McRay. Nedělá nic náhodně.

Ten parchant si to naplánoval.

„Jako co?“ zmateně na něho pohlédl Henry.

„Přepojuje řízení. Odstřihne vás.“

Portis chtěl něco odpovědět, ale slova mu zmrzla na rtech. Panel zhasl. „Zatraceně, máš pravdu.“

„Suterén,“ upozornil detektiv. „Míří do podzemí.“

Kapitola 8

Cody si na bezvědomí vůbec nevzpomínal, ale muselo k němu dojít, jelikož se probral na podlaze výtahu. Těžce dýchal a měl pocit, že mu Marlonova mohutná ruka krk poškodila, možná i rozdrtila. Raději si ho sám ohledal prsty naštěstí se zdál jenom nateklý a poškrábaný.

Navíc ta tma, přišel o zrak? Dotkl se očí, ale nenašel žádnou závadu. Úleva. Nevidí, protože ve výtahu zhasla světla. Nahmatal chumel drátů visící od tlačítek.

Jsou asi v podzemí. Co tady bude Marlon dělat? Proč nezastavil v přízemí, odkud mohl vyrazit na ulici? A kde vlastně vůbec jsou?

„Vida, vrátil ses nám mezi živé,“ ozvalo se nad ním.

Cody vzhlédl a rozeznal Marlonovu siluetu. Stál v chodbě, kterou v dálce ozařoval slabý svit žárovky. Něco držel v ruce.

„Kde je doktorka Kaneová?“ vykoktal Cody a vstal.

Opile se potácel.

Marlon po něm hrábl a chytil ho zase pod krkem. „Přece jenom se hodíš,“ zamumlal a vlekl ho za sebou. „Cítím to v kostech.“

Pistoli nemá, uvědomil si Ned. Drží velký francouzák.

Co vlastně chce dělat? Nechal se však vláčet dál, naprosto

vyvedený z rovnováhy. Po chvíli s ním Marlon mrštil o betonovou podlahu, až mu málem vyrazil dech.

„Vezmi tohle.“

Strčil mu do ruky menší klíč. Vždyť mi dal zbraň, podivil se Cody, copak jde o nějaký test?

A kde je doktorka Kaneová, co s ní udělal?

„Chovej se přesně podle instrukcí, nebo ti rozmáčknu lebku. Podrž ten klíč tady. Buď opatrný, žádné prudké pohyby.“

Cody musel zamrkat, aby se přizpůsobil šeru. Jakási tyč se závitem vystupovala z litinového panelu zabudovaného ve zdi. Marlon ji tím velkým nástrojem svíral, zatímco Cody měl udržet zarezlou matici.

„Teď,“ nařídil Marlon. Zatáhl a Ned padl na kolena.

„Drž to, ty hlupáku, nemůžeš být přece taková slabota, jak vypadáš.“

„Vždyť držím,“ protestoval Cody.

Marlon se opět vzepřel a tentokrát šroub povolil.

„Zůstaň, kde jsi, a nehýbej se.“

„Jasně,“ přitakal Cody. „Ty tady velíš.“

Vtom pod hromadou krabic poházených v rohu zahlédl chodidlo. ženská noha. žaludek se mu zase sevřel. Ten monstrózní grázl ji snad opravdu zabil a pohodil tělo bokem, jako by šlo o odpadky.

Francouzák se mu náhle zdál horký a kluzký. Marlon není žádný superman, stačí pořádně praštit do té plešaté lebky a bude pokoj.

„Už zase spekuluješ?“ ozval se varovný tón.

„Přemýšlení tě zabije.“

„Jako ji?“ nadhodil Cody a sevřel nástroj.

Marlon však sebou pohnul tak rychle, až to vzhledem k jeho velikosti působilo nadpřirozeně. Zbytky krabic odletěly stranou a Cody mohl pohlédnout do obličeje doktorky Kaneové. Nebyla mrtvá, jenom omámená hlava jí padala.

„Vždycky poznám, co si myslíš,“ řekl Marlon výstražně. „Nezapomeň na to.“ Vrátil se s francouzákem k panelu a ještě chvíli pracoval. Náhle se litinová deska uvolnila a s tlumeným žuchnutím z otvoru vypadla Codymu těsně vedle nohou.

Pocítil závan teplého vzduchu a v temnotě zahlédl celé bludiště všelijak pokrouceného potrubí. Na páru? Dobrý bože! Než stačil něco vymyslet, postrčil ho Marlon dovnitř.

Cody si snažil chránit hlavu a nedotknout se horkých trubek.

„Hejbni kostrou,“ zasyčel mu do ucha Marlon a zvedl své břímě. „Mám tvou přítelkyni, takže zrychli,“ dodal, „nebo uvidíš, co dělá rozžhavená pára s lidským tělem.“

Kapitola 9

Třicet metrů nad nimi se ve výtahové šachtě McRay držel zpocenýma rukama bočního žebříku. Snažil se neztratit rovnováhu, když kopal do uzavřených dveří na patře pod izolací. Byly z tenkého plechu, přesto nechtěly povolit.

Alespoň dobře rezonovaly, ohlušující rachot se nesl všude.

Jsi hlupák, napomínal se, takhle je nikdy neotevřeš.

Nad ním se do šachty nakláněl Hank Portis. „Mám jednoho z techniků od výtahu na telefonu. Mluví o nějaké klice.“

„Cože?“ vyjekl detektiv a popadl příčel oběma rukama, protože se mu noha smekla. Do prdele, jestli budu takhle pokračovat, začnu kulhat, pokud nespadnu.

„Mechanická páka, nějaký zabezpečovací trik.“

„Nádhera,“ zabručel McRay. Očima propátrával okolí dveří. Po straně opravdu cosi zahlédl. Připomnělo mu to mechanický zdvihák u auta, vedle na řetízku skutečně visela klika.

„Asi to mám,“ nahlásil vzhůru. Popadl nástroj a opřel se do vybrání. Každým pootočením se dveře otevřely o pár centimetrů.

„Už to letí!“ zajásal. Snažil se točit ze všech sil. „Co ten odstřelovač?“ zařval nahoru. „Dostal se do suterénu?“

Portis si odkašlal. „Máme menší problém,“ oznámil mu.

„Než se naši dostali dolů do přízemí, Marlon zapříčil dveře.

Právě se je pokoušejí vylomit.“

„Paráda,“ ironicky okomentoval McRay. „Perfektní.“

„Neboj se, dole ho obklíčíme. Nejlepší tým v New Yorku cvičený pro osvobozování rukojmí se už řítí.“

„Na to zapomeň, je pozdě.“

„Cože?“

Dveře se otevřely natolik, aby mohl McRay vklouznout dovnitř a nezabít se přitom. Musí se zhoupnout a trefit do mezery.

„Těžko ho obklíčíte, ten darebák nám zaručeně zmizel.“

„To je nemožný!“

McRay skočil. Zvlhlýma rukama hrábl po dveřích, ale minul. Setrvačnost poháněná čirým děsem ho však protlačila mezerou, takže se rozplácl na podlaze. Linoleum mu nikdy tak nádherně nevonělo.

„Hej, McRayi! Hej, detektive!“

Ale ten už sprintoval ke schodišti.

Museli se provrtávat oplechovanými dveřmi do suterénu. Akce trvala několik minut, měli problém i se zámkem, který uprchlík vyřadil z provozu. Mezitím celá ostraha, už vyzbrojená neprůstřelnými štíty, vyčkávala na odstranění poslední překážky.

„Takový blbec,“ stěžoval si šéf techniků s kyselým výrazem v buldočí tváři. „Zlikvidoval naprosto perfektní zámek. Víte, kolik taková věc dneska stojí?“

McRay, ještě pořád bez dechu, jak rychle utíkal, muže odsunul stranou.

„Kruci, co děláš?“

„Jsem polda.“

„No a co? Copak to znamená, že se na mě můžeš takhle vrhnout?“

Detektiv se nadechl. „Pojď radši pomáhat, vždyť tam má s sebou ženu a bůhví, co jí udělá.“

„Proč jste to neřekli hned?“

„Počítáme do tří.“

Společně vrazili do dveří. Tak sto osmdesát kilo lidské masy, odhadl detektiv. Panty vyletěly a dveře vypadly. „No tohle,“ hvízdl vedoucí techniků a tvář se mu roztáhla v úsměvu. „Funguje to!“

McRay netušil, co má tam dole očekávat, když sbíhal dolů po schodech. Nemohl z mysli vypudit obraz do smrti ochrnuté členky ostrahy. Úplně Marlona viděl, klidně míří přímo na páteř a posílá kulku mezi obratle se stejným vzrušením, jako se jiný párátkem šťourá v zubech.

První problém způsobil výpadek proudu. Měli jenom baterku vedoucího technika.

„Ten hajzl musel vyhodit všechny jističe.“

„Co je vůbec tady dole?“ zajímal se McRay, když se jejich dusot odrazil na posledních plechových schodech.

„Většinou elektrika. Potom kanál a tepelný výměník.“

„Tepelný výměník?“

„Tam pára ohřívá vodu pro celou naši budovu.“

„Cítíte to?“ upozornil ho detektiv.

„Mám alergii, ztratil jsem čuch.“

„Vůni tepla!“

„Horko přece nevoní.“

„Ale rozžhavený kov se cítit dá,“ řekl McRay.

„Podívej!“

Kužel světla zachytil oblak páry.

„Zatraceně, je tam díra ve zdi.“

Během několika vteřin vypátrali, že díra byla vlastně zablokovaný vchod do městského podzemního systému parního potrubí. Těžký kovový kryt zmizel a z netěsného uzávěru vystupovala pára.

O chvíli později šéf techniků triumfálně zavýskl a rozsvítilo se.

Zvláštní jednotka se rozvinula a prohledávali každý kout.

„Nikdo tu není, detektive.“

McRay mohl jenom potřást hlavou. Chtěl toho moc, když doufal, že tady Annu nechají. Ten bastard ji povleče s sebou, dokud ji bude potřebovat.

„Co budeme dělat teď?“

„Sledovat ho,“ sykl McRay a pohlédl do temného vstupu do podzemí.

Kapitola 10

Ocitla se na moři. Pohupovala se nahoru a dolů na temných vlnách. Noc a moře, napadlo ji nejdřív. Teprve potom si všimla, že se nemůže hýbat. Cítila se ospale, končetiny neovládala. Náhle se sen o moři rozplynul, pochopila, že ji někdo nese.

Zaslechla slova, která zpočátku nedávala vůbec žádný smysl, ale po chvilce jí uši odlehly a začala rozeznávat, o čem je řeč.

„Dělej přesně, co ti říkám.“

„Ale je to šílený, protože nic nevidím.“

„Já vím, kam jdeme, a to je hlavní.“

Jeden hlas patřil Codymu. Odpovídal mu Marlon.

Samozřejmě hloupost. Oba přece byli na izolaci a účastnili se kontrolovaného pokusu. Scénář prádelna. Cody měl vyprovokovat Marlona, aby mohli demonstrovat účinnost implantátu v běžné vězeňské situaci. Tohle tedy musí být jen noční můra, takže leží v posteli a sní. Tím by se vysvětlilo i ochrnutí končetin, podivně duté hlasy i pach…

Pach?

Byl cítit zcela zřetelně a tak silně, až jí zvlhly oči.

Nakyslý smrad výkalů. Šplíchání. Kdosi ji nesl kanálem.

Byla v podzemí.

Zaječ a vzbudíš se, přesvědčovala se. Pokus se o to.

Snažila se otevřít ústa, ale bolest v krku jí dovolila pouze vzdech. Bolest v krku. Ano. Injekce.

Teď už opravdu chtěla zařvat.

„Co to bylo?“ ozval se Cody.

„Nic. Pokračuj.“

„Slyšel jsem ji. Asi se dusí.“

Ozvalo se bouchnutí, Cody zalapal po dechu a honem Marlona ujišťoval: „Dobře, dobře, nemusíš do mě hned mlátit, vždyť jsem na tvé straně.“

Marlon se zasmál a v té chvíli Anna pochopila, že nejde o žádný sen.

Ani v té nejhorší noční můře se nemůže smích tak dutě rozléhat, tak prázdně. Tak mrtvě.

„Ještě sto metrů,“ vyštěkl Marlon. „Dělej.“

žádný sen. Cítila pod sebou jeho tělo i skrytou sílu.

Nohy jí svíral tak těsně, až v nich měla mravenčení. Ruce má ale volné. Kdyby je jen mohla přinutit k činnosti!

Soustřeď se.

Vší silou se snažila pohnout rukama. Začni počítat prsty, Anno. Ucítíš je, pokud na ně budeš myslet. Ignoruj všechno ostatní –zdřevěnělé nohy, bušení krve ve spáncích, příšerný smrad kanálu a koncentruj se na počítání prstů.

Jeden, dva, tři. Ano, hýbou se, protože se snažíš. Pokračuj.

Čtyři, pět. Pět možná ne, ale koho zajímá malíček? Teď sevři ruku v pěst. Sevři pevně, Anno, protože pěst je zbraň.

Proč implantát selhal? Proč vězeň neupadl do bezvědomí? A jak Marlon věděl, že IMS nebude funkční?

Co to vlastně zaregistrovali na monitoru? Něco. Něco důležitého. Udělala špatnou diagnózu? Ano, tak to bude.

Myšlenka jí ale zase utekla, nedokázala ji zadržet.

Zaměř se na ruce. Prsty můžeš klidně člověka i oslepit.

Vydloubnout mu oči. Neváhej, pokud budeš mít šanci, dobře přece víš, co ženám dělá. Co udělá tobě. Vyraz proti očím, musíš se pokusit o víc, než ho oslepit. Musíš ho zabít.

Zabít ho, než on zabije tebe.

Zvládneš to, Anno? Dokážeš zabít?

Po několika minutách cvičení byla schopná sevřít obě ruce v pěst bohužel neměla žádnou sílu. Ať se snažila sebevíc, nedokázala zabořit nehty do dlaně.

Zkus to znovu.

Něco se změnilo. Nyní se vznášela hlavou dolů v temnotách. Na tváři pocítila chladný dech. že by Marlon?

Pohni rukama, běž mu po očích.

Spadla. A modlila se o probuzení.

Dopadla bolestivě. Tvrdost podlahy jí vyrazila dech a do očí se jí zakouslo oslepující světlo.

„Domove, sladký domove,“ pronesl Marlon a jeho hlas přicházel od zdroje světla. „Je tu útulně.“

Pořád se nemohla nadechnout. Pohybovala ústy a lapala po dechu, ale plíce nepracovaly. Připadala si jako kapr bez vody, raději kdyby byla mrtvá. Náhle jí vzduch proletěl do plic jako nůž a opět začala dýchat.

„Něco s ní je.“

Hlas patřil Codymu a vycházel ze světla tak intenzivního, až se jí hlava málem rozskočila bolestí. Chtěla vztáhnout ruku, aby se záře dotkla, ale něco ji stáhlo zpátky.

„To ji udrží.“

Marlonův hlas. Zamrkala, snažila se zaostřit zrak a konečně zahlédla obrysy postav. Ležela na zádech v malém prostoru, kam se sotva vešla.

Pod klenutým stropem či střechou svítila dlouhá zářivka. Je v kanálové chodbě. Marlon stál nad ní a cosi držel v ruce Ned Cody ji úzkostlivě pozoroval.

„Měl bych jí svázat i nohy?“ uvažoval Marlon. „To je otázka. Mám ji nést, nebo ji nechat jít? Rozhodni se, Cody.“

„Ať jde.“

Teprve teď si Anna uvědomila, že má zápěstí stažené lepicí páskou. Vzpomněla si, že jeho poslední oběti byly spoutané podobným způsobem.

„Aaach,“ vydechla a překvapil ji zvuk, který jí vyšel z krku. Vůbec se nepodobal tomu, co chtěla říct. Znovu se zaměřila na hrdlo a uvědomila si ostrou bolest těsně pod bradou. Tam jí zabodl jehlu, a proto nebyla schopná promluvit.

„Představ si to překvapení,“ rozkládal Marlon. „Musí to být pro doktorku Kaneovou šok, probrat se v podzemí.“

„Určitě po nás půjdou,“ ozval se Cody a vyděšeně se ohlédl.

„V to upřímně doufám.“

Anna ležela na zemi, téměř neschopná pohybu ani komunikace, a náhle pochopila příčinu své celkové slabosti.

Strach. Paralyzovala ji čirá destilovaná hrůza.

Kapitola 11

Puch je pálil v očích i v krku a žaludek se proti němu bouřil.

„Potřebujeme masku,“ konstatoval odstřelovač v neprůstřelné vestě, který se protáhl k detektivovi. Hleděli na prales parních trubek a promýšleli, kudy dál.

„Není čas,“ vyhrkl McRay a rozkašlal se. „Vezměte své muže a jdeme na to. Nebo nám uteče.“

„Promiňte, detektive, ale jsem za své lidi zodpovědný.

Schází nám příslušné vybavení.“

McRay se otočil a mladíkovi posvítil do očí: „Jak se jmenujete?“

„Crowell, pane.“

„Crowelle, jste členem ostrahy, tak dělejte svou povinnost. Jdeme do toho tunelu.“

Crowell zaváhal, ale pak zavrtěl hlavou. „Kdyby se někomu něco stalo, mohli by nás žalovat, že jsme neměli vhodné vybavení.“

„Kruci,“ ulevil si McRay.

„Navíc znám případy, kdy se lidi plynem z kanálu udusili.“

„Takže odmítáte pronásledovat trestance, který má s sebou rukojmí?“ zeptal se McRay, jako by nevěřil vlastním uším.

„Já jenom říkám, že potřebujem masky. Nejsme poldové. Jsme civilové. Na tenhle případ by měli nasadit profesionály z městské policie.“

McRay se ho chvilku snažil přesvědčovat, ale pak pochopil marnost svého počínání. Nebude zbytečně plýtvat silami a dohadovat se s tímhle tvrdohlavcem. „Tak dobře,“

změnil tón. „Alespoň tady počkejte, než se přiženou moji kolegové. Souhlasíte?“

„Samozřejmě.“

„Potřebuju zbraň. Ti vaši idioti mi ji v přízemí odebrali.“

„Neexistuje. Neumíte si představit, co by kvůli tomu bylo za papírování.“

„Sklapni a naval revolver!“

Ale nakonec musel čekat, až mu donesou jeho služební zbraň s pouzdrem.

„Vtlučte našim do hlavy, že jsem šel napřed, nechci, aby mě někdo odpráskl zezadu, jasný?“

„Kvůli plynu stejně nebudete nic cítit.“

„Díky za povzbuzení. Hned je mi líp,“ poznamenal McRay a zmizel v houští trubek.

Přikrčený se hnal chodbou, hlavou narážel o světla na stropě. Kdyby se jen dalo rozsvítit, uvažoval, avšak neměl čas hledat vypínače nebo jističe. Lépe se skrčit a pokračovat.

Jsem jako šváb, pomyslel si, jak to bylo v tom příběhu o chlapíkovi, co se proměnil ve švába? Pak ho napadla další věc: Jak rychle může postupovat Marlon s rukojmí a ve společnosti dalšího vězně? Má před ním náskok asi deseti minut. Nemůže být daleko.

Už si vytvořil vlastní tempo a přizpůsobil se stísněnému prostoru. Dopředu, skrčit, pozor na hlavu, další lampa obalená drátěným pletivem trčí ze stropu.

Sehnout, lampa, dopředu, sehnout, lampa, dopředu, pořád dokola.

Kdesi v mysli se ozývaly nepřetržité a tiché výkřiky: Má Annu. Ten zvrhlý šílenec má Annu.

Zrovna se mu podařilo ještě zvýšit rychlost, když

chodba náhle skončila.

„Doprčic!“

Trubky mizely v hlavním rozvodu, který ve světle baterky přímo žhnul. Copak někam špatně zabočil? Nikde však žádnou křižovatku nezahlédl, chodba vedla naprosto přímo.

Co ten zápach? Co se mu na něm nezdálo?

Aha, kanál. Ale proč by rozvod páry měl smrdět po kanále?

McRay se otočil a utíkal zpátky. Přehlédl nějaké napojení. Musí existovat odbočka.

Vrátil se téměř dvě třetiny cesty zpět, když ho zarazil závan horkého vzduchu.

Horký vzduch stoupající vzhůru.

Posvítil tam a u stropu uviděl tunel, který se tady křížil s chodbou. Zatraceně, jak to mohl přehlédnout? I přes tah horkého vzduchu cítil vzrůstající pach kanálu. Drahocennou baterku strčil za opasek a zašátral rukama nahoru. Zachytil se nějaké příruby, přitáhl se a dostal se o patro výš. Zalapal po dechu, jak ho do nosu udeřil příšerný puch.

Rozhlédl se a okamžitě pochopil. Na zemi ležel pohozený železný žebřík, který tady Marlon při útěku zanechal. V téhle komoře se protínaly dva separátní podzemní systémy. Bylo tohle spojení zakreslené na plánu, nebo našel tajnou Marlonovu zkratku?

Než se rozběhl dál, měl tolik duchapřítomnosti, že žebřík spustil do parní sekce v naději, že ho následující skupina nepřehlédne.

Ve světle baterky, kterou držel před sebou, uviděl kovový rám dveří. Zůstaly příhodně otevřené.

Přibližoval se k mezeře a raději se přikrčil. Co když za nimi číhá Marlon a tohle je pouze past?

Vytáhl z pouzdra služební osmatřicítku a sevřel ji pevně v ruce. Hořce zalitoval, že ji nevyměnil za mnohem rychlejší

pistoli devítku, která v případě potřeby vyprázdní zásobník v pár vteřinách.

Ale co Anna? Marlon se střílením počítal a používal ji jako lidský štít. A McRay nepatřil k ostrostřelcům, rozhodně by výstřel za podobných okolností neriskoval. Proto zase revolver pustil a vklouzl do následujícího prostoru ozbrojený pouze baterkou. Zahlédl další, menší komoru a spoustu trubek.

Jedna z těch velkých netěsnila. Pravděpodobně odpadová roura z mrakodrapů nahoře. Kdo ví, kolik miliard litrů splašků se prožene celým systémem za den? A jaké nespočitatelné množství se kvůli závadám vsakuje do podloží ostrova Manhattanu?

Je snad zdrojem smradu tahle uvolněná trubka? Asi ne.

Někde musí být otevřený uzávěr nebo otvor do odvodňovacího systému sběrných kanálů.

Sběrné kanály. Nápad mu proběhl hlavou jako elektrická jiskra. Marlon utíká spletí kanálů na povrchovou vodu těsně pod městskými ulicemi. Vždyť v ní McRay ten den už jednou byl a dobře věděl, že i přes stálý proud tekoucí vody se v nich dá velice snadno postupovat a ujít rychleji větší vzdálenost než chodbami plnými trubek a kabelů. Marlon se potřeboval ztratit co nejdřív a určitě si vybral tu nejrychlejší možnost. Našel místo, kudy se do systému dostat. Tím by bylo možné také vysvětlit zápach, kdepak je to napojení?

Zadrž dech a poslouchej, přikázal si. Přinutil se zůstat nehybně stát a soustředil se jenom na to, co slyší a cítí.

Ignoruj kapání z děravé trubky. Stejně tak tlumené vibrace, které měly svůj původ kdoví kde. Snad elektrický transformátor, možná vibrovalo celé město, zavrtané do ostrova. Nevšímej si toho. Vnímej jenom vzduch, jeho pohyb.

Tudy. McRay zhasl baterku, aby ho světlo nesvádělo z cesty, a ponořil se do tmy. Našlapoval zlehka, zvolna, pohyboval se i Marlon tímhle způsobem ve svém podzemním

království?

Ožíval

v temnotě,

vnímal

zbystřenými smysly každý závan vzduchu, tepal mu v krvi pulz podzemní dráhy, hrkání vlaků a provoz na ulicích?

Ano, přesně takhle to bylo, takhle se stával neviditelným a mohl si jako prodloužená ruka temnoty vybírat své lidské trofeje.

Anna.

Náhle to ucítil. Změna proudění. Zadržel dech, rozsvítil baterku a přejel další skrumáž trubek. Visel tam kus vytržené látky, slabě se zachvívala v závanu vzduchu. Je to její blůzka? Jakou vlastně měla barvu? Temně zelenou, v odstínu zašlého bronzu?

Skrčil se pod trubky a protáhl se až k místu, kde se látka zachytila. Už si nebyl tak jistý, že je to ono, možná ho mátlo umělé osvětlení. Snad šlo jen o kus hadru, který nic neznamenal.

Zakašlal do dlaně a vtom to zaslechl. Ozvěna. Vylezl na druhé straně potrubí a viděl nad sebou šachtu. A v ní zabudované příčle nahoru.

Zaklonil hlavu a spatřil slabé světlo. Denní.

Začal stoupat.

Kapitola 12

Anně se začala hlava pročišťovat, ale to celkovou situaci jen zhoršilo. Už nemohla sama sobě předstírat, že jde o noční můru. Vdechovala skutečný zápach kanálu a všechno byla její chyba. Všechno týkající se Marlona odhadla špatně. Jak k tomu došlo? Snad skrytá vada v implantátu. Nebo měl Kevin pravdu, když tvrdil, že Marlon patří do naprosto nové skupiny zabijáků, které nikdo předtím neidentifikoval.

„Neupadněte,“ uslyšela těsně u ucha Marlonův hlas.

„Jestli spadnete, budeme vás muset vléct.“

Mohla sice hýbat nohama, ale rozčilovaly ji spoutané ruce. Mít čas a možnost, rozedřela by plastikovou pásku o drsný povrch. Situace však ještě nedozrála.

Ned Cody kráčel před ní, kuželem světla ozařoval úzkou a zapáchající chodbu vpředu. Marlon měl nasazenou hornickou přilbu se světlem a pochodoval těsně za ní.

Nemohla na něho ani pohlédnout, záře ji oslňovala, snad to dělal úmyslně.

Pokud si chtěla na zlomek vteřiny odpočinout, už do ní strkal, i když ne nijak surově, ale nesmlouvavě.

Ztratila boty, takže zpočátku se jí šlo špatně, potom však sáhl Marlon kamsi do kouta a vytáhl pár černých

gumovek. Pobaveně sledoval, jak složitě si je obouvá svázanýma rukama. Nakonec Cody dostal příkaz, aby jí pomohl. Ten přiklekl a při nazouvání se jejich pohledy střetly. Jako by se jí snažil dát na vědomí, že stojí na její straně. Pokud je to však pravda, proč tu je a pomáhá vrahovi při útěku?

Anna se brodila dál, neschopná zaostřit v poskakujícím světle. Snažila se soustředit na udržení rovnováhy, protože nemínila upadnout do po kotníky hluboké vody. Ne v zádech s Marlonem, který si přál její ponížení.

Přetrvávající účinky sedativa měly stále vliv na její myšlení, ovšem masový vrah zůstával v pozoru.

„Dalších sto metrů,“ prohlásil téměř konverzačním tónem, jako kdyby se procházeli někde v parku. „Potom si odpočineme a podíváme se, jak vyplavit vašeho přítelíčka.“

Krk ji bolel a zranění od jehly pálilo, přesto jí připadalo důležité popřít, že by mezi ní a Kevinem McRayem existoval nějaký romantický vztah. „žádný přítel,“ podařilo se jí vydechnout.

Marlon se rozesmál. „Ještě jste vztah nekonzumovali, říkáte?“ Smích se zdál skutečný, jako by ho opravdu její odpověď pobavila. „Slyšel jsi, Nede? Pořád ještě máš šanci.“

„Krysy,“ řekl Cody.

„Nebuď neslušný, Nede, chci ti jenom pomoct, dělám amorka.“

„Krysy,“ trval na svém Ned Cody. „Malá červená očka.

Vidím ty potvory, už na nás čekají.“

„Jen postupuj.“

„Ale co ty krysy?“

„Hlodavec si od člověka udržuje odstup, pokud mu dáš šanci. Jdeme dál.“

A Cody šel. Anna se záměrně nedívala příliš dopředu, aby neviděla krysy, které utíkaly před světlem. Kdyby o nich začala uvažovat, nemyslela by na nic jiného. Ona však musela přemýšlet. Co všechno věděla o Marlonovi? O čem vlastně diskutovali při pokusu ve chvíli, kdy se to všechno zběhlo? Existovalo vůbec něco, čím by se mu dostala na kobylku a uvedla v činnost implantát?

Za ní se ozval vemlouvavý, téměř milenecký hlas.

„Vím, o čem hloubáte, doktorko. Ten váš úžasný mozek mě má stále v merku. Zbytečně plýtváte energií, má drahá. Jsem unikátní. Implantát nezabral, protože jsem se k tomu rozhodl.“

Jeho slova jí pronikla až do morku kostí. Jak to poznal?

Opravdu byla tak průhledná, že dokázal odhalit způsob jejího myšlení? Ale potom iracionální, instinktivní strach narazil na hradbu vědeckého smyslu pro realitu. Marlon nepoužíval telepatii, nikdo nedokáže číst myšlenky. On si s ní jenom tak pohrává a přitom používá laciný trik pouťových kartářek. Samozřejmě že se ho snažila prokouknout: vždyť je psychiatrička a zabývá se změnami

kriminálního chování. Každý, kdo tohle ví, dokáže za daných okolností její myšlenkový proces odhadnout stejně jako Marlon.

Ovšem co s tím implantátem? Skutečně se mohl Marlon „rozhodnout“, aby přístroj nefungoval? Je něco podobného vůbec možné? Opravdu má tak nevšední schopnost držet si pod kontrolou nervový systém? Nebo tu existovalo jiné, mnohem jednodušší vysvětlení, proč ho implantát neochromil, když ji vzal jako rukojmí? Odpověď měla na jazyku, stále jí však unikala.

Pořád byla ještě trochu v útlumu a navíc se v tomhle klaustrofobickém prostředí prosyceném příšerným puchem nemohla vůbec soustředit.

„Těžko se vám uvažuje,“ zašeptal Marlon nechutně intimním, milostným tónem. „Jste přesvědčená, že všechno má racionální vysvětlení, protože vás to učili. Přitom odpověď je jednoduchá: vysvětlení neexistuje.“

Ozvalo se šplouchnutí a baterka zhasla. Kužel hornické svítilny z Marlonovy přilby se zastavil na ležícím herci.

Cody se snažil udržet hlavu nad vodou, ale jinak byl naprosto promáčený. Rozčileně klel a vytíral si oči rukávem, čímž všechno ještě zhoršil.

„Z tohohle oslepnu,“ naříkal a plácal sebou ve vodě.

„Bože, jak to nesnáším. Já tohle nenávidím!“

„Vstávej.“

„Klouže to.“

„Vpředu nás čeká suchá chodba, ale napřed pročistíme systém.“

„Pročistíme?“

„Však uvidíš,“ ubezpečil ho Marlon.

Sběrný kanál na povrchovou vodu. To dává smysl, zauvažoval McRay. Vždyť jsou všude po Manhattanu a nejblíž k povrchu ulice dá se vylézt kdekoliv a kdykoliv.

Taky tam nepřekážely žádné trubky a roury, které by člověka ohrožovaly.

Marlon samozřejmě podzemí znal jako své vlastní boty.

Určitě věděl, kde se sběrné kanály kříží s odpadními stokami a ostatními tunely. Dobrá zpráva, existující plány této oblasti byly vcelku kompletní a přesné. Špatná zpráva, McRay je s sebou neměl, takže jenom poslepu sledoval stopu. A ta se mu navíc zdála snad úmyslně značená.

žebříky pohozené v cestě, útržky oblečení, neklamné známky, že tady někdo nedávno šel. Jako by se mu Marlon vysmíval, vyzýval ho k následování. Pojď a dostaň mě, ty fízle!

Ale na podobné klukovské pošťuchování byl Marlon příliš chytrý.

Nebo ne?

I přes celou svou inteligenci, kterou se Marlon tak chlubil, postřelil členku ostrahy, ačkoliv se mu vůbec nenaskýtala naděje na útěk. Tento fakt se nedal

oddiskutovat, ať už byl jeho motiv jakýkoli. že by teď opět jednal na základě neovladatelného nutkání? Chtěl konfrontaci s detektivem, aby si to vyřídili jako muž s mužem? Nebo šlo o past? Tahle možnost zvýšila Kevinovu obezřetnost na maximum. Vpadnout do léčky nastražené Marlonem v jeho vlastním teritoriu, nic děsivějšího by si nedokázal představit. Ale možná ano. Nechat se střelit do páteře svou vlastní zbraní šklebícím se psychopatem, to by mohlo být ještě horší. Kdyby případná past sklapla, právě tohle by McRaye nevyhnutelně čekalo.

