B yla noc jako z obrázkové knížky. Jasné a či sté se klenulo temně modré nebe nad zdánlivě nekonečnou pouští. Houfy hvězd zářily jako ty nejvzácnější diamanty svým chladným svitem zemi vstříc.

Nezafoukal ani nejjemnější vánek.

Písečné kopce a duny vypadaly ve svitu hvězd jako vlny v oceánu.

Malý stan pro dvě osoby se ztrácel ve stínu písečné duny. Byl postaven u zádi džípu, jenž byl díky své barvě téměř nerozeznatelný od okolní

pouště.

Stan byl obydlen.

Dva muži seděli na skládacích stoličkách, mezi sebou malý stolek, a přepočítávali peníze v mihotavém svitu petrolejové lampy.

Ti muži nepřenocovali v poušti pro své potěšení. Připravovali se na další loupežnou výpravu.

Byli to vykradači hrobů! Archeologie byla v módě. Knihkupectví s knihami s archeologickou tématikou přetékala zbožím. Drahé knihy šly výborně na odbyt. Některé kupující nezajímaly jen fádní teorie, chtěli mít i důkazy a památné předměty z královských hrobů.

Této poptávky využívali bezohlední obchodníci. Vznikly početné skupiny lupičů, které se specializovaly na vylupování hrobek. Jejich členové se za nocí vkrádali do hrobek a loupili všechno, co nebylo přibito. Škody, které napáchali, byly nevyčíslitelné.

K největším patřila banda Cher Abula a jeho bratra Saffiho. Provozovali tento "obchod" již několik let. Policii se až dosud nepodařilo přijít jim na stopu, i když v Egyptě byly státní památky přísně chráněny. Avšak Cherovi a Saffimu se pokaždé podařilo strážím uniknout.

Měli plný džíp. Během dne vyloupili hrobku jedné egyptské rodiny

2

a vzali s sebou dokonce i mumie. Ty pravděpodobně transport nepřežily, ale i v rozpadlém stavu se daly docela dobře prodat.

Na stolku ležely poskládané dolarové bankovky. Mzda pro vykradače hrobů, se kterou už měli týden zpoždění.

Přesně tisíc dolarů na každého. Dost peněz.

"A ty věci v autě nám vynesou dvojnásobek!" zachechtal se Cher, natáhl se po láhvi brandy a napil se, i když to, jako mohamedán, vlastně měl zapovězeno. Ale tím už se skoro třicet let neřídil,

Jeho bratr Saffi vstal. Měl stejně černé vlasy jako Cher, ale bylo deset let starší.

"Podívám se ven," řekl. Cher jen přikývl.

Saffi se skloněnou hlavou vyšel ze stanu. Chlad noci ho roztřásl. Ve dne se může člověk uvařit a v noci by potřeboval kožich ledního medvěda.

Šílená země, pomyslel si Saffi. Ale byla to země, kterou miloval a ve které vyrostl.

Měsíc visel na nebi jako obrovský kokosový ořech. Bylo tak světlo, že by se skoro daly číst noviny. Saffi přeběhl očima poklidnou, velkolepou krajinu.

Zadíval se k západu na vrcholky kopců. Dvacet mil za nimi začínalo úrodné nilské údolí. Saffi rozeznal každou maličkost a pojednou si všiml na nejvyšším kopci nějakého pohybu.

Jezdci!

Srdce se mu rozbušilo rychleji. Potřeboval za každou cenu zůstat neviděn.

V první chvíli pomyslel na jezdecký policejní oddíl. Každou noc projížděly pouští a nešly jen po vykradačích hrobů. V těžkých politických dobách se tu potulovala spousta kriminálních živlů, kteří uprchli z velkých měst na Nilu a zmizeli v poušti.

zemi hrůzovládu. Nejdříve však vyšle svou legii, aby připravila jeho návrat.

A černá legie už tu je.

Návrat krále Samenise se tedy blíží...

Na to všechno myslel Saffi, když se díval na nedaleké kopce a pozoroval šňůru jezdců, která se ostře rýsovala proti měsíci.

Zastavili velbloudy a vytvořili řadu.

Čelem k Saffimu!

"Oni... oni mě viděli," zašeptal Egypťan. "U Alláha, jsem ztracen."

Vystrašený vykradač hrobů nevěděl, co si počít. V očích se mu objevil výraz panické hrůzy a tělo mu pokryl studený pot.

Utéct! Pryč odtud! To byla jediná možnost. Když vyrazí hned, možná ještě mají šanci. Saffi prosil Alláha a proroka, přísahal, že zanechá svého špinavého řemesla, jen když dostane příležitost Černé legii uniknout.

Jezdci pokračovali v cestě!

Saffi zřetelně viděl, jak se kopce za nimi vzdalují. Vznášeli se nad pí sečným povrchem jako duchové. Ž ádné zvedání prachu, žádné řinčení zbraní neohlašovalo jejich příchod.

Až teď se Saffi probral ze své strnulosti. Otočil se na podpatku a utíkal zpátky do stanu. Zvedl západku nahoru a pravým ramenem zavadil o obě podpůrné tyče. Stan se otřásl a lampa se rozhoupala.

Jeho bratr se chtěl uložit ke spánku. Právě si svlékal košili a vylekaně se otočil, když Saffi vrazil do stanu.

"Co se děje?" zašeptal Cher.

Saffi se nezmohl na odpověď. Nemohl popadnout dech. "Mu-musíme uprchnout! "

"Policie?"

Čím déle Saffi pozoroval vrcholek kopce, tím méně věřil, že jde o policejní patrolu. Zvuk se rozléhal poměrně daleko a určitě už by bylo slyšet za takově klidné noci odfrkování koní a zvonění zbraní.

Ne, to musí být někdo jiný. Možná nomádi. Saffi to chtěl vědět jistě. Na prsou mu visel dalekohled. Při tiskl si ho k očím a zaostřil.

Viděl před sebou jezdce jako na dlani. V tom okamžiku mu bylo, jako by dostal palicí po hlavě. Začaly se mu třást ruce, z nichž mu vypadl dalekohled, a začal se potit strachem.

Ti jezdc i nebyli policisté ani nomádi, T i by se nepohybovali tak tiše.

Ne, to, co Saffi viděl, byly mumie!

Oživlí mrtví.

Viděl Černou legii!

Během několika vteřin si Saffi vzpomněl na všechno, co kdy o Černé legii slyšel či četl.

Ti jezdci byli staří skoro čtyři tisíce let. Patřívali k osobní stráži krále a mága Samenise, jehož vláda netrvala ani jeden rok, a přesto se zapsal do dějin jako hrůzovládce. Byl vyznavačem černé magie a jako první učinil z číslice sedm magické číslo. Staří Egypťané už tehdy znali sedmero souhvězdí a k Samanisově osobní jednotce patřilo sedm jezdců.

Legenda o nich se vyprávěla šeptem u večerních ohníčků v poušti. Ríkalo se, že když se objeví na hřbetech svých kostnatých velbloudů, je už pro toho, kdo je uvidí, skoro vždycky pozdě. Jen pár jedinců setkání s Černou legií přežilo, a těch se většinou zmocnilo šílenství.

Ale vyprávělo se toho ještě mnohem víc. Král Samenis se prý stal nesmrtelným. Jednoho dne prý opustí svůj hrob v pyramidě a nastolí na

3

rovnováhu, protože džíp se povážlivě naklonil nalevo a hrozilo nebezpečí, že se převrátí. Přetížený motor řval. Saffi musel zastavit. V tom rozčilení přehřál motor.

"Zbláznil ses?!" vykřikl Cher a zalomcoval bratrem. "Právě teď, když ... "

Saffi srazil Chera jednou ranou zpět na sedadlo a otočil klíčkem. Zapalování zakašlalo a džíp se znovu rozjel.

Jeli teď velmi rychle, až vůz poskakoval jako veslice na vlnách. Cher se zoufale držel. Sem tam se podíval dozadu, ale po Černé legii nebylo ani stopy. Zvířený prach mu bránil ve výhledu.

"Dokážeme to!" chraptěl. "Určitě to dokážeme!"

Saffi neříkal nic. Moc dobře věděl, jak lichá muže být jejich naděje.

Cher se oběma rukama držel úchytky na dveřích. Obličej se mu leskl potem. Špičkou jazyka si olizoval rty. Ucítil krev, ale to mu bylo jedno. Jen kdyby si zachránili život!

Vůz dostával smyk, protože kola se místy neměla oč opří t. To jim pak připadalo, jako kdyby chtěl džíp uplavat.

"Kam chceš jet?" křičel Cher. "Do nejbližšího města."

"To je daleko. Padesát mil, myslím.

Kromě toho ... "

Co chtěl Cher ještě říct, to se Saffi už nikdy nedověděl. Protože najednou tu byli jezdci. Přijeli ze strany úplně neslyšně, bez jediného zvuku. Kopyta velbloudů se bořila do písku. Tvorové měli místo očí prázdné oční důlky.

Na nich seděly mumie. Malé postavy zabalené do tmavých obvazů, které ale přesto mohly hýbat končetinami, jako by to byli normální lidé. Místo očí jen černé díry, ve kterých to nazelenale svítilo. Ten svit seděl hluboko v očních důlcích a byl nebezpečný.

„Ne, Černá legie!“

Cher otevřel úžasem oči. „Z bláznil

ses?" Přirozeně i on věděl, co se o ní

I povídá.

- Saffi potřásl hlavou. "Viděl jsem ji. Míří přímo k našemu stanu. Rychle, do džípu." Zamířil zase k východu ze stanu.

Cher znal bratra a věděl, že nežertuje. Když je tak rozčilený, pak je ve vzduchu určitě nějaké nebezpečí.

Cher spěchal za bratrem. "Tam jsou!" vykřikl Saffi. Ukázal napřaženou rukou směrem ke kopci.

Cher jezdce uviděl a stejně jako před ním bratra zmocnila se i jeho holá hrůza.

Jezdci už měli za sebou polovinu cesty. Možná ještě půl minuty a budou u jejich stanu.

Saffi už bratrovi nic nevysvětloval, Otevřel dveře džípu a vrhl se za volant. Prsty se mu třásly tak, že napoprvé minul klíček k zapalování.

Pak ale motor naskočil.

Ten zvuk vytrhl Chera z jeho strnulosti. Jedním skokem byl v kabině.

Džíp nadskočil. Kola se protočila v písku. Protivítr přirazil otevřené dveře. Chera to vtisklo do sedadla jako na závodech. Stan za nimi se zhroutil. Pro jistotu ho totiž přivázali k džípu.

Oba vykradači hrobů za sebou nechali všechno. V této chvíli nemysleli na poklady z tajemných egyptských měst mrtvých. Teď si přáli jen jedno - uprchnout!

Kola džípu si prorážela cestu pískem. Saffi křečovitě svíral volant. Obličej měl zkamenělý hrůzou. Zuby tiskl pevně k sobě.

"Jestli se nám to podaří, Chere, tak už ne vyloupím jediný hrob!" zašeptal. " U Alláha, to přísahám!"

"Nemluv a podívej se dozadu.

Vidíš tam něco?" vykřikl Saffi.

"Ne." Cher se s napětím díval zadním sklem. Měl co dělat, aby udržel

4

Cher běžel dál a dál jako zvíře, pronásledované lovci. Zapomněl na všechno. Kdo je a co měl v úmyslu. Přestal myslet na svoje řemeslo, na peníze, nemyslel už na nic.

Poháněl ho jen strach a vůle přežít. Nohy mu pracovaly automaticky.

Plíce fungovaly jako dva měchy. Ale síly ho už pomalu začínaly opouštět. Jeho běh byl pomalejší, těžkopád-

Saffi vykřikl.

Cher si zakryl rukama obličej. Nemohl ten pohled snést. Mumlal modlitby. Třásl se strachy jako osika.

Saffi ztratil kontrolu nad džípem.

Když se vpředu před kapotou objevila mumie na velbloudu, prudce trhnul volantem. Kola se vzpříčila, a hned nato se džíp zabořil nosem do

písku. .

Jezdci utvořili kruh kolem džípu a zvedali za sebou prach a písek. Motor ztichl.

Je po všem!

Všude se rozhostilo ticho. Smrtící tajemné ticho. Prach se jen pomalu usazoval. Oba bratři teď mohli ostřeji vidět hrůzné postavy na velbloudech, které obklopily džíp.

Saffi s Cherem seděli celí ztuhlí strachem. Už neměli ani sílu modlit se. Byli by prosili o pomoc Alláha a jeho proroky, ale selhal jim hlas.

Příšerné postavy seděly na velbloudech a mlčely. V rukou držely kopí a meče. Jejich hrozivé čepele se blýskaly v měsíčním svitu.