Detektiv se zastavil, aby se vydýchal a zároveň překontroloval revolver. Znovu zalitoval, že nemá pistoli.

Nikdy se nesnažil podobat hrdinům z televize, kteří chřestili nejnovějšími typy zbraní. Věděl, že dokáže přesně zasáhnout cíl tak z dvaceti kroků. No, buď při zemi, z patnácti. Na větší vzdálenost by si už netroufl, obzvlášť pokud by tak mohl ohrozit Annu. Na takovou práci je zapotřebí odstřelovače, i když se i oni občas netrefí a můžou způsobit zranění jeden druhému nebo nevinnému civilistovi, stává se to pořád. Nemluvě ani o odražených kulkách, zejména v tomhle prostředí.

Už ses vystrašil dost, zarazil McRay tok myšlenek.

Postupuj dál, nebo přijdeš na důvod proč to zabalit. Brodil se vodou a vzpomínal na gumáky v kufru vozu. A jak by se hodil respirátor, který by mu pomohl přefiltrovat dusivé plyny z kanálu.

Plyny z kanálu.

Tak počkat, tohle je přece sběrný kanál na vodu a ne odpadní stoka. Proč tu vlastně smrdí plyny? Jenom když

dojde k průtrži mračen a čistírna odpadních vod je zahlcená, dostane se všechno do kanálů. Ovšem teď žádné lijáky nebyly.

Něco tu nehrálo. Odněkud sem proudily splašky.

Uvažuj, Kevine. Soustřeď se. Co víš o křížení těchto dvou systémů? Vždyť jsi studoval plány, přebrodil celé kilometry tunelů podobných tomuhle. Dochází k propojení náhodně, nebo je to součást Marlonovy únikové strategie?

Uvažuj.

Zatraceně. Těžko se koncentrovat, když tě plyny pálí v očích a škrábou v krku. A navíc ještě děsí představa, že na tebe někde za rohem číhá geniální psychopat.

Přemýšlej. Jižní část Manhattanu, Battery Park. Kanály, stoky. Nějaké opravy? Nové stavby? Co se děje v podzemí této části města, co by mohl masový vrah využít ke svému prospěchu?

Nebo se úplně zbláznil a chce číst z kanálové špíny jako jasnovidec z čajových lístků? Přestaň blbnout, člověče, a pospěš si, nemůže být daleko. Máš zbraň, on ne. Tunel je přece pouze jinou formou uzavřených zdí. Copak by ses takhle nervoval, kdybys honil neozbrojeného muže v budově? Vždyť jsi jenom pár metrů pod ulicí!

Ještě ho ani nevidíš a už tě psychicky deptá, páteř tě svědí strachem z kulky, i když Marlon nemá z čeho vystřelit.

Je s podivem, jak se ti ten parchant zavrtal do hlavy a dělá ti v ní guláš.

Nemysli a postupuj. Utíká, nemůže tě zranit. Do háje, vždyť musí být vyděšenější on z tebe, než ty z něho.

McRay se tomu snažil uvěřit, ale šlo to těžko, velice těžko.

Následuj světlo.

Paprsek Marlonovy svítilny ozářil příčle žebříku. Anna okamžitě pochopila, že to má být pobídka, aby začala lézt nahoru. Ovšem čím se bude držet, když má ruce spoutané?

Odpověď byla jednoduchá, a dost hrozná. Marlon jí sevřel boky a nadzdvihl. Zamrskala nohama, jak hledala oporu. V jeho doteku překvapivě nebylo nic sexuálního, choval se naprosto neosobně, jako kdyby přesunoval pouhý předmět. Tahle představa se jí náhle zdála stejně děsivá, jako možnost sexuálního zneužití. Co vlastně znamenalo stát se v Marlonově světě věcí, kterou je třeba transportovat na určené místo?

„Odpočiňte

si

minutku,

doktorko

Kaneová,“

poznamenal. „Pokud chcete přežít, neuvažujte ani na vteřinku, že seskočíte. V okamžiku to bude dole zatopené.“

Anna se zastyděla. Vůbec ji nenapadlo z žebříku utíkat.

Jak by se dokázala dostat dolů, když nemohla použít ruce?

Marlon poodešel kousek dál, takže ho viděla jenom jako pouhý obrys proti světlu.

„Cody, otři si ruce do hadru.“

„Jakého hadru?“

„Toho, co ti podávám,“ řekl Marlon tónem, jako by poučoval malého školáka. „Přestaň klást otázky, Nede, a dělej co ti říkám. Chytni tady to kolo.“

„Jsem zesláblý,“ stěžoval si Cody a udělal vyčerpaný obličej. „Nemůžu ani sevřít ruce.“

Anna měla silné podezření, že to Cody hraje, předvádí roli. Dělal se slabším, než ve skutečnosti byl. Mohlo by mu to prospět?

Ne u Marlona, který ho nenechal ani vydechnout.

„Jak dlouho vydržíš pod vodou, Cody?“

„Ale jo, vždyť už jdu.“

Slyšela, jak herec námahou sípá. Uzávěr zaskřípal a Marlon spokojeně vstal. Cosi zasyčelo, potom se ozvalo bublání, které se po chvíli změnilo v hukot, a zápach byl náhle nesnesitelný.

Snad se zalkne, snažila se nedýchat, ale to už ji Marlon popadl za svázaná zápěstí a strčil do malé chodby.

„Zavři!“ zařval, aby ho Cody slyšel i v tomhle rámusu valící se vody.

Anna zakopla a upadla na kolena. Bylo tu sucho a zatuchlý vzduch se dal dýchat. Za ní se Marlon s Codym

snažili zavřít těžké ocelové dveře. Trvalo jim to dlouho, ale nakonec zapadly a rachot se ztišil.

Marlon se otočil k Anně a zamířil jí svítilnou rovnou do očí, takže neviděla vůbec nic. „Tohle se postará o všechny krysy v tunelech,“ oznámil jí. „I lidské.“

McRay to ucítil dřív, než uslyšel. Vzdálené vibrace pod nohama. Zamířil baterkou na hladinu vody, která se začínala vlnit.

Co se zase děje? Něco se stalo? Copak jede někde vlak?

Nebo došlo k výbuchu?

Potom se začal hýbat vzduch. Napřed jako bríza, potom se do něj opřela vichřice, pročísla mu vlasy a zacloumala vlhkým oblečením. Co přijde teď? blesklo mu hlavou.

Hukot splašků vůbec nezaslechl, pouze na zlomek vteřiny zahlédl přední stěnu živlu, který se ho už už chystal pohltit. Rozběsněná masa se hnala přímo na něj.

Při prvním nárazu ztratil baterku. Černý příliv mu vmžiku vyšplhal až ke krku, zvedl ho a odnášel jako kus korku, jako balík kostí a masa, který viděl dnes ráno.

Stačil se jenom jednou nadechnout, pak čelem narazil do stropu a roztočil se v tunelu nohama nahoru dolů.

Rukama hrabal okolo, pokoušel se něčeho zachytit, snažil se žít bez vzduchu a světla.

Myšlenky ho opustily, v mozku mu bušil jen nedostatek vzduchu. Topil se.

Kapitola l3

Plazili se nekonečně dlouho. Ned Cody si vpředu cosi mumlal, Anna těsně za ním se posunovala po rozedřených kolenech a spoutaných rukách. Marlon skupinku uzavíral a jeho dominantní postavení připomínal neustálý proud světla.

„Nepohoda přejde,“ oznámil jim, když si Cody postěžoval. „Nádhera lidské mysli spočívá v tom, jak rychle zapomíná na bolest.“

„Pro moji mysl to asi neplatí,“ odporoval herec.

„Zauvažuj tedy nad druhou možností,“ nadhodil Marlon a Ned ztichl.

Asi tak polovinu cesty Anna nedělala nic jiného, než

uvažovala nad druhou alternativou. Teď už se zdálo nad slunce jasnější, že Marlon se úspěšně zbavil případných pronásledovatelů a že má pro ni i jinou roli než jenom rukojmí. O co by mohlo jít, si neodvažovala ani představit, a smrt se jevila jako nejvhodnější osud.

Lépe zemřít rovnou tady na všech čtyřech než coby hračka masového vraha v Domečku pro panenky. Ale i přesto, že došla k tomuto závěru, srdce jí stále pracovalo, plíce stále přijímaly vzduch a ruce i kolena se sunuly vpřed.

„Napadají vás špatné myšlenky,“ nadhodil Marlon konverzačním tónem. „Přemýšlíte o sebezničení.“

Anna neodpověděla. Proč mu ještě dodávat uspokojení?

Pokud nebude reagovat, nemůže Marlon pokračovat ve své hrůzostrašné hře čtení myšlenek.

„Kdosi, koho znáte, spáchal sebevraždu, Anno. Cítím to v kostech, vidím vám to na očích. Bolestivá vzpomínka.

Proto jste se vrhla na psychiatrii, protože jste tomu chtěla rozumět. Mimochodem, jde o přímo klasickou motivaci pro kariéru v tomhle oboru. Vyléčit neurotické rodiče. Ovšem ve vašem případě nebyl otec jenom neurotický, že?“

Zpředu se ozval Cody. „Nech ji na pokoji.“

Marlon se uchechtl. „Máme tu příspěvek do diskuse,“

poznamenal. „Další motivace pro kariéru. Jenže ty nejsi pouze obyčejný neurotický herec, jsi skutečný vrah. Čím vlastně byla, Nede? Psala na tebe kritiky? Myslím, že není možné odsuzovat umělce, který zaškrtí kritika. Vlastně se divím, že se něco podobného nestává častěji. ‚Ned Cody trapně propadl v charakterní roli milence a přítele.‘ A tak jsi tu děvku zaškrtil.“

Teď byla na řadě zase Anna, aby se Codyho zastala.

„Nechte ho na pokoji.“

Marlon se nadchl. „Slyšel jsi, Nede? Doktorka má o tebe starost, opravdu jí na tobě záleží. Možná tě miluje, Nede. To bude legrace. Má tě ráda, nemá tě ráda. Zabiješ ji, nezabiješ ji.“

V jeho ústech vražda zněla snadně, jako odrecitování dětského říkadla. A v téhle chvíli se Anna rozhodla, že lehká

smrt nepřipadá v úvahu. Bude s tím grázlem bojovat.

Nepůjde dobrovolně: bude kousat, škrábat, nehty mu zaryje do očí, bude se bránit do posledního dechu.

Ať se stane cokoliv, rozhodně neskončí na invalidním vozíku, slepá, uvězněná sama v sobě.

Milosrdný samaritán se nerozhodně zastavil na rohu Wall Street a Broadwaye. Uvažoval, že si koupí suši, božskou pochoutku, kterou nabízela čínská restaurace opodál. Všichni tihle stresem převálcovaní makléři tam hledají rychlý přísun proteinů, rozplývají se nad rýžovým vínem a hladí své platinové rolexky. Ach ano, těžce pracující člověk si může dopřát své suši.

„Pomoc!“

Milosrdný samaritán se pokusil nic neslyšet. Dutý hlas, který volá o pomoc, není nic než sluchový klam.

Pravděpodobně zemřelý přítel, už jich má hodně a v téhle chvíli se rozhodně necítí v náladě přijímat návštěvy z jiného světa. Ignoruj ubohou duši a odejdi.

„Prosím, pomoc!“

Hlas ducha byl tak slabý, až měl dojem, jako by přicházel z chodníku pod jeho nohama. Milosrdný samaritán nasadil sebejistý výraz jenom pro případ, že se stal obětí natáčení skryté kamery.

Hlas se ozval znova, tentokrát o něco jasněji. „Dole,“

sděloval. „Podívejte se dolů.“

Milosrdný samaritán poslechl. Neviděl nic. Jenom chodník, ulici, kanálovou mříž.

A právě pod ní se cosi hýbalo. Ach! Něco malého, bledého, červ. Ne, je to prst.

„Pomoc.“

Milosrdný samaritán přiklekl na zem. Prst se hýbal a pod mříží měl napojení až k ruce. Zahlédl i druhou ruku, tak špinavou, až barvou splývala s černou mříží. A zezdola vycházel hrozný zápach.

„Jsem polda,“ ohlásil duch a lapal po dechu. „Potřebuju pomoc.“ V té chvíli milosrdný samaritán zahlédl i oči.

Mrkaly pod mříží a prosily o pomoc. Hezké hnědé oči.

„Ale, chudáčku,“ politoval ho milosrdný samaritán a chopil se chvějící se ruky, která se natahovala mříží. „Někdo ošklivý tě tam odhodil?“

Den pátý

Předpeklí

Kapitola l

Pacient nevydržel v posteli. Každou chvíli odhazoval přikrývku, pochodoval pokojem s telefonním sluchátkem přitisknutým k uchu a nijak mu nevadilo, jak mu zpod nemocničního tenkého zeleného pláště probleskuje holé pozadí. Zdravotní sestra ho sledovala ode dveří, ve tváři výraz někde mezi zmatkem a starostí.

„Zatraceně, pořád je obsazeno,“ vykřikoval a bušil do sluchátka. „Co jste za špitál, když se odtud nedá ani zavolat?“

„Tohle je Svatý Vincent ve Village, pane McRayi.

Vrátil byste se laskavě zpátky do postele nebo se alespoň posadil? Plicař se tu objeví každou chvíli.“

„Na co?“ zavrčel McRay.

„Kvůli endoskopii. Musí vám zkontrolovat plíce, jestli tam nepronikla nějaká tekutina nebo nehrozí zápal plic.“

„Plíce mám v pořádku. Teď bych spíš potřeboval někoho, kdo by mě spojil na okrsek, copak je to tak složité?

Nebo zavolejte třeba poldu, jakéhokoliv! Nemáte nějakého tady ve špitálu? Pošlete ho sem!“

Kdosi vešel dovnitř a diskrétně si odkašlal do dlaně. „Ty ale vypadáš parádně s tou vystavenou prdelí.“

„Bože, Lene!“

Leonard Jakowski pohodil hlavou směrem k sestře.

„Policejní sezení, můžem mluvit v soukromí? Díky, má drahá.“

„Nejsem vaše drahá,“ odsekla sestra a zmizela.

Jakowski se pohodlně natáhl na prázdnou postel a ruce založil za hlavu. „Není to špatné,“ pochválil si. „Rozhodně bych se tu pár dní vydržel povalovat. A navíc by mě ta kráska mohla všude omývat.“

„Člověče, já se tady můžu zbláznit. Co se děje? Kdo tomu velí?“

Len se opřel o loket a předstíral zívání. „Sám hrdinný kapitán Michael Francis Hamett zorganizoval pátrací akci.

Vlastně několik. Nasadili uniformované poldy do každé stanice podzemky. I na těch přestupních v Brooklynu a Queens, abychom měli jistotu, že únosce nezmizí v předměstí.“

McRay se posadil a potáhl si nemocniční košili.

„Pitomci,“ odfrkl. „Marlon se přece nepožene podzemkou.

Je tam hodně lidí, moc rušno.“

Jakowski přikývl. „Zřejmě chtějí chránit civilisty. Nebo jenom tak vypadat. Jinými slovy přišel čas krýt si záda, což

je mnohem víc, než zvládneš teď ty.“

„No tak, Lene.“

Len Jakowski povzdechl a seskočil z postele. „Vím, vím. Prožil sis svoje. Topil ses jako krysa v kanále.“

„Chytil jsem se mříže a držel. Ten chlapík mě vytáhl.“

Jakowski znechuceně odfrkl. „Chlapík? Dobře známej teplouš z Wall Street, co se u nás objevil už minimálně desetkrát za nemravný návrhy.“

„Jo? Přesto mi ale zachránil život, možná mu dám pusu.“

„Určitě by tě právě teď rád viděl.“

„Nechtějí mi vrátit kalhoty.“

„Můžeš jim to vyčítat?“

„Lene, prosím tě. Vždyť ji má tam dole, pochop konečně!“

„Aha, máš obavy o to děvče.“

„O doktorku Kaneovou.“

„Doktorka. Dáma cvokař. Promiň, ale musím poznamenat, že je to přece její chyba, nebo ne?“

Jakowski si všiml, jak McRay zesinal, a hned mu bylo jasné, že šlápl vedle.

„Sežeň mi kalhoty, Lene. Hned!“

„Jistě, Kevine, ať je po tvým.“

Když se konečně McRay objevil na okrsku na západní Pětatřicáté, odhadoval svou časovou ztrátu na Marlona tak na dvacet hodin. Celou noc pobyl v nemocnici nacpaný sedativy a probral se teprve až za rozednění.

Dvacet hodin mohlo znamenat celý život. Marlon už

může být kdekoliv, Anna může být buď naživu, nebo mrtvá

a ta nejistota ho doháněla k šílenství. Domeček pro panenky.

Ten zatracený parchant určitě míří ke své osobní márnici tam někde pod zemí. V bludišti chodeb to bylo jako hledat jehlu v kupce sena s tou výjimkou, že jehla mohla zabíjet.

Na stanici se ale McRay daleko nedostal. Hned u dveří ho zastavila seržantka Lois Curleyová, která měla ten den službu a hlídala budovu, jako by šlo o její vlastní dům.

„Dobré ráno, detektive,“ pozdravila a hned ho gestem zarazila, aby nemohl jít dál. „Co pro vás můžu udělat?“

„Potřebuju mluvit s kapitánem.“

„Budete se muset objednat! Kapitán Harnett má zatím plno.“

„Zatraceně, Lois, můj vrah někde lítá na svobodě, a abych se za ním mohl pustit, potřebuju všechny plány.

Alespoň většinu z nich.“

„O tom nic nevím. Můžu vám ale sdělit, detektive, že kapitán už zřídil velitelské stanoviště na podzemním nádraží Penn Station a všechno je koordinováno s tranzitkou. Možná tam na něho narazíte a plány se mu budou hodit.“

„Díky, Lois.“

„Není zač,“ kývla mu Lois na pozdrav.

Penn Station nepatřilo zrovna k detektivovým oblíbeným místům ve městě. Rozhodně ne od té doby, kdy strhli velkolepou starobylou budovu a nahradili ji spletí různě posazených železných pater ze skla a oceli, kde táhlo jako v komíně. Tohle monstrum mělo asi tolik šarmu jako

autobusová zastávka kdesi na středozápadě. Světové obchodní centrum a sídlo OSN už se přece pokusili vyhodit do vzduchu, jak to, že ještě nikoho nenapadlo nádraží Penn Station? Copak neexistují žádní teroristé, kteří by zatoužili vzít si na mušku tohle banální zlo městského rozvoje?

Než našel kapitána s jeho suitou, dostal se McRay do mizerné nálady. Jako obvykle měl šéf okolo sebe celou plejádu detektivů, kteří si budovali kariéru na patolízalství a poklonkování.

„Podívejme se, není tohle speciální jednotka?“ otřel se o McRaye detektiv Slury, jeden z vůdců podlízavců. „Jak to jde, Kevine, kamaráde?“

„Už jsem zažil lepší časy,“ odsekl McRay. „Řekni kapitánovi, že s ním chci mluvit.“

„Není k dosažení.“

„Vždyť ho tamhle vidím, v životní velikosti.“

„Smůla, Kevine, je moc moc vytížený.“

McRay pokrčil rameny a tvářil se, že jde pryč. Jakmile Slury přenesl pozornost jinam, vrhl se do davu modrých uniforem a pomocí loktů se propracoval až k velkému šéfovi.

„Kapitáne! Pane! Jsem detektiv McRay, pane!“

Velký šéf na něho znechuceně pohlédl a hned zase oči zaměřil jinam tím projevil nezájem.

„Kapitáne Harnette, Marlon není v tunelech podzemky.

Pohybuje se určitě v nezmapované oblasti.“

„Detektive Aťjstekdokoliv, mám tu právě jednání. Běžte si za svým nadřízeným.“

„To nemůžu, pane.“

Michael Harnett byl rozložitý muž, na sobě měl módně šitou uniformu, na hlavě zástřih od kadeřníka za dobrých sto dolarů a čelist jako boxer. Právě Harnett převelel McRaye do speciální jednotky, ale pravděpodobně se mu to už

vykouřilo z hlavy, usoudil detektiv, který byl pevně rozhodnutý nedat se odbýt. Ale mýlil se, protože šéf si přece jenom vzpomněl, alespoň napůl.

„Vy jste ten chlapík,“ začal Harnett trochu méně nabubřelým tónem, „McCarty, že? Pracoval jste v podzemce, a z toho důvodu jsme vás přeřadili na SJ a nasadili na toho mizeru Marlona.“

„Přesně tak,“ přitakal Kevin. „Až na příjmení. Jmenuju se McRay, detektiv McRay. Byl jsem přítomen u pokusu, pane, když Marlon utekl i s rukojmím. Pronásledoval jsem ho kanalizační sítí, ale dostal mě.“

Harnett na něho pohlédl a zamyšleně přikývl. „Už jsem slyšel. Téměř jste se utopil.“

„Jsem v pořádku, pane. A mám ty plány.“

Kapitánovi spadla čelist, takže se objevily zažloutlé zuby. „Cože? Plány, které ukradl? Kde jste je našel, detektive?“

„Ehm, ne, pane, ne ty, co ukradl. Mám plány, co neukradl. Navrhoval bych, pane, soustředit pátrání do

oblastí, ke kterým nemáme plány. Tam zmizel, vím to určitě.“

„Opravdu?“

„Skoro určitě.“

„Je rozdíl mezi určitě a skoro určitě, co z toho platí?“

McRay se zhluboka nadechl. „Nemyslím si, že se přesunul do sítě podzemní dráhy. Je to nebezpečné, příliš mnoho lidí, příliš mnoho policistů. S vychytralostí sobě vlastní dokáže předvídat, kolik hlídek se tam kvůli ochraně civilistů objeví.“

„Chápu,“ pronesl Harnett. Přejel ho pohledem, který byl hluboko pod bodem mrazu. Detektiv okamžitě pochopil, že nepochodil. „Myslíte si, že je chytřejší než my?“ zeptal se kapitán.

„To jsem neřekl.“

Šéf mu zavrtal ukazováček do hrudi. „Jste pověřen, pokud si dobře vzpomínám, najít ta ukrytá těla, je to správně?“

„Přesně tak.“

„Zatím jste žádná nenašel, správně?“

„Správně.“

„Detektive, dám vám malou radu, dělejte svou práci a já si budu dělat taky svou, je to jasné?“

„Naprosto.“

McRay spěšně vycouval, aby náhodou kapitán nedodal něco o přesunu na okrsek v South Bronxu.

Ale vlastně dostal rozkaz pokračovat v práci. Hlavním cílem bylo nalézt Domeček pro panenky. A tam pravděpodobně právě teď Marlon mířil.

Nalézt Domeček pro panenky.

Vždyť přesně tohle chtěl, udělá to s pomocí kapitána, kriminálky a tranzitky, nebo sám.

Pokud by se někdo ptal, plní pouze dané rozkazy.

Kapitola 2

Na jídlo si otevřeli zatavené balíčky od leteckých společností, ale jelikož téměř padala hlady, dokonce jí i chutnalo

„Leťte spřáteleným nebem,“ opakoval Marlon reklamní slogan a nechával lahůdky kolovat. „Spadly z náklaďáku, jak se říká.“

Měl tu malou ledničku, mikrovlnku, zásobu konzerv, lahve dobré vody, vybavení jako v protileteckém krytu a celé to působilo až strašidelně. Ve skutečnosti šlo o jakýsi vodovodní projekt, od kterého se ustoupilo už někdy ve čtyřicátých letech, kdy celou oblast neprodyšně uzavřeli.

Betonová místnost o rozloze patnácti čtverečních metrů se rozkládala přímo nad čerpací stanicí, o které Marlon mluvil zásadně jako o regulátoru.

Při pochodu podzemním labyrintem je neustále poučoval o všech rozvodech, které míjeli, pára, plyn, telefonní kabely i elektřina, dokonce jim ukazoval i zbytky bývalé potrubní pošty.

Obzvlášť pyšně mluvil o vodovodním systému.

„Vysokotlaké potrubí je uloženo až v samotném podloží. Hlavní dva tunely přivádějí vodu z akvaduktů víc než miliardu galonů denně, což nám jen tak tak stačí k

pokrytí požadavků na spotřebu, takže se nyní pracuje na třetím tunelu. Ten už postačí i do dalšího století, možná i déle. Je to největší vodovodní síť na světě, bez přehánění.“

„Opravdu?“ předstíral Cody zájem. Vypadal hrozně, jako by po tom dlouhém plížení o deset let zestárl. Vlasy měl špinavé a modré oči hluboko zapadlé.

Anna si připadala vyčerpaná až k samé hranici mdloby, za posledních pár hodin dokonce i na chvíli usnula. Vnímala slabě vibrace regulátoru, jak se vysoký tlak vody redukoval na výši adekvátní pro domovní rozvody. Jako by se čas zastavil a oni se octli ve vzduchoprázdnu. Marlon zřejmě na něco čekal, na nějakou událost či hodinu, těžko se dalo odhadnout, co ho ovlivňuje, ale ona se cítila už tak otupělá, že ji ani nezajímalo, co všechno by jí mohl udělat. Ani se o tom dlouho uvažovat nedalo, strach jí vězel někde vzadu v mysli jako sevřená pěst.

„Jestli chcete vidět pár opravdových blbečků, zajděte se podívat na partu 147, která pracuje na třetím tunelu,“

pokračoval Marlon neúnavně a popíjel z kelímku kávy, kterou před chvílí vytáhl z mikrovlnky. „Dostávají se do hloubky stovek metrů a jsou pod takovým tlakem, že musí provádět dekompresi při výstupu jako potápěči. Cody, jestlipak jsi slyšel o tom chlapíkovi, co vyletěl řekou ven?“

„Nee,“ odpověděl Cody unaveně.

„Před lety vrtali hluboko pod East River, když jim tam náhle začala prosakovat voda. Vzduch začal utíkat. Jeden z

dělníků chytil pytel s pískem a snažil se otvor ucpat, aby zachránil tunel před zaplavením. Stál tam přímo na ráně.

Všechno vybouchlo a on vyletěl dnem řeky skrz veškeré bahno a vodu až na hladinu.“

„Chudák,“ okomentoval to Ned.

„Vtip je v tom, že přežil.“

„To není možné.“

„Ale stalo se,“ šťastně zakončil Marlon. „Zázraky se dějí, děti. To si pamatujme.“

Po nějaké době začalo jejich únosce vyprávění nudit, a tak přestal chrlit vtipy a anekdoty. Nálada se mu změnila, ve tváři se objevila netečnost, malá očka přestala poskakovat.

Když se ho Ned Cody snažil zatáhnout do další konverzace, Marlon pouze zavrtěl hlavou. „Drž hubu. A ať ti to nemusím říkat dvakrát.“

Cody poslechl. Něco v tom hlasu ho varovalo, aby si dal pozor. V blízkosti Marlona si připadal jako myš vedle krajty.

„Nastav ruce.“

„Tohle přece není zapotřebí,“ zaprotestoval Cody, ale uposlechl a Marlon mu obratně spojil zápěstí k sobě lepicí páskou. Cody se stáhl do sebe, ztracený v myšlenkách na to, co přijde dál.

Anna ukolébaná vysílením a nepřetržitými vibracemi regulátoru se začala vzdalovat do stavu blízkému spánku.

Beton pod zády změkl, vzduch zhoustl a pomalu se

propadala do jiného světa. Bunkr zmizel a objevila se v místě tak známém, že mohlo jít jedině o domov. Stíny se pohnuly, temnota se rozplynula a její mladá krásná matka mluvila přímo k její mysli s tichou naléhavostí. Schovej se Anno! Přichází zpět. Vrací se!

Šílený muž s černou puškou. Vrací se. Tuhle noční můru prožívala celá dlouhá léta.

Malá čtyřletá Anna se skrývá ve skříni. Otec řádí v domě, chce je obě zabít. Matka ho prosí, zapřísahá, otec křičí a z očí mu hledí šílenství. Všichni půjdeme do nebe.

Annie, pojď ven, Annie.

Anna sebou trhla a probrala se, vší silou musela potlačit touhu zaječet. Nedovolí, rozhodně nedovolí, aby ji starý sen pronásledoval zrovna teď, když prožívá skutečnou, oživlou noční můru.

Co ji vůbec probralo? Marlon přecházel sem tam. Oči kamsi zahleděné, v tváři bez výrazu. Rázoval po malé místnosti, jeho dlouhé svalnaté nohy připomínaly robota a oholená lebka vypadala pod obyčejnou žárovkou u stropu jako vysoustružená z modré ocele.

Byl ponořený v myšlenkách, uvědomila si náhle.

Koncentroval se tak, že nevnímal okolí. Anna pocítila závrať, která hrozila přeměnit se ve slepou paniku. Zadržela dech, zavřela oči a bojovala. Nepodlehni panice. Udrž ji pod kontrolou. Stěny stojí pořád na svém místě, ještě tě nezavalily, jenom strach ti bere dech.

Konečně se jí podařilo potlačit rozrušení a začala zase normálně dýchat. Cítila se už silná natolik, že se odvážila otevřít oči.

Marlon upíral pohled rovnou na ni. Díval se, ale nevnímal. Stál tam pootočený k ní snad několik minut.

Neodvážila se ani promluvit, ani pohnout, aby nevyprovokovala nějakou instinktivní reakci. Náhle se však znovu vrátil do reality a zaostřil zrak na ni.

„Poslyšte,“ ozval se a zdvihl ruce, aby se poškrábal na hlavě. Dotkl se přitom obvazu na krku. „Vždyť jsem vám ani neřekl, jak tlusté jsou tu zdi. že ne? Téměř tři čtvrtě metru železobetonu. Neztrácejte síly zbytečným voláním o pomoc.“

Cody probuzený z deprese nebo z letargie neustálé úzkosti, nebo oč vlastně šlo, zdvihl hlavu. „Proč bych měl utíkat, když stojím na tvé straně?“

„Opravdu? Však se to dozvíme, ale teď ještě ne.“

„Stojím na tvé straně,“ trval na svém Cody. „Jsem vrah jako ty. Sundej mi pouta,“ dodal a zdvihl svázané ruce.

Marlon odsunul závoru ocelových dveří. „Trpělivost,“

uklidňoval ho. „Vrátím se pro vás.“ Vyšel ven a zavřel za sebou.

Opět zaslechli cvaknutí.

„Bože všemohoucí,“ zašeptal Cody, „konečně odešel.

Mé modlitby byly vyslyšeny. Nemůžu tomu uvěřit.“

„Pst,“ zarazila ho Anna.

Zaposlouchali se. Na druhé straně dveří se ozýval jakýsi zvuk, jako by cosi prskalo. Velice povědomé, ale dohánějící k šílenství, co to je?

„Co dělá?“

Zvuk se změnil, zesílil.

„Sakra!“ zaklel Cody.

„Co je?“

„Přivařuje dveře k rámu.“

Kapitola 3

„Poslouchejte, máme jasný rozkaz: nikdo nebude sdělovat podrobnosti ohledně stíhání Zabijáka z podzemky.

Všechny dotazy směrujte na kapitána Harnetta.“

Tohle byla první slova, která McRay zaslechl při návratu na stanici. Tisk totiž bleskově zareagoval, podrobnosti útěku mu vyzvonil personál nemocnice i ostraha. Tomu se nedalo vyhnout, něco podobného snad ani nešlo ututlat. Však dobře viděl titulky v bulvárních novinách vyřvávající na celé kolo:

ŠÍLENEC MARLON ŘÁDÍ POD MĚSTEM!

ZABIJÁK Z PODZEMKY VZAL DOKTORKU JAKO

RUKOJMÍ! PSYCHOPAT NA SVOBODĚ!

Kupodivu v podzemní dráze nedošlo k žádnému odlivu cestujících. Asi se cítili při zesílených policejních hlídkách bezpečněji. V novinách zatím místní veličiny ujišťovaly občany, že všechno je pod kontrolou a Marlon nemá kam utéct. Reportéři se hlásili v živém vysílání z různých stanic podzemky a jeden dokonce přímo z vlaku, obklopený zvědavci.

Ve městě nevypukla panika, ale pouze horečka, kdo na publicitě celého případu co nejvíc vydělá.