Postava vedle dveří řidiče se předklonila. Natáhla ruku a otevřela dveře džípu.

Oba bratry to probralo z jejich strnulosti. "Ne!" vykřikl Saffi a přítiskl se k bratrovi.

Ale ruka mumie byla rychlejší. Její prsty uchopily Saffiho za zápěstí. J ejich stisk byl jako ze železa. I když se bránil, nic nezmohl.

Mumie ho vytáhla z džípu. Saffi dopadl do písku. Pravá noha se mu někde zahákla. Ztratil botu, ale to teď nebylo důležité.

Mumie Saffiho nadz vedla, jako by to byl slaměný panák a postavila ho na nohy. Do ucha mu proniklo jakési syčení. Pak mumie pozvedly

zbraně.

Egypťan tušil, co ho čeká. Ve smrtelné hrůze pronikavě vykřikl. Jeho výkřik prořízl noční ticho, nesl se krajinou a dozněl někde v dálce.

Tento výkřik vytrhl Chera ze strnulosti. Sám nevěděl, co dělá. Jeho konání řídila panika. Po své straně žádné mumie neměl. Otevřel proto dveře a vrhl se ven z auta, upadl, znovu se zvedl a běžel závod o život.

Neohlížel se, a proto neviděl, co ty děsivé postavy dělají s jeho bratrem.

Pro Saffiho už nebylo záchrany. Cher se ale potácel noční pouští a v očích mu svítilo šílenství...

5

sv. 080 Rej čarodějnic sv. 081 Půlnoční přípitek sv.

082 Věž tisíce hrůz sv.083 Ků lem do srdce

sv. 084 Drákulovi by bylo cti …

sv. 085 Upírova past

sv. 086 Noc boha ohně

sv. 087 Panika v Tokiu

sv. 088 Jezdci

sv. 089 Smrt na blatech

sv. 090 Mravenci útočí

sv. 091 Amulet slunečního boha

VE DRUHÉM POLOLETÍ 1997 V ROMANOVÉ ŘADĚ

NA STO Ě HROZY JOHN SINCLAIR VYCHAZÍ :

nější. Zanechával za sebou dlouhé stopy v písku.

Pak zavrávoral. Nevšiml si, že se krajina kolem změnila. Písek začal ustupovat kamenům vybíleným od slunce.

Mezi dvěma takovými balvany Cher upadl. Ucítil písek na rozraženém rtu, ale sotva si toho všiml. Červená mlha; která mu tančila před očima, ještě více zhoustla, a Cher ztratil vědomí.

Už neviděl, jak se na východě vyhouplo rudé slunce, jak se krajina proměnila ve fantastickou scenérii ve všech barvách spektra a jak se pouštní živočichové probudili z nočního spánku.

Nad Cherem se smrákalo.

Stíny smrti se blížily a neviditelnými prsty se natahovaly po muži ležícím v bezvědomí na písku. Slunce putovalo výš. Jeho paprsky nemilosrdně pražily na zem a vytáhly z Cherova těla poslední zbytky vody.

Blížila se k němu smrt.

Avšak Cher měl štěstí. Našla ho vojenská hlídka krátce předtím, než definitivně odešel do říše stínů. Vojáci mu dali napít a najíst.

Ale Cher hned zase omdlel. Když nabyl vědomí, mluvil. Mluvil O tom, co prožil. Vedle něho si sedl postarší setník, velmi moudrý muž.

Pozorně mu naslouchal, občas se na něco zeptal a pak se rozhodl, že podá hlášení o tom, co zachráněný vypověděl, nadřízeným. Tak pohnul setník kamenem, který se začal kutálet a rozpoutal lavinu ...

V Londýně začínal podzim. Listí na stromech měnilo barvu. Sytá letní zeleň ustupovala a přecházela postupně ve žlutou.

Déšť byl hustší, teplota klesala ze

6

dne na den a vypukla chřipková epidemie.

Postihlo to hodně lidí. I mého přítele Suka.

Najednou ho to sklátilo. Chlapíka silného jako medvěd schvátila horečka a musel ulehnout do postele.

"Nic si z toho nedělej," utěšoval jsem ho. "Každý dostane vždycky to, co si zaslouží. "

"To bys potom ty musel dostat mor, " prohlásil Suko a zakašlal jako náruživý kuřák.

Zasmál jsem se a nechal ho samotného.

Chtěl jsem být včas v kanceláři. Na devátou hodinu svolal můj šéf, superintendant Powell, poradu. Pokud jsem byl informován, navštívil ho vysoce postavený úředník egyptského velvyslanectví. Ale o čem spolu jednali, neměl jsem nejmenšího tušení. Bylo mi to také jedno.

Glenda Perkinsová, moje sekretářka, přinesla kávu. Chtěl jsem ji pozdravit plácnutím, ale ona uhnula. "Raději ne, pane Sinclaire. Dostala jsem to."

"Také nachlazená?" "A jak."

"Tak běžte domů. "

Upravila si vlněný šál na krku.

"Možná později. "

Glenda odešla a já zůstal sám.

I přes svoje nachlazení se na odchodu nezapomněla vlnit v bocích. Věděla, co mému srdci dělá dobře.

A skutečně, černovlasá Glenda byla moc hezká. Kolikrát jsem se musel velmi ovládat, abych ...

Horká káva mě přivedla na jiné myšlenky. Spálil jsem si totiž špičku jazyka. Když mě Powell volal k sobě, měl jsem už šálek prázdný. Bylo přesně pět minut po deváté a za tři minuty jsem už seděl v Powellově kanceláři.

Šéf mi pokynul. Jeho host povstal, když jsem vstoupil. Byl to sportovně vypadající člověk, s černými vlnitý-

mi vlasy, opálenou pletí a černýma, pronikavýma očima. Nad horním rtem měl tenký knírek. Hnědý oblek s jemnými proužky mu padl jako ulitý.

Superintendant Powell nás představil. "To je pan Achmed Gamal," řekl. "Pan Gamal je ředitelem egyptské tajné služby a bude vás podporovat."

Kontrolovat, pomyslel jsem si. Ale nahlas jsem neřekl nic. Podali jsme si ruce.

Pak jsme se posadili. Přehodil jsem nohu přes nohu a tázavě se zadíval na Powella.

Šéf potřásl hlavou a ukázal na Egypťana. "Pan Gamal vám případ objasní. Prosím, pane Gamale."

Egypťan s úsměvem poděkoval a začal hovořit.

"Jak mi právě superintendant Powell prozradil, nejste žádný začátečník v boji proti démonům, pane Sinclaire. Slyšel jsem o vás a četl o vaši ch úspěších v novinách. Proto se na vás obracím, neboť v mé vlasti se děje něco, s čím si sami nedokážeme poradit. "

Achmed Gamal hovořil velmi květnatě. Měl jsem dojem, že by mu bylo nepříjemné dát najevo jakoukoli slabost.

Pokračoval: "Abych vám vysvětlil, oč jde, musím se vrátit daleko do minulosti. Asi dva tisíce let před náš letopočet. Tenkrát byl Egypt v plném rozkvětu. Byli jsme nositeli kul tury ve starém světě. Ještě před Peršany, Řeky a Římany. Naší faraonové se zabývali vědami, ale také černou magií a uctíváním božstev. Tehdy považovali za největšího boha Slunce a nazvali ho jménem Re. Naši astronomové objevili pět hvězd. Měsíc, Mars, Saturn, Venuši a Jupitera, takže se nakonec dostaneme k číslu sedm. Uctívali jsme tehdy sedm hlavních bohů, a toto číslo prošlo prostřednictvím ústně

předávaných pohádek a bájí staletími až do dneška. Jak jistě víte, pane Sinclaire, soustředili kněží na faraonově dvoře ve svých rukou velikou moc. Ovlivňovali vládce ať už v kladném či záporném smyslu. Jednou se dokonce nejvyššímu knězi podařilo stát se faraonem. Jmenoval se Samenis. Za deset měsíců jeho vlády se černá magie probudila k velkému rozmachu. Svrhnul boha Re a naříd il od té chvíle uctívat démona. "

Přerušil jsem ho. "Znáte jméno toho démona?"

"Ano, ale v našem jazyce, se téměř nedá vyslovit. Přizval jsem na radu egyptology, a ti po velké námaze našli co nejvěrnější překlad. Temná smrt, nebo něco podobného."

Okamžitě jsem zpozorněl. "Nebylo to spíš Černá smrt?"

Gamal se na mě podíval. "Možná. " V jeho pohledu byl otazník. "Směl bych poprosit o vysvětlení?"

"Později, pane. Pokračujte, prosím."

"Dobrá, pane S i nclaire. Jak už jsem řekl, Samenis holdoval tomuto démonovi. Vyhlásil černou magii za státní náboženství. To se stalo v den jeho korunovace. Po faraonově boku stálo sedm vybraných strážců a on sám při korunovaci vyslovoval slova, která ho musel naučit démon. Samenis se považoval za nesmrtelného. Bylo tom přesvědčen, neboť Černá smrt mu slíbila věčný život. Bylo možné ho zabít, avšak za určitou dobu se měl probudit a krvavě pomstít svou smrt. Mimo něho se mělo znovu probudit k životu i oněch sedm strážců, kterým se říkalo Černá legie. Lid faraona poslouchal. Jen několik hodnostářů se mu postavilo na odpor. Ti nepřesta-

7

li uctívat staré bohy, na nějakou dobu zapomněli na vzájemnou nenávist a rozmíšky, semkli se a osnovali spiknutí. Chtěli faraona, který se oddával černé magii, svrhnout z trůnu. Přivolali na pomoc síly světla a skutečně se jim podařilo Samenise svrhnout. A s ním i Černou legii. Samenis byl pohřben do vlastní py-_ ramidy, jak se na faraona slušelo. Vchod do pyramidy byl po jeho pohřbu zazděn. A nejvyšší kněz nad

. uzavřeným vchodem vyřkl zaklínací formuli. Osobní strážci faraona byli mumifikováni stejně jako on, zakleti starodávným kouzlem a pohřbeni. Tak hodnostáři doufali, že se před ním uchrání. V oficiální historii naší země se na tohoto faraona Zapomnělo. Stalo se mnoho strašlivých věcí, ale v legendách a bájích hrál tento mág stále velkou roli. A pak se to stalo. To, co bylo čtyři tisíce let pohřbeno, se najednou stalo strašnou skutečností. Objevili se jezdci Černé legie. Způsobili, že se poušť stala nebezpečným místem. Přepadali a zabíjeli lidi. Jen několika se podařilo zachránit. Jejich výpovědi byly zaprotokolovány. I když mnoho z nich postihlo šílenství, jsou jejich výpovědi nesmírně zajímavé. Některé z nich jsem přinesl. Jeden muž, jménem Cher, unikl Černé legii, zatímco zabíjeli jeho bratra. "

Achmed Gamal sáhl do tašky a vy -_ táhl kazetu. "Musím vás upozornit na to, že Cher a jeho bratr vykrádali hroby a podle toho s nimi také bylo zacházeno. "

Powell převzal kazetu a zastrčil ji do přehrávače. Byli jsme napjati.

Nejprve jsme slyšeli nějaký zvuk.

Pak hlasy mužů. I když jsem nerozuměl tomu, co si říkali, podle tónu je. jich hlasů jsem si dokázal představit, v jakém stavu asi zachráněný muž byl. Sténal, křičel, šeptal.

Egypťan nám dal překlad nahrávky. Namluvil ho také na pásku, takže

8

jsem si mohl udělat přesnou představu o tom, co se v poušti událo.

Powell po skončení nahrávky vy_ pnul magnetofon. Nějak ou chvíli nikdo z nás nepromluvi l. Nakonec ticho přerušil můj nadřízený: "Co na to říkáte, Johne?"

Odpověděl jsem otázkou. A položil jsem ji Egypťanovi. "Mluvíte o tom, že Černá legie povstala z mrtvých. Probudila se k životu i mumie?"

"Myslíte faraona?"

"Přesně tak."

"Zatím ne," odpověděl Egypťan.

"Ale podle legendy k tomu musí brzy dojít. Jeho jezdci tvoří jen předvoj."

Poděkoval jsem za informaci a obrátil se k Powellovi: "Ta historka je velmi zajímavá, pane. Především padlo jméno mého úhlavního nepřítele a vy dobře víte, že na jakoukoliv zmínku o něm jsem přímo alergický."

"Takže se mnou odcestujete do Egypta?" zeptal se Gamal.

"Ovšem."

Gamal byl spokojen. Měl jsem ještě jednu otázku. "Jak události posuzují vládní kruhy vaší země?"