McRay rozhodně s tiskem komunikovat nechtěl a po příchodu ke svému stolu okamžitě zavolal přes pager Jeffersona T. Roberge. Po deseti minutách se mu ozval.

„Jeffe, nechtěl by ses na pár dní připojit k SJ? Už jsem to domluvil se šéfem, takže konečná volba je na tobě.“

Ve sluchátku zaduněl Jeffův hluboký smích. „Člověče, děláš si srandu? Ty se mě ptáš, jestli s tebou nechci hledat šílence, co ti ukrad kámošku? Už jsem to viděl v novinách.“

„Není to kámoška, ale jinak jsi to vystihl.“

„Protože znám cestu pod zemí?“

„Jsi v tom nejlepší.“

„Máš pravdu,“ potvrdil Roberge. „Kurňa, člověk by byl blbec, nevyužít podobnou příležitost.“

„Což nejsi.“

„Teď se pleteš ty,“ odporoval Roberge. „Ale i hlupák si někdy může vzít dovolenku od chytání krys. Honit obyčejnýho člověka může být celkem zajímavá změna.“

„Už začínám mít dojem, že to člověk ani není,“

poznamenal detektiv.

„Ale je,“ usadil ho Roberge. „Proto se ho všichni tolik bojej.“

McRay využil šance a interpretoval si kapitánův rozkaz jako povolení rozšířit počet už tak prořídlé speciální jednotky. Nechá policii pročesávat mnohem přístupnější tunely metra, zatímco on s několika věrnými se zaměří na opravdové vyšetřování a pokusí se vypátrat Marlona.

Střelba od boku, komentoval Len Jakowski. Uvelebil se mu na rohu stolu a rukou si projel plešatící skalp.

„Souhlasím s tím, že má smysl se soustředit na nezmapované oblasti. Přesto nám ale zůstává několik stovek kilometrů starých tunelů a chodeb.“

McRay pokrčil rameny. „Minimálně. Ovšem většina z nich je neprůchodná, jsou moc malé nebo zaplavené.“

„Ani tak nevíme kde začít.“

„To právě musíme rozhodnout, Lene. Vytipovat nejvhodnější oblasti. Vzpomeň si, že jeho oběti mizely z podzemky a podchodů. A do toho jeho Domečku pro panenky se určitě z podzemky můžeme dostat.“

Jakowski prohlížel mapu Manhattanu. „Možná je v některé z opuštěných stanic,“ nabídl řešení.

McRay zavrtěl hlavou. „Všechny jsme zdokumentovali, dostal jsem se k původním materiálům. Každý projekt z politického hlediska tak důležitý jako výstavba nové stanice podzemní dráhy se dostal do novin, takže krádež plánů by mu v tomhle případě byla k ničemu. Ve starých stanicích jsme našli akorát pár tábořišť bezdomovců, kluci od tranzitky jim přezdívají ‚krtci‘.“

„žádný těla?“ s pochybami zareagoval kolega.

„To jsem neřekl, ale rozhodně ne pozůstatky předpokládaných obětí.

A už vůbec ne tajný úkryt, o kterém se Marlon zmínil.“

„Domeček pro panenky, ty myslíš, že se tam teď vrací?

Tedy pokud něco podobného existuje.“

„Přesně tak. A vím jistě, že existuje.“

Len se usmál a poklepal na mapu. „Co když jsi vedle jak ta jedle?“

„Pak ho nikdy nenajdeme. Ani doktorku Kaneovou.“

„Ani toho chlapíka, co vyběhl s nima. Toho televizního herce, co zaškrtil svoji manželku.“

„žádnou manželku, jenom přítelkyni.“

„Jseš nějak podezřele citlivý, co se týče přítelkyň. Už

jsem slyšel, že jsi pozval doktorku na rande.“

„Čistě pracovní schůzka,“ opravil ho McRay a dloubl do kolegy tužkou. „Odsuň se, Lene, sedíš na Upper West Side.“

Policista tranzitky Michael Ditmar si překontroloval baterku. Patřila k základnímu vybavení, dokázal s ní dosvítit docela daleko, navíc s ní mohl útočníkovi i rozbít lebku.

Držela se dobře. Dokonce i kužel světla nabízel jakousi ochranu.

K běžné uniformě si vzal vysoké kožené boty. Bál se, aby mu krysy neokusovaly kotníky. Ne že by mu někdy nějaká kotníky okusovala, věděl, že nechutní hlodavci, občas velcí jako kočky, si udržují odstup. Ale co kdyby?

Nějaká přerostlá krysa s atypickým chováním může zblbnout a dostane chuť si smlsnout na člověku.

Ovšem ještě horší jsou vandráci a opilci, každý doktor ví, že lidské kousnutí je nebezpečné, a to nejenom kvůli AIDS, ale i kvůli podivným mikrobům, proti nimž se nedá očkovat. Lepší držet ruce u těla a mít pevné boty. A hlavně zůstat ve střehu.

Ve střehu, to bylo nejdůležitější.

Ditmara vyslali k přestupní stanici na křižovatce Šesté a Čtrnácté, jedné z nejfrekventovanějších stanic na spodním Manhattanu, protože se tu dá chytit přípoj na všechny strany.

Pokud nějaký blázen s broukem v hlavě brousí kolem, tady by se mu určitě líbilo. Proto tu policista Ditmar a patnáct jeho kolegů procházelo propojovacími tunely a předváděli sílu, aby si šílenec dal pozor. Všichni s vysílačkami a v plné zbroji, jen se ukaž, Zabijáku, a máme tě. Hodilo by se to pro povýšení, možná by dostal pozvání i do televize.

Podobné představy mu pomáhaly překonat nudu, absolutně nic se tady nedělo. Nikdo nepřeskakoval turnikety, nikdo nekradl žetony, ani jediný exhibicionista nebo feťák, jako by každý spolkl protikriminální pilulku.

Zatím nic nezahlédl.

Ditmar zdvihl služební vysílačku a nahlásil pozici nadřízenému, který stál nedaleko prodeje žetonů.

Zase ji vypnul.

„Promiňte.“

Otočil se a uviděl velikého chlapa v montérkách, se šálou kolem krku, na hlavě kulicha.

„Copak?“ zeptal se Ditmar.

„Možná něco mám.“

Policista přistoupil a prohlédl si toho chlapíka zblízka.

Trochu povědomý, ale když člověk vidí milion loupeží za den, tak každý mu potom někoho připomíná. „Co máš?“

vyslýchal ho Ditmar povýšeně.

„Přesně nevím. Možná se pletu. Jenomže oni říkali, abych nahlásil cokoliv podezřelýho.“

„Pokračuj,“ pobídl ho Ditmar.

„Zaseklý dveře,“ zabrumlal chlap. „Muselo se to stát během poslední hodiny.“

Ditmar ohlásil vysílačkou rozbité dveře v podchodu mezi křižovatkou ŠestáČtrnáctá a zastávkou na Sedmé.

Hoď na to oko, zněla odpověď.

„Musím to vidět.“

Chlapík pokrčil rameny. „Možná to nic není.“

„Jo, přesto to musím vidět.“

„Tak pojďte za mnou,“ řekl neznámý a otočil se zády k němu.

Policista Michael Ditmar ho následoval do temna tunelu.

Kapitola 4

„Tady kolem dokola jsou zakopaný všechny ty prachy,“

prohlásil Jeff Roberge.

„Už chápu,“ poznamenal Jakowski. „Tohle je honba za pokladem.“

„Miliony a miliony. Přitom tunel je tam pořád.

Vybudovali ho vlastně nad vodou a potom spustili do East River. Měl propojit podzemku s Druhou Avenue, bohužel další prachy už nesehnali.“

„Politici,“ okomentoval McRay. „Obvyklá korupce.“

„Máš pravdu. Představ si, že vybudovali nový tunel za miliardu dolarů, a víš kam vede?“

„Nikam,“ odpověděl znechuceně McRay.

„Do Queens.“

Detektiv pokrčil rameny, jako kdyby odpověď potvrdila jeho odhad. Neměl nic proti Queens, ovšem tunel smontovaný na dně někdy v sedmdesátých letech nikdy nedošel k druhému pobřeží, nikdy nedosáhl určeného cíle pro naprostou neschopnost zodpovědných míst. Miliardu dolarů prostavěli i v nedokončeném systému podél Druhé Avenue, z Battery Parku směrem na Bronx. Peníze vrazili do země, občas nějaký z politiků nasliboval zakončení projektu, ale zatím se nic nestalo.

„Zloději,“ poznamenal Jakowski. „Hotová neviňátka v porovnání s těmi nahoře. Měli by pozměnit Sochu svobody: dáma s rukou nataženou pro obálku.“

Všichni tři seděli v autě, které se sunulo v ochromeném provozu po Třetí Avenue co noha nohu mine. Snad i mrzák by je předhonil. Mířili k Osmačtyřicáté překontrolovat jakousi anomálii nalezenou v plánu: rozvodnu elektrického proudu, která mohla nebo taky nemusela být postavená pro zatím neexistující podzemní dráhu. Návrh ještě neopustil stadium výkresu.

„Vytáhni majáček,“ nevydržel Jakowski.

McRay světlo s povzdechem usadil na střechu. V

odpověď se ozvalo pár houkaček a provoz se téměř zastavil.

„Neříkej to,“ upozornil ho McRay.

„Co? že jsme měli jet podzemkou? To bych nikdy neřekl.“

Po dvaceti minutách se jim přece jenom podařilo dorazit na určené místo. Roberge je nasměroval k šachtě na rohu Druhé, kde otevřel svůj vak. Vyndal přilby a baterky.

„Ty si snad děláš legraci,“ poznamenal Jakowski a protahoval si zdřevěnělé nohy. „Ventilační šachta?“

„Je to nejpřímější cesta.“

„Tohle se mi vůbec nelíbí, už vidím, že dát se s várna do spolku byla obrovská chyba.“

Sestup byl poměrně jednoduchý. Kovový žebřík přivařili dělníci ještě při stavbě, průměr šachty odpovídal mohutnému objemu vzduchu, který tudy měl proudit. Proč vývod dokončili, aniž kdy dodělali tunel, nikdo nevěděl.

Stačí nevinná otázka na smutně proslulé průšvihy, které provázely snahy o prodloužení podzemní dráhy, a všechny oči dostanou nepřítomný výraz. O něčem takovém nevím, opakují městští byrokraté a dodávají: to měl na starosti někdo přede mnou či šlo o docela jiný odbor. Běželo o skutečně obří pochybení místní radnice, jednoznačné důkazy ležely pohřbené pod celým městem.

„Smrad jako ze žumpy,“ postěžoval si Jakowski.

Roberge se zachechtal. „To ještě nic není. Měl by ses projít kanalizační sítí mezi splaškama, co bys říkal potom?“

„Díky. Nechám to na starosti Kevinovi, protože je trénovanej.“

McRay narážku ignoroval. Přidřepl si na dně šachty, nějakých deset metrů pod ulicí, a rozložil plán. „Většinu z toho nepostavili,“ poznamenal. „Marlonova kancelář měla prověřit stávající situaci, doplnit novinky a doporučit napojení ke všem sítím.“

„K tomu nikdy nedošlo.“

„Buď ne, anebo zničil veškeré důkazy. Prošli jsme deník se záznamy o všech pohybech příslušných inženýrů.

Víme, že si do této oblasti udělal nejmíň čtyři výlety, údajně kontroloval netěsnosti ve ventilační šachtě.“

„Jaký netěsnosti?“ zajímal se Jeff Roberge. Jeho hlas v podzemí zaduněl, až vyděsil holuby sedící na mříži nahoře.

„Nic bližšího nevíme prostě netěsnosti,“ odpověděl McRay.

„Může jít o vzduch nebo tady o vodu. Možná plyn nebo páru.“

„Paráda,“ komentoval Jakowski. „Uvaříme se, případně vybouchnem.“

„žádné záznamy se nenašly,“ pokračoval McRay.

„Standardní procedura nařizuje přesně popsat netěsnosti, podat informace příslušnému oddělení a všechno se má udělat písemně.“

„Takže vlastně k poruše nedošlo.“

„Mám následující teorii: Marlon se tu procházel z vlastní iniciativy,“ osvětlil McRay.

„A co ta elektrika?“

„Rozvodna,“ upřesnil detektiv. „Pokud ji postavili, měla by se nacházet do dvaceti metrů od nás.“

Ovšem nalézt dané místo se ukázalo jako velice problematická záležitost. Stavbu totiž dělníci opustili před dokončením, takže zbudovaná šachta a připojené sítě nesouhlasily s plánem. Navíc žádný z nich nebyl expert natolik, aby přesně rozpoznal provedené změny.

„Z toho zblbnu,“ mumlal Jakowski. Chtěl si zapálit cigaretu, ale plamínek mu zhasl průvan. „Co když to vůbec

nepostavili? Přikláním se k názoru, že ta zasraná rozvodna neexistuje.“

McRay se neobtěžoval odpovědí. Nemělo smysl se hádat, ale rozhodně odmítal přiznat porážku. Čekal, zatímco se Roberge plazil okolo a zkoumal terén, a slyšel, jak si Jeff pro sebe hvízdá a zahání tak čtyřnohá stvoření. Potom si klekl na zem, zíral do plánu a snažil se ve světle baterky přijít záhadě na kloub, když vtom hvízdání přestalo.

„Jeffe? Hej, Jeffe!“

Jakowski potáhl z nezapálené cigarety, pokrčil rameny, ale rukou zajel pro pistoli. „Možná se jenom nadechuje.“

McRay přeběhl k ústí temného tunelu. „Jeffe! Slyšíš mě?“ Vrátila se mu jen ozvěna vlastního hlasu.

„Kruci,“ ulevil si Jakowski a odhodil cigaretu. „Radši zavoláme posilu. Za tohle nám kapitán usmaží prdel, Kevine.“

„Počkej,“ zarazil ho McRay. Lehl si na zem a vsunul se do jakéhosi otvoru. Vzduch se zdál těžký a zatuchlý, dalo by se to však připsat obrazotvornosti, jakési jeho osobní formě klaustrofobie. Opravdu se tam těžko dýchalo, obzvlášť když

těsný prostor nedovolil hrudníku pořádně se rozepnout. Jak se tudy mohl Roberge protáhnout? Detektiv nasál vzduch a zavolal. Čekal na odpověď. Nic. Ticho.

Náhle ho cosi zatahalo za kotník. Vyděsil se a kopl.

„Bacha,“ vyjekl Jakowski. „Uklidni se! Hlavně vylez, protože je tady.“

„Kdo?“ podařilo se McRayovi ze sebe vysoukat.

„Podívej se sám.“

Po centimetrech vycouval a v kuželu světla na vlastní oči zahlédl špínou pokrytého Jeffa. Stál tam a zubil se.

„Něco mám,“ oznámil. „Cestu na druhou stranu.“

„Jak ses dostal ven?“ chtěl okamžitě vědět McRay.

„Vždyť odtud vede jen jeden východ.“

„Podle plánu jo, ale skutečnost je jiná. Někdo si tady hrál.“ Roberge je odvedl ke svému objevu, k chodbě, která nebyla nikde zachycená. „Dá se najít jedině, když se plížíte okolo po zemi,“ vysvětloval a už sestupoval po úchytech dolů. Nad ním oddychoval Jakowski a snažil se jim posvítit na cestu. „Je to až za falešnou přepážkou, napoprvé jsem ji úplně přehlídl.“

„Jaká přepážka?“ zeptal se McRay.

Roberge dole se pouze zasmál. „Jenom, kluci, pojďte za mnou, jinak tomu neuvěříte.“

Svislá chodba končila dole v šachtě. Nebylo tu ani dost místa pro všechny tři, stáli namačkaní těsně vedle sebe jako sardinky. „Co je tohle?“ bručel Jakowski. „Tak si krysí antoušek představuje fór?“

„Co je, kde to máš?“ ztrácel McRay pomalu trpělivost, ale Jeff se nedal vyvést z míry.

„Radši se nadechni, Jakowski, abys mohl prolézt.“ V té chvíli Roberge zmizel. „Kruci, kde je?“

McRay se opřel o stěnu vzduchové šachty a přejížděl ji rukama, až nahmatal hranu. „Tudy,“ řekl a zmizel v úzkém otvoru.

Mohl se protáhnout pouze bokem a statnější kolega za ním jenom klel a funěl. Dokonce vyhrožoval návratem, ale vtom utrpení skončilo a McRay se ocitl ve volném prostoru, kde se konečně nadechl. Světlo Jeffovy baterky se mu zabodlo do tváře.

„Docela vymakaný, co? Všechno zakrytý přepážkou, jenom vzduch se pohyboval. To se mi zdálo podezřelý.“

„Podezřelý?“ lapal po dechu Jakowski.

„Ten člověk má od přírody detektivní talent,“

vysvětloval McRay.

„Vím přece, o co jde, když mi táhne na záda,“ nedal se Roberge.

„Co je tu cítit?“ začichal Jakowski. „Tohle znám.“

„Vazelína,“ odhadl McRay.

Začal přejíždět kuželem světla celý prostor. V téhle betonové díře objevili pravý muniční sklad. Mohla by se tím vyzbrojit menší soukromá armáda. Rozeznali i tucet ruských AK47 v originálním balení.

„Svatá dobroto!“ vyhrkl Jakowski a natáhl se po něčem, co připomínalo raketomet.

„Nešahej na to,“ varoval Lena McRay. „Musíme zavolat výjezdovou skupinu, potřebujeme otisky.“

„Dokázali jsme to,“ řekl Jakowski.

„Ten bastard!“ McRay prohlížel hromadu pistolí konzervovaných vazelínou a bedny munice rozličných kalibrů seřazené vedle. Někdo si tu uskladnil staré policejní osmatřicítky, malé samopaly, odstřelovací pušky i náhradní zásobníky do všech možných modelů.

„Tohle není Domeček pro panenky,“ poznamenal.

„A co teda?“

„Zásobárna munice. Podle mě má ještě další kutlochy rozmístěné pod městem.“

„Neděs nás,“ sykl Jakowski. „Co mu strašilo v hlavě, válka?“

„Asi něco podobného,“ souhlasil McRay. „John Chester Marlon proti celému světu.“

Kapitola 5

Uniforma mu příliš nepadla, stahovala stehna, na zádech téměř praskala, ale jemu to nevadilo. Tahle maškaráda ho bavila. Hlavně že čepice zakryla oholenou hlavu a límec schoval implantát. Stejně si ho ale nikdo moc nepřehlížel.

Zjistil, že přestrojený za policistu může zírat na každého, ale jemu se všichni většinou pohledem vyhnou.

Musí si dát pozor jenom v jediné situaci: když narazí na dalšího policistu. Proto se rozhodl nepoužít podzemku, která se hemžila uniformami. Tam by musel odpovídat na plky kolegů a mohl by se prozradit. Lepší bude motat se po ulici jako obyčejná hlídka.

„Prromiňte, pane, mohl byste nám, prrosím, ukázat směr k Empirre State Building?“

Marlon pohlédl na turisty. Malý Číňan s ještě menší ženou. Ta stála o pár kroků vzadu, v ruce svírala kabelku, oči sklopené. Naslouchala pozorně, jak její manžel pyšně předvádí svou znalost angličtiny.

„Kam?“ zeptal se, aby měl možnost znovu si tu parádu vyslechnout.

„Empirre State Building,“ pronesl turista, ale tentokrát už ne tak sebevědomě, a očima nervózně zalétl k průvodci městem, kterého svíral v ruce.

„Aha,“ přikývl Marlon a odkašlal si do dlaně. „Dobře.

Empire State Building je na rohu Třiatřicáté ulice a Páté Avenue. Teď jsme na Park Avenue, dva bloky, ty dlouhé, potom se stočíte doprava a půjdete pět dalších bloků, ale krátkých, rozumíte?“

„Ano, pane. Děkujeme vám. Oprravdu děkujeme.“

Oprravdu. Ráčkování bylo zřetelně slyšet. Hned potom se pár otočil a přešel do své mateřštiny, která připomínala malé kostelní zvony rozezvučené hejnem ptáčků. Marlon úplně viděl, jak doma na Tchajwanu, či odkud jsou, budou nadšeně vyprávět přátelům o tom příjemném newyorském poldovi.

Sám měl tisíce podobných malých zážitků uskladněných v paměti, odkud je vždy snadno vylovil. Uvažoval o nich jako o příchutích. Setkání s čínskými turisty mu připomínalo chuť citronu. Sváření dveří s psychiatričkou a jejím poskokem uvnitř zase med.

Necháme je chvíli zrát. Musí navštívit různá místa, dodržet sliby.

Už dlouho pracoval Hector Rivera na Park Avenue jako domovník. Proto neotvíral zadní dveře žádným cizincům. V

tomhle městě musí být člověk opatrný. Objeví se chlapík dobře oblečený, vydává se za prodavače, a přitom je to lupič nebo násilník. Jen ať řeknou všechno do interkomu, on nechá zamčeno. Poldové však mají výjimku. Je nutné jim

otevřít, i když řetěz lze nechat zaháknutý. Můžou si tak povídat z očí do očí, a člověk neriskuje, že mu zástupce zákona pak bude znepříjemňovat život.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se Hector s uctivým výrazem, který by měl policistu uspokojit.

„Bydlí tu dáma, paní Westerbeeková, ve třetím patře?“

„Samozřejmě, Gladys. Copak se jí stalo?“ vyzvídal domovník, ale bez skutečného zájmu. Stará Westerbeeková popravdě patřila k osinám v zadnici, pořád jen nespokojená.

Mohutný polda povzdychl a pohlédl do zápisníku. „Jo, máme zase nějakou stížnost, musím si s ní popovídat.“

Hector úlevně vydechl, ale řetěz neuvolnil. „Nejlepší bude, když na ni zazvoníte z haly.“

„Už jsem to zkoušel,“ ušklíbl se představitel zákona.

„Interkom asi nefunguje. Ale je doma, právě před chvílí nám volala.“

Domovník zaváhal. „O jakém problému mluvila?“

Polda pokrčil rameny. „Všechno prý sdělí až osobně.

Určitě se to dozvíte, bohužel já žádné podrobnosti nemám.“

„Aha.“

„Co takhle jít se mnou nahoru?“

„Zavolám jí,“ souhlasil Hector, „pro jistotu.“

Chtěl zavřít, ovšem mohutná policistova tlapa zablokovala zámek. Než se Hector vzpamatoval, dveře se rozletěly a obr stál nad ním a držel ho pod krkem.

„Měl by ses polepšit,“ syčel vetřelec.

Domovníka sevřely ohromné ruce a drtily mu krkavici, ale on už to ani nevnímal. Před očima se mu rozprostřela tma a za okamžik mu srdce přestalo bít.

Po čtyřech minutách se už Marlon pohyboval ve sklepě starobylé činžovní budovy. Rozhodně se nezajímal o žádnou starou dámu, ať bydlela kdekoliv.

Kapitola 6

Pět bloků na jih, tři na východ. Len Jakowski pečlivě studoval obsah jarního závitku.

„Co do toho cpou?“ chtěl vědět.

„Jako obvykle,“ mínil Roberge.

„Jo,“ přizvukoval McRay. „Obvyklé neidentifikovatelné předměty. Rozsekají to na kousky, hlavně aby se to tam vešlo.“

„Pěkně děkuju,“ zamračil se Jakowski a opatrně kousl.

„Vážně jste mi pomohli.“

Stáli na rohu Druhé a Osmačtyřicáté a čekali na příjezd techniků. Jakowski nedokázal přežít hodinu bez jídla, tak se před chvílí vynořil z korejského obchodu s několika závitky a velkým blýskavým jablkem. Hodil ho Jeffovi s dodatkem, ať ho daruje svému nejlepšímu učiteli.

„Pro mě nic?“ zeptal se McRay nevinně.

„Už mě unavilo ti něco kupovat, Kevine. Jsi gurmánský snob, což je u poldy děsivý zločin.“

„Chci jenom, aby byly věci po mým.“

„Přesně jako já.“

Experti dorazili s novinkou: uniformovaný policista tranzitky byl zavražděn na stanici podzemky nedaleko Šesté Avenue. „Jmenoval se Mike Ditmar, neslyšel jsi o něm?“

nadhodil jeden z detektivů. „Útočník neznámý, ovšem nejpodivnější je, že tělo bylo nahé.“

„Cože?“ zaujalo to McRaye.

„Uniforma zmizela. I pistole, odznak, identifikační karta a vysílačka.“

„Ježkovy voči!“ ulevil si Len.

McRay okamžitě zbystřil. „Jak velký byl Ditmar, víte to někdo?“

Detektiv pokrčil rameny. „Rozhodně ne tak jako útočník. Chudáka zaškrtili, což je pro mě novinka. Střelná rána, bodnutí nožem, rána do hlavy, najíždění autem, nikdy jsem ale zatím neslyšel o uškrceném policistovi ve službě.“

„Kde na Šesté?“

„Šestá a Čtrnáctá, mám dojem.“

„Přestupní stanice,“ doplnil McRay. „Odtamtud může jít kamkoliv.“

„Mňam, mňam,“ vychutnával Jakowski poslední sousto.

„Kdosi se tady před chvílí dušoval, že pátrání v tunelech podzemky je ztráta času. Kdopak tohle tvrdil kapitánovi?“

„Už dávno zmizel,“ nedal se vyvést z míry McRay.

„Pokud to byl Marlon, určitě je pryč. A to dost dlouho.

Normálně zabíjí ženy, to víme, takže pokud zaškrtil poldu, pak jenom kvůli ohozu. Zůstává otázka, k čemu potřebuje uniformu.“

„Nevím,“ řekl Len. „Možná chtěl být už od mala policajt.“

McRaye zpráva zaujala a dalo mu práci se soustředit na bezprostřední úkoly. Kdykoliv jindy by šlo o vynikající úspěch, protože o existenci podobného muničního skladu se už spekulovalo od chvíle, kdy Marlona zatkli. Teď konečně odhalili první zásobárnu. Pokud ji vůbec měl na svědomí Marlon. Roberge došel k znepokojivému závěru, že podle počtu šílenců běhajících svobodně po městě může nastřádaný arzenál patřit komukoli.

McRay jenom doufal, že experti za vlastníka munice označí Marlona. Potom by získal solidní základ k přesvědčení šéfa, který by snad konečně pochopil, že jednočlenná SJ má přece jenom pozitivní výsledky.

„Nad čím teď uvažuješ?“ zeptal se Jakowski. „Obsadit prostor a čekat, až se objeví?“

„Nabízíš se dobrovolně?“

„Ani nápad. Navíc pokud je vychytralý, jak tvrdíš, neskočí nám na to.“

„Má další místa, kde se ztratí. Na beton!“

„Myslíš, kam si schovává těla?“

Ustoupili stranou, aby uvolnili prostor odborníkům s jejich nástroji. „Určitě má předem vypracovaný plán,“

rozvažoval McRay. „Jenom kdybych tušil jaký.“

„Jo,“ kývl Len, „Nixon taky měl plán jak skončit vietnamskou válku.“

„Myslím to vážně,“ poznamenal McRay. „Už od samého začátku má všechno promyšlené.“

„Proto se asi úmyslně nechal dopadnout.“

„Tohle zrovna ne, ale všechno ostatní ano.“

„Víš co?“ neodpustil si Jakowski. „Dostal se ti pod kůži, kamaráde. Už o něm uvažuješ jako o šíleném géniovi.

Pokud by to byla pravda, v první řadě by se nenechal chytit.

Vždyť jde jenom o dalšího zločineckýho debila a my ho dostanem, až udělá nějakou hloupost.“

McRay přikývl. „Doufám, že máš pravdu. Modlím se, abys ji měl.“

Kapitola 7

„Realita vyčerpává,“ ozval se Cody.

V temnotě jeho hlas zněl přízračně a blízko. Velice blízko.

„Myslím to vážně,“ pokračoval. „Ve filmu by určitě našli nějakou ventilaci, kudy by utekli.“

„Správně,“ potvrdila Anna.

„Ve skutečnosti však, pokud už ventilaci najdete, tamtudy s bídou proleze krysa.“

„Asi ano.“

„Promiňte,“ zarazil se Cody. „Zapomněl jsem, že o hlodavcích nemáme mluvit.“

Ovšem šlo o jeho představu. Anně podobný námět nijak nevadil. Veškeré své obavy soustředila na osobu Johna Chestera Marlona, a ne na přítomnost či nepřítomnost krys v malé ventilaci.

Světlo zhaslo hned potom, co přivařil dveře. Veškerou elektřinu odpojil. Ned Cody měl dojem, že je tu v temnotě nechává čekat na smrt. Což chvíli potrvá se všemi zásobami jídla a vody i s nalezenou ventilací.

Anna si náhle uvědomila, že nemá strach umřít v téhle malé místnosti, obávala se, k čemu by mohlo dojít, až se Marlon vrátí.

„Už nás nepotřebuje,“ tvrdil Cody. „Proč by se staral?“

„Nejde o potřebu, ale o posedlost.“

„Vždyť se vás vůbec nedotkl. Alespoň ne tak.“

„Nejde o tenhle typ posedlosti,“ odpověděla Anna. „Ne, dokud jsem naživu.“

„Bože!“ vyjekl Ned a hlas mu poskočil o celou oktávu.

„Snad není něco jako nekrofil?“

„Opravdu nevím, co je,“ přiznala Anna. „Myslela jsem si, že to vím, ale teď už ne.“

„Nechápu,“ divil se Cody. „Přece jste expert.“

„I odborníka je možné obelstít. Převezl mě i ostatní.“

„Myslíte tu věc, co má v hlavě?“ nadhodil. „Nefunguje.

Možná je vadná.“

„Mikročip žádnou závadu nemá,“ vysvětlovala Anna.

„Pouze u Marlona nemá co registrovat.“

Šlo o její poslední teorii, která souhlasila se všemi získanými parametry trestancova chování. Vcelku si už byla jistá, že John Chester Marlon pouze předstíral, že je psychotik. Incident se strážnou zinscenoval podle plánu, nereagoval impulzivně, chtěl pouze získat nesprávnou diagnózu.

Tím se dostala k druhé otázce. Proč by vůbec odsouzenec k doživotí jako Marlon chtěl získat diagnózu

impulzivního psychopata? Co jiného očekával než víceméně doživotní samotku?

Existovala snad pouze jedna možná odpověď. Přečetl si její odborný článek ohledně implantátu. Klidně se k tomu přiznal, ale ona nepochopila. Představil se sám jako vhodný kandidát pro implantát, a tím získal možnost k útěku. Jiné vysvětlení neexistovalo. Ten darebák si vše plánoval celé dva roky od chvíle, kdy se dozvěděl o teorii modifikace chování. Střelbou na ostrahu přímo před kamerou zapadl do kategorie maniaků, kteří se nedokážou ovládnout. Při všech následných šetřeních a hodnoceních velice pečlivě udržoval získanou pověst.

Ukázka záchvatu při pokusu v izolaci byla skutečná, ovšem nešlo o nekontrolovatelný vztek, který vynesl snímané hodnoty na nejvyšší stupeň, a tím zapojil implantát.

Ne, Marlon schválně ztratil sebekontrolu a ona mu uvěřila, protože chtěla věřit. Chtít věřit značilo konec nočním můrám, jelikož ho mohla označit za neškodného.

Co tedy znamenalo přesně, že nepodléhal impulzivním záchvatům? že snad není schopný vraždy? Vůbec ne, vlastně nepodléhat impulzům je mnohem nebezpečnější.

Vrah se sebekontrolou může plánovat, rozmýšlet, manipulovat přesně tak jako Marlon. Rozhodně mu tím neubývala chuť zabíjet. Nechtěl ji přece za pouhé rukojmí, ale jako oběť. A přijde si pro ni přesně podle svého slibu.

Jaké jsou možnosti? Můžou tu sedět jako hromádka neštěstí, bát se temnoty, nebo se připravit na nevyhnutelný příchod vraha.

„Potřebuju pomoc,“ oznámila Anna a otočila se ke Codymu.

„Jakou?“

„Musíme odstranit lepicí pásku.“

Cody se snažil ze všech sil. I když měl ruce zdřevěnělé z nedostatečné cirkulace krve, přesto dokázal přitlačit plastickou pásku k hrubé betonové zdi. „Může to bolet,“

varoval, ale Anna bolest přivítala. Znamenalo to, že vnímá a žije: oběti jsou přece omámené a nereagují.

Společnými silami posunovali svázané ruce nahoru a dolů. Nevyhnuli se však odřeninám, takže zakrvácená páska byla kluzká a pracovalo se jim o to hůř.

„Promiňte,“ opakoval Cody stále dokola. Uvědomovala si jeho mužský odér, teplo jeho těla a překvapilo ji, jak je silný. „Hrozně nerad to dělám,“ omlouval se. „Zvedá se mi žaludek, když vám působím bolest.“

„Četl jste někdy Reader’s Digest, Nede?“

„Poslední dobou ne. Kdysi před lety.“

„Vzpomínám si na příběh o dřevorubci, kterému zůstala noha pod spadlým stromem. Pokud by čekal na pomoc, zemřel by zimou.“

„Ale ne,“ zaúpěl Cody, „určitě si ji uřízl, viďte? Vlastní motorovou pilou?“

„Myslím že nožem,“ odpověděla. „Hlavní je, že vím přesně, jak se cítil. Kdybych si měla kvůli útěku uříznout ruce, udělám to.“

Cody ze sebe vydal nějaký zvuk Anna si nebyla jistá, jestli zakašlal nebo se uchechtl. „Jste šílená jako Marlon.“

„Když už mám umřít, nechci, aby mě zabil on!“

„A je to,“ oddechl si. Okamžitě si uvědomila, že má ruce volné. Zdály se jí lehké, přímo se vznášely a v konečcích prstů cítila mravenčení.

„Teď jsem na řadě já,“ hlásil se.

„Počkejte, mám nápad.“

Spustila se na všechny čtyři, popolezla, až objevila špižírnu. Krabice konzerv, instantních polévek, a jak Marlon povzbudivě dodával, i čokolád. „Přece tady někde musí být,“ uvažovala a zaregistrovala podivný zvuk vlastního hlasu v téhle betonové kobce.

I Cody se ozval jakoby z dálky. „Nevím, co děláte,“

nervózně konstatoval. „Když mi to řeknete, pomůžu vám.“

„Hledám otvírák na konzervy.“

„Máte hlad?“ zeptal se nevěřícně.

„Otvírákem můžeme přeříznout pásku.“

„Samozřejmě!“

Poslepu přehrabovali zásoby. Náhle se Cody zasmál podivně prázdným smíchem, až se Anně sevřelo srdce. „To se dalo čekat,“ podotkl. „Elektrický otvírač na konzervy.“

„To je vtip?“

„Má to smysl,“ mínil Cody. „Když krade elektřinu rozvodným závodům, proč by nepoužíval nejluxusnější vybavení?“

Anna dostala další nápad. „Kolik vážíte?“ chtěla vědět.

„Cože? Nevím, asi osmdesát kilo. Docela jsem v poslední době zhubl.“

„Vezměte si tohle.“

„Konzerva,“ poznamenal Cody. „Co s ní mám dělat?“

„Stoupněte na ni, ať praskne.“

„Ale co… Počkejte, už to chápu. Jste génius, doktorko.

Trochu bláznivý, ale génius.“

Začal dupat na plechovku a po chvíli šev přece jen neodolal a pukl. Pod rukama cítili lepkavou, sladce vonící tekutinu.

„Hrušky,“ usoudila Anna.

Skřípala zuby, jak usilovně společnými silami kroutili prasklou konzervou, až se jim podařilo ji rozlomit vedví.

Otřela si ruce do blůzy a ostrým okrajem jedné části plechovky přeřízla pásku na Codyho zápěstích.

Nyní byli oba volní. Mohli použít ruce, získali i primitivní sečnou zbraň. Dost dobrá na to, aby někomu podřízla krk.

Kapitola 8

Zubařské křeslo se pohybovalo hladce v promazaných čepech. Marlon uvelebil své mohutné tělo na sladce vonící kůži a pohnul páčkou. Opěradlo se pomalu snižovalo až do horizontální polohy. Přímo cítil, jak se mu krev hrne do hlavy a sytí mu mozek.

Stará součást vybavení otcovy ordinace pro něho měla kouzelně snový přídech, protože znovu z něj byl sedmiletý chlapec trávící sobotní dopoledne s tátou. Inteligentním pohledem sledoval ze zakrytého koutu pohyby otce v bílém plášti a naslouchal, jak používá svůj hluboký melodický hlas k ukonejšení vystrašených pacientů. Ale no tak, paní Ibrovitzová, neucítíte ani píchnutí, neucítíte vůbec nic, když

nadzdvihoval modrou plastikovou masku z držáku a přikládal ji staré ženě na obličej. Jen klidně dýchejte, oba si můžeme broukat písničku, kterou máte ráda, aha, Zpívání v dešti…

Doktor Marlon působil přesvědčivým dojmem gentlemana ze staré školy, pevných zásad, vždy příjemný a zdvořilý. Krátká šedivá bradka mu slušela a malý John Chester Marlon ho miloval nade všechno na světě.

I když vlastně víc ho přitahovala ordinace, než příliš shovívavý, občas duchem nepřítomný otec, jenž si vydělával

na živobytí v ústech svých pacientů z Park Avenue. Doběla vycíděná místnost, jiskřící nástroje, autokláv i rentgenový přístroj ho fascinovaly, takže malý Johnny musel vše dopodrobna poznat.

Dvě velké místnosti, kde doktor Marlon provozoval svou zubařskou praxi, byly součástí mnohem většího prostoru celého prvního patra. Prestižní právnická firma z devatenáctého století se už dávno přestěhovala do většího, ale zůstala tu po nich spousta rozdělujících přepážek.

Zvědavý chlapec všechno propátrával: obkládací panely, které vypadaly, že zakrývají nějaké otvory, staré trubky domácího telefonu mizely v neznámu, výtah na jídlo byl už

dávno mimo provoz. Ovšem nejúžasnější objev učinil v hluboké vestavěné skříni, když do zadní stěny udeřil dětskou pěstičkou, zněla dutě.

Budova skrývala mnohá tajemství a malý Johnny je během několika let všechny odhalil. Nechal si je pro sebe.

Za ostěním vedla šachta soukromého výtahu zakrytá omítkou, trubky patřily k systému komunikace se služebnictvem, který probíhal kdysi celým domem a měl centrálu ve sklepě. Za skříní chlapec našel staré litinové točité schodiště používané služebnictvem a končící též v podzemí. To však bylo od přízemí izolované.

Objev spodního sklepa a dalších dlouho zapomenutých záhad v budově přesvědčil Johna Chestera Marlona, že jenom on má moc, chytrost a inteligenci, aby viděl pod

povrch běžné reality, aby zahlédl tajemnou skutečnost skrývající se za plytkou banalitou každodenního života.

Dokonce i vlídný otec zůstal slepý k těmto možnostem.

Například býval často sám se svými pacienty pod narkózou a nikdy nevyužil jejich nemohoucnosti. Malý Johnny vše pilně sledoval ze skříně či prasklinou ve dveřích a trpělivě očekával, že táta udělá něco, čím předvede svou nadvládu nad omámeným člověkem, naprosto bezvládným díky rajskému plynu. Ani jednou však doktor Marlon nic takového neučinil. Pečlivě pokračoval ve své práci, pobroukával si hloupé melodie. Nikdy nenadzvedl sukni paní Ibrovitzové ani si neprohlédl naditou náprsní tašku pana Barletta, ani nepohladil štíhlé kotníčky slečny Alice Malloyové, snad si ani neuvědomoval téměř nekonečné možnosti, které mu nabízelo zubařské křeslo, ordinace, bezmocní pacienti nebo tajná sklepení, čekající dole jako úlisný, brutální tvor hladovějící po nepopsatelných a nepředstavitelných potěšeních. Při pohledu na něho dospěl Johnny k přesvědčení, že vlastní táta je stejně hloupý jako ostatní. Na co lidi paralyzovat, když toho nechce využít?

Ve dvanácti už John Chester Marlon pochopil, že otci schází obrazotvornost, a co horšího, i dobrodružná mysl.

Vždyť ten starý nekňuba metodicky a lopotně postupoval životem, slepý k nabízeným šancím, které měl přímo před nosem. A tak ve čtrnácti zubařův syn prošel skrytým podzemím do jiného světa.

žádného fantasmagorického světa dospělých, ale skutečného světa. Podzemní říše, složitá tkáň ponořená v temnotě pod světly velkoměsta. Tenhle svět se stal jeho tajnou kanceláří, zde pracoval a tvořil.

A nyní, bez ohledu na vzdálenost od starobylé budovy na Park Avenue, byl s tímhle místem spojen téměř až

fyzickou vazbou. Celé roky se vracel, využíval podzemního vstupu s jediným úmyslem: posadit se do otcova křesla a čichat vůni kůže. V časech téměř neúnosného stresu a vzrušení zde čerpal sílu.

Marlon ležel se zavřenýma očima, zhluboka dýchal a v hlavě se mu rojily myšlenky, které se blýskaly jako zuby v temnotě. Napřed musel něco udělat s implantátem.

Připomínal mu zkažený zub, otravoval mysl, a proto ho potřeboval vytáhnout. Až se mu to podaří, bude zase volný.

Dopřeje si potěšení ponořit se do smyslu věcí, pustí se znovu do své práce. Víc než po čemkoliv jiném se mu v těch letech za mřížemi stýskalo po práci. Jako každý slavný umělec potřeboval svůj materiál.

Po chvíli si začal broukat. Už se rozhodl, jak bude vypadat poslední dílo, a bylo to nádherné, překrásné.

Kapitola 9

Na okrsku čekalo Kevina McRaye úžasné přivítání. Až

ho od neustálého poplácávání ramena bolela. Experti ještě zatím neohlásili výsledky rozboru otisků prstů, takže si připadal nejistý, veškerá sláva mohla vmžiku prasknout jako bublina.

Len Jakowski mu to však vymluvil. „Hele, našel jsi v podzemí obrovskej muniční sklad. Pokud patří Zabijákovi, tím líp. Ale ať už si ho tam nasyslil kdokoliv, až si pro to přijde, dostanem ho. Každý z nás při pohledu na takovou hromadu zbraní vyřazenou z oběhu musí oslavovat.“

„Ale vždyť všechno našel Jeff.“

Jakowski zavrtěl hlavou. „Jo, opravdu nám pomohl, ale ty jsi ho přece k tomu místu přivedl, ne? Vytrvalý zkoumání plánů konečně nese ovoce.“

„Asi ano,“ připustil ne moc přesvědčeně McRay.

„Asi ano?“ Jakowski obrátil oči v sloup a pak se zachechtal. „Šuškanda tvrdí, že šéf je štěstím bez sebe. Máš zelenou, kamaráde.“

Zelená v policejním žargonu znamenala postupovat naplno určeným směrem. Zůstával jeden problém: McRay nevěděl kterým. Měl seznam téměř stovky možných lokalit, osobně je vybral z různých plánů a pracovních záznamů, ale

pokud by chtěl během dalších čtyřiadvaceti hodin všechna místa propátrat, potřeboval by minimálně tři sta policistů. A rozhodně neexistuje šance, že by kapitán Michael Francis Zasranec Harnett něco podobného povolil.

Len váhavě souhlasil. „Musíme výběr zúžit,“

poznamenal. „Jaké jsou parametry?“

„Začneme od dnešního objevu,“ řekl McRay a rozložil plán Manhattanu. „Munici jsme našli tady,“ zabodl prst na křižovatku Druhé a Osmačtyřicáté. „Řekněme, že jsi dementní masový vrah,“ pohlédl na kolegu.

„že jsem co?“

„Jsi Marlon. Hlavní inženýr ve službách města, vládce podzemí. A máš místo, kde si schováváš trofeje.“

„Domeček pro panenky.“

Detektiv přikývl. „Máš Domeček pro panenky. Taky ti patří zbraně ve skladech rozmístěných okolo města.“

„Už mi to pomalu dochází,“ kývl Len. „Jako Marlon je budu mít někde pěkně po ruce.“

„Jak moc po ruce?“

Jakowski pokrčil rameny a zamyslel se. „Nevím. Když

moc blízko a někdo je objeví, za chvilku už mi poldové budou klepat na dveře. Když daleko, nedostanu se k nim, až

to budu potřebovat.“

„Vidíš, uvažuješ jako opravdový masový vrah.“

„Tak díky.“

„Souhlasím s tebou. Nechce mít munici moc blízko, aby se neprozradil, ale ani ne příliš daleko. Vezmeme libovolné číslo poloměr zhruba deseti bloků.“

McRay popadl červený zvýrazňovač a namaloval čáru podél Dvaapadesáté, dolů po Šesté ke Dvaačtyřicáté a potom obrazec uzavřel podél East River.

„Docela pěkný kousek pozemku,“ mínil Jakowski.

„Kolik našich lokalit do něho spadá?“

„Hned se do toho pustím. Udělej mi laskavost a sedni si k počítači. Vytáhni všechno, co máme na Johna Chestera Marlona.“

„Tohle jsi už přece dělal.“

„Možná jsem něco přehlídl. A když už tam budeš, vytáhni i Neda Codyho. Jestli náhodou neměli nějaký kontakt předtím.“

„Myslíš, že není rukojmí?“

„Všechno je možné. Úplně všechno.“

Pojídal hamburger a zapíjel ho horkým čajem. Celý den ignoroval škrábance a modřiny po celém těle a tlak v plicích, ovšem po několika hodinách práce u stolu se všechno přece jenom projevilo. Vždyť z nemocnice ho propustili na vlastní žádost proti příkazům doktora. Nadšení z objevu muničního skladu už polevilo a zůstaly jenom bolesti.

Společně s těmito fyzickými problémy na něho začaly doléhat i duševní starosti. Anna. Šance najít ji živou se

zmenšovala každou ubíhající minutou. Vždyť Marlon byl chladnokrevný vrah a nebude držet doktorku naživu, pokud to nebude nezbytně nutné. A k čemu rukojmí, když se útěk vydařil.

Jeff Roberge může příště zakopnout o balík, ve kterém bude ona.

Kdybych měl tehdy revolver, opět zalitoval. že se nevykašlal na předpisy a netrval na svém. Dobře, se zbraní to nevyšlo, nikdy by tě dovnitř ozbrojeného nepustili, ale přesto se dalo něco udělat. Vždyť ten psychopat tam každého doslova zhypnotizoval včetně tebe. Přímo tě vyzval a ty ses bál, ochromila tě zbabělost, strach, že zlomí ten štíhlý krk, než ho zastavíš. Pokud bys vůbec mohl. Ten chlap tě převažuje nejméně o pětadvacet kilo vypracovaných svalů, nedal by se tak snadno.

Zavřel oči a upíjel čaj. Zapomeň na to. Co se stalo, stalo se. Fakta jsou jasná: unesl ji a teď je na tobě, abys ji našel, živou nebo mrtvou. To jí dlužíš.

Spal v židli, když mu Jakowski poklepal na rameno.

„Vstávej, Šípková Růženko.“

Škubl sebou a rukou převrhl studený čaj.

Jakowski se pobaveně zašklebil: „Vypadáš příšerně.

Potřebuješ jít domů a pořádně se prospat.“

McRay se ani nenamáhal odpovědět. „Máš něco nového?“

„Prolezl jsem všechny záznamy, nic, co bys už

nevěděl. Ned Cody měl předtím problém s alkoholem za volantem a napálili mu asi stovku pokut za parkování. Pak jsem se obrátil na vězeňskou správu, ale o žádným kontaktu mezi ním a Marlonem nevědí. Ptal jsem se, jestli to platí i pro osobní korespondenci, to ale komentovat nemůžou.“

„Nemůžou?“

„Nevedou si totiž záznamy odesílaných dopisů, pokud o to nejsou požádaní. Tak jsem s ostrahou Sing Singu překontroloval Marlonovu došlou poštu, které byla pořádná hromada, proslavený masový vrah přitahuje pozornost.

Nikde ale nenašli záznam, že by mu Cody psal.“

„Výstřel naprázdno.“

Jakowski zaváhal. „Vytáhl jsem z počítače ještě něco, Kevine. Nebudeš proti, doufám?“

„Proč bych měl?“

„Ta psychiatrička. Anna Kaneová.“

McRay byl rázem ve střehu, zpozorněl při změně tónu kolegova hlasu. Něco našel. „Neříkej, že ona si s ním psala.“

„Pouze úřední poštou,“ uklidňoval ho Jakowski. „A pouze o experimentálním chirurgickém zákroku. Ne, jde o vzdálenější minulost. Nahodilá trefa.“

„No tak, Lene, vysyp to konečně.“

Jakowski se s povzdechem usadil. „Víš, co jsem onehdy slyšel pozdě v noci v rádiu? Člověk se prý dává na cvokařinu proto, aby vyléčil svoje šílený rodiče. Stejně

dobrý důvod jako každý jiný, mám dojem. A na naši doktorku Kaneovou tohle platí dvojnásob.“

„Jak jsi na to přišel, Lene? V jakých záznamech?“

„Vraždy na předměstí. Řekl jsi mi, že pochází někde z venkova, je to tak? Odněkud, kde lišky dávají dobrou noc.“

„Alespoň jsem měl takový dojem.“

„Anna Kaneová se narodila v Queens. Přesněji řečeno ve Flushing. Otec byl veterán korejské války, propuštěný ze zdravotních důvodů.“

„Paragraf osm?“

„Přesně. Posunovali ho z jedné nemocnice pro veterány do druhé a nikde nevěděli co s ním. Jedné noci si zapomněl vzít tabletku či co a zešílel. Byl úplně mimo. Tohle mám ze zprávy z místa činu. V novinách se žádné detaily neobjevily, šlo o obyčejné domácí násilí, to se děje každej den.“

„No tak, Lene, co se stalo?“

„Co bys čekal? Ohrožoval ženu, tvrdil, že zabije ji i čtyřletou dceru Annu. Potom opustil dům. žena okamžitě zavolala poldy, ale bohužel než ti dorazili, manžel se vrátil s nožem, který koupil někde na rohu, vlastně ukradl a naháněl matku po celým domě. Bodal ji nožem do obličeje, do očí.

Potom si prořízl krk.“

McRay pocítil další vlnu únavy. Už věděl, co přijde.

„Kde byla Anna?“

„Schovaná ve skříni. Stala se svědkem celý ty hrůzy.

Matka sice přežila, ale od té doby je v ústavu. Annu vzali na

venkov, žila u různých příbuzných. Pořádně těžký začátek pro malou holčičku.“

„Ano,“ souhlasil McRay.

„A pěkně obdivuhodný, jak takový dítě dokáže všechno překonat a dostat se až na lékařskou fakultu.“

McRay přikývl.

„A potom se pokouší vypátrat, proč chlapi šílí a zabíjejí lidi, které mají rádi. Snaží se asi vyřešit to obrovský tajemství. To chce pevný nervy.“

„Věděl jsem, že je něco speciálního.“

„Doufám, že to přežije,“ podotkl Jakowski. „Moc v to doufám.“

Kapitola 10

Ned Cody ani nevěděl, kolik je hodin. Vlastně ani který je den. život bez světla má takový vliv, hodiny se rozplývají v neohraničené temnotě. Snažil se počítat údery srdce a dostal se až někam k tisícovce, než pochopil, jak bláznivý je to nápad.

Doktorka Kaneová sice měla hodinky, ale přišla o ně kdesi během cesty v tunelu. Pravděpodobně se někde pěkná macatá krysa předvádí se značkou Seiko.

„Nezáleží na tom, kolik je,“ uklidňovala ho Anna s nádechem netrpělivosti v hlasu. „Čekáme, to je důležité.“

„Čekání na Godota,“ poznamenal. „Divadlo Ogunquit.

Hrál jsem Estragona.“

„Skutečně?“ podivila se Anna. K jeho překvapení ji to snad i zajímalo. „Nevěděla jsem, že jste hrál na jevišti. Měla jsem dojem, že jste pracoval jenom v televizi.“

Ned se zatrpkle zasmál, jako by jeho celý život byl vtip, anekdota. „Hvězdy seriálů jsou u divadla velice populární. A když vás pak lidi žádají o autogram, chtějí, abyste se jim podepsala jménem postavy televizní role.“

„Děláte si legraci.“

„Přísahám při bohu,“ dušoval se Cody.

Být zavřený potmě ve stísněném prostoru přece jenom mělo svou výhodu, doktorka Kaneová ho pustila mnohem blíž k sobě, než by kdy jindy mohl doufat. Tahle situace, kdy byli oba jako slepí, je nutila k větší intimitě, šeptat a dotýkat se, jenom kvůli ujištění, že tu druhá osoba opravdu je. Zatím ji mohl držet za ruce a Ned víc nechtěl. Zatím, možná nikdy.

„Chtěl byste zpátky na jeviště?“

„Myslíte, pokud přežiju tohle a pokud mě náhodou pustí dřív za dobré chování?“

„Myslím tím, jestli kdybyste mohl dělat cokoliv, být kýmkoliv, byste si vybral zase hraní?“

„Rád se předvádím,“ přiznal Ned po chvilce přemýšlení.

„Z šarlatánů nejsou velcí herci, ovšem někdy si z toho udělají živobytí. Jasně že bych šel zpátky, bohužel, tam mě nikdo nevezme.“

Anna ho poplácala po ruce. „Vy nejste šarlatán, Nede. A proč by vás nevzali?“

„Menší problém. Zabil jsem kolegyni, pamatujete?“

Nyní se odmlčela ona. „Vzpomínám. Nebyla jsem si jistá, jestli jste to udělal.“

„Tuhle starou osvědčenou hru hraje každý,“ řekl hořce.

„Prý: nemůžu si vzpomenout. To je kec. Věřte mi, nikdo nezapomene, ať se pokouší sebevíc.“

„Nechcete si o tom promluvit?“

Ned se zasmál. „Čekáme tu na chlapíka, který se vrátí a zabije nás, a vy chcete znát moje myšlenky, když jsem škrtil chuděru Tracy?“

„Nezabije nás,“ ujistila ho Anna. „A co se týče mé otázky, proč ne? Mám na té věci profesionální zájem.“

„Nebojíte se, že bych vás mohl zaškrtit?“

„Nejsem Tracy,“ zavrtěla hlavou. „A navíc mám zbraň.“

Což měla pravdu. Kus zubatého ostrého plechu z konzervy. A podle tónu hlasu usoudil, že by ji použila.

„Možná bych se měl bát já.“

„Nemusíte. Nejste přece Marlon.“

Samozřejmě. Všechno se točilo kolem Marlona.

Dokonce i jeho zoufalý akt násilí, zabít ženu, která udělala chybu jenom v tom, že ho měla ráda, sloužil pouze jako materiál pro srovnání.

„Opil jsem se,“ začal Cody. „Moje první výmluva.

Navíc jsem byl na kokainu už skoro pět dní. Říznutém ‚extází‘. Z toho mi přeskočilo. Tracy se taky držela kokainu, a proto mě chtěla naštvat a zranit. To se jí podařilo.“

„Fyzicky vás napadla?“

„Ne, spíš duševně, jako že jsem bezcenný debil bez talentu, nikde se neuchytím. Vlastně jsem jí ani moc neodporoval, jelikož mluvila pravdu. Souhlasil jsem s ní, a to ji rozběsnilo.“

„Kokain může způsobit dočasnou psychózu. Máme na to důkazy.“

Cody odfrkl. „Já o tom svinstvu taky něco vím. Bohužel kokain nebyl hlavní příčina mé zkratové reakce. Ani to, že by mě matka v mládí nemilovala.“

„A nemilovala?“

„Nevím. Možná. Moc si nepamatuju. Ovšem to není hlavní důvod.“

„Oč šlo, Nede,“ zeptala se Anna tiše.

„Já chtěl zabít sám sebe, ale neměl jsem dost odvahy, takže místo toho jsem prostě zabil Tracy. Pozval jsem si domů smrt, hned přiběhla a utábořila se.“

„Byl jste sebevražedný typ?“

„Všechno jsem podělal, byl jsem bez práce, narkoman.

A z nějakého důvodu mi přesně v tom okamžiku, kdy jsem jí položil ruce okolo krku, připadalo, že někoho zabít vyřeší všechny moje problémy. A víte, co bylo nejhorší? Rvali jsme se nekonečné tři dny, ale já to udělal právě ve chvíli, kdy nás šílenství přešlo, líbali jsme se a vzájemně si odpouštěli.“

„Zabil jste ji, protože vám odpustila?“

„Ano,“ vyhrkl Ned. „Ne. Nevím. Zrovna o tohle jde, vím, co jsem udělal, ale nevím proč.“

Námaha a diskuse o vraždě ho uvedla do podivné snové letargie, jako by právě daroval příliš mnoho krve. S lehkostí v hlavě zahlédl zvláštní jiskření v temnotě, snad fantasmagorické hvězdy.

„Co je to?“ zeptala se tichým hlasem Anna naléhavě.

Cody se zaposlouchal. Napřed neslyšel nic jiného než

bušení vlastního srdce. A potom rozeznal nový zvuk, slabé, kradmé škrábání. „U dveří,“ zašeptal jí rovnou do ucha.

„Možná se chce dovnitř dostat krysa nebo Marlon.“

Při vyslovení vrahova jména ztuhla, téměř cítil elektrický výboj, jak se jí napjaly svaly. Hluk sílil, na hlodavce to nevypadalo. Nějaký člověk se dobýval dovnitř.

„Pokud dveře dobře přivařil, bude potřebovat autogen,“

řekl Cody tlumeně.

Zvuk ustal. Čekali. Cody se vší silou soustředil na dveře, představoval si, že jeho uši jsou antény radaru schopné zachytit jakýkoliv signál, nezáleželo na vzdálenosti.

Pokud začne Marlon řezat autogenem, zahlédnu plamen, říkal si. V duchu už viděl narudlou záři rozžhaveného železa, čekal, až ji oči zaregistrují.

Náhle se ozvala hromová rána a krve by se v něm nedořezal. Kdosi dopadl na beton, jako by seskočil odněkud ze stropu.

To je hloupost, přesvědčoval se Ned, když cítil, jak se mu Anniny prsty sevřely kolem zápěstí. Připouštíš si děsivé představy, takže žena vedle tebe prožívá tutéž panickou hrůzu.

O chvíli později oslepl.

Ucítil horké světlo pronikající jeho plně rozšířenými panenkami, bíle hořelo a narůstalo jako záblesk nukleárního výbuchu.

Anna vykřikla, potom ho cosi strhlo dozadu a pocítil úder kamenné pěsti. Padal do bezvědomí, vcelku dobrovolně, v podstatě vítal tu konejšivou příjemnou temnotu, ale stačil ještě zaslechnout Marlonův bezvýrazný hlas: „Stýskalo se vám? Mně hrozně.“

Den šestý

Domeček pro panenky

Kapitola l

McRay měl sen. Zdálo se mu, že sedí ve škole, podřimuje s hlavou položenou na lavici a slyší Annu Kaneovou volat o pomoc. Hlas zněl zaraženě, přicházel odkudsi z hloubi podzemí. Nebyl schopný se pohnout, nedokázal jí pomoct, nemohl ji ani najít. Neochromoval ho spánek, ale temnota kdesi za ním, zhoubná moc narůstající jako bouřková mračna shromažďující sílu, připravená udeřit.

Trhl sebou a probral se. Opravdu seděl za stolem s hlavou složenou na pažích a někdo na něho volal.

Nebyla to ale Anna, jenom nějaký neznámý detektiv.

Vychrtlý chlapík s rozpláclým nosem, poďobaným obličejem a smutným pohledem hnědých očí, pro něž by si ho některá žena mohla splést s Humphrey Bogartem. Dokud by neotevřel ústa a nepromluvil nosovým přízvukem, který ho jasně charakterizoval jako syna Bronxu.

„McRay? Jo? Jsem Joe Pizzi, kriminálka,“ představil se a položil na stůl list papíru.

„Co je to?“ podivil se McRay a hrábl po zprávě.

Už bylo něco po půlnoci a v kanceláři převládala překávovaná atmosféra pozdní noci. Městem se začínalo rozléhat vytí houkaček, reakce na tísňová volání, výjezdy

hasičů, hlídkových vozů, sanitek, týmů řešících násilné trestné činy i rodinné problémy.

„Z počítače,“ vysvětloval Pizzi. „Každej nahlášenej kriminální čin v poloměru deseti bloků.“

„Aha, výborně,“ zamrkal McRay a zbavoval se posledních zbytků spánku. „Díky.“

„Pracuju právě na vraždě v Park Avenue, přímo v prostoru tý oblasti. Možná by se našla nějaká souvislost.“

McRay se narovnal a pokoušel se uvést mozek do činnosti. „S Marlonem?“ zamumlal. „Zabijákem z podzemky?“

Pizzi svraštil tvář a vypadal, jako by kousl do citronu.

„Kdo ví?“ usoudil po chvíli. „Jenom předtucha, víš? Toho uškrcenýho jsme našli v činžáku na Park Avenue, samý apartmá, chápeš?“

„Jo.“

„Obětí je třiapadesátiletej Američan španělskýho původu jménem Hector Rivera. Dělal tam domovníka a bydlel v přízemí. Volala nějaká starší dáma žijící naproti.

Dal si řetěz, ale útočník ho vyrval. Ať to byl kdokoliv, měl pěknou páru, protože Hectorovi rozdrtil krk. Myslím doslova rozdrtil.“

„Viděli někoho v blízkosti? Říkáš starší dáma…“

„Ještě jsem neskončil,“ zamával rukama Pizzi. „Právě to mi připomnělo toho poldu, co ho dneska uškrtil.“

„Vím o tom. Sundali mu uniformu…“

„Necháš mě domluvit? Pokud budeš přerušovat, najdi si všechno v mý zprávě. Já si klidně hupnu doma do postele, kde už jsem měl bejt před třema hodinama.“

„Promiň,“ omlouval se McRay. „Já měl taky dlouhý den.“

„Dobře, jak říkám, polda tranzitky je mrtvej, uškrcenej, bez uniformy. A ten tvůj Zabiják je podezřelej. A to se mi vybavilo, když ta dáma vyprávěla o tom policajtovi…“

„Jakým policajtovi?“ vyjekl bezděčně McRay.

Pizzi vzdechl a rozhodil ruce. „Proč mě nikdo nenechá domluvit? Ale co, klidně mě přerušuj, sem zvyklej. Ta dáma totiž kvůli němu volala. Sleduje všechno, vidí všechno, však je znáš. Zahlídla poldu, jak leze dovnitř, a tak hned plná starostí volala na okrsek, k čemu že tam došlo. Nedala se ukecat, a tak hlídka musela vyrazit, aby jí zavřeli hubu.

Jeden tam zazvonil a vtom zahlíd nohy na podlaze.“

„Jenom nohy?“

Pizzi se ušklíbl. „Nic takovýho, držely mu pevně na zbytku těla, ale od dveří viděl prostě jenom nohy. Vřítili se dovnitř a našli celou mrtvolu. Proto jsem přišel. Taky jsme ještě zkontrolovali telefon, oběť za posledních dvanáct hodin nikam nevolala.“

„Takže domovník policii nevolal?“

„Ne. Ani neexistuje záznam, že nějaká hlídka tam měla namířeno. Takže hledáme velký individuum převlečený za policajta.“

„Povídala, že byl mohutný?“

„Copak sem to neřek? Jo, právě proto sem přišel na ten nápad, že lidi škrtí právě ten tvůj chlap v ukradený uniformě.“

„Máš jméno a číslo té paní?“

Pizzi vytrhl list z poznámkového bloku a podal mu ji.

„Zvlád sem to?“

„Dám ti vědět.“

„Určitě? Sem detektiv Joseph Pizzi. Dvě měkký íčka a dvě zetka. To jenom pro případ, že bych měl pravdu. Jinak zapomeň, že jsem tady byl.“

Když zmizel, McRay si přinesl další šálek kávy. Co je s tou Park Avenue? Určitě tu existují nějaké souvislosti, ale nemůže na ně teď přijít. Tentýž otravný pocit ho pronásledoval, když se rozhodl orámovat desetiblokový poloměr pro pátrání po Domečku pro panenky. Co je to s ním, stává se z něj senzibil? Asi těžko, vždyť nikdy nedovedl odhadnout, ani jestli bude pršet, a vůbec netrpěl na předtuchy. Podobné nesmysly se hodily snad pro televizi nebo psychopaty toužící po publicitě. Něco musí být v těch plánech nebo ve zprávách o pohřešovaných osobách, jeho unavený mozek však už odmítal spolupracovat.