Achmed Gamal mávl rukou. "Ti mají strach, aby se to nerozneslo. Politická-atmosféra je tak napjatá, že do toho prostě nesmí ještě něco dalšího vlézt. O mé cestě sem ví jen několik zasvěcených lidí. Všechno se drží v co největší tajnosti. Jak jsem slyšel, pane Sinclaire, máte prý přítele a spolupracovníka. Můžete ho klidně vzít s sebou. "

"Můj partner leží s těžkou chřipkou."

"To je ale škoda. "

Najednou mi něco napadlo. "Přesto bych s sebou někoho vzal. Můj přítel Bill Conolly je znalcem vaší země. Dokonce napsal několik cestopisů o Egyptě a setkal se i s vykradači hrobů. Myslím, že by nám mohl být velmi užitečný."

Achmed Gamal znovu pokýval

hlavou. "Já jsem sice Egypťan, ale kontakty s vykradači hrobů ... "

Rychle jsem ho přerušil, než vysloví falešný závěr. "Můj přítel žádný hrob nevykradl, jen hovořil s lidmi, kteří se tím živí, a ptal se jich na motivy."

Tím jsem Gamala přesvědčil. Přikývl. "Dob rá, pane Sinclai re, vezměte s sebou svého přítele. " "Otázkou je, co na to řekne jeho žena," mumlal si Powell.

"Já ji přemluvím. "

Achmed Gamal se podíval na hodinky. "V noci letí do Káhiry letadlo," řekl. "Pokud by to vám a vašemu příteli nečinilo potíže, mohli bychom jím odletět. A teď mne prosím omluvte. Musím ještě něco zařídit. Cestovní víza. Chápete ... "

"Jistě. " R ozloučili jsme se.

Když tajný policista odešel, zapálil jsem si cigaretu. Superintendant povstal a zkoumavě si mě změřil. "Tak se mi zdá, že jsem se před úředníkem Scotland Yardu tvářil jako světoběžník," řekl jsem s úsměvem .

. Powell pokrčil rameny. "Tak už to chodí. " Opřel se rukou o hranu svého psacího stolu. "Chci tím říct, že bychom se všichni měli zamyslet. Věci se poslední dobou velmi přiostřily. Útoky z jiných světů už se neomezují jen na naši zem. Démoni nerespektují hranice, Johne."

"To je pravda," souhlasil jsem se svým nadřízeným. Už jsem totiž několik případů v blízkém zahraničí řešil, některé dokonce i za mořem. Jeden případ mne odvedl až do Asie. A ve Spojených státech jsem byl teprve před několika týdny. Tam jsem definitivně poslal do pekel jezdce Maringa.

Šéf mi podal ruku. "Dávejte na sebe, Johne, pozor, až budete v tom Egyptě. Nejen slunce je tam žhavé."

Pochopil jsem jeho radu a slíbil, že se jí budu řídit. Pak jsem odešel z Po-

wellovy kanceláře, uklidil si ještě psací stůl a vydal se na cestu k Billu Conollymu, svému spolubojovníku ze starých dob.

Malý John křičel radostí, když mě, svého kmotra, uviděl. Bill mě poplácal po ramenou, když jsem jeho ženě Sheile předával kytici. "Dokonalý kavalír," chválil mě.

Sheila řekla: "Když jsi přišel s květinami, tak za tím určitě něco bude. " Přesto mě srdečně objala.

Šli jsme do obývacího pokoje. John Conolly ležel ve své kolébce. Malý hošík ke mě natahoval ručky. Bylo to boubelaté stvoření s červenými buclatými tvářičkami, světlými vlásky a modrýma očima, které na mě v této chvíli zářily.

Klekl jsem si na kolena, vzal jeho malou ručku do své a hladil si s ní obličej.

To se mu velice líbilo. Malá pusinka se mu roztáhla do úsměvu. Bill si klekl vedle mě a rovněž se usmíval od ucha k uchu. Byl na svého syna hrdý.

"R oste z něho moc šikovný kluk," ř ekl jsem.

"Však už jsi u nás dlouho nebyl. " "Čas, Bille." Vyprávěl jsem mu, kde jsem se v posledním týdnu pohyboval.

Pak začal malý John plakat. Z ničeho nic mu z očí tekly proudy slz a kutálely se po růžových tvářičkách. Sheila k němu běžela a vynadala Billovi, že ho zase rozčilil. I na mě se dívala přísně.

"My jsme mu nic neudělali, krásná paní, " řekl jsem a vstal.

"To znám." Sheila vzala synka do

9

náručí. "Pojď, ty můj maličký. Půjdeme odtud ... " Zarazila se, pokrčila čelo a povytáhla obočí. "Johny má plné kalhotky."

Propukli jsme s Billem v hurónský smích. Teď nám bylo jasné, proč se malý rozplakal. Sheila s ním zmizela v koupelně.

My jsme se s přítelem posadili. Bill měl znamenitou whisky, na kterou jsem nemohl říci ne. Ťukli jsme si, napili se a začali si povídat.

"Neříkej, že jsi k nám.přišel jen na zdvořilostní návštěvu, Johne."

Odložil jsem sklenici. "Ne."

Bill se předklonil. "Nějaká práce?" zeptal se tiše.

Přikývl jsem.

Po přítelově tváři se rozlil úsměv.

"Povídej, Johne. "

"Ty se vyznáš v Egyptě, ne?" "Ovšemže. "

Zasvětil jsem Billa, jak nejlépe to šlo, do nového případu. Po třetí větě už planul a nejraději by začal pakovat. Jen stěží jsem brzdil jeho nedočkavost.

Vtom se vrátila Sheila. Vůbec se jí nelíbilo, když se Bill pouštěl do nějakých dobrodružství. To dala mně i svému muži dost jasně na srozuměnou. Položila malého Johna zpátky do postýlky, zkoumavě se na nás zadívala a hned věděla, že se něco děje.

"Vy už jste si zase něco vymysleli, " konstatovala.

Podíval jsem se na ni. Měla na sobě jednoduché světle modré šaty s bílými puntíky. Dlouhé blond vlasy měla vyčesané nahoru a v modrých očích jí hrálo.

"Sheil o, potřebuji pomoc tvého muže."

"A na co?"

"Hodně cestoval po světě a zná mnoho zemí. Mezi jinými také Egypt. A protože jsem tam dostal k vyřešení jeden případ ... "

" ... má tě Bill doprovázet, " dokončila mou větu.

10

"Přesně tak. "

Sheila si na to sedla. V koutcích úst se jí objevil poněkud zmatený úsměv. "Jistě," řekla, "všimla jsem si už v průběhu našeho manželství, že se manžel nedá jednoduše přivázat na vodítko jako pes. A proto ... "

"Takže proti tomu nic nemáš?" zeptal se Bill.

"Mám, ale nemůžu ti vtom bránit," odpověděla rychle, když viděla Billův zklamaný výraz.

Vmísil jsem se do hovoru. "Bill by se neměl dostat do žádného bezprostředního nebezpečí, Sheilo. Chtěl bych jen, aby mi stál po boku se svými znalostmi. Konečně, má už za sebou několik cest do Egypta. "

"Dobře," řekla Sheila. "Jeďte si s pánembohem. Ale buďte opatrní. Malý John nesmí vyrůstat bez otce. " Viděl jsem, jak se Sheilliny krásné oči zalily slzami a připadal jsem si jako padouch.

"Promiňte," řekla Sheila. "Kdy chcete jet?"

"Zítra brzy ráno. "

"Dobrotivé nebe, tak to ti musím zabalit, Bille."

Bill vyskočil. "Jen mi toho nenabal moc, miláčku. Cestovní taška bude stačit. "

Když Sheila zmizela, Bill se znovu posadil a podíval se na mě. "Není báječná, Johne?" zeptal se mě dojatým hlasem.

Zasmál jsem se. "Ano, Bille, je báječná. Lepší ženu jsi nemohl najít."

Ten muž se jmenoval Cyrus Snyder, byl Angličan, ale po druhé světové válce zůstal v Egyptě. Probíjel se životem spíš špatně než dobře, jednou byl rybářem, pak zase průvodcem cizinců a tři roky pokoušel štěstí jako zločinec.

Byl spojovacím článkem mezi

šéfem vykradačů hrobů a muži na frontě. Jeho rukama procházely ukradené poklady. On se staralo jejich přepravu a o to, aby se dostaly do Káhiry bez poškození. Chtěl u toho zůstat ještě tři roky a pak se uklidit do ústraní.

Na pohled Snyder vypadal jako tramp. Jeho flekatý tropický oblek vypadal, jako by ho nesvlékl už několik let a i jeho vysoké boty zažily už lepší časy. Chatrč, ve které Snyder žil, se hodila k jeho zevnějšku. Byla na rozpadnutí a vypadala, že se při prvním závanu větru rozsype.

Ale to byl mylný dojem. Zevnitř vypadala chalupa úplně jinak. Stěny a stropy byly podepřeny nosníky. Snyder si nechal instalovat moderní poplašný systém a byly tam j padací dveře do sklepa.

Tam stála těžká ocelová skříň, ve které Snyder přechovával své archeologické skvosty.

Čím chuději vypadalo jeho oblečení, tím lépe pečovalo své zbraně. Bydlel na východním okraji města Atfih. Leželo asi dvě stě mil jižně od Káhiry a turisté ho zatím neobjevili. Východně od města začínala poušť Galala, která se svými výběžky a tři tisíce stop vysokým pohořím sahala až k Rudému moři. Tato poušť byla hlavním působištěm band vykradačů hrobů, jejichž podnikání bylo řízeno z Káhiry.

Cyrus Snyder zatím nevěděl nic o osudu, který postihl Saffiho a Chera. Už čtyři dny je nikdo neviděl. Tuto skutečnost už Snyder nahlásil vedení v Káhiře. Měl ještě jeden den počkat. Pokud se do té doby neobjeví, chtěla Káhira zasáhnout sama. Asi v sedm večer si Snyder sedl před svou chatrč, díval se na lidi, kteří se vraceli ze svých nuzných políček, a pozoroval západ slunce. Snydera už tu nikdo nepovažoval za cizince, i když nosil rezavý plnovous, který mu zakrýval

skoro půlku obličeje. Lidé v okolí si na Evropana zvykli.

Přátele ale Cyrus Snyder neměl.

Lidi ho přijali, ale to bylo všechno.

Muezzin svolával k modlitbě. Jeho hlas se nesl večerem přes celé město a věřící pospíchali k modlitbě. Kdo se nemodlil v mešitě, ten tak činil doma.

Snyder se o to nezajímal. Pro něho bylo muezzinovo svolávání vždy signálem k napití. Otevřel láhev brandy a zhluboka se napil.

Pak sledoval hry tučných much, které lezly po domovní zdi.

Snyder myslel na druhý den.

Musel vypravit zase jednu várku zboží. Většinou šlo o nálezy z města mrtvých starého egyptského vladaře Samenise. Banda, se kterou Snyder spolupracoval, se na toto město specializovala. Chtěli je úplně vyrabovat.

Nějakým záhadným způsobem se

tuto epochu historikové příliš nezajímali, i když král Samenis vládl v nejstarších dobách Egypta a dobře zachovalé nálezy z této doby byly velmi vzácné. Něco s tímto městem mrtvých nebylo v pořádku.

To ale bylo Cyrusovi Snyderovi jedno.

Čas ubíhal. Odněkud sem doléhala hudba. Ke Snyderovým uším dolehla hudba na flétnu. Už delší dobu nebylo poušť vidět. Přikryla ji temnota.

Cyrus Snyder se vrátil do domu. Od hor na východě se zvedl vítr a ševelil kolem stavení. Snyder si vyráběl proud generátorem. Rozsvítil světlo a sklopil lůžko. Byl unavený. Den ho vyčerpal. Kromě toho už nebyl nejmladší a vypitý alkohol se postaral, aby mu ztěžkly údy.

11

Cyrus Snyder si stáhl kalhoty.

Umývat se považoval za zbytečnou námahu. Ve spodním prádle dopadl na postel. Té zavrzala všechna péra. Jednou se pod ním určitě zbortí.

Snyder nemohl usnout. Musel stále myslet na oba nezvěstné muže. Policii určitě do rukou nepadli, o tom by se dověděl. Jeho šéf měl přece s nimi ty nejlepší vztahy. Ne, za tím musí vězet něco jiného. Je docela dobře možné, že bratři přešli do jiné bandy.

Smůla ...

Ale myšlenka na ně nedala Snyderovi pokoj. Ještě jednou vstal a šel si pro zbraň. Byla to ruská armádní pistole. Snyder ji koupil na černém trhu. Položil si ji pod špinavý polštář.

Teď se cítil jistěji.