Len Jakowski a Jeff Roberge dávno odešli domů, slíbili, že se vrátí krátce po rozednění. McRay zůstal, podřimoval za stolem a trápil se představou, že něco přehlédl. Velký počet policistů nasazených do tunelů prakticky fungoval asi

jako vrstva tuku obalující srdce a byrokracie si přišla na své, takže když člověk nebyl přímo na místě a nesledoval úplně všechno, leccos životně důležitého se mohlo přehlédnout.

Prvořadým zájmem kapitánovy mise je chránit civilisty aniž

by však nahlas vyslovil fakt, že s doktorkou Kaneovou se už

dávno rozloučil. On sám je prakticky jediný nasazený detektiv, který věří, že by mohla přežít, a to ho zavazovalo, aby tento plápolající plamínek naděje udržoval.

Pizziho zpráva o záhadné vraždě na Park Avenue ho posilnila víc než káva, dala mu naději. Pokud byl vrahem Marlon, z nějakého, zřejmě velice důležitého důvodu značně riskoval a vylezl z podzemí. Pokud tu pohnutku odhalí, najde Marlona a ten ho zavede za Annou.

Nemusela to být pravda, přesto se téhle hypotézy chopil.

Jinak by se asi v kanceláři zbláznil. Potřeboval vypadnout, něco dělat, cokoli.

„Vyrážím na místo činu,“ nahlásil dole u příjmu.

„Pokud se objeví Jakowski nebo Roberge, dej jim tuhle adresu,“ dodal a napsal ji na papír.

Poslední úkon před odchodem patřil kontrole zbrusu nové devítimilimetrové pistole značky Glock. Kašle na starou pětirannou bouchačku. Uzamkl stůl a do kapsy saka si strčil plný náhradní zásobník. Zruinuje mu módní střih, ale s tím se vyrovná.

V jednu hodinu v noci se na Park Avenue vcelku nic nedělo. Pouze pár statečných, pravděpodobně přiopilých

občanů se pohybovalo po chodníku a několik majitelů psů se motalo ve středovém pruhu.

Ze všeho nejdřív musel McRay vytáhnout z postele tu starou dámu, která celou záležitost nahlásila. Paní Elsie Goldsteinová žila v malém, ovšem bohatě nábytkem vybaveném apartmá v pátém patře, odkud viděla na místo zločinu.

Paní Goldsteinová sice nespala, jak předpokládal, ovšem nijak se netajila svým pevným názorem: v tuhle pozdní hodinu žádného cizince nepřijme. Tohle si McRay vyslechl z interkomu dole ve vstupní hale, kam ho vpustil uniformovaný hlídač.

„A Zabiják z podzemky vám něco říká, paní Goldsteinová?“ nadhodil detektiv do mluvítka.

„Nikdy podzemní dráhou nejezdím, mladý muži,“

usadila ho.

„Chápu,“ řekl McRay a zkusil to odjinud. „Váš hlídač viděl mou identifikační kartu. Co kdyby mě nahoru k vašemu apartmá doprovodil?“

Stará dáma zkoušela pozměnit téma hovoru. „Máte už

podezřelého?“ vyzvídala.

„Právě jsem se o něm zmínil: je to Zabiják z podzemky,“ pronesl McRay bodře. „Ale na vás to nijak nezapůsobilo.“

„Myslíte toho příšerného člověka, který unesl krásnou doktorku?“

„Přesně tak.“

Nastala delší pauza a potom se ozvalo mlasknutí, jak falešné zuby zapadly na správné místo. „Jaký na tom všem máte zájem, detektive?“

Povzdychl. Co se té babě honí hlavou? To se jí tak líbí bavit se s poldou po telefonu či co? „Zájem? Vyšetřuju vraždu, paní Goldsteinová.“

„A co vás přivádí v tuhle neobvyklou hodinu?“

Loudila informace, tak ať si je má. „Doufám, že doktorka Kaneová je stále naživu. Také může existovat propojení mezi vraždou pana Rivery, což se právě pokouším vypátrat.“

„Ale,“ ozvala se stará žena. „Velice zajímavé. A jaký máte vztah k doktorce Kaneové?“

Tou otázkou ho uvedla do rozpaků. Zíral na interkom.

Copak byla jasnovidec? „Proč se ptáte?“ zeptal se znepokojeně.

„Takže máte nějaký vztah.“

„Je to má přítelkyně,“ přiznal.

„Přítelkyně? To je všechno?“

„Dobře, dobře,“ McRay opět povzdychl. „Víc než

přítelkyně. Proto lítám po nocích, paní Goldsteinová, jste spokojená?“

Zdála se velice potěšená. „Řekněte hlídači, ať vás přivede sem nahoru,“ konečně souhlasila. „Uvařím vám horké kakao, posiluje krev.“

Kapitola 2

Výhled z apartmá paní Goldsteinové nebyl nijak pozoruhodný. Ovšem silný teleskop na trojnožce, zaměřený na místo činu, situaci měnil.

„Nikdy se nedívám sousedům do ložnic,“ vysvětlovala stará dáma, když přinášela na podnosu horké kakao.

„Milostné scény mě nezajímají.“

„Hmm,“ neutrálně prohodil McRay, instinkt mu našeptával, že nakukování do oken je nebezpečně nabitou zbraní. Kakao vonělo lákavě. Zdvihl křehký šálek z čínského porcelánu, zlehka pofoukal a upil. „Chutná to dobře,“ pochválil příjemně překvapený.

„Sama jsem ho uvařila. Věděl jste, že dobré kakao se obsahem kofeinu téměř vyrovná kávě?“

„Opravdu?“ McRay ve skutečnosti už něco podobného slyšel o čokoládě. Nechtěl však hostitelku uvádět do rozpaků. Raději ať povídá, je ohromující, co všechno lidé řeknou, když mají možnost.

Elsie Goldsteinová byla štíhlá bělovlasá paní s dlouhýma nohama a ve vrásčité tváři jí svítily mladé oči.

Dobrá stavba těla, pomyslel si, stejně tvarované lícní kosti a labutí šíje jako u Katharine Hepburnové, z níž udělaly filmový idol. A stejně plná života. Pozorovala ho tak

pronikavě, až musel uhnout pohledem a zadívat se na talířek.

„Delftská keramika,“ ozvala se. „Manžel mi koupil celou soupravu k našemu padesátému výročí. K našemu poslednímu.“

„To je mi líto,“ zareagoval.

Mávla rukou. „Už je to dávno.“

Detektiv zahlédl sbírku zarámovaných fotografií úhledně vystavených na knihovničce. „Byla jste tanečnice?“

Paní Goldsteinová zavrtěla hlavou. „Jenom v revue. V

Ziegfeld Follies.“

„Skutečně?“

Rezervovaně přikývla. „Je mi nejméně devadesát let.“

„Páni!“ vydechl.

„Určitě mi tolik musí být, co říkáte?“ Nějak se jí podobný nápad zalíbil, usadila se do lenošky a zkřížila nohy.

„Máte štěstí, jsem noční pták. Byla jsem po celý svůj život.

Ty nejzajímavější věci se vždycky dějí v noci, souhlasíte?“

Pohlédl na okraj křesla, potom krátce na teleskop.

„Jenom některé. Vždyť bylo odpoledne, když jste viděla policistu vstupovat do bytu pana Rivery.“

„Jmenoval se Rivera? Máte však pravdu, právě jsem popíjela první čaj. Čaj pro den, kakao pro západ slunce. Dřív jsem si dávala dvojitou whisky, ale časem jsem tento zvyk opustila. Neměla jsem pak jistotu v nohách.“

„Aha.“

Potěšeně si obdivovala kotníky a vyzývala ho, aby dělal totéž. „To bylo ještě v dobách gangsterů, už tehdy jsem se živila tancem.“

„Ehm,“ odpověděl McRay a bylo mu jasné, že stará dáma s ním flirtuje. „Viděla jste tedy policistu, který vešel do bytu pana Rivery,“ snažil se ji vrátit k tématu.

„Na vlastní oči.“

„Přijel hlídkovým vozem?“

„Ne. Přišel po chodníku tak, jako policisté obvykle chodí.“

„Co tím myslíte?“

„Naprosto sebejistě, jako by se domníval, že mu patří celý svět. Proto jsem si ho hned všimla, připomněl mi totiž

policistu Hallorana.“

„Promiňte?“

„Policistu Hallorana. Toho určitě neznáte, protože umřel, no, to už bylo před válkou. Před druhou, ne před první.“

„Aha,“ řekl McRay, nic jiného ho nenapadlo.

„Dřív, než jste se narodil. Pamatuju se, že tenkrát policisté bývali vysocí, statní muži.“

McRay okamžitě zpozorněl, položil šálek na podnos a zeptal se: „Byl to statný muž, ten policista, kterého jste viděla?“

„Ale ano.“ Paní Goldsteinová se posunula, svraštělou rukou si podepřela bradu a přivřela oči, jako by napomáhala

vzpomínání. „Není snadné popisovat člověka, kterého vidíte dalekohledem. Čočky dokážou skutečnost zkreslit, ale rozhodně byl vysoký. Vyšší než vy, se širokými rameny.

Uniformu měl na nich napnutou, toho jsem si hned všimla.

Mám totiž ráda dobře vyvinuté muže, vy ne? Ne, samozřejmě, že vy ne. A měl taky velice silný krk, připomínal mi Johna L. Sullivana. Při chůzi se pohupoval jako boxerský šampión,“ otevřela oči a čekala na reakci.

„Měl čepici?“

„Ano,“ přikývla. „A pouzdro s pistolí, i obušek.“

„Takže jste nezahlédla barvu vlasů?“

„Ne.“ Zaváhala. „Ani neměl kotlety, to mě hned zaujalo, policista Halloran totiž míval nádherné licousy.“

„Mohl mít oholenou hlavu?“

Pokrčila rameny. „Možná. Vzpomínám si jenom na neobvykle malé uši.“

Detektivovi přeběhl mráz po zádech a téměř se mu zježily všechny chlupy. Ano! Šlo sice o nedůležitý detail, nic, co by se dalo použít pro legální identifikaci, ale John Chester Marlon měl doopravdy malé uši. A navíc ho McRay přímo viděl, jak pružně, houpavě přechází v cele, lehce jako atlet nebo boxer.

„Vy jste ho viděla, jak vstupuje do domovníkova bytu, je to pravda?“

Přikývla. „Napřed zazvonil. Potom krátce s tím člověkem panem Riverou? promluvil a on mu cosi ukazoval nahoru. Hned potom ten policista vešel dovnitř.“

„Rivera ukazoval nahoru? Na co přesně, vzpomínáte si?“

„Nevím,“ odpověděla. „Když vstoupil, pořádně jsem se rozhlížela, ale neviděla jsem nic jiného, než co bych už

neviděla tisíckrát. Nebo snad i víc než tisíckrát. Mnohem víc.“

„Měla jste však dojem, jako by se vyptával na něco ohledně domu?“

„Ano,“ pevně přisvědčila paní Goldsteinová. „Přesně takhle mi to připadalo.“

„A ven už nevyšel?“

Zavrtěla hlavou. „Já ho tedy vycházet neviděla. Co mě se týče, ještě pořád může být uvnitř.“

Po tomhle prohlášení naskočila McRayovi husí kůže.

Kapitola 3

Dveře do přízemního bytu oběti byly přelepeny žlutou výstražnou páskou. Detektiva ani nepřekvapilo, že jsou zamčené a on byl bez klíče. Měl by se vrátit na oddělení vražd a použít obvyklé formuláře, aby získal povolení ke vstupu na místo činu. Trvalo by to celé hodiny, možná i dny.

S použitím baterky prozkoumával pevné dveře opatřené bezpečnostními zámky. I okna zakrývaly kované mříže, což

byla za normálních okolností dostatečná ochrana v této módní čtvrti. Neexistovala žádná možnost, jak se snadno dostat dovnitř, snad s výjimkou pětikilového kladiva.

Zamával k oknům paní Goldsteinové, protože si byl jistý, že ho teleskopem sleduje. Usmál se, pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit: co já, zákon dodržující policista, můžu dělat?

Obešel tedy budovu, aby se dostal ze zorného pole zvídavých očí. Vstoupil do zadní úzké uličky sloužící dodavatelům nebo službám. Propátral bedlivě tuto temnou soutěsku a hledal nezajištěná okna, k nimž by se mohl ze země dostat.

Bohužel žádná nenašel.

Místo toho však objevil průlez do sklepa. Někdo ho tam asi udělal kvůli opravě a potom otvor zatloukli prkny.

Nevěděl, jestli ze sklepa existuje přístup do domovníkova bytu, ale v tuhle noční hodinu mu jiná možnost nezbývala.

Dřevo se dalo překvapivě snadno odtrhnout, hřebíky téměř samy vyskakovaly z prohnilého rámu. Skutečně až

moc snadno, začal v něm hlodat nepříjemný pocit, že leze do téhle budovy ve tři ráno, když rozumní lidé okolo spí a neexistují svědkové.

Baterkou si posvítil na cihlové schody směřující dolů.

Popotáhl si opasek a překontroloval, jestli se dá zbraň snadno vytáhnout. Minule, když se vnořil do labyrintu pod úrovní ulic, se skoro utopil.

O co tady vůbec šlo? Přece tu nevedl ani tunel podzemky, ani kanál nebo neznámá šachta, vždyť je to obyčejný sklep v obyčejné budově, kde nemůže nalézt nic nebezpečnějšího, než jednu nebo dvě zdivočelé kočky.

Vyraz už, chytrolíne, máš tady práci.

Zhluboka se nadechl a rychle seběhl po schodech.

Musel se do toho ponořit naráz. Ve spěchu uklouzl na posledním schodu a téměř ztratil rovnováhu. Tvrdě dopadl na paty.

Přikrčil se, namasíroval si kotník a přejel kuželem světla okolí. Všude plno plechovek a krabic, oplocených kukaní pro potřeby nájemníků. Trubky, ventilační šachty i malá prádelna s pračkami na mince, tohle byly vnitřnosti budovy, nedokončené a v syrovém stavu.

Ve světle se něco zablýsklo.

Vrátil se baterkou a zahlédl cosi podobného lidskému tělu. Jenom podobného, uvědomil si, když se mu rozbušilo srdce. Byla to část figuríny z výlohy nebo krejčovská panna.

Pouze věc, jejíž výmluvné obrysy oživly v temnotě.

„Nebuď idiot,“ pronesl, aby se uklidnil svým vlastním hlasem. Sklepy jsou strašidelná místa, no a co? Nebloumal tu přece, aby prohledával zastrčené kouty, pokoušel se dostat do bytu oběti. Rivera byl domovník, takže od sebe musel mít přístup na zadní schodiště, k pojistkám a dalšímu zařízení.

O pár minut později se už konečně zorientoval a ujasnil si polohu domovnického bytu. Když si plánek zformoval v hlavě, opatrně přešel podél sklepů a skutečně narazil na schody, které bezpochyby vedly do hlavní vstupní haly.

Menší, mnohem užší dřevěné schodiště směřovalo ke dveřím. Veškeré dohady ukončil malý omšelý štítek: Domovník. Nevstupujte.

Napřed zaťukal. Rozhodně nechtěl, aby někoho zastihl uvnitř, až rozbije zámek. Nic se nepohnulo, a tak přiložil ucho ke dveřím a naslouchal. Ticho, mrtvé ticho.

Potom se stal zázrak, protože po zmáčknutí kliky se dveře otevřely. Jenom kousek, dál byly zajištěné řetízkem.

Takže Rivera buď do sklepa nezamykal, nebo se o to příslušníci kriminálky nezajímali.

Řetízek rozlomil McRay bez problémů a vzápětí vstoupil do malé kuchyňky ozářené strašidelným jasem

uličního osvětlení, které sem pronikalo malým oknem nad výlevkou. Zahlédl kupičku umytého nádobí nechanou k odkapání, utěrku pečlivě složenou na držáku. Hector Rivera byl spořádaný muž a udržoval svůj malý byt v dokonalém stavu. Copak by si tenhle pořádkumilovný člověk pomyslel, kdyby viděl skvrny od prášku, kterým tady snímali otisky prstů? Stěžoval by si ze záhrobí na ty špindíry z newyorské kriminálky, kteří mu zaneřádili celý byt?

McRay pohlédl na podlahu a všiml si, že vstoupil na místo vyznačené černou páskou, kde Rivera zemřel, nebo alespoň kde jeho tělo zůstalo ležet. Umíral s pohledem na složenou utěrku a černobílý vzor kachliček u kuchyňské linky.

Zřejmě však neviděl nic, protože z nedostatku krve zásobující mozek upadl do bezvědomí. Silné ruce mu stiskly krk, a on ztratil vědomí, vše se nejspíš událo ve zlomku vteřiny.

A paní Goldsteinová neviděla pachatele odcházet.

Maličkost, kterou přehlédl Pizzi i ostatní z kriminálky. Ti považovali starou paní za potrhlou stařenu, která do všeho strká nos. Samozřejmě, vrah mohl zmizet stejnými dveřmi, jimiž vstoupil, či jinými, nebo pozornost staré dámy ochabla, nebo na chvilku teleskop opustila, třeba si zašla do koupelny nebo uvařit čaj, vždyť se naskýtalo tisíce činností, které člověk dělá automaticky a hned je zapomene.

Ale co když měla pravdu? Co když podezřelý Marlon, musel to být on, to cítil McRay v kostech zůstal v budově a nějak se vyhnul policii, která by za žádnou cenu nepředpokládala, že by se tam mohl skrývat? Vrah vždycky uteče z místa činu, znělo pravidlo, členové oddělení vražd pravidla znali a postupovali přesně podle příručky.

McRay tu chvilku tiše stál a naslouchal. Jak se dá ztlumit tlukot vlastního srdce, který člověku buší v uších?

Jak může vůbec něco zaslechnout, když to zatracené srdce bije tak zatraceně silně do těch zatracených žeber?

Zatraceně.

Nakonec už nemohl depresivní ticho vydržet, vzal pánvičku a uhodil s ní o skříňku. Ozval se veselý řinčivý zvuk. Ať ten bastard ví, že kavalerie se už žene. Jako další bod vytáhl pistoli. V levé baterku, v pravé devítku, schopnou vyprázdnit všech patnáct střel do toho darebáka během dvou vteřin.

McRay postupně přecházel z místnosti do místnosti a rozsvěcoval světla. Napřed v kuchyni, pak u televize s obrazovkou plnou otisků a nakonec v ložnici, kam se stěží vešla postel. Ještě v koupelně. Nebyl tu sprchový závěs, který by musel odtahovat odkud ve filmech obvykle vyskakují ukrytí zločinci.

Uvažoval: paní Goldsteinová ulici určitě sleduje a podle světel pozná, že se dovnitř dostal. Otázkou je, zda zavolá

zase na policejní stanici. Nebylo by to špatné, protože by nějakého parťáka potřeboval.

Prohledal všechny místnosti, vrátil se zpět a propátral i možné úkryty pod postelí a ve skříních, dokud se neujistil, že Marlon nikde není, pokud by se nevtěsnal do ledničky.

I do ní se podíval. Našel rozličné pochoutky, omáčky, salátové dresinky, vše pečlivě označené.

„Chudák pečlivka,“ poznamenal nahlas, když opět přecházel označené místo na podlaze.

Co přivedlo Marlona sem v převleku za policistu? Proč riskoval vraždu strážníka v přeplněném tunelu podzemky a podstoupil ještě větší riziko procházky po Park Avenue, jako by mu patřil svět?

Uniforma mu posloužila jako propustka u dveří a dostala ho až do budovy. Co se tu tedy nacházelo, že se mu vyplatilo tak riskovat? Rozhodně se sem nepřihnal proto, že by si nemohl odpustit zabít domovníka středního věku a nechat ho pohozeného na podlaze. Tohle bylo něco jiného než vyčíhat si nějakou ženu, zavraždit ji a odvléct do tunelu, a naplnit tím svoje fantazie. Z tak obyčejné smrti mu žádná moc ani uspokojení nekynuly. Pro tuhle vraždu musel existovat jiný důvod.

Sakra, něco za tím je. Potřebuje znát důvod, ale kdo mu podá

racionální

vysvětlení

chování nebezpečného

psychopata? Anna se o to pokusila a kam ji to dostalo!

Fajn, odsuneme psychologii. Podíváme se k čemu přijdeme: Proč si vybral domovníka? Co Marlon od Hectora chtěl? Pochoutky v lednici? Utěrky? Televizi? Co odlišovalo domovníka od ostatních nájemníků?

McRay se vrátil do kuchyně. Položil si zbraň na pracovní desku a obě ruce zastrčil do kapes, starý zvyk, při kterém se mu dobře přemýšlelo. V té chvíli se mu rozsvítilo: klíče! Nahmatal je ve vlastní kapse a okamžitě pochopil, co vrah od domovníka potřeboval. Klíče ke všem dveřím v budově.

Pane na nebesích!

Na několik nezapomenutelných chvil se domníval, že případ rozřešil a Johna Chestera Marlona má v hrsti. Zabiják z podzemky se skrývá v jednom z bytů téhle budovy!

Je to vůbec možné?

Pak další myšlenka narazila do té první a otřásla jeho jistotou. Marlon byl přece chytrák a dobře věděl, že se nemůže skrýt v budově, kde někoho zabili. Vyšetřovatelé z oddělení vražd si s každým nájemníkem promluví, McRay viděl na vlastní oči zprávu, která dokumentovala jejich postup ode dveří ke dveřím. Teorie o úkrytu se dala škrtnout.

Pokud Marlon zabil kvůli klíčům, chtěl se s jejich pomocí dostat někam jinam než k nájemníkovi.

Náhle téměř nadskočil. Co takhle neobydlený byt?

McRay popadl pistoli. Chtěl ji zasunout zpátky do pouzdra, ale nakonec si pomyslel: proč nebýt připraven? Jen pro případ nutnosti.

Kapitola 4

Křišťálový lustr osvětloval halu v přízemí. Překrásný zdroj světla, který vrhal jemné, barevné záblesky a jako by ožil, když se otevřely dveře domovníkova bytu.

McRay potichu našlapoval po orientálním běhounu.

Opravdu nepotřeboval, aby se některý z nájemníků vzbudil.

Potom by těžko vysvětloval, proč se tu motá detektiv v civilu s vytasenou zbraní. Proto si připnul na kapsičku saka policejní placku, aby ji i ten nejhorlivější amatérský ochránce zákona hned spatřil.

Většina policistů zahynula ve službě pouze nešťastnou náhodou, to byla smutná pravda. A on tady teď překračoval veškerá nařízení svého oddělení, pohyboval se přímo na místě kriminálního činu a nezáleželo na tom, že je policista, protože vzato kolem a kolem jednoduše neuposlechl zákon.

Kdo by potom mohl mít vyděšenému nájemníku za zlé, že zastřelil vyšetřovatele v civilu, který se tu neohlášený brouzdal nocí?

Ovšem hlavní starost mu samozřejmě nedělali obyvatelé tohoto domu. Pomohlo mu to však při ovládání narůstající úzkosti. Zatraceně moc kofeinu za posledních šestnáct hodin to mu zdvihlo pulz. Připadal si, jako by zrovna uběhl

vytrvalostní závod, hlava se mu točila, kolena se měnila v rosol.

John Chester Marlon se dal kulkami zastavit. O tom nebylo pochyb. Doprčic, vždyť i ta vyděšená žena měla štěstí, praštila ho cihlou a Marlon se zhroutil. Přesto McRay nebyl klidný, dobře si pamatoval, jak slabý a bezmocný se cítil v Marlonově přítomnosti, při pohledu těch jeho vševědoucích malých oček. Vypadal, jako by mu četl myšlenky a připadaly mu zábavné.

Napřed musí vystřelit, uvažoval McRay. Jakmile však tenhle plán zformoval, hned věděl, že něco takového neudělá. Když zabije Marlona, už se nedozví, kam zavlekl Annu, ani zda je živá či mrtvá.

Vlastně toho bastarda může jenom zranit, jak to občas ukazují ve filmech. Pěkně do kolena. Dobrý plán, Kevine, musíš se jenom strefit, nesmíš se moc přibližovat, protože tenhle obr by tě mohl zaškrtit holýma rukama.

Až na odrazy křišťálu se v hale nic nepohnulo. Docela pěkná stará budova a jak se tomu vůbec říká: deštění?

Tmavé dřevěné panely, obkládající stěnu do výše pasu, ano, deštění. Tohle místo je alespoň sto let staré a dobře udržované. Jaké dřevo použili, ořech? Opravdu to vypadá přepychově, zemřelý Hector Rivera určitě používal leštěnku s citrónovou silicí. Její vůně se zřetelně vznášela ve vzduchu. Všude vyblýskaná mosaz klik u dveří i zábradlí u schodů, vše připomínalo bohatství, starý New York za

lepších časů. Kočáry, řemeslníci, služebnictvo, veškerý představitelný luxus na dosah ruky. A zboží doručené bez kyselých ksichtů. Alespoň ne před zraky zákazníka.

Jména nájemníků objevil zarámovaná pod sklem silně zabezpečených předních dveří. Třináct obydlených apartmá, dvě přízemní prostory vhodné pro podnikání. Áčko obsadil jakýsi účetní.

Béčko vypadalo prázdné. Nestálo tam žádné jméno nájemníka ani poznámka K pronajmutí. Teď se naskytla otázka, proč tak drahocenná lokalita leží ladem.

Béčko.

Objevil ho až vzadu, dveře skryté pod hlavním schodištěm. V horní části na neprůhledném skle zahlédl stopy odtržených písmen. Jméno rozluštit nedovedl. Možná D nebo B.

Přiložil ucho ke dveřím. Naprostý klid. Tak absolutní ticho, že by si nejraději lehl tady na koberec a usnul na několik let. Ať si někdo jiný propátrává starý byt, ať se někdo jiný pokochá překvapením, které se skrývá tam uvnitř.

Skleněná výplň byla velice tenká a pod úderem pažby pistole se rozprskla jako mléčné slupky burských oříšků.

Násilný vstup, přímo učebnicová ukázka. Oťukal vyčnívající úlomky skla z rámu, strčil ruku dovnitř a odsunul západku.

Pod schody bylo poměrně šero, a tak musel použít baterku.

Téměř okamžitě našel vypínač vedle dveří.

McRay rozsvítil, ocitl se v čekárně u zubaře.

Anna si uvědomovala dvě věci. Tiskla ji velká váha a pod hlavou jí cosi poskakovalo. Břemenem byl Ned Cody, svázaný a umlčený stejně jako ona. Navíc zřejmě v bezvědomí. Hluk a nárazy způsobovala kolečka, těžko mohla odhadnout od čeho. Po chvíli přemýšlení pochopila, že jde nejspíš o plátěný vozík z prádelny pohybující se po nerovném podkladu. Na hladké ploše kolečka bzučela, na drsné poskakovala.

Marlon ji s Codym naložil a nyní je někam vezl.

Neviděla, kdo je tlačí, vlastně toho viděla dost málo, ale bezpochyby šlo o Marlona. Když se zaposlouchala, mohla rozpoznat dokonce i jeho tiché pískání. Takže byl v dobré náladě, všechno mu vycházelo podle plánu. Anna si vzpomněla i na poslední větu, kterou zaslechla, když jí zakryl tvář rukama a propadla se kamsi do tmy: Copak jste si myslela?

Co si myslela, když si představovala, že ho přemůže nějakým ostrým kusem plechu? Copak vážně věřila, že by mohla uspět?

A ještě větší otazník tu stále zůstával: Proč je pořád naživu?

Marlon přece měl nespočetně možností ji zabít, jako bezpochyby udělal více než tuctu jiných, podobně vypadajících žen. Existovala eventualita, že implantát je opravdu funkční, i když snad na redukované úrovni. Bojí se,

aby neupadl do bezvědomí, pokud na něho přijde záchvat zuřivosti? žádné podobné známky obav u něho však nezaznamenala, přesto musel mít důvod, proč ji udržuje naživu. Bylo víc než jasné, že ji nakonec stejně chce zabít.

Cože? podivil by se určitě, kdyby se ho zeptala přímo.

Spěcháte snad?

Neoddiskutovatelnou pravdou bylo, že pokud k tomu má dojít, musí to být rychle. V tomhle smyslu skutečně spěchala. Navíc rozhodně nechtěla umírat v jeho přítomnosti. Nejvíc se obávala, že by mohl hledat nějaké intimní spojení, nahlížet do její mysli a cupovat poslední zbytky její důstojnosti. Byla odhodlaná něco podobného nedopustit, ať to stojí co to stojí.

„Už jsme téměř tady,“ ozval se. „Konečně doma.“

Kolečka přeskočila nějaké koleje a Ned Cody nad ní zaúpěl.

„Budete překvapená,“ pokračoval Marlon a vycítila, jak se nahýbá nad vozíkem, aby dobře slyšela. „Určitě to nebude tak, jak si myslíte, doktorko Kaneová. Čeká vás něco mnohem, mnohem lepšího. Nebo mnohem, mnohem horšího, záleží na úhlu pohledu.“

Anna zaslechla, jak se zavřela vrata. Dno plátěného vozíku pokleslo a začalo padat. Ne, nepadala, byli ve výtahu, slyšela vrčení strojovny i šustění kabelů. Stroj se zdál starý, skřípal.

„Nákladní výtah. Unese pět tun,“ řekl Marlon konverzačním tónem. „Někdy vezl víc, než je jeho nosnost.

Samozřejmě před mnoha lety, když jsem tu začínal.

Pracoval jsem ve velkém.“

Ned Cody se začal vrtět.

„Opatrně,“ varoval ho Marlon. „Mohl bys zranit doktorku Kaneovou a to bychom nechtěli, co říkáš?“

Cody znehybněl. Už nabyl plného vědomí a cítil, jak se mu při pouhém zvuku Marlonova hlasu napínají svaly. Nebo spíš vibrují.

Výtah zastavil a opět se ozvalo zasyčení vzduchu.

Vozík se rozjel vpřed, kolečka zvučela na hladké podlaze.

Anna vnímala změny světla a stínů. Jízda nabírala na rychlosti, cesta klesala a Marlon musel přidat do kroku, aby stačil. Slyšela vzdálenou ozvěnu, asi se pohybovali v nějaké obrovské prostoře.

„Vrata od stodoly nesmíme nechávat otevřená,“

zažertoval Marlon.

Ozvalo se těžké cvaknutí a následoval zvuk zavírání garážových vrat.

„Posadíme se, ne?“

Ruce hrábly do vozíku, zdvihly Neda Codyho a potom i ji tak rychle, až se jí odkrvil mozek. Před očima se jí dělaly kruhy a viděla ohňostroj hvězdiček. Z toho vystupovaly nejasné lidské obrysy, nejblíž stál sám Marlon.

„Teď už je to lepší,“ podotkl. „Vítejte v Domečku pro panenky.“

Roubík jí nemohl zabránit, aby v duchu nevykřikla.

Kapitola 5

Jako první zaregistroval McRay prach. Čas se usadil v čekárně ve formě jednolité vrstvy jemného poprašku.

Nejenom na malém gauči, ale i na křeslech sedací soupravy, na stole s časopisy, na podlaze tam uviděl několik řad šlépějí. Některé starší, jiné novější.

Desetiletý prach, odhadoval. Nejnovější časopis na stole ukazoval datum staré dvacet tři let. Copak je možné, aby béčko nemělo celé dvě desetiletí obyvatele a nikdo sem nevešel, ani tu neuklidil, ani ten pečlivý domovník? Jestli ne, nemohlo jít o náhodu. Vstup zakázán. Mimo muže, který zanechal šlápoty.

Mohutný chlap, boty určitě pětačtyřicítky.

Detektiv následoval stopu do malé místnosti, kde našel kovový stůl, registračku, starý vytáčecí telefon, vše pohrouženo pod téměř archeologickým nánosem prachu mnoha let.

Tady měl zubař kancelář. Palcem očistil jmenovku na stole a srdce mu skočilo do krku.

Stephen J. Marlon, stomatolog.

Jako by se v jeho noční můře otevřely dveře a náhle ho ovanul studený špinavý vítr, který ho dočista probral.

Proto mu pořád vrtala hlavou ta Park Avenue. V jeho podvědomí totiž zůstala zasunutá informace, že John Chester Marlon měl otce zubařem právě na téhle ulici.

Rodina sice žila v Brooklynu, kde si veškeré údaje ověřil, ale otec provozoval praxi na Manhattanu.

Ano, ano, ano.

Zemřel už před dvaceti lety a on nikde při vyšetřování nenarazil na žádnou stopu, že by ordinace stále existovala.

Jak je to vůbec možné? Zubař zemřel, živnost skončila nebo byla prodaná, nikdo přece nezavře dveře a nenechá po dlouhá desetiletí usedat prach na něco tak drahocenného, jako jsou právě tyto prostory.

A přesně k tomu došlo.

Kancelář zůstala v původním stavu, takže měla pro Marlona jako dědice speciální význam. Asi se rozhodl držet si ordinaci i po otcově smrti. Místo muselo být velice důležité, protože Marlon riskoval nejméně dvě vraždy, aby sem pronikl.

McRay cítil, jak mu po těle vyráží pot. Podpaží měl úplně mokrá, dlaně kluzké. Pistoli svíral ze všech sil, ale vůbec si nevybavoval, jak se mu do ruky dostala. Už ji držel, když vcházel dovnitř? Vždyť tohle místo zelo prázdnotou, nic se tu nepohnulo, neměl by zbraň dát zpátky do pouzdra?

Odpověď zní ne. Tyhle šlápoty jsou Marlonovy, musejí mu patřit. Určitě tu byl. Zabíjel snad necelých deset metrů odtud.

McRay se donutil zklidnit dech. Okysličená krev mu bušila ve spáncích, až cítil závrať. Vzpamatuj se, dýchej pozvolna.

Tohle odhalení je zřejmě největší událost v případě Zabijáka z podzemky. Dokonce ještě významnější než

nalezený muniční sklad. Vždyť tady v podstatě jde o mauzoleum, místo intimně propojené s Marlonovou minulostí. Vrah vlastně zabil jen proto, aby se sem dostal, takže to musí být velice důležité.

McRay svíral pistoli oběma rukama a postupoval vpřed.

Těžko se koncentroval na to, co viděl. Čekárna, recepce, malý sklad a nakonec nazelenale vymalovaná ordinace, kde doktor Stephen Marlon provozoval svou zubní praxi.

Hned měl dojem, že je něco v nepořádku. A když spatřil kruhový stín na podlaze, už věděl, co tu schází. Zubařské křeslo. Všude plno nových šlépějí a známky toho, jak ho kdosi vlekl.

McRay sledoval stopu a všiml si, že se kužel světla chvěje. Je hlupák. Prázdné místnosti, tak proč se třese? Dej se do kupy, člověče, máš tady práci. Vždyť tohle je opravdový průlom, na který jsi tak dlouho čekal, neztrácej přehled!

Zavřel oči a silou vůle zvolnil dýchání. Překvapilo ho, kolik odvahy je v téhle situaci zapotřebí k zavření víček.

Přesto si musel dokázat, že to zvládne, dovede riskovat,

protože sebejistota z něho unikala jako krev ze smrtelné rány.

Počítal do deseti a teprve potom otevřel oči. Nic se nezměnilo. Pořád tu byl sám. Prázdnota prostory mu rezonovala v nitru jako ozvěna strachu, který vycházel kdesi pod bránicí a svíral mu žaludek.

Jdi po stopách, Kevine. Dělej, co detektiv většinou dělá.

Následoval šlápoty v prachu, neotřesitelný důkaz, že tudy nějaký mohutný muž táhl těžké zubařské křeslo. Stopa vedla přímo k dřevěné vestavěné skříni v koutě. Otisky bot byly rozmazané, jako by dotyčný měl těsně u dveří víc práce.

Otevřít skříň bylo ještě těžší než zavřít oči. Kdo ví, co číhá uvnitř?

Zamířil pistoli na dveře, zdvihl západku a bleskově otevřel. Úleva byla tak intenzivní, až mu málem vyhrkly slzy. Mělkou skříň zaplňovaly úzké poličky: tady se nemohla skrýt ani myš, natož mohutný John Chester Marlon.

Co ale znamenaly ty šlépěje v prachu? Vždyť ho zavedly ke skříni. Copak je zanechal duch, který prostoupil stěnou a zmizel?

McRay v duchy nevěřil. Šlápoty byly skutečné jako pistole v jeho ruce. Zamířil kuželem světla na poličky a pečlivě je prohlédl. Uviděl podivnou černou škvíru. Pozor.

To byla mezera v obložení.

Podržel si baterku v zubech, zbraň si do pouzdra nedá, a nadzdvihl část poliček levačkou. Tam. Teď už

rozeznal celý panel. Náhle si uvědomil, že kdosi tuhle skříň vybudoval, aby zakryl existující dveře.

Pustil se do práce a začal odhazovat poličky. Ano, našel dveře. O malou chvíli později se mu podařilo panel otevřít a baterkou osvítil úzké točité schodiště.

Vedlo pod zem.

Kapitola 6

Marlon jim jemně odstranil roubík a poplácal je po tváři. „No tak,“ povzbuzoval je. „Už se cítíte líp?“ Chvíli vyčkával, ale zřejmě ho nepřekvapilo, že jeho zajatci ztratili řeč.

Všude okolo nich tiše ječela smrt.

Ocitli se v Marlonově galerii mrtvých. Prostor o výši tří pater byl rozdělen do několika úrovní. Na první pohled se zdálo, že jde o opravdový domeček pro panenky bez obvodové zdi, aby se dalo pohlédnout dovnitř. Ovšem ve skutečné lidské velikosti. Bodová světla byla pečlivě zaměřena na obyvatele každého z těch mnoha „pokojíčků“.

Vystavené lidské trofeje, mrtvé, ale v podivně hrůzném směru živé.

Těla zůstala bez porušení, zdála se zmrazená ve svém vlastním okamžiku smrti. Otevřená ústa potichu křičela.

Výraz nepopsatelného děsu se zračil v každé tváři, ruce bez života se spínaly, jako by chtěly zastavit neuvěřitelně příšerné, nepochopitelné Zlo.

Anna zavřela oči, ale příšerné obrazy jí zůstaly vryté do mozku.

Všichni se v Johnu Chesteru Marlonovi mýlili. Jeho kořistí se nestaly jen atraktivní mladé ženy. Našel zalíbení v obou pohlavích a jakémkoliv věku. V jednotlivých

kukaních, silně nasvícených, se nacházely tucty a tucty obětí uchovaných v groteskních pózách. Muži, ženy, děti.

Některý z „pokojíčků“ Domečku pro panenky měl pouze jediného obyvatele, v dalších se zase objevilo několik „nájemníků“, opatrně vystavených v podivném, ohavném uspořádání, bez jakéhokoli řádu či smyslu s výjimkou toho, že vyvolávaly paralyzující pocit děsu.

Dokonce ani se zavřenýma očima nedokázala Anna potlačit ty tiché ječící obrazy, co jí bušily v mysli jako údery kladiva. Nemohla ani zastavit tón Marlonova blazeovaného, samolibého hlasu.

„Nikdy jsem tomu nechtěl říkat Domeček pro panenky,“

vysvětloval. „Ovšem ten můj odpudivý spoluvězeň, kterého jste poslali vyzvídat, byl tak natvrdlý, že pořád nic nechápal, takže když nakonec povídal ‚Aha, ty myslíš něco jako malý domeček pro panenky‘, tak jsem ho nechal při tom.“ Pohlédl okolo sebe s výrazem neuvěřitelného uspokojení a sám sobě přikyvoval. „Samozřejmě jsem nepředpokládal, že by to někdo živý pochopil. Tvůrčí práce takhle pokročilého uměleckého směru je vlastně průlomem do nové vize a bude zapotřebí celé generace, než vůbec někdo začne chápat mou tvorbu.“

Ze všeho nejvíc Anna toužila zakrýt si uši, aby zablokovala vstup tomu neodbytnému hlasu. Ruce však měla stále spoutané, takže musela naslouchat.

„Vytvořil jsem tady vlastně jedinečně dokonalý svět,“

pokračoval Marlon zcela spokojený sám se sebou. „Stojí tu sám, unikátní a nádherný. Ať chcete nebo ne, vzbuzuje ve vás směs překvapení a zděšení a v tom právě tkví má transcendentní geniálnost, která až v budoucnu dojde ocenění. Picasso, Matisse i ostatní takzvaní géniové dvacátého století vyblednou v porovnání s Johnem Chesterem Marlonem. Tohle je mé století. Mé milénium.

Ještě za tisíc let budou ti osvícení navštěvovat tohle místo, aby se mohli hřát v odlesku mé geniality.“

Vedle ní se na prádelním vozíku začal Ned Cody dávit.

„Beru to jako kompliment,“ poznamenal Marlon pokojně. „Jsi zkrátka ohromený. Mé dílo nemůže pochopit nějaký zkrachovalý béčkový herec. A céčkový zabiják. V

tomhle je vidět jedna z mnoha našich rozdílností, pane Cody. Zabil jsi někoho, o kom sis myslel, že ho miluješ, protože ses bál zabít sám sebe. Vražda se ti stala formou sebevraždy. Pro mě je to však ujištění života. Pokaždé, když

zabiju, stává se tahle bezvýznamná smrt věčnou krásou. Je vlastně součástí nového celku, transformovaného a vylepšeného.“

Anna cítila, že se postupně vzdaluje do jakéhosi únikového světa, pryč od neúnosné skutečnosti. Musela se rozhodnout. Buďto otevřít oči a čelit nečelitelnému, nebo zmizet v hloubi vlastní mysli a možná se už nikdy nevrátit.

Pomyšlení na útěk ji lákalo. Dovolila svým myšlenkám se odpoutat, zaostřit na jiný výsek reality. Už nebyla s Marlonem, vracela se zpátky v čase, stávala se menší, mladší.

Než si však uvědomila, kam její úvahy míří, bylo už

pozdě, ocitla se v místě dalšího nepochopitelného hororu.

Anna ve skříni.

Jako čtyřletá čeká na otce, až se pro ni vrátí a vezme ji do nebe.

Tátu milovala. Ubohý bláznivý táta. Hnaly ho šílené síly, jež nedokázal ovládat, dokonce už v dětství instinktivně chápala, že otec si nemůže sám pomoct. Ani nikdo jiný mu nemůže pomoct.

Bláznivý táta, který ji miloval, tolik věděla. Když se však vrátil do domu, zahlédla v jeho očích plaménky šílenství.

Krčila se ve skříni a dívala se ven prasklinou ve dveřích.

Co táta udělá, koho zraní.

Ach, ta viděla věcí.

Viděla mámu, když se vrhla na otce a snažila se ji chránit.

Viděla záblesk toho hrůzného nože, zaslechla výkřik matky a zahlédla krev. A pak. A pak.

A pak viděla otce, otočil se směrem k ní, poznal, že se dívá.Ach ano, viděl ji hledět z nitra skříně a jiskra která mezi nimi přeskočila, když se jejich oči střetly, jako by ho

probrala, jako by ten předchozí bláznivý vztek prožíval ve snu.

S nožem v ruce přešel ke skříni.

Otevřel dveře.

Viděl ji schoulenou, vyděšenou, neschopnou promluvit.

Dobrou noc, můj malý andílku, řekl. Pamatuj si, že jsem tě miloval.

Potom zavřel skříň, odešel do pokoje a tam se zabil.

Anna se nešla dívat, jak umírá, vyběhla rovnou ze svého úkrytu k raněné matce. Za ruku ji vyvedla ven, na ulici, kde modrá světla už blikala.

Pamatuj si, tvůj otec tě miloval, říkala si Anna, když se jí tyto události znovu promítaly v mysli. Matka tě také milovala. Všechny ty hrůzy, které jsi zahlédla, neznamenaly vůbec nic, když tě máma a táta milovali. Neměli sice rádi sami sebe ani jeden druhého, ovšem jejich láska k dítěti ti dodala odvahu. Stalo se z tebe to, co jsi. Malá dívenka ve skříni přežila. Nikdo jí tohle nemůže vzít. Nikdo. A pokud jsi dokázala přežít to ve skříni, přežiješ cokoliv. Naprosto cokoliv.

Otevřela oči.

„Výborně,“ pochválil ji Marlon. „Máte kuráž.“

Donutila se rozhlédnout okolo. „Zabil jste jich tolik.

Proč?“

„Jste překvapená,“ poznamenal potěšeně. „Považovala jste mě za běžného psychopata zafixovaného na jistý druh

žen. Obyčejného masového vraha, za desetník tucet. Ovšem nyní můžete vidět na vlastní oči, že mé zájmy zahrnují celou šíři lidské populace.“

V tomhle měl pravdu: oběti byly obojího pohlaví, různého věku i rasy. Dlouhovlasé brunetky patřily k jedněm z mnoha fyzických typů, které zařadil do své sbírky. Jeho představy, že je umělec, byly samozřejmě šílenství, ale ať byl kdokoliv, určitě se nedal zařadit do skupiny typických sexuálních maniaků.

„Není to obyčejné náhrobní sousoší, spíš tableau vivant,“ hodnotil své dílo velkoryse. „Vlastně ještě přesněji, tableau morte,“ dodal s krátkým uchechtnutím.

Tableau vivant. Ano. Anna si vzpomněla, že v dětství jednou viděla takové album a fascinoval ji pohled na ztuhlé pózy lidí, kteří představovali slavná umělecká díla. Na některých starších fotografiích se účastníci zabalili do prostěradel a zabělili si viditelnou kůži, aby dosáhli dojmu mramorové sochy. Tahle módní vlna živých obrazů se přehnala v devatenáctém století, možná hlavně kvůli erotickému podtónu vytvářenému ve jménu umění.

Ovšem v obrazech Marlona se rozhodně neobjevoval žádný erotický nebo sexuální nádech. I když nešlo o mumifikované mrtvoly či hnijící zbytky těl, už na první pohled se dalo poznat, že „sochy“ jsou mrtví lidé. A co horšího, ztuhlé tváře těchto obětí vyjadřovaly celou škálu výrazů od mlčenlivých výkřiků až po grimasy agónie.

Pokud vůbec měl nějaké téma, omezoval se na děs, horor, zvrácenost.

„Rodin používal kovovou výztuž, když přiváděl hlínu k životu,“ vysvětloval Marlon. „Kostra je má výztuž, maso je hlínou.“

„Nejste duševně chorý,“ pronesla doktorka. „Jste zosobněné zlo.“

„Říkám tomu transformace,“ pokračoval, na výtku nereagoval. „Technika je velice delikátní a nesmírně těžká.

Napřed se musí tělo napustit řídkou průhlednou epoxidovou pryskyřicí.“

Ukázal na své pracoviště, stůl z márnice. Několik velkých sudů s pryskyřicí a ředidlem stálo opodál, na poličce ležely intravenózní trubičky.

„Jakmile se dokončí impregnace, dá se s tělem pohybovat ještě třicet minut. Uvažujte o tom! Nejenom, že jsem stvořil nový umělecký směr, ale ještě jsem se musel naučit pracovat rychle, asi jako malíř fresek. První pokusy nebyly nijak pozoruhodné, takže jsem je musel zničit. Víte, že sám Cezanne zlikvidoval tucty svých obrazů? Nenechal nic, co by nedosahovalo jeho standardu. To je známka pravého umělce. Nenechávat za sebou nic než to nejlepší.“

Ozval se slabý hlas Codyho. „Ty nejsi umělec, jsi netvor.“

„No tak,“ uklidňoval ho Marlon. „Copak Caravaggio byl netvor? Nebo ten prý šílenstvím posedlý malíř Francis

Bacon? Muži transcendentní geniality vůbec nepodléhají běžným zákonům nebo představám. Záleží jenom na jejich díle.“

„Tohle místo je peklo,“ sykl Cody.

Marlon

zamyšleně

přikývl.

„Velice

všímavá

poznámka,“ ohodnotil. „Ovšem pokud je tohle peklo, pak jde o Devátý kruh pekla. Tady jsou duše zmrazené v Nekonečnu, zachycené napořád v okamžiku smrti. Dante o tom psal, ale já to uvedl do reality. Místo tak mocné svou úděsnou krásou, až oslepí oči neznalců a inspiruje osvícené.“ Usmál se. „Vidím i přes váš jasný odpor, že nemůžete odtrhnout oči od vystavených exponátů. Přiznej si, Nede, jsi fascinovaný.“

Herec začal opět zvracet.

Marlon obrátil svou pozornost k Anně. Poprvé na něho pohlédla od té chvíle, kdy vešli do tohoto osvíceného prostoru, a teď si teprve uvědomila, že je zcela nepochopitelně v policejní uniformě.

„Rozhodl jsem se vám udělat nabídku,“ začal.

„Odstraňte váš malý počítačový čip a já vás nechám žít. Oba dva.“

Chtěla mu věřit. Stiskla ji taková touha, až nemohla dýchat, žít dál, ta šance jí rozproudila krev. Ach ano, chtěla mu věřit každým pórem svého těla. Ovšem zároveň věděla, že lže. Lež jako velká zralá broskev. Přezrálá, už hnijící

broskev, jejíž pach se mísil se sladkou příchutí epoxidové pryskyřice a smrti.

„Vy myslíte, že lžu,“ ozval se Marlon. „Ale uvažujte, copak by v tom byl rozdíl? Poznáte pravdu, pokud ji uslyšíte? Nebo bych neměl nic slibovat a potom měnit názor? Jestliže lžu nebo ne, není důležité, protože existuje jedna základní pravda: Pokud mi neodstraníte toho hnusného brouka z krku, odříznu vám oční víčka, abyste se mohla dívat na transformaci svého kolegy v umělecké dílo.

Donutím ho kvílet po celou věčnost.“

Ned Cody přestal zvracet a obrátil se k Anně s výrazem tak úděsného osamění, až se jí chtělo plakat. Chtěla, ale nemohla.

„Udělám to,“ řekla. „Potřebuju ale skalpel.“

„Slyšel jsi to, Nede?“ zeptal se Marlon. „Tvá pravá láska tě přichází zachránit. Ty ses nedíval, jak se její oči rozzářily, když pronesla to kouzelné slovo. Skalpel.“

„Ne,“ bránila se Anna.

„Ale ano,“ trval na svém Marlon. „Chce mi podříznout krk. Chce se stát tím, čím jsme my, Nede. Vrahem. Proč ne?

Vždyť je v dobré společnosti.“

„Neudělám to,“ ubezpečovala ho Anna. „Slibuju.“

„Dobře víme, k čemu jsou sliby,“ zarazil ji Marlon.

„Vím, jak si poradit, pokud na to máte nervy. Máte pevné nervy, doktorko Kaneová?“

„Ano,“ přisvědčila.

Kapitola 7

„Tady je detektiv Kevin McRay,“ ohlásil se do sluchátka domovníkova telefonu. „Potřebuju posilu.“

Překvapila ho pevnost hlasu, když udával adresu na Park Avenue a vysvětloval, komu mají co nahlásit a proč.

Opravdu podivuhodné, jak sebejistě mluví, protože uvnitř se tak necítil. Ani trochu. žaludek se choval jako na horské dráze. Připravoval se na zvracení.

Nemohl však čekat. Čekání znamenalo smrt, pokud ne pro něho, tak pro Annu určitě. A proto detektiv Kevin McRay překročil další pravidlo svého oddělení.

Nečekal na příjezd posil. Vyrazil sám.

Další překvapení čekalo na konci tajného schodiště. Na sklepení se napojoval starý železniční tunel.

McRay věděl cosi o původním systému soukromých drah pro bohaté obyvatele East Side. Několik desetiletí před přelomem století bylo mezi vlastníky panských sídel velice módní mít svou úzkokolejnou dráhu propojenou přímo s nádražím Grand Central. Podobně jako největší luxusní hotely měli podzemní propojení i bankéři a loupeživí baroni sídlící na Park a Lexington Avenue. Než se protlačovat ulicí zaplněnou koňskými spřeženími, raději boháči sestupovali do svého vlastního podzemí a vyjížděli soukromými

elektrickými vozy přímo do železniční stanice, kde na ně nejspíš čekaly vlastní vagóny.

Celý systém se už dávno přežil, přesto pár tunelů stále existovalo, nijak neporušené novodobými výkopy. Kancelář zubaře Marlona se nacházela právě nad jedním z těchto starobylých propojení. že by dentistův syn objevil přístup sem už v dětství a odtud by pramenil jeho zájem o podzemí Manhattanu?

John Chester Marlon jako dítě propátrává tajné zóny pod městem. Velice znepokojivá myšlenka, ale dávala jakýsi pokřivený smysl, Domeček pro panenky má přece spojitost s dětskými představami, ne? A sociopati jsou většinou takovým infantilním způsobem zaměřeni jen na sebe, což

jim zabraňuje pochopit ostatní. Opravdu se tehdy, na místě otcova pracoviště, zrodila chlapcova posedlost?

A proč Marlon odvlekl zubařské křeslo, co tohle mělo znamenat?

McRay nervózně přejel kuželem světla úzký tunel.

Cihlové zdi udržoval každých deset metrů podpěrný oblouk.

Koleje už dávno zmizely, viděl pouze otvory po hřebech.

Soukromé vozy musely být zřejmě malé, odhadoval je tak pro dvě osoby sedící vedle sebe.

Když byly staré plynové lampy funkční, osvětlovala soukromé dráhy asi docela hřejivá záře. Nyní však ze všeho čišel chlad, vlhkost a tma jako v pytli. Tunel se kroutil a viditelnost tak byla na pouhých třicet metrů, i přes silné

světlo baterky. Podpůrné oblouky sice nebyly nijak široké, aby se v nich mohl ukrývat člověk Marlonovy postavy, ale proměnlivé podivné stíny udržovaly McRaye v pohotovosti.

Služební pistole teď byla jako jeho prodloužená vlastní ruka. Připrav se vystřelit, McRayi. Jakmile zahlédneš pohyb, musíš vystřelit na každýho parchanta, co vystoupí ze stínu.

Může ale jít o nevinnou oběť, varoval ho rozum. Strach však odporoval: Nikdo není nevinný, stiskni tu zatracenou spoušť.

Pod nohama pocítil nedefinovatelné hučení. Hluboké, stálé vibrace. Před ním se nacházelo cosi velkého.

Generátor, elektrárna nebo něco podobně mohutného. To dávalo smysl Grand Central připomínalo menší soběstačné město. Centrální nádraží mělo své vlastní zdroje energie, vlastní pumpy, ohřívače, ledničky i obrovský systém transformátorů elektřiny, který měnil dodávaný střídavý proud na stejnosměrný, používaný podzemkou.

McRay postupoval, mířil pistolí a baterkou. Už se nebál.

Bylo to něco víc. Vstoupil do mnohem vyššího stadia úzkosti, silnějšího než strach.

Ocitl se v takovém napětí, že toužil někoho zabít. Určitě tak nabude ztracenou rovnováhu.

Len Jakowski snil o rybách. Byl v podzemí, kráčel pod městem a ryby vedle něho plavaly a lenivě mávaly ocasy.

Svítily, takže připomínaly plovoucí lampióny v temnotě.

Manželka mu je zahnala. „Copak neslyšíš telefon?“

zeptala se rozespalým hlasem. „Nikdy ten zatracený telefon neslyšíš.“

„Co?“ zamumlal do sluchátka. „Hmm,“ a naslouchal jakémusi hlasu, který ho nabádal, aby dával pozor, protože tohle je důležité.

„Cože?“ vyjekl po chvilce. „To má být vtip? Cože udělal?“ Po devadesáti vteřinách si už utíral tvář ručníkem namočeným ve studené vodě. Starý policejní trik, když není čas probudit se sprchou.

„Takhle by to fungovat nemělo,“ bručela žena.

Nestěžovala si, jenom konstatovala skutečnost. „Jsi přece služebně starší.“

„Ten pitomec McRay,“ ulevil si. „Je střelenej.“

„Chceš říct, že ho trefili?“

„Ještě ne,“ rychle se opravil Jakowski. „Měl čekat na posilu, ale on vyrazil do podzemí sám. Do tunelů, kterým vládne Marlon.“

„Je v tom žena,“ podotkla manželka. „Ta psychiatrička.

Je v tom láska?“

„Asi jo,“ odfrkl Jakowski. Skočil do kalhot a hledal boty.

„Fešák Kevin se nám zamiloval. To je snad poprvé, pokud vím. Určitě jí nosil ty svoje kupované delikatesy.“

„O tom nic nevím.“

„Jenom se na to zeptej.“

Jakowski konečně našel služební zbraň a strčil si ji do kapsy u kabátu. „Proč bych to měl dělat?“

„Taky jsi mi nosil všechno možné, Lene, pamatuješ?“

„Samozřejmě,“ uklidňoval ji. „To byly časy, co?“

„Nic si nepamatuješ.“

„Hele, pořád jsme manželé, takže co si stěžuješ?“

U dveří ho krátce políbila. „Vždyť já vím,“ chlácholila ho. „Počkej, kde máš vestu?“

„Kašlu na ni.“

„Nepustím tě ven bez neprůstřelné vesty.“

Nevzpíral se. Vážně ji potřeboval, připadal si bez ní téměř jako nahý. Kdo ví, co tam dole může čekat?

Hučel už i vzduch. Teplý, vlhký a plný zvuků. Také svítalo, nebo si to jenom představoval?

McRay zhasl baterku a uklidnil se, když opravdu zahlédl světlo na konci tunelu. Ten neutuchající rámus musel přicházet z Grand Central možná šlo pouze o směsici hluku vlaků a spěchajících lidí.

Ale bzučení zesilovalo, až je bylo možné reálně cítit, dalo se vdechnout, dalo se absorbovat jako kyslík. A světlo sílilo, kontury tunelu měkly stejně jako při falešném svítání.

Konečně se ocitl v obrovském prostoru, kde se sbíhalo velké množství kolejí. Nad ním na sazemi začerněném stropě zářila světla jako hvězdy. Nikde nespatřil ani živáčka, ani krysu ve starém kolejišti. Co vůbec očekával? Ducha

Cornelia Vanderbilta, slavného finančníka z minulého století, nastupujícího do svého zlatem obloženého vagónu?

Nebo Johna Chestera Marlona, který čeká na lístek? Co vlastně?

McRay se opřel o zeď a zhluboka se nadechl. Čeho se vlastně v tom tunelu tak bál? Marlon přece není neprůstřelný. Nedokáže projít zdí nebo se stát neviditelným.

A už vůbec ne číst myšlenky. To byl jenom starý trik, který předváděl při hře s potenciálními oběťmi. A postřelenou členku ostrahy znehybnil strach, nešlo vůbec o to, že by ten darebák měl nějakou hypnotickou sílu. Nic takového.

Srdce už mu zase bilo v obvyklém rytmu, a tak následoval koleje až k místu, kde náhle končily ke stěně z tvárnic. Šlo o novější stavbu, pravděpodobně měla zastavit tuláky, kteří se roztahovali v celém systému podzemky a zavrtávali se do podbřišku města jako lidské larvy.

Takže slepá ulička.

Vracel se zpátky a uvědomil si, že bzučení je tady podstatně silnější. Následuj ten hluk, nařídil si a doopravdy objevil nákladní výtah, který předtím přehlédl.

Nešlo o běžný typ. Po otevření dveří uviděl masivní podlahu ze dřeva o rozloze sedm krát deset metrů. Tudy se daly převážet obrovské kusy strojního zařízení. Ovšem s neexistujícím kolejištěm nemělo smysl nechávat výtah funkční, když ale zavřel dveře a zatáhl za mosaznou páku, kabina se pohnula hlemýždím tempem.

Sjížděl dolů.

Teprve v polovině cesty do dalšího podlaží si uvědomil, že je přímo na ráně. Přidřepl si tedy k boční stěně a pistolí mířil vpřed. Pomalu se propadal do temnoty, protože patro pod ním nebylo osvětlené.

Konečně se výtah zastavil. Chvíli čekal, až si oči zvyknou. V žádném případě nesměl rozsvítit baterku, protože tím by se prozradil. Po chvíli dospěl k závěru, že na něj nikdo nečíhá, a co nejtišeji otevřel dveře. Možná se ani nemusel obávat prozrazení, protože hukot zesílil natolik, až

zakrýval všechno ostatní. I jeho kroky po betonové rampě.

Tady bylo mnohem tepleji. Jasný důkaz přítomnosti generátoru nebo nějaké turbíny. Kužel světla osvítil chodbu přesně tak širokou jako plošina nákladního výtahu. Ocitl se v betonovém světě silných zdí a klenutých stropů, držících tuny země. Určitě se dostal sedm či osm podlaží dolů, dost hluboko pod nejhlubší tunel podzemky.

Šel tudy Marlon? Jiná alternativa asi neexistovala, ledaže měl nějakou skrytou cestu, která se nedala odhalit běžným pohledem. Což by taky mohla být jistá možnost.

Co McRaye nutilo k postupu, bylo vlastně zubařské křeslo. Ta zatracená věc tady dole někde musela být. Kvůli němu přece nevinný domovník zemřel, takže pro Marlona musí být velice důležité. Možná toho obra prostě rozbolely zuby. Jasně, a King Kong byl jenom nepochopená opička.

Zatímco se mu hlavou honily podobné myšlenky, narazil kužel světla na dveře z vlnitého plechu.

Pravděpodobně vchod do skladiště, zavřený a uzamčený.

Rozhodl se, že je důležité zjistit, co je dál za nimi.

Kapitola 8

„Chcete mě zabít,“ konstatoval. „To víme oba.“

Anna byla zapřená do polstrovaného opěradla starého zubařského křesla. Marlon, obrácený zády k ní, jí přitlačoval nohy k opěradlům. Na bledé holé hlavě už mu začaly růst vlasy, z lebky mu vyráželo černé strnisko. Byl tak blízko, že jeho pach jí pronikal až do mysli, aroma prodchnuté virilitou, intenzivní fyzickou přítomností, která ji ochromovala a způsobovala závrať.

„To máme společné,“ říkal zrovna. „Všichni tři. Škrtni to lidské a máš vraha.“

Marlon svíral herce na klíně a skalpel mu držel na krku, těsně u krkavice. Před chvílí předal Anně navlas stejný nástroj, bez váhání jí ho vložil do zpocené dlaně.

„Ned to ví,“ pokračoval. „Řekni jí to, Neddy, chlapče.“

Povolil sevření, aby Cody vůbec mohl promluvit. Ozval se skřípavým, přidušeným šepotem. „Udělejte to,“ naléhal.

„Zabte ho.“

„Přiznejte si, doktorko Kaneová,“ opět začal Marlon, „že jediné, co vám nedovolí mi proříznout krk, je strach.

Nebojíte se, že se stanete vrahem, to jste chtěla celý život.

Bojíte se pouze neúspěchu.“

Anna posměšky ignorovala, rozhodla se nenechat se zatáhnout do jeho her s myslí, ochota zachránit svůj vlastní život zabitím Marlona z ní vraha neudělá. Ještě nepřešla hranici do temných zákoutí duše, kdy člověk propadá psychotickému nutkání a touží vraždit. Zatím ne.

„Tohle nemůžu udělat.“

„Ale můžete,“ odporoval Marlon. „Vždyť jste mi to slíbila.“

„Spletla jsem se,“ trvala na svém. „Tohle by měl provádět chirurg v antiseptickém prostředí.“

Marlonovo velké tělo se pod ní roztřáslo a Anna si uvědomila, že se tiše směje. „No tak,“ ozval se zase. „že bych dostal infekci? Slyšel jsi to, Nede? Černý humor má ta naše pěkná doktorka.“

Odtrhl obvaz a odhalil záhyb kůže, kde se ukrýval implantát. Původní řez už byl téměř zahojený a nebylo ho vidět.

„Není to tak jednoduché,“ nevzdávala se Anna.

„Až napočítám do tří, provedete incizi,“ přikázal.

„V čem bude rozdíl?“ chtěla vědět. „Vy přece impulzivně nereagujete, takže implantát nesepne. Potvrdil to váš útěk. Navíc to dokazujete i nyní.“

„Uvažujte o tom jako o bolavém zubu,“ řekl vyhýbavě.

„Chci, abyste ho vyndala.“

Tohle, pochopila Anna, bylo příčinou, proč ji sem přivedl, proč ji držel při životě. „Baterie obsahuje

radioaktivní materiál,“ varovala ho. „Může dojít k prosáknutí.“

„Riziko beru na sebe. Jedna.“

„Ale…“

„Dva. Až řeknu tři,“ zasyčel, „buď provedete řez vy, nebo já.“

Myslel tím samozřejmě Neda Codyho a jako vždy měl pravdu ohledně jejího strachu. Ano, chtěla ho zabít. Ano, obávala se neúspěchu. I kdyby se jí ostřím skalpelu podařil smrtelný řez, pořád mu zbývalo ještě dost času zlikvidovat Codyho a obrátit svůj hněv proti ní. Pomsta by byla tak hrozná, tak nepředstavitelná, že stojí za to ji odvrátit za každou cenu. Pohled na ty děsivě impregnované mrtvoly se jí vpálil přímo do mozku, každá minuta naživu byla drahocenná, dokonce i v tak hrůzném místě.