Pomalu upadal do spánku. Ležel na zádech, oči se mu zavřely a z úst vycházelo tiché chrápání. Na čelo mu sedla vypasená moucha, ale to už Snyder nevnímal. I městečko ztichlo. Nebylo tedy divu, že nikdo neviděl děsivou po .. stavu blížící se z pouště.

Byla to mumie.

Seděla na velbloudovi, v ruce držela kopí a jela přímo ke svému cíli _ ke Snyderovu domu! Pekelnou postavu neprozrazovaly žádné zvuky. Všechno se odehrávalo v tajemném tichu.

Jezdec dojel k cíli.

Před chatrčí seskočil z velblouda, postavil ho do stínu zdi a blížil se ke dveřím.

Byly zamčené.

Živý mrtvý přistoupil k oknu. Doprovázelo ho měsíční světlo. Jeho obvazy měly nazelenalý odstín, jakoby od měsíčních paprsku. Vypadaly jako pergamen, tvrdé a křehké, a přesto byly pružné, takže umožňovaly jakýkoliv pohyb.

V otvorech pro oči to žlutě svítilo.

12

Mumie zamířila špičkou kopí na špinavé okno.

Nikdo tajemnou postavu při její práci nepozoroval. Mumie vrhl kopím, to prorazilo sklo. Střepy s e rozstříkly po udusané hliněné pod - laze.

Cinkot rozbitého skla vytrhl Cyr a Snydera ze spánku. Vztyč il se, protíral si oči a obrátil hlavu k oknu.

Jeho pohled ztuhnul, Oči se mu rozšíř ily. Nechtěl věřit tomu, co vidí.

Jednou ranou vyrazi la mumie okenní rám. Pak se vyhoupla nahoru a vnikla dovnitř.

Snyder vyskočil z postele. Současně vytáhl pistoli zpod polštáře a namířil ji na mumii.

Ta tam stála přikrčena a připravená použít kopí.

Cyrus Snyder zasténal a vystřelil Z hlavně se žlutě zablesklo. Těžké zbraň. škubla Angličanovou rukou . Vystřelil na mumii a viděl, jak se kulka minula účinkem. Provrtala jen díru v bandážích. Zaprášilo se a malou místností se rozlehla ozvěna. Al e tajemný host zůstal stát. Šest kulek vypál i l Cyrus Snyder ZE zá sobníku. Šestkrát se trefil. Ale mumie stála dál.

A teď se pohnula kupředu. Snydera se zmocnil smrtelný strach. Roztáhl ruce, ustoupil dozadu a upustil pistoli. S při dušeným výkřikem zakoplo postel. Chtěl něco říct, křičet, prchnout ...

Vtom mumie hodila kopím.

Byl to bleskurychlý, sotva rozeznatelný pohyb a těžké kopí s dokonalou přesností zasáhlo svůj cíl, Cyrus Snyder upadl na postel, šikmo přes špinavá prostěradla. Byl už skoro mrtvý, když dopadl.

Mumie splnila svůj úkol. Nevěnovala už mrtvému Angličanovi jediný pohled. Odešla, kudy přišla. Nased-

la na kostnatého velblouda a za chvíli už zmizela v měsícem osvětlené poušti.

Hlavní město Egypta nás uvítalo zářivým sluncem. Když jsme konečně vystoupili z letadla, skoro nás to porazilo, Vlhkost vzduchu byla strašně vysoká. Pocházela z močálovitého nilského údolí a rozprostírala se nad městem jako závoj. Za kratičkou cestu od letadla k autobusu nám už pot vytékal ze všech pórů,

Bill zaklel a uvolnil si kravatu.

Učinil jsem to po něm.

Gamal se tomu jen zasmál. "Zvyknete si na naše klima, pánové," řekl.

Pokrčil jsem čelo. "Tak dlouho tu nehodláme zůstat."

Bill souhlasně přikývl, Pak dodal:

"Už teď se mi zdá o dobrém studeném p i vu."

"Potom se budete potit ještě víc," varoval ho důstojník tajné služby. O pár minut později nám předvedl, že má ty nejlepší známosti. Nepovšimnuti jsme prošli pasovou kontrolou a dál nás vedl východem pro významné osobnosti.

Venku už stál připraven vůz, Posadili jsme se do černého li ncolna. Řidič, který také patřil k tajné službě, nám přidržel dveře. Měl na očích sluneční brýle a pod paží těžký revolver.

Gamal si sedl vedle řidiče. Otočil se dozadu k nám a tekl: "Nejprve do hotelu, ne?"

"Souhlasíme. "

Seděli jsme s Billem na zadních sedadlech. Automobil měl klimatizaci, což bylo příjemné.

Ubytovali jsme se v hotelu Hilton.

Jen na dvě noci. Podle mého názoru budeme stejně muset vyrazit do pouště, abychom démonického nepřítele porazili, jak už Bill řekl v letadle.

Připadalo mi přece jen poněkud divné, že vedle sebe tentokrát nemám Suka. V poslední době jsme skoro všechna dobrodružství prožívali spolu. Ale když jsem se zadíval na Billa Conollyho, cítil jsem se zase skoro jako za starých času.

Myslel jsem na horké případy, které jsme spolu prodělali. Někdy jsem se divil, že jsem ještě naživu.

Bill zářil optimismem a touhou po činu. Žádný div, uplynula dost dlouhá doba od naší poslední společné akce.

Jeli jsme do Káhiry. Několikrát

jsem v dopravním chaosu musel zavřít oči. Byly tu dopravní značky, nikdo je však nerespektoval. Přednost měl ten, kdo měl větší a rychlejší auto.

Řidiči kličkovali, pokřikovali na sebe, bylo slyšet skřípění brzd. Takové zvuky nás provázely celou cestu. Viděl jsem kolem sebe pestrobarevně oděné postavy, ale i obchodníky v elegantních oblecích jako na Wall Street,

Káhira hýřila životem, Cítil jsem puls egyptské metropole na Nilu,

Dojeli jsme k betonové a skleněné budově hotelu Hilton. Po obou stranách byly elegantní obchody. Domovní markýzy vrhaly tolik blahodárný stín. Sluha v livreji nám otevřel dveře automobilu. Dva další nám vzali zavazadla.

Svůj pracovní kufřík jsem z ruky nevydal, i když jsem si za to vysloužil uražený pohled. Naše pokoje ležely ve třetím poschodí. Klimatizace se starala o příjemnou atmosféru. Oba pokoje měly spojovací dveře. Hotelový zřízenec je odemkl,

Chtěli jsme se nejprve trochu osvě-

13

žit, a tak jsme Achmedu Gamalovi slíbili, že se s ním sejdeme za hodinu a půl u baru. Za chvíli už se ozvalo

šumění sprch.

Oblékl jsem si letní oblečení, počkal na Billa a spolu jsme sjeli dolů. Osvětlení v baru bylo intimní. I ve dne. Všude samý chrom a mahagon. Tlusté koberce tlumily kroky. Tichá hudba zpříjemňovala atmosféru. Na polici za barovým pultem se lesklo nepřeberné množství láhví. Gamal na nás zamával. Neseděl u baru, ale u malého čtvercového stolku se zelenou mramorovou deskou.

Posadili jsme se. Gamal nepil alkohol.

Jako silně věřící muslim dodržoval pravidla koránu.

Před ním stál malý šálek. Nápoj v něm byl cítit jako fefermint. Možná trochu silněji.

"Smím vědět, co to je?" přetékal zvědavostí Bill.

"Čaj."

Můj přítel Bill protáhl obličej. "To je mi milejší skotská." A tu si taky objednal.

Já si vzal studený džus. Pak jsme přešli k tématu.

"Jak jste nám sdělil, pane Gamale, leží ten Cher v káhirské nemocnici. " "Na psychiatrii," opravil mě. "Pro mě za mě. Velmi rád bych si s ním promluvil. Vím, že jste mi některé věci už řekl, ale je vždycky lepší, slyší-li člověk svědectví od toho, kdo to opravdu prožil. "

Gamal s tím souhlasil, i když mě upozornil, že se toho už asi moc nedovím.

"To uvidíme," odpověděl jsem.

"Kromě toho mám pocit, že je ten člověk stále v nebezpečí. "

"Proč?" Vážně jsem se na něho zadíval. "Byl u toho. Viděl ty jezdce a může

je popsat."

"Ale ani někteří jiní svědkové

14

nebyli zavražděni," odporoval Egypťan.

"To je možné."

"Ale ten Cher setkání přežil dobře, " vmísil se Bill do rozhovoru. Gamal se zamyslel a řekl: "Nechtěl bych jet v poledním horku. Počkáme dvě hodiny. "

To se mi nezamlouvalo, a také jsem mu to řekl.

Gamal si povzdychl. "Vy Evropané máte pořád naspěch. Hodina, nebo dvě, jaký to má význam?"

"Za daných okolností velký." Achmed Gamal ustoupil. Zaplatil účet a vyšli jsme z hotelu.

Řidič měl polední pauzu, a tak si musel Gamal sednout za volant sám. Ústav, který jsme chtěli navštívit, ležel na kraji města. Obrovské krabice, natěsnané jedna na druhou, ve kterých byli nahuštěni lidé.

Byl to pro mě velmi deprimující obraz.

Minuli jsme sateli tní městečko a po úzké silnici projížděli k umně upravenému parku, který vypadal jako oáza.

Silnice končila u brány.

Achmed Gamal ohlásil naši návštěvu předem. Pustili nás hned dovnitř.

Jeli jsme zahradou orientální krásy.

Střídaly se tu datlové palmy, agave a fíkovníky. Křoviny s nádhernými květy kolem sebe šířily omamné vůně. Všude kolem byly rozestavěné vodní fontánky. Jemná sprška postříkala i naše prachem pokryté auto a proměnila prach na blátivou kaši.

"Chybí tu už jen vznosný palác a pohádka bude dokonalá," řek! jsem.

"A pro tebe harém," dodal Bill. "Ale jen když tě tam budu moci zaměstnat jako eunucha," škádlil jsem ho.

Gamal se rozesmál. "Zdá se, že máte o naší zemi ty nejdobrodružnější představy," poznamenal.

"Můj přítel má příliš bujnou fantazii, " odpověděl jsem.

Sultánův palác se před námi sice neobjevil, ale bílá, čtyřposchoďová budova s připojenými dalšími, nižšími trakty. "Moderní egyptská klinika," vysvětloval nám Gamal. "Léčí se tu hodně duševně nemocných. Vaše země částečně hradí výdaje na jejich léčbu," vysvětloval dál. Projeli jsme kolem širokého venkovního schodiště. Gamal nechal auto na vyhrazeném parkovišti. Za chvíli jsme už vystupovali k velkému vchodu se skleněnými dvoukřídlými dveřmi, které se otevíraly pomocí fotobuňky.

Vstoupili jsme do chladné haly. Doktor Shamani už nás očekával.

Achmed Gamal nás lékaři představil. Shamani na sobě měl sněhobílý plášť, který kontrastoval s jeho černými vlasy. Na očích měl kostěné brýle, jejichž skla silně zvětšovala oči. Mluvil plynulou angličtinou.

Už jsem se Gamalovým známostem přestával divit. Musel skutečně být významnou osobností své země, neboť nám všude otevíral dveře. "Vy jste ti dva džentlmeni z Anglie," řekl lékař. "Těší mne, že vás poznávám." Stiskl si s námi ruce. "Chcete jít hned k pacientovi?"

"Když dovolíte, ano," řekl jsem. "Prosím." Výtahem jsme sjeli do sklepa. "Museli jsme bohužel pacienta

přeložit," vysvětloval lékař. "Bylo to s ním stále horší. Zřejmě čeká na nějakou událost, která ho má co nejdříve potkat. Kolik je na tom pravdy, to vám bohužel nedokážu říci."

"Uvidíme," řekl Gamal stručně.

Hovořil rovněž anglicky.

Kráčeli jsme dlouhou chladnou chodbou. Po tom horku venku mi bylo trochu zima. Prošli jsme kolem mnoha dveří. I když byly všechny zvukotěsně upravené, zaslechli jsme

často výkřiky, vycházející z pokojů za nimi.

"Zde jsou naše nejtěžší případy," vysvětloval doktor Shamani. "U mnoha pacientů přichází naše pomoc pozdě." Za předposledními dveřmi ležel náš pacient. Vstoupili jsme do jasně osvětleného pokoje, ve kterém stála postel se zabudovanou konzolou.

Z polštáře se zvedl tmavý obličej.

Ruce měl položené na přikrývce a oči zapadlé hluboko v důlcích. Cher si nás nepřátelsky měřil. Lékař nám naznačil, že nemáme chodit příliš blízko. Achmed Gamal opatrně zavřel dveře.