„Tři,“ ozvalo se.

Doktorka projela ostřím podél původního řezu, a objevil se pramének krve. Kožní kapsa se otevřela. Pootočila skalpelem a malý, oplatku připomínající implantát se objevil na světle. Přeřízla jemné propojení, které ho drželo na místě.

Úkol splněn. Marlon byl odpojen. Svobodně mohl zabíjet, aniž by se musel obávat aktivace.

Na říznutí nijak nereagoval. Zdálo se, že bolest neregistruje.

„Hoďte skalpel na podlahu,“ pronesl tiše.

Poslechla.

„Teď brouka.“

Vložila mu implantát do otevřené dlaně a zdvihla obě ruce nad hlavu. „Pusťte Neda. Na tom jsme se domluvili.“

„Domluva?“ podivil se. „A co uděláte, když ji nedodržím?“

„Vyškrábu vám oči.“

„Přesto vás zvládnu oba.“

„Možná ano,“ odsekla. „Ale budete slepý.“

A bez zraku nebude schopný obdivovat své umělecké dílo, své úděsné „panenky“. Anna si byla jistá, že tohle je jediná hrozba, která mu vadila. Cítila, jak napnul svaly a tím ji ještě víc přitiskl ke křeslu. Ned Cody náhle sklouzl na podlahu, ruce měl stále spoutané.

„A jsme vyrovnáni,“ poznamenal Marlon, zdvihl se z křesla a otočil se k ní tváří. Potom natáhl pravačku.

„Zatančíme si?“

Ned ležel bez pohybu na podlaze a sledoval, jak se Marlon natahuje po Anně. Nemohl dělat vůbec nic a z toho téměř šílel. Anna, sladká statečná Anna, právě riskovala svůj život. Pravděpodobně podepsala i svůj rozsudek jenom proto, aby mu obstarala pár drahocenných minut života.

Proč? Vždyť věděla, že je vinen. Ještě něco horšího: poznala v něm zbabělce, a přesto ani na chvíli nezaváhala.

Pravda, skočil tehdy do výtahu, když ji Marlon sebral jako rukojmí. Riskoval, ale nešlo o akt odvahy. Zdaleka ne.

On chtěl Marlona následovat do temnot. Chtěl pocítit jeho

moc, vidět, kam ho to zavede, do království zlých snů a zakázaných fantazií. Jako chudák patetický Arthur Glidden zoufale toužil věřit tomu, že neexistuje ani pravda ani lež, ani dobro ani zlo, ani vina ani nevina, takže jeho duše by nebyla zatracena na celou věčnost.

Ale byl to klam, teď to dobře věděl. Zlo existovalo, nacházelo se právě zde, v tuto chvíli, sahalo po Anně Kaneové a nabízelo jí tanec smrti. A pokud existovalo ve světě Dobro, personifikovalo se v Anně. Tomu Ned věřil z hloubi duše jako nikdy ničemu jinému.

A jestli na světě existovalo Dobro a Zlo, existovaly též

zázraky? Teď by jeden potřeboval. Zázrak, který by mu dal ještě jednou šanci využít nabízenou možnost na rozdíl od těch všech dosud ztracených. Až dodnes všechno byly pouze hrané role, dokonce i vražda Tracy.

Sešli mi zázrak, modlil se herec a napínal pouta. Chci udělat skutečně něco dobrého, alespoň jednou v celém svém životě. I kdyby mi to přineslo smrt.

„Zatančete si se mnou,“ opakoval Marlon a sahal po Anně. „Budete žít věčně.“

Vtom zaslechli zvuk, přicházel z druhé strany uzavřených dveří. Metodické bušení kovu o kov.

Někdo se pokoušel proniknout dovnitř.

Kapitola 9

McRay se opřel o celou délku železné trubky, kterou využíval jako páku zasunutou pod okraj plechových dveří.

Ta zatracená věc se pozdvihla o pár centimetrů a dál nic.

Zamčené zevnitř, pravděpodobně zvenku neexistoval žádný zámek či západka. To se zdálo ještě podezřelejší.

Odhodil trubku a otočil se zády ke dveřím. Nebyl tu nějaký jiný vchod? Procházel temnou chodbou, baterkou prohlížel každou škvíru, hledal nějaký alternativní vstup.

Nic.

Co to bylo! Pouhý výplod fantazie, nebo opravdu zaslechl nějaký zvuk? Potichu se vrátil ke dveřím a přiložil k nim ucho. Opět to zaslechl. Jakoby vzdálené mumlání, jde o lidský hlas, nebo se stal obětí halucinace?

Tiše zaťukal na kov a na druhé straně zaslechl dunění, jako by prostor za nimi byl rozlehlý, dostatečně veliký, aby vznikla ozvěna. Vzpomněl si, co se stává, když si člověk přiloží lasturu k uchu, obrazotvornost dodá šum, zvukový klam. Ale on určitě něco slyšel.

McRay se opět pokusil zaklínit trubku pod postranní panel, aby mohl dveře vypáčit, když vtom rozpoznal cvaknutí, při kterém mu stydla krev v žilách. Kdosi nabíjel zbraň.

Instinktivně upustil trubku a vrhl se na stranu, ale ne dost rychle, takže viděl první řadu děr explodujících ve vlnitém plechu dveří těsně nad hlavou. Známý štěkot automatu hrůznou scénu doplnil společně s hvízdajícími kulkami, které ve vysoké rychlosti jiskřily při kontaktu se železobetonem.

Když se zásobník vyprázdnil, koncert skončil. Bylo to pět či šest nejdelších vteřin jeho života.

Opravdu zvláštní cítit strach a radostné vzrušení v témže okamžiku. První proto, že našel Marlonovo doupě, druhé z toho důvodu, že Anna je pravděpodobně na blízku. Musí tam být! Nechtěl si však přiznat, že podle všech neúprosných zákonů logiky je nejspíš už dávno mrtvá.

Náhle ucítil v ústech krev, a tak si bleskově osahal obličej i krk a hledal nějaké zranění. Pak si uvědomil, že se jenom kousl do jazyka.

A tahle bolest způsobená vlastním přičiněním ho přivedla na dobrý nápad.

„Bože!“ zasténal. „Ježíši! Proboha!“

Docela se bavil. Přikrčil se k jedné straně kulkami potrhaných dveří, oběma rukama pevně svíral služební pistoli a úpěl, kašlal a nesrozumitelně blábolil.

Základ bylo znít vystrašeně a zároveň zraněně. Hlavně ten děs se mu dařil dobře. Neměl konkurenci.

Jeff Roberge rychle zhasl svítilnu, natáhl dlouhé tělo a pronesl: „Slyšel jsi?“

„Slyším toho až moc,“ zabručel Jakowski. „Proč jsi zhasl?“

„Ve tmě se poslouchá líp.“

„Copak jsi nějakej netopýr?“

„Možná to byla střelba.“

„Tu poznám,“ poznamenal Jakowski. „Zatím ale slyším jenom zasranej rachot.“

„Transformátory,“ opravil ho Roberge.

„Myslel jsem, že je to vlak.“

„To taky, ale většinou transformátory. Elektrika pro Grand Central.“

„Aha,“ řekl Jakowski nejistě.

„Už to neslyším. Tu střelbu.“

„Radši rozsviť,“ pobídl ho Len. „Úplně cítím, jak mi tluče srdce. A v takovým fofru, že to musíš slyšet i ty.“

Roberge rozsvítil a opět spatřili cihlami vyzděný tunel.

„Kevin šel asi tudy, co?“

„Kurňa, jak to mám vědět?“ stěžoval si Jakowski.

„Vždyť ani nesypal drobky, aby nám nechal stopu.“

Byl na McRaye tak navztekaný, že by ho nejradši zaškrtil. Co si ten blbeček myslí, takhle o půlnoci vyrazit sám, a chtít posilu! Vyrazit sám a do podzemí. Vyrazit sám, do podzemí, a honit nějakého šíleného zabijáka k tomu!

Pokud ovšem se ten vrah neplíží za nimi. Bože, tohle je teda myšlenka!

Už vstup do té zaprášené ordinace ho vynervoval víc, než si přiznal. Jakmile zahlédl jmenovku Stephen J. Marlon, přeběhl mu mráz po zádech. Ovšem nejhorší bylo postupovat po stopě skrz skříň a po schodišti dolů do sklepa.

Roberge nějak poznal, o co kráčí, staré železniční propojení, ale Jakowski byl přesvědčen, že tma kryje nějaké hrůzné tajemství, ze kterého se mu zastaví srdce.

Naštěstí Roberge nesl lucernu, protože Jakowskému se třásly ruce a navíc si potřeboval ulevit, jinak mu hrozilo, že bude mít mokré kalhoty.

Zatracený McRay! Pokud chce hazardovat se svým vlastním životem, fajn, ale tohle přesahovalo všechny meze jejich přátelství.

„Mužem tady zůstat,“ navrhl Roberge. „Počkáme až nás ostatní doběhnou.“

Elitní jednotku tranzitky tvořili členové znalí tunelů, obzvlášť komplexu pod Grand Central.

„Kašlu na to,“ odsekl Jakowski a pokračoval kupředu.

„Chlapi z přepadovky jsou schopní nás zastřelit stejně jako Zabijáka z podzemky, když na to přijde.“

„Přece vědí, že jsme před nimi?“

„Nedělej si iluze,“ odpověděl Jakowski. „Mimochodem, máš vestu?“

„Cože?“

„Neprůstřelnou vestu. Máš ji?“

„No, vlastně…,“ řekl Roberge znepokojeně.

„Radši mi dej lucernu.“

„Proč?“

„Strašně rádi střílejí na světlo,“ vysvětlil Jakowski.

„Policajti nebo vrazi?“

„Všichni.“

McRay postupně tlumil sténání a snažil se předvést umírajícího člověka, který už nepředstavuje žádnou hrozbu.

Vyčkával, naslouchal, nechtěl se pohnout ze svého místa, kde se tiskl zády k silnému betonu.

Opět zaslechl zvuk. Možná kroky.

Jakýsi elektrický motor se náhle rozběhl, velice blízko, a McRay jen taktak spolkl skutečný výkřik. Zadržel dech, pokoušel se soustředit.

Dveře se nadzdvihly a zarachotily v závěsech.

Ale zasekly se, a on uslyšel, jak někdo vztekle udeřil pěstí do plechu.

Odhadl, že rána dopadla asi metr od něj. Velice opatrně se pohnul a zamířil pistolí. Kdokoliv vstoupí do mezery, dostane celý zásobník pokud dobře na svůj cíl uvidí.

Bez rozsvícené baterky tu bylo černo jak v kobce.

Tichý vemlouvavý hlas náhle promluvil za dveřmi.

„Hej? Jste zraněný? Můžu pomoct.“

McRayovi se sevřel žaludek. Ten hlas poznal.

Kužel světla prozkoumával protější stěnu. Pomalu a metodicky přejížděl prostor za dveřmi.

„Jsem doktor,“ pokračoval Marlon. „Můžu pomoct.“

Opravdu hrůzně působilo, že zněl tak přesvědčivě. Už

samotný hlas hladil, chtěl pomáhat. Pokud by se McRay opravdu svíjel v deliriu bolesti, určitě by ho tenhle tón dostal.

„Jestli nemůžete mluvit, zkuste způsobit nějaký hluk.“

Hlas měl svůj vlastní tvar i zvuk. Ozýval se tak blízko, že se ho mohl téměř dotknout. Kupodivu McRay pocítil chuť spát. Odpočinout si, oddechnout si. Čeho se tak bál?

Jiný hlas ho však přivedl k životu, výkřik odněkud zevnitř. „Utíkejte! Neposlouchejte ho, zabije vás!“

Anna. Ozvěna zněla trochu zkresleně, ale srdce mu napovědělo, že varování vyslala Anna Kaneová. Anna nebo ne, někdo je tam naživu.

Věci se začaly dít tak rychle, že neměl ani čas, aby mu to pořádně došlo: přece jenom byla naživu.

Kužel světla postupoval bokem a rychle všechno prohledával. McRay věděl, že musí zahájit akci, než ho najde. Nabral vzduch do plic, zatajil dech a odkoulel se od zdi.

Ležel na podlaze roztažený a viděl pod částečně nadzdvižené dveře. Vypálil tři rány do blízkosti světla, které se lehce zachvělo. Z ústí hlavně šlehaly jiskry, čirý děs ho

nutil pokračovat v palbě tím stejným směrem počítal a mačkal spoušť, pět šest sedm osm devět deset.

Od vyprázdnění celého zásobníku ho odradilo pomyšlení, že by mohl ohrozit Annu. Ježíši, nenech mě ji zastřelit! Bože, prosím, ať ten mizera je už mrtvý!

Ucítil pálení v plicích. Zapomněl se nadechnout.

Zalapal po vzduchu a přitom se plížil dopředu k zaseklým dveřím. V mezeře viděl pouze černo.

„Anno!“ zaječel. „Jsi tam?“

Hlas se rozlehl v obří kaverně.

„Schovej se!“ ozvala se odpověď. „Schovej se!“

To je její hlas, je naživu! McRay chtěl znovu zavolat, aby ji uklidnil, ale nesměl riskovat, že prozradí svou pozici.

Zaslechl kroky na betonu. Nemohl přesně určit místo, ale náhle ucítil silný dusivý zápach. Nějaká chemie, smrdí to jako lepidlo nebo ředidlo. Doprčic, co je tohle za místo?

Klip klap klip. Kdosi opět nabíjel automatickou zbraň.

McRay bleskově odhadl, že zvuk vychází z místa trochu vpravo od něj. Zamířil tím směrem. Zatím vyčkával.

Vyčkával.

Uvědomil si, že se strachem propotil. Nemá náhodou i mokré trenky? Nebyl si jistý, ale nezajímalo ho to. Připadal si jako na opravdovém bojišti: vyčkával v naprosté tmě, aby opětoval střelbu, kdoví odkud, kdoví kdy! A vlastně ho k jeho údivu ani moc nezajímalo, co se bude dít dál.

McRay věděl, že zemře. A taky věděl, že s tím nemůže nic udělat. Vůbec nešlo o otázku kuráže nebo zbabělosti jednoduše vstoupil do místa, odkud nebylo návratu.

Nejprve zahlédl namodralý záblesk a teprve pak uslyšel smrtící zarachocení zbraně. Překvapeně zaregistroval, že ho vlastní tělo stále poslouchá. Úplně automaticky pálil k vycházejícím zábleskům, mechanicky mačkal spoušť.

Ovšem každou chvíli si ho nějaká dávka najde a všechno skončí.

V té chvíli svět vybuchl.

Bylo to mnohem překvapivější než očekávaná smrt.

Přímo ze samého nitra temnoty šlehl malý oranžový plamen, oživl a zaplnil mu celé zorné pole i mysl oslepující září bílého světla.

Snad mezi dvěma údery srdce se podlaha otřásla, všechen vzduch se mu vysál z plic a potom se nad ním přehnal horký dračí dech exploze, olízl ho, vysušil mu vlhkost v očích a zažehl vlasy.

Vždyť hořel jako nějaká podělaná pochodeň!

Kapitola 10

Tři minuty před výbuchem světa nalezla Anna poklad.

Mnohem větší hodnoty než diamant velký jako pěst.

Skalpel.

Hned jak se ozvalo bušení, Marlon zhasl. Domeček pro panenky se ponořil do tmy a Anna se bleskurychle spustila na kolena. Horečně prohledávala místo, kam musela odhodit skalpel. Zázrak zázraků se stal, našla ho téměř okamžitě.

Potom rychle nalezla místo, kde zůstal ležet Ned Cody.

Potmě se při jejím dotyku otřásl, bezpochyby měl dojem, že ho Marlon přišel dorazit.

Přiložila mu rty těsně k uchu a zašeptala téměř neslyšně: „To jsem já.“ Cítila, jak napětí v něm povolilo.

Dotkla se jeho svázaných rukou. Ani se nepohnul, když

mu přeřezávala pásku skalpelem. Šlo to ztuha, ale skalpel byl ostrý a Marlon se soustředil na přípravu zbraně proti vetřelci. S Nedem se zatím odplížila stranou.

„Mám nápad,“ šeptala Anna. „Sudy s ředidlem.

Uděláme si ohníček.“ Aceton patřil k prchavým hořlavinám, které se často používaly v laboratořích a každý student medicíny dobře věděl, že vybuchuje stejně dobře jako benzin.

Cody nezaváhal. „Ano, spalme tohle místo.“

„Ale i my můžeme uhořet.“

„To mě nezajímá,“ řekl pevně. „Dejme se do toho.“

Najít správný sud nebylo lehké ani přes silně čpavé výpary. Marlon střílel do dveří a ozvěna je mátla, postupují vůbec správným směrem?

„Tudy,“ trval na svém herec a natáhl ruku, aby se ujistil, že je Anna vedle něho. „Není to daleko.“

Lezl po čtyřech v tak panickém spěchu, až do toho správného barelu narazil hlavou a na chvilku zůstal jako omráčený.

Mezitím Marlon pootevřel dveře, pátral po vetřelci a předváděl hlas ve své nejsvůdnější podobě.

„Můžu pomoct,“ polohlasně vábil.

Anna zahlédla jeho obrys proti kuželu světla baterky, kterou držel v ruce. Krčil se u pootevřených dveří. Vedle něho se protáhnout nemůže, rozhodně by neváhal vystřelit, i kdyby si tak mohl poničit svou potenciální „panenku“.

S Nedovou pomocí se opřela o sud a očekávala velký odpor, ale s radostným úžasem zjistila, že barel je usazený v držáku na kladce, takže se s ním dá lehce manipulovat. I když ho však převrátila, musela stále nějak tu zatracenou věc otevřít, k odšroubování uzávěru by normálně potřebovala francouzák.

Možná je nějaký nástroj blízko, možná ne, neměla čas na další hledání. Musí to zvládnout. Sevřela zátku prsty a vší silou se s ní snažila otočit.

Nedařilo se.

Marlon mezitím dál lákal a snažil se hlasem udolat zraněného. Kdykoliv jindy by jí tak zoufalý nářek a sténání drásaly nervy, nyní však tyhle zvuky vítala jako dobré odvedení pozornosti.

Ovšem jen do té chvíle, než poznala detektivův hlas.

Hlas z jiného života. Kevin McRay, který si dělal takové starosti s ní a tím jejím plánem, jak zvládnout odsouzeného masového vraha. Kdyby ho jenom poslechla. „Anno!“ volal.

„Jsi tam?“

Odpověď jí rezonovala v mysli, ano, byla Anna Kaneová ano, bylo důležité zůstat naživu. O ničem jiném už

neuvažovala, toužila žít, a to jí bohatě stačilo dodat sílu pohnout s uzávěrem.

Za okamžik, když Marlon znovu nabíjel automat, tekutina začala vytékat, ledově chladná, protože se jí na rukou okamžitě odpařovala a plnila ovzduší jedovatými výpary.

„Musíme odtud zmizet,“ pobídla Codyho. „Utíkej.“

„Veď mě, Macduffe,“ zvolal a rozkašlal se, košile mu čpěla acetonem.

Vyrazili, chytili se za ruce a dali se do klopýtavého běhu. Po chvíli se zablesklo a vzápětí je dostihla mohutná tlaková vlna a nadzvedla je.

Anna letěla vzduchem a někde v dálce křičel McRay: „Anno! Sem!“

Posadila se, potřásala hlavou a pochopila, že ji na okamžik náraz omráčil. Všude okolo se válely Marlonovy „panenky“, ležela na hromadě končetin a hlav utržených výbuchem, ale neměla čas si hrůznou situaci ani uvědomit, protože se plameny hnaly rovnou k ní.

„Bože, pomoz mi,“ ozval se dutý hlas. Ned Cody ležel napravo od ní. Chvíli si myslela, že je to jen jedno z konzervovaných těl.

Košile se mu žárem rozpustila, spálila ho na zádech i ramenou.

„Určitě jsem mrtvý,“ prohlásil.

„Nejsi,“ ujišťovala ho Anna a vstala. Chytila ho za obě ruce a trhnutím ho postavila. „Můžeš chodit?“

„Doufám.“

Vlna horka se do nich opřela plnou silou, takže se museli odvrátit. Ohnivá stěna rychle postupovala, Marlonova sbírka obětí napuštěných pryskyřicí bíle explodovala v sálajících plamenech. Už i vzduch žhnul a Anna dobře věděla, že pokud rychle nezmizí, tohle děsivé inferno brzy pohltí veškerý kyslík.

McRay stále vykřikoval její jméno, ale přes rozvášněný živel se k němu dostat nemohla.

„Kouř,“ zalapal po dechu Cody. „Musíme následovat kouř.“

Copak je v deliriu? Tiskl se k ní a horečně ukazoval jedním směrem. Konečně mu porozuměla: sloup černého

kouře se točil vzhůru, ale ne rovně nahoru, uhýbal se k jedné straně, kde vedly schody zabudované do betonu.

Tam existoval otvor a kouř ho našel.

„Jdeme, naše jediná šance!“

Stejná, jako když plamen letí ven komínem.

„Dobře,“ kývla Anna a uchopila ho za ruku.

„Vyrážíme!“

McRay netušil, co se kolem něj dělo bezprostředně po výbuchu. Přetahoval si totiž sako přes hlavu a zoufale se snažil udusit plameny. Puch škvařících se vlasů mu obrátil žaludek naruby, takže zvracel do saka, a když se konečně probral, Marlona už nikde neviděl.

Spolkly ho plameny? Nebo ho jedna z vypálených policejních kulek přece jenom našla?

Podobné starosti ale pozbyly na důležitosti, když si uvědomil, že Anna nevyužila explozi k útěku, jak doufal.

Pořád tam někde musí být.

Stál u dveří z vlnitého plechu, křičel její jméno a zhrozeně sledoval, jak tucty lidských postav vybuchují v plamenech. V nesnesitelném žáru se na chvíli jako by vracely do života, kývaly se, kroutily a nakonec roztékaly v beztvarou hmotu.

Jedna z těch figur mohla být klidně Anna, uvězněná v ohni. Co vlastně tady bylo živé a co mrtvé, jak se to dá rozlišit?

Volal ji pořád dokola, dokud kovový strop nezačal praskat a nezhroutil se a dokud nemusel ustoupit před žárem, který měnil jeho slzy v páru.

Kapitola 11

Znělo to jako by popcorn praskal v těsně uzavřeném prostoru.

„Je to, co si myslím, že to je?“ zeptal se Jeff Roberge.

„Určitě,“ přikývl Len Jakowski. „Samopal. Uzi nebo Tech9.“

„Kevin něco takového má?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Kruci.“

Hnali se chodbou za zvukem střelby. Jakowski zřetelně rozeznal i praskání služební devítky. Snažil se jednotlivé výstřely počítat, ale brzy ztratil přehled, zdálo se mu však, že někdo vyprázdnil všech patnáct nábojů zásobníku.

Na zkušební střelnici platí pravidlo, že se má před každým zmáčknutím spouště zamířit, ale v podobné situaci instinkt nutí člověka vystřílet všechnu munici co nejdřív.

Šlo o palbu v krajní situaci, a pokud to byl Kevin McRay, rozhodně k střeleckým šampiónům nepatřil, takže tím hůř.

Roberge, štíhlý, atleticky stavěný, nejméně o deset let mladší, běžel jako zkušený závodník. Jakowski se snažil ho nespustit z dohledu.

„Počkej na mě!“ křičel za ním bez dechu, a když to nepomohlo, zařval: „Zbraň mám já!“

Tenhle fakt Roberge zastavil. Přece nepoletí k přestřelce beze zbraně.

„Je celá akce vůbec nahlášená?“ chtěl vědět Roberge, když se mu Jakowski konečně objevil po boku.

„Nemám spojení,“ zabručel Jakowski a poplácal vysílačku na opasku. „Jsme moc hluboko pod zemí. Ovšem moře policajtů tranzitky je v Grand Central, určitě to ohlásí.“

„Pokud něco uslyší,“ odpověděl Roberge. „Tak teď kudy?“

Vyběhli z tunelu soukromé železnice do obrovské prostory plné starých kolejí. Jakowského sice potěšilo, že se dostali konečně ven z úzké chodby, ale rozsáhlá prostora ho taky nijak nenadchla. Neměli se kde skrýt.

Náhle ucítili pod nohama explozi a teprve po chvíli zaslechli zážeh acetonových par.

„Sakra!“ zaklel Jakowski. „Ještě o patro níž.“

„Cítíš? Nějaká chemikálie. To není plyn.“

„Copak seš stopařskej pes?“

„Já rozpoznám celou škálu smradů,“ chlubil se Roberge a hned se předvedl. „Cítím horko a něco silnýho v něm, člověče, to cítíš určitě i ty.“

Měl pravdu. Střelba ustala, a tak běželi směrem ke kouři, který se už začal plazit kdesi zespoda. Nad sebou

zaslechli drnčení požárních zvonců. „Konečně přijde posila,“ řekl s úlevou Jakowski. Nedostali se dál než k nákladnímu výtahu šachtou se valil hustý kouř. Jakowski si zakryl ústa rukávem a oči mu slzely. Dál se bez masky dostat nemůžou a navíc už cítil, jak ze šachty stoupá žár.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Roberge.

„Kruci, co já vím? Asi počkáme.“ Výtah zahučel.

„Možná došlo ke krátkýmu spojení, co?“

„Možná.“ Len vytáhl z pouzdra svou devítku a překontroloval si náhradní zásobník v kapse u kalhot. „Jak budeš vědět, na koho střílíš?“ ozval se Roberge. Jakowski neodpověděl a ani neměl čas nad tím uvažovat. Slyšel pleskání kabelů výtahu. Možná jede dolů, do středu země na půl cestě už vlastně jsou. Ovšem instinktivně tušil, že se kabina blíží a pravděpodobně ji neaktivovalo žádné krátké spojení. Někdo přijíždí, tím si byl jistý stejně, jako že satan žije v pekle. Pak si uvědomil, jak nesnadné je kašlat a přitom mířit. Rozhodl se proto jednoduše: pokud se někdo v kouři objeví, vystřelí a teprve potom půjde ke zpovědi.

Takhle se připravil.

Když však k tomu došlo, zadržel prst na spoušti. Kdosi se vypotácel z výtahu, vlasy spečené, tvář černá přesto rozeznal Kevina McRaye a srdce mu radostně poskočilo.

Detektiv se z toho tedy dostal, ale zatím je ani nepoznal.

Lomcoval s ním záchvat kašle, takže mu vůbec nerozuměli.

„Vzduch! Musíme ho dostat na vzduch!“

Popadli ho v podpaží a honem vlekli směrem ke kolejišti, kde nebylo tolik kouře.

Když po delší době konečně McRay mohl zase dýchat, jeho první slova zněla: „Ona je naživu.“

Nedu Codymu se točila hlava, ale žádnou bolest necítil.

„Spálili jsme toho darebáka,“ ujišťoval se. „že ano? že ano?“

„Určitě,“ přisvědčovala Anna.

Cody byl v šoku, kdy se tělo tímto způsobem samo chránilo před bolestí. Anna neměla mnoho zkušeností s oběťmi popálenin, ale o podobné reakci věděla. Pokud došlo k hlubokým spáleninám, nervová zakončení znecitlivěla.

Mnoho členů hasičských záchranných sborů, kteří seskakovali do oblastí postižených lesním požárem, potvrdilo, že jejich smrtelně popálení kolegové zpívali a smáli se, i když jim seškvařená kůže odpadávala z těla.

Codyho zranění tak hluboké určitě nebylo, zřejmě však žádnou bolest necítil. Ještě ne.

„Jak vypadá můj obličej?“ ptal se vesele. „Jsem pořád hezký, nebo už to můžu zabalit?“

„Obličej máš v pořádku.“

„Na to jsem se neptal, doktorko. Zajímalo mě, jestli mi to pořád sluší.“

„Pořád ti to sluší, Nede.“

Mluvila pravdu, protože plameny zasáhly jenom tělo, obličej zůstal netknutý.

Nalezeným východem se dostali o několik podlaží výš k uzavřenému tunelu, opuštěnému snad ještě během výstavby. Jediným zdrojem světla tu bylo pár žárovek krytých pletivem. Prostor se zdál chladnější a relativně i čistší, bez kouře. Ned Cody se hnal kupředu, jako by mu v žilách koloval čirý adrenalin. Anna ho musela poprosit, aby zastavil a odpočinul si. Mezitím mu alespoň mohla provizorně obvázat rány.

„Víte, co to je?“ rozhlížel se Cody tunelem. „Tady se měla podzemka napojit u Druhé Avenue, vsaďte se!“

„O žádné podzemce na Druhé nevím,“ snažila se ho Anna zabavit.

„Protože to nikdy nedokončili,“ vysvětloval. „Dali se do kopání a všichni ti boháči na East Sidě začali doslova šílet.

Praskal jim v obýváku křišťál nebo co.“

„Takže práce zastavili.“

„Ale ne kvůli tomu. Došly finance, rozkradli je. Všude lili mafiánský beton. Víte, co to je?“

„Nevím.“

„Písek s vodou. Jeden den směs dovezli a druhý den pro ni přijeli odvoz se musel zaplatit. Tím se jim podařilo ucpat všechny důležité tepny města.“

„Nevrť se.“

„Musíme se odtud dostat,“ řekl Cody najednou a snažil se postavit. „Slyšíte ty vlaky?“

Anna nic neslyšela.

„Všechny jsou připravené na odjezd z Grand Central,“

pokračoval Cody. „Mají dokonce i první třídu.“

„Musíš se uklidnit, Nede. Ztrácíš tak tělesnou teplotu.“

„Vyrážíme do Buffala. Společně, vy a já.“

„Pst,“ sykla. Zašklebil se a rukou naznačil, že zatahuje zip na rtech. Soustředila se, zatraceně, vždyť zvuk opravdu připomíná vzdálený hukot vlaku. A náhle, úplně v dáli, jako by poplašně řinčely zvony.

„Jack Lemmon a Marilyn Monroe v Někdo to rád horké.

Ve vlaku, chápete? Horké jako oheň, to je nádhera.“

„Vážně nádhera, Nede,“ odpověděla. „Teď ale jděme dál, pomůžu ti.“

„Kam půjdeme?“

„Možná ten vlak chytíme, jsi pro?“

Cody začal zpívat: „Zdálo se mi v noci, že do nebe mě veze vlak. Tohle je z nějakého muzikálu. Správně by tam měla být loď, ne vlak. Můžeme sehnat loď na Grand Central?“

Na jedné straně zablokovaného prostoru se vzdálený hluk nádraží zdál silnější. Cody se stěží držel na nohou, ale naštěstí moc nevážil, takže Anna byla schopná udržovat i s ním rovnováhu.

„Zvony,“ ozval se Cody. „Slyším zvony. Zvony, zvony, zvony. Edgar Allan Poe, mám pravdu?“

„Požární poplach,“ upřesnila Anna.

„Bim bam, čarodějnice je mrtvá, ta proradná čarodějnice, ta stará zlá čarodějnice,“ zarecitoval. Potom: „Máte mě ráda, doktorko Kaneová?“

„Samozřejmě, Nede.“

„Ne, ne. Opravdu, opravdu mě máte ráda?“

„Opravdu, Nede.“

„Zamiloval jsem se do vás, doktorko. V plném významu těch pěti písmen. LÁSKA.“

„Vidíš ty dveře, Nede? Projdeme jimi a pak tě vezmu do nemocnice.“

„Ale budete moje doktorka, ano? Slibujete?“

„Platí,“ slíbila. „Jsme domluvení!“

Oplechované dveře byly zamčené z druhé strany. Anna pomohla Codymu usednout a všimla si, jak sebou cukl, začal už pociťovat bolest a pod začouzenou špínou prosvítala barva staré mouky. To není dobré znamení.

Přejela rukama po závěsech dveří a hledala místo, kde by se mohla něčím zapřít. Vše ale působilo dojmem bankovního trezoru.

„Panty,“ navrhl Cody.

„Cože?“

„Panty,“ opakoval a zalapal po dechu. Zdvihl ruku a podával jí zrezavělý hřebík, který našel někde na podlaze.