Dr. Shamani chtěl s pacientem promluvit. Posadil se na okraj postele a uklidňujícím hlasem k němu hovořil. Přitom mu držel ruku. Zdálo se, že jde všechno hladce až do chvíle, kdy Cher pronikavě vykřikl. S překvapivou silou se vztyčil, křičel něco, čemu jsme s Billem nerozuměli a dal se jen stěží přimět k tomu, aby si zase lehl. Mluvil dál, ale už tišeji. Obličej, mokrý potem, se mu leskl jako natřený tukem. Obrátil jsem se na Achmeda Gamala. "Co ten člověk říká?" zašeptal jsem.

Gamal na mne vrhl rychlý pohled.

"Mluví o mumii na velbloudu. Híká, že je na cestě k němu. "

"Odkud to ví?"

"Cítí to." Achmed Gamal se usmíval. "To je přirozeně nesmysl. Nemocní si tu dokáží vymyslet věci... " Ale já jsem o tom zdaleka nebyl tak přesvědčen. I Billův skeptický výraz mi ukázal, že je stejného názoru jako já. Cher se postupně uklidňoval. Už nemluvil, slyšeli jsme jen jeho dech.

1 5

Doktor Shamaní se zvedl z jeho postele a posunul si brýle nahoru. Mířil k nám a říkal: "Tak to bylo i včera v noci. Máme u jeho lůžka neustálý dozor. Někdy ho musíme dokonce přivázat."

"On očekává, že ho přijde navštívit mumie?" zeptal jsem se.

"Ano."

"A co na to říkáte vy, pane doktore?"

Lékař pokrčil rameny. "Já jsem vědec, pánové. Věřím jen tomu, co vidím. Znám symptomy jeho choroby, jeho stavy strachu i jejich příčiny. Ale na žijící mumii nemohu při nejlepší vůli uvěřit." Achmed Gamal se do diskuse nepletl. Alespoň před cizími nedával najevo, že mu ten případ leží v hlavě víc, než je ochoten připustit.

"Řekl ještě něco?" zeptal jsem se. "Ne, mluví jen o té mumii.

A o smrti svého bratra. Podle něho zabila Saffiho skupina mumií na velbloudech. " Najednou se na nás zadíval. "Ale když vás to s vaším přítelem tolik zajímá, pane Sinclaire, proč se nerozjedete na místo, kde k tomu přepadení došlo?"

"To také uděláme, pane Shamani," odpověděl jsem. "Chtěl jsem se jen předtím dovědět co nejvíce podrobností přímo od vašeho pacienta."

Lékař pokrčil rameny. "Omlouvám se, ale nemohu vám víc pomoci. "

Bill chtěl položit nějakou otázku, ale polkl ji, protože v tom okamžiku se nemocný vztyčil na lůžku, začal křičet a ukazoval na dveře.

Lékař okamžitě přiskočil, chytil ho za ramena a chtěl ho přinut it , aby si znovu lehl. Cher se však jeho sevře, ní bránil ze všech sil.

Křičel a křičel.

"Co říká?" ptal jsem se.

"Zase mluví o té mumii. Prý už je tady ... "

Viděl jsem, jak se rozčilení nemoc- 16

Byla menší než já. Její obvazy byly nazelenalé a v otvorech pro oči to žlutě svítilo. Uvědomil jsem si všechny tyto dojmy během zlomku vteřiny. Viděl jsem také v její pravé ruce meč a tušil jsem, že na mě zaútočí. Uskočil jsem dozadu.

Právě včas.

Zbraň už zasvištěla vzduchem asi ve výšce mých hýždí, ale já byl rychlejší. Ostří meče mě minulo asi na délku ruky. Mumie se znovu napřáhla a vtrhla do pokoje. Za sebou jsem slyšel křik nemocného, Mumie na mě znovu zaútočila. Dr. Shamani a Achmed Gamal stáli jako solné sloupy. Jinak tomu bylo s Billem. Uchopil židli, na které seděl, zvedl ji nad hlavu a praštil s ní

hlavu mumie.

Ozval se tlumený zvuk. Odletěly dvě nohy, tak silný byl úder.

Ale mumie nereagovala. Ani se nezapotácela a nenechala se ve svém výpadu zastavit.

Ten byl určen mě.

Achmed Gamal chtěl ukázat, co v něm je. Neuposlechl mého varovného výkřiku a běžel k mumii z boku s vytaženou služební pistolí.

Mumie jako by měla oči i vzadu.

Otočila se a udeřila krátkým mečem.

Gamal v poslední chvíli uhnul stranou, stiskl přitom spoušť a výstřel šel směrem do stropu. Naštěstí Gamalovi kulka roztrhla jen rukáv u saka a vydřela v kůži krvavý šrám.

Gamal vykřikl.

Mumie spatřila krev a vrhla se na Gamala. Chtěla ho zabít.

ného stupňuje až do krajnosti, a třemi skoky jsem byl u dveří.

Jedním trhnutím jsem je otevřel a zděšeně ustoupil.

Přede mnou stála mumie!

Vyrazil jsem kupředu, uchopil mumii v pase a chtěl ji odmrštit, Upadli jsme oba na podlahu. Cítil jsem pod rukama obvazy. Nebyly ani vyschlé, ani vetché, naopak, byly jako jemná kůže. Při zápasení jsme vrazili do pelesti postele. Rána mečem mne opět minula, místo toho trefila kovový podstavec postele, až odlétly jiskry. Nemocný křičel, Gamal klel a já zarputile zápasil. Dlouho jsem to nemohl vydržet. Mumie byla bezesporu silnější. Moje naděje spočívala v posvěcených kulkách. A svou berettu jsem nosil stále při sobě. Ze všeho, co jsem slyšel, jsem usoudil, že mumie patří, ať vypadá sebehrozivěji, k démonům nižší kategorie. A ti se dali zneškodnit posvěcenými kulkami. Šermoval jsem kolem sebe rukama, abych se ubránil dalšímu výpadu mečem.

Nebylo lehké se k berettě dostat.

Potřeboval jsem obě ruce, abych se té příšeře ubránil.

Bill Conolly to pochopil a přispěchal mi na pomoc. Kopl mumii do prsou, až ode mě odletěla.

Upadla, a než stačila vstát, stál

jsem já.

S berettou v pravé ruce. Vystřelil jsem.

Kulka mumii trefila ve chvíli, kdy se k nám otáčela čelem a porazila ji znovu na zem. Mumie se jednou překulila a zůstala ležet. Pak začal proces rozpadu. Mumie, která přežila celá tisíciletí, se začala hroutit. Bandáž zkřehla a rozpadla se i s obsahem, který byl pod ní, takže z nich nic nezbylo.

Netrvalo to celé ani deset vteřin.

Zůstal jen meč, důkaz, že se nám to nezdálo, ani že se nejednalo o hromadnou sugesci.

Zvedl jsem meč a zkoumavě si ho prohlížel.

"Takže ona to byla pravda?" šep-

tal doktor Shamani, potřásaje přitom hlavou, jako by chtěl zahnat vzpomínku na mumii.

Držel jsem meč. "Nechte ho prozkoumat, určitě bude stejně starý jako ta mumie. "Pak jsem se obrátil k Achmedu Gamalovi. Jeho obličej byl smrtelně bledý. Krev z rány mu prosakovala světlým oblekem. Tiskl si ruku na poraněnou paži.

"Jak jste to dokázal, pane Sinclaire?" ptal se mě.

Ukázal jsem na berettu. "Posvěcenou stříbrnou kulkou. Proti normálním střelám jsou takové nestvůry imunní."

"Co to jen na nás dolehlo," šeptal Egypťan.

"Je to zlé," prohlásil Bill.

Vtom doktor Shamani překvapeně vykřikl. Stál u lůžka nemocného a díval se na Chera, který vypadal jako mrtvý.

"Stalo se něco?" zeptal jsem se. "Ano. Ten člověk už nežije. " Dvěma kroky jsem byl u něho. Za

mnou Bill a Egypťan.

"Pokud to mohu posoudit, jde

srdeční infarkt," sdělil nám lékař svou diagnózu. "To rozčilení na něho bylo příliš silné. "

Sklonili jsme hlavy. AchmedGamal uhodil pravou rukou do zdi. "Mohl nám ještě něco povědět. Teď musíme začít úplně od začátku."

Já už byl myšlenkami vpředu. Faraon měl sedm strážců. Jeden z nich je mrtev. Ještě šest jich zbývá. A já si kladl otázku, zda nejsou v Káhiře, aby se pomstili těm, kdo vyplenili jejich mrtvá města ...

17

Svou teorii o pomstě jsem vyslovil v kanceláři Achmeda Gamala. Sedě li jsme v úzkých kožených křeslech a mluvili o případu. Na stropě se unaveně točil ventilátor.

"A proč si myslíte, že jde o pomstu?" ptal se mě Gamal.

"Ch er je mrtev a jeho bratr Saffi také. Oba patřili k bandě lupičů, k terá plenila města zemřelých. U rčitě znali staré kletby a proroctví. A ty se dříve nebo později naplní. Tuto zkušenost jsem udělal již mnohokrát."

"Ony se ve skutečnosti našly tři mrtvoly," vysvětloval Gamal.

"Jak to?"

"V Atfihu, malém městečku jižně odtud, byl zavražděn jeden Angličan. Probodnut kopím. Jeden malý chlapec říká, že viděl ducha na velbloudu. Pověděl to policii. Jelikož jsem vydal příkaz, aby mi hlásili každý neobvyklý případ, okamžitě jsem se

tom dověděl. "

"A ten Angličan patřil k těm lupičům," vyslovil jsem svou doměnku, " Správně. "

Bill Conolly se vmísil do našeho ho voru. "J ak jsem pochopil, pracují ve vykradačských bandách většinou domorodci. " Gamal mu přitakal. "Ale ten zavražděný Angličan už byl skoro domorodec. Žil v Egyptě od druhé světové války a už si tu vybudoval své zázemí."

"Kde byl zavražděn?" chtěl jsem vědět.

"Ve svém domě. "

"Takže daleko odtud." To jsem si řekl spíš pro sebe. "Pak se dá vyjít z toho, že ti faraonovi strážcové se rozdělili. "

Gama! se k tomu postavil vojensky.

"V álka na dvou frontách, " tekl.

"Správně. "

Přejel jsem si rukou čelo. Už dávno jsem si svléknul sako. Bylo uprostřed odpoledne. Slunce nemilosrdně pá-

18

lilo. Asi hodinu jsme se zdrželi na klinice a přiměli doktora Shamaniho, aby zachoval mlčení. Jelikož pac ient zemř el přirozenou smrtí, nemusel si dělat žádné výčitky. Meč jsme vzali s sebou. Ležel v pancéřovém sejfu tajné služby.

"Atfih by pro nás byl dobrým výchozím bodem," navrhl jsem. "Leží na okraji pouště a umím si představit, proč si ho ti gangsteři vybrali." "Kolegové od policie prohledali dům mrtvého Angličana, " informoval nás Gamal. "V pancéřovém sejfu našli zboží přinejmenším za sto tisíc dolarů." "Kdo je tak hloupý a nechá kradené poklady tak dlouho ležet v pancéřovém sejfu?" ptal se Bill. "Nikdo. Jak jsme zjistili, posílali zboží do Káhiry, kde sídlí vůdce bandy."

"Jehož jméno určitě znáte," předpokládal jsem.

Gamal se zasmál. " Souhlasí. Jmenuje se Naida. lbrahim Naida. Je to, čemu vyříkáte u gangsterů boss nebo překupník ve velkém stylu."

"Jste schopni mu něco dokázat?" zeptal jsem se.

"Zatím ne. Mimoto má Naida velmi dobré známosti na nejvyšších místech. Mnohdy se o věci dozví dřív než někteří úředníci. "

"A čím si vydělává na živobytí ofi-

ciálně?" chtěl vědět Bill.

"Smíte hádat třikrát. " "Noční klub," vyhrkl Bill. "Přesně. N aidovi patří jeden z nej-

lepších nočních klubů v Káhiře. Tam je jeho hlavní stan. Tam se scházejí diplomaté, úředníci a také hodně zahraničních hostů. Rád bych věděl, jaké obchody se už u něho domluvily."

"Měli bychom se na něho jít podí-

vat," navrhl jsem.

Gamal souhlasil. "A kdy?" zeptal jsem se. "Před devátou večer se tam nic ne-

děje," odpověděl. "Vyzvednu vás později v hotelu."

Nápad to byl dobrý. "Pokud u Naidy nic nenajdeme, vyrazíme brzy zrána směrem na Atfih." Podíval jsem sena Billa. "Nebo máš lepší nápad?"

"Ne ne. V pořádku."

Vstali jsme a rozloučili se s Achmedem Gamalem. "Můj šofér vás odveze do hotelu," řekl.

Ve voze jsme hovořili o našem případu. Bill byl skálopevně přesvědčen, že se jednoho dne musí objevit mumie faraona. "Možná už v nejbližších dnech," přemítal. "Jestli k tomu opravdu dojde, chtěl bych být u toho," řekl jsem Billovi.

"Mě se ani neptej." Pak se zasmál.

"Víš, co udělám hned, jak budu v hotelu?"

"Jistě," usmál jsem se. "Zavoláš do Londýna."

Bill rezignovaně pokrčil rameny.

"Před tebou člověk nic neutají. " "Právě. Já jsem jako tchyně.

Vždycky tam, kde to hoří. "

Kdybyste porovnali Ibrahima Naidu se známými filmovými bossy gangsterů, on by z toho vyšel mnohem hůř. Bylo hodně menší než většina mužů, měl pleš, smutný knír, zato však černé oči lasičky. Kladl velký důraz na oblečení. Většinou nosil tmavomodré obleky a nikdy nesměl chybět karafiát v klopě. Naida měl mnoho tváří. Uměl být velmi přátelský a žoviální, ale také stroze obchodní, chladný a cynický. Uměl se ovládat. Měl své známé zrovna tak v diplomatických kruzích jako v podsvětí a od něj také pocházela věta: "Jen nebe je mou hranicí!" Neexistovalo nic, co by ho plně uspokojilo. Bral si, co šlo, a když to nešlo jinak, použil prostě násilí. Nedávné události však rafinovaného majitele baru pěkně vyvedly

z míry. Přišel o tři muže a začínal mít velké problémy.

Mluvilo nich se svým důvěrníkem Hassanem.

Hassan byl děvče pro všechno.

Dělal řidiče i vraha. Už pět let ho Naida platil. Předtím pracoval u jednoho arabského šejka jako jeho osobní strážce. Šejk nechal stít vlastního bratra. S velkými potížemi se tenkrát Hassanovi podařilo. uprchnout. Na jedné ze svých cest se s ním seznámil Naida a zaměst- nal ho.

A Hassan byl věrný.

Výškou převyšoval svého pána víc než o půl hlavy. Měl ramena jako betonový špalek a nosil plnovous. Jeho masitý nos byl dvakrát přeražený a nikdy dobře nesrostl. Hassan byl typ, před kterým se malé děti třásly. Jeho duše byla stejně černá jako jeho vlasy. Slovo cit Hassan vyškrtl ze svého slovníku. Když ho šéf toho večera zavolal, oba muži se usadili v Naidově přepychové kanceláři. Šéf nervózně bubnoval tlustými prsty o desku psacího stolu. "Tři mrtví!" vyjel. "Tři chlapi od nás. Jak je to možné?" Zadíval se ostře na Hassana, jako by od něho očekával podrobné zdůvodnění.

"Možná konkurence ... "

Naida mávl rukou. "Nesmysl!" Vyskočil a začal přecházet po místnosti. Kancelář byla bez oken. O příjemnou teplotu se starala klimatizace. Naida si nervózně kousal do rtu. Měl černé lakýrky s vysokými podpatky. Tlustý koberec tlumil jeho dunivé kroky. Šéf bandy se zastavil před ocelovou skříní. Opřel se o ni zády, zadíval se na Hassana a pronesl napjatým hlasem: "Našli se svědci, kteří mluví o nějaké mumii. Údajně se probudi -

19

la k ži votu a vraždí, na koho narazí. "

"Znám ten příběh," řekl Hassan.

"V téhle zemi koluje hodně legend a pověstí. Některé jsou vážně hrozné, jiné zase neškodné. "

"To není odpověď na mou otázku!" vyštěkl Naida, Přistoupil k Hassanovi a stiskl mu ramena. "Chci od tebe vědět, jestli té zatracené historce o mumii věříš!"

Hassan věděl, kdy musí svého pána podpořit. Toto byl ten okamžik.

"Ne," odpověděl, "Nevěřím jí.

Kdyby se najednou přede mnou objevila mumie, vrazil bych jí dýku do břicha, na to se můžete spolehnout. "

Najda pustil ramena svého strážce. "Samé silné řeči."

"Je za tím konkurence." Hassa n přitvrdil svoje stanovisko. „ Ti chlapi se zamaskovali a ... " "Jo jo!" vykřikl Naida, "Zahráli si na mumie, je to jenom maškaráda." Přitiskl si ukazováček na hruď. "Ale já na tu mumii věřím. Kdo z konkurence by se odvážil postavit se proti nám? Kdo? Rozmáčkli bychom ho jako štěnici. " Aby podtrhnul význam svých slov, učinil odpovídající gesto ..

"Ale co tedy budeme dělat?" vykoktal Hassan,

"Svolej naše lidí, Nechej hlídat náš klub. Odpovídáš mi za to, že se nic nestane. Nechci, aby se tu některá z těch mumií objevila. To by bylo hrozné." Na čele Ibrahima N aidy se perlil pot. Hassan poprvé poznal, že má jeho pán strach. Něco, co ho předtím nikdy nenapadlo. Potutelně se usmál. N aida si toho nevšiml. Místo toho se na Hassana osopil. "Co tu ještě sedíš? Dělej konečně něco! Čekám ještě dneska večer hosty ze zámoří, kteří si chtějí prohlédnout naše poklady. "

Hassan přikývl a opustil kancelář. Naida těžce dopadl na židli za psa-

20

cím stolem. Na stisknutí knoflíku vyjel z dřevem obložené zdi velmi dobře zásobený bar. Naida vzal jednu z lahví, otevřel ji a napil se whisky dlouhými žíznivými doušky. Byl sice mohamedán, ale alkohol mu vždycky chutnal.

Když položil láhev zpátky, všiml si, že se mu klepou ruce. S konkurenční bandou by si rychle poradil, ale bojovat proti živé mrtvole, to bylo něco úplně jiného. N aida nevěděl, jak se zachovat. Ale tušil, že ten kostlivec po něm už natahuje svoje kostnaté pařáty ...

Šofér byl přesný. Gamal seděl vedle něho. Hodil se do gala. Měl na sobě bílé smokingové sako, černé kalhoty a černou hedvábnou kravatu. Bill a já jsme si připadli ve svých světlých oblecích vedle něho jako strašáci. Ale jak jsme mohli doma tušit, že se budeme pohybovat po luxusních nočních klubech?

"Pustí nás v tomhle oblečení vůbec dovnitř?" zeptal se Bill. "Jsem s vámi přece já," řekl Gamal.

"Aha."

Vůz se rozjel. Začalo se stmívat, noc vrhala do ulic své modročerné stíny a postarala se, aby se všude rozsvítily lampy. Káhira v noci byl také mimořádný zážitek. Ulice se zdály být ještě živější, barevná světla reklam osvětlovala domovní fasády a měnila barvy ve tvářích chodců.

"Jakže se vlastně ten bar jmenuje?" zeptal jsem se.

Achmed Gamal ke mě obrátil hlavu. "V překladu nějak jako ... Zámek tisíce potěšení".

"Velmi květnaté."

Gamal roztáhl rty do úsměvu."N ezapomínejte, pánové, že jste v Ori-

entu, To, co se vám za chvíli nabídne, vám připomene sen z tisíce

a jedné noci. "

"Doufejme, že se nezmění v noční můru," zamumlal Bill.

Jako už předtím klinika, i noční klub ležel v parku. Parkoviště bylo pod vysokými stromy, v jejichž větvích byly instalovány reflektory, osvětlující celou plochu.

Parkoviště už bylo z poloviny plné.

Vozy patřily skoro všechny nejvyšším společenským třídám. Převládaly velké modely Mercedesu.

O náš vůz se nepostaral žádný hlídač, nýbrž Gamalův šofér. My jsme mezitím kráčeli ke vchodu do budovy. Ta skutečně vypadala jako z pohádky. Architekt zde dokázal zkombinovat pohádkovou fantazii tvarů s moderní skleněnou konstrukcí. Oblouky, podloubí, vodní fontánky, vodní jezírka pod střechou, květinové záhony a malé zastrčené výklenky proměňovaly interiér ve skutečný ráj, Ještě nikdy předtím jsem nic podobného neviděl a muselo být vidět, jaký to na mě udělalo dojem. Přivítal nás útlý muž, který zde plnil úlohu uvaděče, uklonil se a pozdravil Achmeda Gamala jménem. Takže ani zde nebyl náš plukovník od tajné policie neznámým hostem. Gamal se nás zeptal: "Kam byste chtěli jít napřed? Chcete se něčeho napít, jít do lázní, nebo si zahrát? Je tu i fantastická live show ... " "Já bych šel nejraději k baru, " řekl jsem. Většinou to bylo tak, že z baru bylo nejblíž do pokojů šéfa. Vsázel jsem na to, že to tady bude stejné.

"Jak si přejete, pane Sinclaire." Když jsme vstoupili do baru, uvítala nás tichá hudba. Všechno tu svítilo mosazí a chromem. Bar byl kruhový a stál uprostřed místnosti. Na stropě se otáčely třpytivé lampy.

Byla tu smíšená, dalo by se říci mezinárodní společnost. Evropané,

Arabové, obyvatelé jižních zemí, ti všichni tu seděli v míru pohromadě a upíjeli své nápoje. Čtyři barmani, kteří zde obsluhovali, se vyznali ve svém řemesle. Měli oči všude. Když jsem si za strčil cigaretu do úst, okamži tě přiskočil jeden z nich se zapalovačem.

Poděkoval jsem úklonou hlavy a ještě jednou se rozhlédl kolem.

Nejenže se mi bar líbil, líbily se mi i dívky. Byly mladé, plnokrevné, většinou černovlasé a žhavé. Ale nebyly to žádné vlezlé kočky, jaké se pohybují po londýnských striptýzových lokálech, byly to decentně nalíčené bytosti, které upoutávaly pozornost svým šarmem a zdrženlivostí. Člověk cítil, že se za přitažlivou fasádou podniku skrývá přísná organizace. Viděl jsem také muže, kteří se nenápadně rozesadi1i na strategicky důležitých místech lokálu. Tihle muži, oblečení ve společenském oděvu, měli všechno pod kontrolou. Nic jim neušlo. Ale dělali všechno tak profesionálně, že si toho normální barový host vůbec nevšiml. Achmed Gamal se ujal objednávky. "Navrhuji, abychom se napili zdejší speciality."

"A co je to?" zeptal se nedůvěřivě Bill. "Nechte se překvapit, pane Conolly. "

Bill měl dnes svůj den, kdy hodně mluvil. "Jednou jsem byl ve Skotsku," začal, "a objednal jsem si specialitu domu. Donesli mi to. Džbánek s jakousi tmavou tekutinou. A víte, co v tom džbánku bylo, pane Gamale?" Kopl jsem Billa do lýtka, protože už jsem ten příběh znal, ale Bill nereagoval. Pokračoval dál.

21

Přišly až za tmy. Chytře jí využily a přibližovaly se svému cíli blíž a blíž. Nikdo je neslyšel, nikdo je neviděl, neboť ony samy byly nočními bytostmi a znaly mnoho úskoků a triků. Lidi, kteří kolem nich prošli, nechávaly na pokoji. Mumie nestály o žádnou paniku a povyk.

"Tedy, ochutnal jsem, dal si ještě jeden pořádný doušek a okamžitě to zase vyplivl. Chutná to jako močůvka, zvolal jsem. Hostinský se na mě zašklebil a řekl: Vždyť to taky je!" Nikdo se nesmál. Achmed Gamal jen protáhl obličej a zeptal se: "Co je to močůvka, prosím?" Ještě než Bill stačil téma rozvést dál, přinesli nám naše nápoje. V nádobě podobné kalichu se třpytila nazelenalá tekutina. Na ní plavaly nějaké-rudé plody.

Ochutnali jsme.

A u všech čertů, chutnalo to výborně! Bylo to osvěžující a povzbuzující. Gamal se zasmál. "Lepší než ve Skotsku?" zeptal se.

"Mnohem lepší." Bill zakroutil očima.

Ale hned jsme zase zvážněli. Podíval jsem se na hodinky. "Kdy se budeme moci podívat na zoubek našemu milému Naidovi?" zeptal jsem se.

Achmed Gamal znovu upil. "Uvidíme. " Pokynul barmanovi. "Prosím?" Barman zvědavě povytáhl obočí.

"Kdy budeme moci hovořit s panem Naidou?" Achmed Gamal hovořil dobře anglicky a barman mu odpověděl stejnou řečí.

"Jste ohlášeni?" "Ne."

"Pak to stěží bude možné. " Achmed Gamal rozzlobeně pokr-

čil čelo. Potom vytáhl svůj služební průkaz a ukázal ho mladíkovi.

Ten zbledl. Ř ekl něco v arabštině a vzdálil se. Naklonil jsem se k Achmedovi a zeptal se: "Co vám říkal?"