Panty. Jasné. Má tím vyrazit osičky závěsů.

Kladivo neměla, proto použila kámen. Bušila tak dlouho, až osičky dostala ven, ale dveře se ani nehnuly, tak se rozběhla a celou vahou těla do nich narazila. Konečně se pohnuly a ona byla schopná je otevřít natolik, aby se protáhli.

Ocitli se na schodišti. Velice strmé, úzké schodiště, obehnané betonem se skvrnami od vody. Nemohla dohlédnout až nahoru, ale hluk vlaků doopravdy zesílil.

Ned Cody ztěžka postupoval vzhůru, musela ho vší silou postrkovat. „Dobrý bože! Řekněte mi, doktorko, ten strašný smrad vychází ze mě? Jako připálené vepřové?“

„Ne,“ lhala a posunovala ho dál. „Jsi v šoku, takže se ti smysly pletou.“

„Řekl jsem vám, že vás miluju?“

„Ano.“

„Tak to jsem musel být v deliriu. Jinak bych rozhodně nic neprozradil. Šlo totiž o mé malé tajemství.“

„Aha.“

„A vaše malé tajemství, doktorko?“

„Nemám žádná,“ odpověděla Anna. Útěk z ohně a prožitý horor v Domečku pro panenky jí dodaly síly, ale energie se s každým úderem srdce, s každým krokem pomalu vytrácela a konec schodiště se zdál stále v nedohlednu.

„Řekněte mi, co se vám přihodilo v dětství,“ trval na svém Ned Cody, „že jste se začala zajímat o chlapíky, jako jsem já.“

„Popovídáme si později.“

„Marlon to uhodl, co? Váš otec vám zabil mámu.“

„Matka je naživu,“ opravila ho Anna. „Chceš opravdu vědět, co se stalo? Řeknu ti to jedině s tou podmínkou, že pak ztichneš až do té doby, než tě dostanu do nemocnice.“

„Na mou duši slibuju!“

„Můj otec trpěl organickou chorobou mozku.

Projevovala se nekontrolovatelnými záchvaty násilí.

Nakonec zaútočil na mou mámu a potom se zabil.“

„A vy jste to viděla.“

„Ano,“ přikývla.

„A proto děláte to, co děláte.“

„Když to říkáš.“

Už se dostali téměř do poloviny cesty. Rachot vlaků se ozýval poměrně blízko, a tak věděla, že až se vynoří ze schodiště budou v bezpečí mezi cestujícími. Díky téhle naději dokázala Codyho nést, i když její tělo už další pohyb odmítalo.

„Podívejte se na mě, já prožíval obyčejné normální nudné dětství,“ řekl Cody a znělo to trochu pobaveně.

„Všechno jsem si zkazil já sám.“

„Jen se drž,“ povzbuzovala ho Anna a postupovala schod po schodu. „Už jsme skoro doma.“

Kapitola 12

Kapitán Michael Francis Harnett se nedal lehce ovlivnit.

„Měl ústupovou cestu,“ trval na svém McRay.

„Stoprocentně.“

„To je ovšem vaše teorie,“ tvářil se odmítavě kapitán.

Otřel si obočí a vyrobil si šmouhu popele přes čelo.

„Pravděpodobně si mohl vybrat ze tří nebo čtyř možností,“ nevzdával se McRay. „Tohle je jeho způsob práce a myšlení.“

„Ale vy jste ho odcházet neviděl.“

„Já totiž hořel, chápete? Takže jsem zrovna neměl čas všímat si, kam kdo odchází.“

„Pouze jsem chtěl podotknout, detektive, že podezřelý mohl klidně zahynout v ohni.“

„S tím bych nepočítal,“ odsekl McRay.

Ve všech prostorách železnice i podzemky na nádraží Grand Central evakuovali civilisty. McRay se byl hlásit u velitelského stanoviště přepadové jednotky, které založili v podzemní přečerpávací stanici. Hasiči se zatím napojili na obrovské rezervní vodní nádrže tohoto podzemního komplexu, aby zkrotili požár, který stále ještě řádil patnáct metrů pod nimi. Mimo stanici vyvezli poslední osobní vagóny a propojovací linka s Times Square měla výluku.

Dále byl omezen provoz pod Lexington Avenue i trasy směrem na Queens. Díky časné ranní hodině, venku zatím ještě ani nesvítalo, prošla veškerá omezení bez větších problémů.

Harnett neodporoval jenom tak z trucu, zdál se skutečně zmatený. „Jak si můžete být tak jistý, že pachatel přežil?“

„Prostě to vím.“

McRay tomu věřil hlavně proto, že dobře věděl, jak vychytralý stratég John Chester Marlon je, samozřejmě měl útěkovou cestu promyšlenou. Navíc detektiv si nechtěl připustit, že Anna je po smrti. Pokud v tom pekle přežil Marlon, tak mohla i ona.

Celé hodiny bude trvat, než se Domeček pro panenky ochladí natolik, aby se daly prozkoumávat zbytky. Navíc bude zapotřebí týdnů, či dokonce měsíců k identifikaci takového množství ohněm zničených pozůstatků. Mezitím však musí pátrání po Marlonovi i Anně pokračovat. Sakra, a vlastně i po Nedu Codym, pokud se mu podařilo uprchnout.

„Pořád je tam dole,“ naléhal McRay. „Věřte mi.“

„Pokud ano, dostaneme ho,“ prohlásil kapitán.

„Tranzitka má k dispozici dvě stě policistů, kteří pročesávají celé nádraží, a jejich počet se do hodiny zdvojnásobí. Mé vlastní jednotky střeží každý známý východ. Celá oblast je neprodyšně uzavřena, neuteče ani blecha, natož psychopat jako Marlon.“

„On je ale velice chytrý psychopat. A navíc zná podzemí líp než kdokoliv jiný.“

Harnett se škrobeně usmál a poplácal ho po zádech.

„Jenom odpočívejte, detektive. Pokud se z toho vaše přítelkyně dostala, najdeme ji taky.“

„Není to moje přítelkyně.“

„Ať je to, kdo chce, sanitka čeká na úrovni ulice.

Dojdete tam, anebo pro vás mám někoho poslat?“

Kevin McRay zavrtěl hlavou. „Jsem ve službě, pane.“

„O tohle se postarají elitní týmy. Vy už si teď jenom hleďte užívat titulu hrdiny.“

McRay unaveně pokrčil rameny. „Asi máte pravdu. Už

mám dost.“

„Ani se nedivím.“

„Nahoru se dostanu sám.“ Kevin předvedl zakašlání.

„Musím si nechat překontrolovat plíce, že?“

„Dobře se o vás postarají.“

Jakmile sešel kapitánovi z očí a pravděpodobně i z mysli, zmizel McRay za rohem a vyrazil.

„Hej, Kevine!“

Stál tam Jakowski a popíjel kávu. „Kam si myslíš, že jdeš?“

„Běž domů, Lene, já budu v pořádku.“

„Už zase kecáš. Určitě se ženeš znova dolů do podzemí, mám pravdu?“

McRay pokrčil rameny.

„Jsi stejně šílený jako on, víš to vůbec? Tvůj kamarád Marlon.“

„Máš pravdu,“ utrousil suše McRay a otočil se. „Jsem šílenec.“

„Počkej,“ volal za ním Jakowski a odhodil hrneček.

„Vždyť mám tu tvoji zatracenou zbraň, vzpomínáš si? A navíc ty rovně střílet ani neumíš.“

„No a co? Zato ty jsi úplný pistolník.“

„Téměř,“ vyprskl Jakowski.

Anně se stále dařilo postupovat vpřed až k vrcholu schodiště. Bohužel hluk vlaků se postupně vytratil a s ním i pocit bezpečí.

Náhle si uvědomila silný pach, výkaly a hnijící odpadky.

„Vím, že to není ode mne,“ ozval se Cody. „I když je mi tak zle.“

Těžce se o ni opíral a byl rozpálený horečkou. Ocitli se v temné jeskyni zaklenuté cihlovými oblouky, strop se vznášel kdesi nad nimi a viditelnost se silně snížila. Pod nohama jim skřípal štěrk v kolejišti, všude se válelo smetí.

„Kde vůbec jsme?“ mumlal Cody. Než si mohla promyslet příhodnou odpověď, zhroutil se. Stále dýchal, ale upadl do bezvědomí.

Mezi pilíři si Anna všimla mihotajících se plamenů a vyděsila se. Copak je oheň pronásledoval až sem? Teprve po

chvíli si uvědomila, že plameny jsou nízké a jde pouze o malé ohniště, kolem něhož sedí lidé a ohřívají si ruce. Srdce jí poskočilo radostí.

„Pomoc!“ zakřičela. „Tady! Potřebujeme pomoc!

Sežeňte sanitku!“

Oheň byl jediným zdrojem světla, takže nerozeznala, koho volá. že by železničáři? Siluety se pomalu přibližovaly a zčistajasna se Anna i Cody ocitli v obklíčení, puch odpadků a špíny je přímo dusil.

„Čumte, je tady nějaká dáma!“

„Koukni se po kabelce! Nemá jí u sebe?“ Cizí ruce jí začaly šátrat po těle.

„Prosím!“

vykřikla

a

udělala

krok

dozadu.

„Potřebujeme pomoc. Hlavně můj přítel.“

Někdo se zachechtal a vydechl jí nakyslý oblak pachu laciného vína přímo do tváře. „My všichni potřebujem pomoc, ty kurvo. Celej svět potřebuje pomoc.“

Cody se probral z bezvědomí. „Ustupte!“ vyhrkl a zamával rukama.

Rozlehl se další smích. „že prý ustupte! Hotová mrtvola a chce machrovat.“

Stahovali se k nim, sahali na ni, když se náhle vynořila postava s baterkou. Prodírala se shlukem a mířila přímo k Anně.

„Udělejte místo,“ ozval se hluboký baryton. „Nešahat na dámu!“

Nenechavé prsty bleskově zmizely.

Příchozí měl teplákovou bundu s kapucí, takže zahlédla pouze nažloutlé soví oči. „Jste na špatným místě,“

informoval ji. „Tady dole žádný ženy nejsou. Občas se tu nějaká objeví, ale pokud odloupnete několik nánosů, stěží byste ji za ženskou označila.“

„Potřebujeme pomoc. Mám tu popáleného přítele.“

Pozdvihl baterku a důkladně si Neda Codyho prohlédl.

„Slyšel jsem požární zvonce. To jste byli vy?“

„Ano, my.“

„Co potřebujete? Policii?“

„Jenom pomoc. Dostat se odtud.“

Kužel světla se pohnul. „Neexistuje živej polda, kterej by se tady dole objevil, dámo. Tady bydlí krtci, copak to nevíte?“

„Cože?“

„My jsme krtci. Většinou nás nechávají na pokoji, protože žijem dostatečně hluboko.“

„Chcete říct, že jste bezdomovci?“

„To ne,“ zarazil ji. „Neříkejte nám bezdomovci. Domov máme. Všude tady kolem, vidíte?“

Zdvihl baterku a osvětlil celou řadu beden a krabic, zformovaných v jednoduchá obydlí. Místo se vlastně podobalo tábořišti a v mihotavém světle Anna viděla, že zde žijí stovky obyvatel v tak degradujících ponurých podmínkách, že se těžko daly nazvat lidskými.

„Musíte promluvit se šéfem,“ pronesl ten s baterkou.

„Jenom on ví, co se má dělat.“

Dav kolem nich se zavlnil a Anna s Codym byli unášeni vpřed až k místu, kde stál rozpadající se vagón podzemky.

Bez oken a dveří vypadal hrůzně, ale v porovnání s ostatními doupaty připomínal vilu, dokonce hrad.

Petrolejová lampa zavěšená na držadle u stropu osvětlovala prostor kolem. Průvodce s baterkou přešel k vagónu a postavil se před něj uctivě, jako by se ocitl v blízkosti šlechtice.

„Dáma je tady, šéfe. Vopravdová fajnovka.“

Anna pocítila přítomnost Zla, ještě než pohlédla dovnitř, ale nemohla dělat vůbec nic, ze sevření davu se nedostane.

Jako by jí pařát pronikl do hrudi a sevřel pulzující srdce. Byl tady.

„Zdravím, doktorko Kaneová.“

Marlon pozdvihl lucernu a prohlížel si scénu před sebou. Stále měl na sobě policejní uniformu, kterou se mu podařilo částečně očistit, i když zblízka se dalo zahlédnout, že je poškozená ohněm a švy potrhané.

„Myslel jsem na vás,“ řekl zvolna. „Neustále.“

„Pomozte nám, prosím!“ otočila se Anna k davu okolo.

„Je to šílenec. Je to zrůda!“

Marlon se zasmál a několik chudáků se k němu připojilo.

„Šetřte dechem, doktorko Kaneová,“ řekl Marlon a posvítil lampou na zástup. „Tady dole nevěříme na zrůdy, že?“

Všichni zařvali unisono: „Nééé!“ Marlon ocenil jednohlasou odpověď menší úklonou.

„Všichni jsme lidé, víceméně,“ pokračoval. „Všichni jsme vrahové a milenci. Ďáblové a bozi. Stvořitelé a ničitelé.

Jsme všechno, i to druhé, i něco mezi tím.“

„Ty jsi náš šéf, Marlone! Nikdo tě nezastaví!“

„Vidíte, doktorko Kaneová? Pro tenhle dobrý lid jsem se stal legendou. Už před lety jsem jim tu nechával věci: jídlo, oblečení, všechno, na co jsem narazil. A oni nezapomněli. Jsou prokletí stejně jako já. Všichni se jim vyhýbají jako mně. A teď mě nezradí.“

„Policie ví, že jste tady!“ zvýšila Anna hlas, aby ji všichni slyšeli.

„Samozřejmě.“

„Nemůžete uniknout.“

„Ale jistěže můžu, doktorko Kancova. Vždyť to dobře víte, lépe než kdokoliv jiný. Uprchnu přece s vaší pomocí.

Přesně tak, jako jsem začal, ovšem neudělám už tolik chyb.

Krása se opět vynoří z popele na jiném místě. Práce volá, drahá doktorko, umění musí pokračovat.“

„Nebudu vám pomáhat,“ odsekla Anna. „Raději zemřu.“

„Samozřejmě že zemřete. Napřed ale pomůžete, až

potom na vás přijde řada.“

Zamířil k ní s pozdviženou lucernou a cenil zuby jako tygr na lovu.

„Kam se poděl Jeff?“ chtěl vědět McRay.

„Poslal jsem ho domů. Na rozdíl od tebe je dost chytrej na to, aby věděl, kdy má přestat.“

„Musím to udělat,“ tvrdil McRay. „Potřebuju mít jistotu.“

Postupovali dolů po nehybném eskalátoru směrem k tunelům podzemky, které se propojovaly pod hotelem WaldorfAstoria. McRay vypadal vysíleně, téměř na hranici kolapsu, ale oči se mu leskly. Stále viděl zář výbuchu a nedokázal zapomenout. Ztuhlé postavy hořely, hořely.

„Jak vypadal ten Domeček pro panenky!“

„Ani to nechtěj vědět.“

„Fakt tak hrozný?“

„I když nebylo snadné v tom kouři něco vidět, mám dojem, že si nevybíral jenom ženy. To jsme přehlédli. Použil kohokoliv: muže, ženy i děti.“

„Děti?“

„Necháme toho, jo?“

„Cokoliv řekneš, Kevine. Chci jenom, abys věděl jedno: jakmile se mi objeví před muškou, vystřelím. Nebude mě zajímat, jestli má zdvižené ruce a chce se vzdát.“

„To je vražda,“ podotkl McRay.

„Opravdu?“

„Hlavně se ujisti, že je mrtvý.“

Dostali se dolů.

„Kam půjdem?“ zeptal se Jakowski.

„Podzemka pod Lexington Avenue projíždí necelých dvacet metrů od Domečku pro panenky. Pokud vyšli vrchem a jinudy to, mám dojem, nešlo, tak na něj narazí.“

Jakowski přikývl. „Určitě máš pravdu. Ale tunel už z obou stran uzavřeli. Proč nepočkáme na přepadovku? Ta ho vykouří.“

„Možná,“ poznamenal McRay.

„Myslíš si, že má ještě další úkryt?“

„Bez debaty. Musí se k němu ale dostat. Proto se bude snažit odtud co nejdřív zmizet.“

„Chceš vyrazit po kolejích?“

„Přesně tak.“

Došli k opuštěnému nástupišti pod hotelem. Ani výtah nejezdil, aby se sem nedostali nějací zvídaví hosté, kteří by rádi zblízka sledovali policejní akci.

Jakowski seskočil první z nástupiště na koleje a držel se co nejdál od napájecí kolejnice. „Policejní instinkt mi říká, že děláme chybu.“

„Počkej tady, Lene. Když se dostanu do problémů, zavolám.“

„Už v nich dávno lítáš, člověče. Měl by ses vidět.“

„Jsem v pořádku,“ trval na svém McRay a seskočil.

„Asi jako rakovinové bujení.“

Při každém kroku si Jakowski stěžoval, ale přesto kráčel v čele stále kupředu. Přece lépe střílel a měl neprůstřelnou vestu.

Krtci postupovali tunelem a udržovali těsnou formaci.

Marlon ovládal Annu stiskem své paže okolo jejího krku a v druhé ruce držel samopal Tech9 s plným zásobníkem. Pokud by se jí podařilo vyprostit z jeho sevření a vyhnout se kulce, krajně nepravděpodobné, byla stejně neprodyšně obklopena rozedranými lidskými troskami, které zabijáka slepě poslouchaly na slovo.

Během pochodu k ní mluvil důvěrným, uklidňujícím tónem, kterým by ji donutil se snad svléknout i z vlastní kůže.

„Uvažujte o tom, doktorko Kaneová. Po prodělané transformaci se stanete nesmrtelnou jako Venuše Milétská či Mona Lisa. Celé generace osvícených budou stát před vámi.

‚Ona je první transformací Druhého příchodu,‘ budou šeptat.

Není to perfektní? Druhý příchod, tak se bude nazývat mé nové umělecké dílo.“

I když s ní zacloumal, aby odpověděla, odmítla reagovat. Chtěl ji přimět k rozhovoru, aby upevnil svou nadvládu, a ona ho mohla jedině ignorovat, a tak ho připravit alespoň o malý kousek pocitu uspokojení.

Herce nechali ve vagóně, v deliriu a téměř nepohyblivého. I nezkušenému oku bylo na první pohled jasné, že bez okamžité lékařské pomoci nepřežije. Pro Marlona už byl mrtvý, navíc v tak špatném stavu, že ho nemohl použít ani k transformaci.

„Řeknu vám tajemství,“ polohlasně jí šeptal do ucha.

„Mě nemohou zabít. Střílejí přímo na mě, přesto mě netrefí.“

Něco se s ním v tom ohni stalo, uvědomila si Anna.

Jeho duševní stav se zhoršil do stadia psychotické mánie, čímž se stal snad ještě nebezpečnější než dřív. Spousta psychopatů věří ve vlastní nesmrtelnost, připadají si jako bůh. Jejich skutky iracionálního krvavého násilí jsou pouhou demonstrací této víry. Jsem bůh, a proto mám moc nad životem a smrtí a většinou předváděli právě Smrt.

V extrémních případech zabíjeli, zabíjeli a zabíjeli, dokud je nedopadli.

Marlon konečně definitivně překročil hranici a zařadil se mezi impulzivně reagující psychopaty, usoudila Anna.

Byl jako nesmírně účinná smrtící zbraň. Oplývá inteligencí, chytrostí, má praxi a podléhá neovladatelným záchvatům.

Nachází se přesně v tom stadiu, kdy by ho implantát IMS

mohl bezpečně ovládat, bohužel pozdě, teď už ho zastaví akorát kulka do hlavy.

„Vím, co si myslíte,“ pokračoval. „Vy si myslíte, že jsem bůh. Ale já nejsem bůh, jsem něco víc. Bůh je otázka, já jsem odpověď.“

Před nimi se rozprostírala temnota a tunel mizel do ztracena. Pro Annu tma znamenala hrozbu smrti a byla donucena do ní vstoupit. Možná to má chudák Ned jednodušší, podlehne horečnatému deliriu, až jeho tělo přejde poslední fází šoku. Alespoň byl sám, mimo Marlonův dosah.

Zabiják si zpíval do pochodu sám pro sebe. Vysoce posazený hlas připomínal chlapecký tenor. Napřed nemohla zachytit slova, později je začínala rozeznávat: byla to lidová balada o lásce odsouzené k záhubě.

„Šla nahoru, ustlala si,“ prozpěvoval, „s matkou slovo neřekly si. Ach, matičko, srdce bolí, s milým od dráhy chcem být svoji.“

Pokud by mohla Anna ohluchnout, ihned by si tuto možnost vybrala. Věděla jasně, že tato píseň jí bude znít v hlavě po celou dobu, kterou ještě bude žít.

Codymu se zdálo o prázdném jevišti, kde zbyla pouze jedna obyčejná žárovka. Stíny čekaly v zákulisí, nerozeznával je přesně, ale věděl o jejich přítomnosti.

Duchové zemřelých herců čekali na narážku.

„Jsem tady,“ volal. „Jsem připravený.“

Zvuk vlastního nakřáplého hlasu mu jasně prozradil, že nespí ani nesní. Nešlo o jeviště, nechali ho v hlubokých tunelech za sebou, ale duchové jsou skuteční. Vnímal jejich přítomnost. Zrovna tak i světlo. Světlo na konci tunelu.

Umíral. Cítil bolest, ale ta patřila někomu jinému a vlastně se ho nijak nedotýkala.

Kdesi v dálce zněla ozvěna Marlonova zpěvu. Šílenec s Annou v závěsu pochoduje k zapomnění.

Zdvihni se, Nede. To je tvá narážka.

V mládí ho filmy fascinovaly a výkony předních herců ho doháněly k slzám. Obzvlášť, pokud šlo o milostné scény a lásku překonávající smrt. Jak vlastně zněla ta základní věta hrdiny

z jednoho

takového

filmu?

Dojemná,

melodramatická, ale přesto člověka přesvědčila.

Udělám něco mnohem lepšího, než jsem dělal dosud.

Tak to bylo.

„Počkejte,“ sípěl Cody a přetočil se na kolena. Snažil se vstát. „Počkejte, už jdu.“

Při prvním výstřelu měla dojem, že Marlon chtěl pouze podtrhnout svou melodii. Ovšem téměř okamžitě se dav rozprchl, rozedraní obyvatelé kanálu zmizeli ke stranám tunelu a Anna pochopila, že kulka přišla odjinud. Z temnoty před ní.

Marlon za ní ji k sobě pevně tiskl, ale jinak se choval klidně. „Jak je možné zabít krásu?“ vykřikoval. „Pomozte mi spočítat všechny možnosti.“

Anna napínala zrak, ale tma byla neprostupná.

„Pusť ji!“ ozval se známý hlas.

Marlon postupoval dál a postrkoval ji přes pražce. Pár otrhanců zůstalo v dohledu, ale dávali najevo, že jejich loajalita nesahá až tak daleko, aby se vystavili projektilům.

„Nemůžeš nic dělat!“ volal Marlon. „Já jsem odpověď!“

Jiný neznámý hlas zakřičel: „Hned ji pusť a zdvihni ruce, ty bláznivej bastarde!“

Marlon ignoroval příkaz a pochodoval dál. „Ach, matičko, srdce bolí, s milým od dráhy chcem být svoji,“

prozpěvoval si a potom začal pobrukovat refrén sboru: la la la, la la li.

„Má zbraň!“ podařilo se Anně zaječet, než sevření na krku zesílilo.

„Ale to přece vědí, doktorko Kaneová,“ usmíval se.

Vypálil krátkou dávku a přejížděl přitom ústím hlavně ze strany na stranu. „Ustupte, když vás míjí historie! Čas míří vpřed!“

„La la la, la la li.“

Nyní zůstali o samotě, jen John Chester Marlon a Anna Kaneová a hlasy v temnotě.

„Trefím tě přímo do hlavy, parchante!“ vykřikl neznámý hlas.

„La la la, milý od dráhy má zbraň“ pokračoval Marlon a stále postupoval kupředu.

Cítila chlad kovu pod bradou a s každým krokem se jí hlaveň automatu zarývala do kůže. Naplnila ji podivná rozjařenost. Ať se v příštích chvílích stane cokoliv, rozhodně ji tenhle šílenec nebude transformovat.

Náhle ze tmy asi deset metrů před nimi kdosi vyskočil.

Staršího policistu doktorka neznala. Byl to statný chlap se zrzavými vlasy, přikrčený a připravený k výstřelu. „Vzdej to, zasranče! Pusť ji!“

Další postava se objevila mnohem blíž. Kevin McRay zaujal stejnou polohu jako jeho kolega. Ruce se mu trochu třásly. „Tunel je uzavřený z obou stran,“ vykřikl. „Vzdej se!“

Marlon však pokračoval v chůzi a postrkoval Annu vpřed pod hrozbou samopalu. „La la la, la la li.“

„Sakra,“ zaklel Jakowski. „Ten debil je mimo.“

Ozvaly se šouravé kroky ve štěrku. Kdosi přicházel zezadu.

„Hej, počkejte!“ křičel Ned Cody. „Tohle je moje narážka. To je přece moje představení.“

„Všichni tady zešíleli!“ odplivl si Jakowski a dál mířil na Marlona.

„Stůj!“ zvolal McRay na Codyho. „Nepleť se tady! My to řídíme!“

Marlon se s Annou o kousek pootočil, takže viděla Neda, jak se potácí v kolejišti. Kdo ví, z jakých rezerv svou sílu bral, ale rapidně mu ubývala. Ztratil rovnováhu a upadl, sesul se na štěrk, ale postupoval dál po čtyřech. „Znám svůj text,“ mumlal. „Znám ho dobře.“

Zbraň pod její bradou se pohnula a Anna ucítila, jak se hlaveň posunula dolů.

Projektil udeřil herce do boku. Pomalu se zhroutil a nehýbal se.

Ozvala se mnohem hlasitější rána, Marlon zabručel a téměř povolil sevření. Prudce se obrátil, aby viděl na oba policisty, a Anna si všimla, že mu ustřelili část levého ucha.

Pach vlastní krve ho stimuloval. Zašklebil se, vycenil malé pravidelné zuby a panenky měl tak roztažené, až se Anně zdálo, že hledí do černých děr v jeho lebce.

„La la li,“ zanotoval a zmáčkl spoušť. Plnou dávku napálil do hrudi staršího policisty. Ten se s ohromeným výrazem pomalu sesouval k zemi.

„La la la.“

Opět vystřelil a McRay odletěl prudce na stranu, chytil se za bok a upustil pistoli.

„Kevine!“ vykřikla Anna a vykroutila se z Marlonova sevření.

Nechal ji být a s velkým soustředěním zamířil na McRaye, který ležel na zemi ochromený bolestí.

Anna, kterou Marlon odhodil stranou, takže dopadla na záda, se snažila Marlonovi zezdola vykopnout zbraň z ruky, ale byl moc daleko.

Viděla, jak pomalu míří s velkým uspokojením ve tváři.

V dalším zlomku vteřiny skoncuje s McRayem a potom se obrátí k ní.

Dívala se mu přímo do obličeje, nechtěla zavřít oči.

Uvažovala: Nejsem sama. Nebojím se, a byla to pravda.

Veškerý strach zmizel. Mučivá úzkost, kterou v dětství prožila v temné skříni, hrůza z dávno zemřelého otce a na pokraji smrti žijící matky, vše se pojednou rozplynulo horkem její vycházející duše jako pára. Pojednou věděla přesně, kdo je, pochopila, že Marlon už nemůže nic změnit, i když ona sama tenhle okamžik nepřežije.

Hlaveň samopalu se zachvěla. Marlon pohlédl dolů, ucítil, že ho Ned Cody, který se připlazil až k němu, chytil za kotník.

Herec zdvihl hlavu a jeho a Anniny oči se setkaly.

Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, jako by opravdu měl odříkat naučený text, ale nevyšlo z nich ani slovo, pouze drobný pramének krve. Usmál se, zřejmě předpokládal, že to Anna pochopí i tak.

Marlon se ho snažil odkopnout, ale Ned sevření nepovolil. Automat opět štěkl a Cody se roztřásl, jako by mu do těla pronikl led.

Umíral.

S velikým úsilím, pomalu, natáhl volnou ruku a zatápal jí k okraji kolejí.

„Ne!“ zařval Marlon, který si náhle uvědomil, co se děje. „Ne!“

Jako by ruka umírajícího muže měla svůj vlastní život a poslání, které je třeba splnit. Pevně uchopila napájecí kolejnici a smrtících tisíc voltů se přehnalo Codyho tělem a vzhůru do Marlona.

Neobjevila se ani jiskra, neozval se žádný zvuk. Pouze dva nehybní muži, lidské sousoší zmrazené v čase, nehybné jako Marlonovy sochy.

Ticho, věčné ticho.

Po snad nekonečné přestávce se najednou rozezvučel samopal, vyprázdnil se sám do štěrku u Marlonových nohou.

Hlaveň zbraně začala žhnout. Marlonovi z malých úst vylezl jazyk, bobtnal a černal, kouřilo se z něho a vzápětí mohutný muž padl vpřed, pár centimetrů od ležící Anny.

Rychle popolezla dozadu, ale Marlon se nehýbal. Anna cítila nepřirozené teplo vyzařující z jeho těla, jak se mu maso vařilo na kostech, a viděla kouř, který stoupal ze zčernalé ruky Neda Codyho.

„Doprdele, co se stalo?“ zaúpěl Len Jakowski. Rukama si osahával neprůstřelnou vestu. „Jsem mrtvý, nebo co?“

Anna se připlazila ke Kevinu McRayovi, který ležel stočený do klubíčka a krev mu prosakovala mezi prsty.

Nahmatala pulz: „Jsme naživu.“

Epilog

„Jsi připravený?“ zeptala se.

„Pokud jsi ty, tak já taky.“

Potom se McRay zhluboka nadechl a následoval ji dovnitř.

Čekal ve vypůjčeném voze, vyčerpaný víc než si sám přiznával. Dvě hodiny strávil za volantem a už se těšil, až si zdřímne. Chirurgové, kteří ho dali dohromady, mu vysvětlili jasně, že úplné zotavení může trvat i rok nebo dokonce dva.

Nepřehánějte to, varovali ho, máte štěstí, že vůbec žijete.

O tom nepochyboval. Překvapovalo ho pouze, že necítil žádnou hořkost, a až na občasné noční můry, ho prožité hrůzy nijak nepronásledovaly. Už to bylo za ním.

Samozřejmě se změnil. život pokračuje, věci se mění, tak to chodí. Už od malička chtěl být detektivem a rozmotávat kriminální záhady. Po přestřelce, v těch dlouhých měsících léčby, sledoval doktory a sestry, kteří se o něho starali, a náhle se rozhodl zkusit něco nového, vybočit z vyjetých kolejí.

Přihlásil se na zdravotnickou školu. Copak existoval nějaký zákon, který by zakazoval poldovi stát se

diplomovanou zdravotní sestrou. Před svým znovuzrozením tam v podzemí se nikdy nezajímal o medicínu nebo uzdravování a v roli ošetřovatelky si vždy představoval ženu. Ale tak to být nemuselo.

Udělal si jasno i v mnoha dalších záležitostech. Zaklonil hlavu na opěradlo a zdálo se mu o hladkém, krémovém mramoru.

Trhl sebou, když se ozvalo zaťukání na okno. „Promiň,“

omlouval se. „Asi jsem usnul.“

Anna se na něho usmála. „Můžeme to udělat jindy.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Když už jsem přijel až sem. Jak se má?“

„Mám dojem, že lépe. Už se mnou dokonce i promluvila. A přestala se kolébat. Opravdu se zlepšuje.“

Sanatorium zalité slunečními paprsky připomínalo obrovský hotel. Přesto si Kevin bolestivě uvědomoval pravý stav věcí a jak je každá návštěva pro Annu nesnadná.

Poslední zlepšení může být pouze dočasné. Nikdo nevěděl jistě, co bude dál. Doprovázel ji do tohoto místa dnes poprvé a jeho přítomnost nebyla žádná náhoda. Šlo o rozhodující průlom v jejich vztahu a on to věděl.

Vystoupil z vozu a urovnal si klopy saka. Považoval za důležité dobře zapůsobit na matku ženy, kterou miloval, i když ta matka není zrovna při smyslech.