"Šel se podívat, co se dá dělat." Moc se toho dělat nedalo. Místo šéfa se dostavil chlapík, který nás uvedl a zeptal se na naše přání.

Gamal mu to vysvětlil.

"Pan Naida má právě obchodní jednání," zněla odpověď. "Nechce

22

být vyrušován. Žádá vás o chvilku strpení."

To Gamala rozčililo. Vstal z kožené barové stoličky, popadl chlapíka za límec a zasyčel: "Kdy si Naida dělá své špinavé obchody je mi jedno. Ale když s ním chci mluvit, udělá si prostě čas, jasné?"

Muž nesměle přikývl.

Byli jsme pozorováni. Dva z Naidových mužů zamířili k baru a jejich cílem jsme byli my.

"A jsou tu potíže," pronesl Bill se starostí v hlase. "Nepleť se do toho!" sykl jsem na něho.

I uvaděč si těch mužů všiml. Vymanil se z Gamalova stisku a něco jim spěšně řekl. "Teď jim vysvětluje, kdo jsem," zašeptal mi Gamal. "Dávejte pozor." Gorily se hned uklidnily. Jejich výraz se uvolnil a dokonce se zmohly na něco, čemu by se dalo říci úsměv.

"Nuže?" zeptal se Gamal.

Uvaděč pokrčil rameny: Setřel si pot s čela a řekl: "Dobrá, pánové, zkusíme to. Ale mohu vám prozradit, že jste mi tím s největší pravděpodobností zničili kariéru. "

Bill a já jsme sklouzli ze stoliček. "Račte prosím za mnou," řekl muž

zdvořile.

Ale nikam jsme nešli.

V té chvíli totiž zazněly výstřely. "Je to venku!" vykřikl jsem a běžel

ven ...

Ale pomsta v nich seděla jako zlý ničivý zárodek. Zasel ji do nich Samenis. Zločinci vyrušili faraona z jeho klidu. Kletba se nemohla plnit tak, jak bylo předpovězeno. A za to měli rušitelé zaplatit svým životem. Této noci chtěly obě mumie připravit vše na zmrtvýchvstání svého velkého vůdce, které se mělo odehrát příštího dne. I když celá staletí spaly, našly neomylně svůj cíl. Černá magie umožňuje všechno, pro ni neexistují žádné překážky.

Mumie využívaly každého úkrytu.

Přehodily si přes sebe staré pláště, aby nebyly hned poznány.

Velbloudi stáli v poušti. Mumie je tam nechaly. Ovládaly cestování časem, a to jim umožnilo přenést se během okamžiku z pouště do hlavního města, Všech šest bylo vzájemně duchovně propojeno. Prožívaly bolest za svého zabitého kamaráda, který zemřel rukou muže, jenž musel být podle jejich názoru velkým mágem, mágem bílé magie. Měl zbraně, jaké normální lidi neměli. Toho musí zabít také, ale až vyplní své poslání. To je přednější. Potom pomsta faraonova zasáhne bílého mága a jeho průvodce jako blesk. Mumie došly do parku kolem nočního klubu. Ukryly se za rozkvetlými křovinami, dívaly se přes jejich větve do osvětleného interiéru.

K uším jim doléhal hovor, smích, hudba a cinkání sklenic. Hosté se bavili. Netušili, že v křoví číhá smrt.

Mumie si rozdělily úkoly. Jedna si vzala na starost Ibrahima Naidu, druhá měla pozabíjet vykradače hrobů.

Byli to tři muži.

Mumie byly ozbrojeny svými krátkými, ale nanejvýš nebezpečnými

meči. Byly tak ostré, že jednou ranou usekly hlavu i krokodýlovi.

Zatímco jedna mumie obcházela dům, aby se dostala dovnitř zezadu, druhá se ještě schovávala za křovím. Chtěla se přesvědčit, že se první do domu skutečně dostala.

Ale náhoda tomu chtěla jinak. Hassan, Naidův osobní strážce, rozesta vil svoje lidi a dal jim příslušné pokyny. Po dvou chodili parkem a měli oči všude. Objevili i číhající mumii. Zastavili se, jako by narazili na zeď. Starší popadl mladšího za rameno.

"Tam!" zašeptal.

Mumie dřepěla na kolenou. Plášť jí sahal až k zemi. Zezadu vypadala jako klečící žena. Starší ze strážců se tiše přikradl za mumii. Ruku měl pod sakem a prsty se dotýkal chladné pistole. Ale mumie měla pro nebezpečí šestý smysl. Najednou bleskurychle vyskočila a otočila se. Plášť se jí svezl na zem a ve svitu měsíce se zaleskl meč. Strážce ani nestihl vytáhnout pistoli. Před očima se mu zablesklo, ucítil palčivou bolest na hrudi a zhroutil se do trávy.

Jeho kolega musel přihlížet. Ten už reagoval rychleji. Než na něho mumie zaútočila, vytáhl zbraň a třikrát stiskl spoušť. Kulky vyletěly z hlavně a zavrtaly se z boku do těla mumie. Tu však nemohly zastavit. Žluté Oči nebezpečně svítily, když se se zbraní připravenou k úderu otočila k druhému protivníkovi.

Muž překonal úlek dost rychle.

Uskočil dozadu, a tak unikl první ráně.

Ale hned přišla druhá. Ostrý meč

23

usekl pár větví; ty uhodily muže po tváři. Ten v divoké panice vystřílel zbytek nábojů ze zásobníku, náhodou se trefil do čepele meče a uslyšel zvuk, který vydával projekt i l mířící do tmy.

Pak šlo všechno rychle. Strážce se do mumie netrefil.

Ta si razila cestu křovím.

Strážce se pokusil o útěk. Otočil se, a když učinil první krok, zakoplo vyčnívající kořen stromu, udělal salto ve vzduchu a dopadl na záda. Mumie byla v mžiku u něho. Zvedla meč do výšky, aby jím v příštím okamžiku muže zasáhla ...

V elegantním baru nebyli na žádné vyrušování zvyklí. Hosté vyděšeně uskakovali, když jsem se dlouhými skoky hnal k východu. Mně v patách Bill s Gamalem, Měl jsem však před nimi velký náskok na to, aby mě mohli dohnat. Vyběhl jsem ven. Když padly výstřely, seděl jsem v baru, takže jsem se teď těžko orientoval, odkud zazněly. Cestu mi ukázaly další. Kolem parkoviště běželi tři muži a vytahovali pistole. Nasadil jsem sprint hodný olympionika. Předběhl jsem ty tři a jako první přiběhl na místo souboje.

Na zemi ležel muž. Byl těžce raněn a naříkal.

Pak jsem zahlédl mumii. Vběhla do křoví. Zaslechl jsem při dušený výkřik o pomoc a věděl jsem, že je bestie připravena k další vraždě. Téměř jsem do ní vrazil, vytáhl jsem berettu a vystřelil. Jenže tentokrát jsem minul. Pak jsem do ní vrazil. Přesně v okamžiku, kdy zaútočila. Smrtící meč zasvištěl kolem na zemi ležícího muže a zasekl se do trávy. Mumie pustila jeho rukojeť.

24

Oba jsme upadli. Poprvé jsem ucítil odporný mrtvolný pach, který z té příšerné kreatury vycházel. Při pomněl mi hrob a tlení. Tisíciletí na bestii zanechala své stopy. Nedával jsem okamžik pozor a už jsem dostal kopanec do břicha. Zkroutil jsem se bolestí, sípavě se nadechl a pokusil se vehnat živé mrtvole do těla stříbrnou kulku.

Ale mumie byla hbitá.

Uskočila stranou, pak skočila znovu ke mě a sáhla po meči.

Zazněly výstřely.

Ti tři.muži doběhli ke křoví, rozestavili se do kruhu a stříleli, co zbraně daly. "Nestřílejte!" volal muž, kterého mumie napadla. "Tak ji nezabijete!" Volal ta slova sice ve své mateřštině, ale já si jejich obsah domyslel, neboť palba těch tří utichla. Muž, kterého jsem zachránil, překonal svůj strach. Dřív než stačila mumie sáhnout po svém meči, vytrhl jej ze země, odkutálel se stranou a současně meč postavil špičkou nahoru. Musel být odborník, když uměl s takovou zbraní zacházet. Mumie mu na meč doslova naběhla.

A ihned se začala rozpadat.

Zbyl po ní jen popel, nic než popel. Muž, který ji zabil, tam stál v mír-

ném předklonu a opíral se rukojeť meče. Dýchal otevřenými ústy a potřásal hlavou, jako by stále nebyl schopen pochopit, co se mu to odehrálo před očima.

Šel jsem k němu.

Byl ošklivě poraněn. Jestli se mu co nejrychleji nedostane lékařského

ošetření, nepřežije to. ~ .

Vtom už jsem měl vedle sebe Billa, Achmed Gamal zatím hovořil s muži. Začali se kolem shromažďovat zvědavci. Tlačili se, jako by se tu dávalo něco zadarmo. Nikdo z nich pořádně nevěděl, co se tu stalo. Vyslovovali nahlas ty nejnesmyslnější domněnky.

Zatáhl jsem Gamala stranou. "Policie i lékař už jsou na cestě, " vysvětloval mi. "Jestli se po městě rozkřikne, že se do Káhiry dostaly nemrtví, nastane panika."

Zavrtěl jsem hlavou. "Oni přece mají spadeno jen na bandu vykradačů hrobů a přirozeně na Naidu."

"Díkybohu, že tu příšeru objevili." Přikývl jsem. "To máte pravdu. " Vtom už dorazila policie ve třech

limuzínách. Teď předvedl plukovník Gamal svoje kvality: Převzal velení a ukázalo se, že je vynikajícím organizátorem. Staral se o všechno, především pak o to, aby zmizeli zvědavci.

My s Billem jsme stáli bokem a přihlíželi. "To byl druhý," řekl Bill. "Zůstává jich ještě pět. "

"A Samenis," dodal jsem.

"Teď si představ, Johne, že by tu mumii neobjevili. To by byla krvavá lázeň!" Nemohl jsem se zbavit myšlenky na to, že je velmi divné, že by sem byla vyslána jen jedna mumie, aby zlikvidovala celou bandu vykradačů hrobů. Znovu jsem o celé věci přemýšlel.

Konečně se mi rozjasnilo. Zatáhl jsem Billa za rukáv. "Co se děje?"

"Rychle, pojď, musíme k Naidovi.

Myslím, že nám něco uniklo. "

U Naidy seděli dva staří zákazníci. Přijeli sem z Neapole, byli korektně oblečení a velmi zdvořilí. Obchodovalo se s nimi výborně, ž ádné dlouhé smlouvání o ceně. J akmile bylo zboží jednou venku, nemusel se Naida obávat žádných potíží, neboť kontakty obou pánů byly vynikající.

Jmenovali se Mario Tamberlani a Rico Valetta.

Oba patřili k mafii.

Bylo to jejich tajemství, ale zastávali ve své organizaci špičkové postavení. "Ctihodná společnost" financovala jejich vzdělání, poslala je na univerzitu a pak je vzala do svých služeb. Tamberlani a Valetta studovali archeologii se zaměřením na starý Egypt. Za druhou odbornost si zvolili národní hospodářství, aby rozuměli i hospodářským vztahům. Naida je přivítal s otevřenou náručí. "Srdečně vás vítám," řekl, usmíval se a podával jim nápoj na uvítanou.

Mafiáni se napili.

Byli si podobní i vzhledem. Byli korektně oblečeni a měli výraz úspěšných obchodníků.

Tamberlani řekl: "Co nám nabídnete tentokrát?"

Naida odložil sklenici. "Vy ale máte naspěch, pánové. Však moje poklady ještě uvidíte. A ujišťuji vás, že se jedná o absolutní špičku. Něco takového jste ještě neviděli. S velkým rizikem to mí lidé vyzvedli z hrobek. Dva z nich byli přitom zabiti. Je to stále těžší. Policie ... "

"Chcete snad vyhnat cenu naho-

ru?" zeptal se Valetta.

Naida se zasmál. "Ne já ... " "Co tedy?"

"Okolnosti, pánové, okolnosti." Rico Valetta byl rozčilen. "Až

dosud jsme cenu vždy přijali, ale došli jsme až na samou hranici. Myslete na to, že i my máme potíže při vývozu tohoto zboží. Často u nás dlouho leží. A tomu se říká mrtvý kapitál. "

Naida věděl, že o krok přešlá pl.

Proto začal ustupovat. "Jenom si ty věci napřed prohlédněte, pánové. Budete okouzleni. "

25

Mafiáni souhlasili.

Ibrahim N aida vytáhl z kapsy u kalhot plochý klíč, zastrčil ho do zámku pancéřového sejfu, jednou jím otočil a pak vzal do levé ruky elektronický volič. Přístroj nebyl větší než krabička cigaret a měl tlačítkovou klávesnici. N aida se otočil ke svým obchodním partnerům zády a naťukal na klávesnici kód.

Ozvalo se tiché zabzučení. Pak se dveře sejfu tiše otevřely. Všichni tři vstoupili do sejfu. Bylo

v něm pět přihrádek. V horních dvou ležely drahocenné džbány, mísy a hrnky, ale nejen to. Byly tam i hodnotné šperky, které dosud neztratily svůj lesk.

Dokonce i mafiáni byli překvapeni. Jejich dosud nehybné obličeje znatelně ožily. Naida to s uspokojením zaregistroval. Ještě nikdy nemohl svým zákazníkům předvést tak drahocenné šperky. Jeho lidé je našli hluboko pod zemí v nádobě podobné urně. Tamberlani se obrátil. "Můžeme si na ně sáhnout?" zeptal se chraplavým hlasem a ukázal na šperk, který se mu líbil nejvíc.

"Prosím," odpověděl žoviálně Naida.

Mafián vzal šperk, položil si ho na levou dlaň a snažil se odhadnout jeho cenu. I Rico Valetta byl ohromen.

"Tak co, sliboval jsem vám příliš?" Mafiáni se obrátili ke svému obchodnímu partnerovi. "Ne, to se nedá říci."

"Tak bychom si tedy mohli promluvit o ceně."

Mafiáni neodpovídali . Nádhera těch vzácných šperků je očarovala. Potěžkával i zlatý náhrdelník v rukou. Oválné články byly mezi sebou umně propojeny, "Patří k tomu ještě prsten, "vysvětloval jim Naida. Všiml si nasta-

26

lého ticha a v duchu zvedl cenu náhrdelníku ještě asi o deset procent.

Mario Tamberlani se jako první vytrhl ze snění. "Odkud ten náhrdelník pochází?" zeptal se, jako by N aidův požadavek přeslechl.

,,Z pouště Galala." "Takže ne z Memfisu či Théb?"

N aida se zasmál. "Tato města mrtvých jsou velmi dobře střežena. Kromě toho, nejlepší kousky z Théb, z údolí mrtvých, jsou už v muzeu. Ne, objevili jsme nový zdroj, který zatím nebyl otevřen. Jistě pochopíte, když vám nesdělím jeho přesnou polohu."

Tamberlani přikývl.

Naida pokračoval. "Vy sami jste archeologové a musíte vědět, jakou mají tyto šperky hodnotu. Jejich stáří se bude pohybovat kolem dvou až čtyř tisíc let. Dám vám je ze staré známosti za solidní cenu, za milion švýcarských franků!" Oba mafiáni sebou trhli. "To je ... vyloučeno, " vyrazil ze sebe Tamberlani. A Valetta potřásl hlavou. "Nedá se nic dělat. Kromě toho jsme si nechtěli odvézt jen ten náhrdelník."

Ibrahim N aida se v duchu zasmál.

"Nejste jediní, kdo má zájem, nezapomínejte na to. "

"Chcete nás natahovat na skřipec?" řekl Tamberlani. "Ne, ale nemůžu prodat pod cenou."

Mafiáni se na sebe podívali. Pak spolu začali mluvit rodnou řečí. Naidaitalsky nerozuměl. Šel ke dveř ím, pootevřel je a podíval se ven. Hassan stál u vchodu. Okamžitě otočil hlavu a tázavě se zadíval na Naidu.

"Všechno v pořádku?" zeptal se

Naida.

Hassan přikývl. "Pojď do kanceláře. " "Dělají potíže?"

Naida vrhl pohled přes rameno do

kanceláře. "Ne přímo, ale nechtějí zaplatit tolik, kolik jsem si za ten náhrdelník řekl. "

Hassan pokrčil rameny. Vstoupil do kanceláře před šéfem. Mafiáni ho znali a sotva vzhlédli.

Naida zavřel dveře. " Rozhodli jste se, pánové?" zeptal se zdvořile. " Chtěli bychom napřed vidět další nálezy."

"Prosím." Muži opět vstoupili do pancéřového sejfu. V porovnání s náhrdelníkem vypadaly ostatní šperky jako falzifikáty. I když byly velmi cenné, vraceli se Italové pohledem stále k němu.

Tamberlani se zhluboka nadechl.

"Musel bych si zavolat do Neapole. Je to možné?"

"Ale zajisté," odpověděl Naida.

"Dokonce na náklady mého podniku."

"Děkuji vám." V duchu si Mario Tamberlani říkal: "Ty zatracený darebáku!" Číslo znal nazpaměť. Jeho kolega si mezitím prohlížel prsten. Byl rovněž z čistého zlata, velký jako dolarová mince a bylo na něm znázorněno stylizované slunce. Tamberlani dostal spojení. Posadil se na kraj psacího stolu a stejně jako ostatní se otočil zády ke dveřím. Nikdo z nich si nevšiml, jak se klika pomalu pohybuje dolů ...

Mumie byla zde!

S neochvějnou jistotou našla svůj CÍL A nikdo si jí po cestě nevšiml. Strážce se soustředili na park a nechtěně tím mumii uvolnili cestu.

Oživlá mrtvola slyšela hovor mužů.

Znamenalo to pro ni více protivníků, ale to jí nevadilo. Normálními prostředky byla nezranitelná, neboť byla pod ochranou mocného kouzla a bylo jen málo lidí, kteří jí mohli ublížit.

Ti, kteří se nacházeli v kanceláři, k nim určitě nepatřili.

I tato mumie byla vyzbrojena mečem. Kromě kopí to byla zbraň, se kterou dovedla nejlépe zacházet. Prudce rozrazila dveře a v příštím okamžiku už stála v Naidově kanceláři. Pozorně mapovala situaci. Čtyři muži zpozorněli. Tři z nich se otočili ke dveřím. Jen Tamberlani nepřestal telefonovat. Plně se soustředil na hovor. Než se všichni stačili vzpamatovat, zaútočila mumie a vrhla se na Ibrahima Naidu.

To přimělo k reakci Hassana. Jako panter proletěl vzduchem, přistál mumii na zádech, vytáhl jistým pohybem dýku a zarazil ji vetřelci do zad.

Vyrazil přitom divoký bojovný výkřik. V příštím okamžiku mu však výkřik uvázl v hrdle, když viděl, že rána nožem se naprosto minula účinkem.

Naopak, mumie setřásla mohutného muže jako obtížnou mouchu.

Hassan dopadl na zem, tam se několikrát překulil a pak vyskočil na nohy.

Teď už se vzpamatovali i ostatní.

Tamberlani se otočil, uviděl příšeru a praštil ji telefonním sluchátkem přes hlavu.

Naida s Valettou, kteří stáli vedle sebe a znovu si prohlíželi zlatý náhrdelník, od sebe odskočili, jako by mezi nimi něco vybuchlo.

Ozvaly se výstřely.

Hassan střílel jako na střelnici, jenže kulky se nořily do těla mumie, aniž by jí uškodily. Jen trochu prachu vyletělo z otvorů, které provrtaly, víc nic. Naida začal křičet. Mumie šla za ním. Viděl ostrý meč namířený na

sebe, stál na místě ztuhlý strachem a až v poslední chvíli ho s sebou strhl Valetta.

Smrtelný úder ho minul. Meč prořízl se svištivým zvukem vzduch. Zdálo se, jako by to byl pro všechny signál.

Rico Valetta vykřikl: "Rychle pryč!"

Všichni se rozběhli ke dveřím a zmizeli v chodbě za nimi. Rico Valetta za sebou táhl Naidu. "Tak pojďte přece!" křičel.

Mumie se otočila a hodila meč za

prchajícími. "

Naštěstí nikdo nebyl zasažen. Valetta s Naidou doběhli ke dveřím.

Mumie viděla, že by jí oběť mohla uniknout a jala se je pronásledovat. Vtom se jí postavil do cesty Hassan, ozbrojený jen svýma rukama. Hassan uměl bojovat. Dokonale ovládal bojové techniky, neustále trénoval a i teď se spoléhal na svoje tělesné síly. Bojoval jako šampion, býval by porazil každého soka. Jenže v tomto případě šlo o nerovný zápas. Mumie byla proti Hassanovým hmatům a výpadům imunní. Mimoto měla svůj meč.

Hassan vyrazil pravou rukou kupředu.

Vtom se mu rozevřely oči údivem.

Chytil rukama přezku na svém opasku a mezi zaťatými prsty mu začala prosakovat teplá červená tekutina.

Mumie ho bodla.

Hassan dopadl těžce na zem a přes jeho nevidoucí oči se po chvíli přetáhl závoj smrti. Mumie ho překročila a pokračovala v cestě. Ještě má na seznamu Ibrahima Naidu, a ten jí nesmí uniknout. Zachvácen panikou utíkal velký šéf do chodby, pak se ale zastavil, neboť i oba mafiáni zůstali stát. Naida měl strach, aby mu v tom

30

zmatku drahocenný náhrdelník neukradli.

Myslel na peníze dokonce i tehdy, když byl v bezprostředním ohrožení života.

Viděl Hassana, jak bojuje a jak svůj boj prohrál.

Nechápavě a popelavý strachem musel přihlížet, jak mumie míří k němu. Pohybovala se jako robot. Teď už to Rico Valetta nevydržel. Horečně přemýšlel, jak by se dostal k náhrdelníku. Teď se však otočil na podpatku a utíkal ke schodišti, kde už na něj čekal Tamberlani.

U paty schodiště už se shromáždili lidé, poplašení střelbou.

Oba mafiáni pádili dolů po schodech, a když byli na posledním, uviděli plavovlasého muže, jak běží velkými skoky nahoru.

Byl jsem to já!

Oby Italové mi stáli v cestě. Seběhli ještě o pár schodů níž.

Nemohl jsem brát žádné ohledy a odstrčil je stranou. Řekl jsem si, že se omluvím později.

Teď jsem měl volnou cestu. Vyběhl jsem jako šílený poslední schody a ocitl se v chodbě, kde se odehrávalo drama.

Kulatá světla na stropě osvětlovala červený koberec. Viděl jsem více dveří, ale jen jedny byly otevřené.

A z nich vyběhla mumie!

V pravém rohu za dveřmi se podsaditý menší muž ustrašeně krčil u zdi. Ruce měl napůl zvednuté, jako by se chtěl bránit, horní polovinu těla mírně nakloněnou doleva a pootočenou hlavu. Z celého jeho postoje vyzařoval strach. Červený karafiát v klopě vypadal jako krvavá skvrna.

.Ten muž musí být Ibrahim Naida,

Mumie k němu vykročila se zvednutým mečem, připravená zlikvidovat další oběť.

Zastavil jsem se v běhu, zvedl pravičku a vtom už zazněl výstřel. Tentokrát stříbrná kulka zasáhla cíl.

Bestie sebou trhla. Nekonečně pomalu se otáčela čelem ke mě. Viděl jsem v jejích žlutých očích pohasínat nenávist, jak jí v těle začal účinkovat posvěcený kov a započal její rozklad. Ona se však ještě s nepopsatelnou silou narovnala a hodila svým smrtícím mečem. Dělilo nás asi deset yardů. Pro trénovaného vrhače nožů směšná vzdálenost. A mumie se při dokonalosti, s jakou uměla zacházet s mečem, mohla směle přirovnat k profesionálovi.

Krátký meč se jedenkrát otočil a mířil na mou hruď.

Jako by mě vystřelil katapult, vrhl jsem se na zeď. Slyšel jsem, jak meč sviští vzduchem a pak strašlivý výkřik a po něm řinčení skla.

Ohlédl jsem se.

Bill mi běžel na pomoc. Ležel na druhém schodu odshora. Meč, který byl namířen na mě, ho minul jen

vlásek a rozbil lampu visící na zdi.

Bill měl v obličeji vylekaný výraz.

Chápal jsem jeho pocity.

Z Naidy se stal třesoucí se uzlík strachu. Ještě předtím, než jsem k němu doběhl, se plížil otočen zády ke zdi, pak se sesul k zemi a hlavu si ukryl do dlaní. Po mumii zbyla na červeném koberci jen hromádka šedivého prachu.

Bill Conolly mě upozornil na mrtvého. "Pravděpodobně někdo z Naidových lidí," zamumlal jsem.

Zatím si nikdo netroufal vkročit do chodby. Strach o život držel lidi zpátky. Vrhl jsem ještě rychlý pohled do trezoru. Vykradači hrobů nakradli

poklady nevyčíslitelné ceny. Uviděl jsem i náhrdelník. Ležel na zemi vedle rozbitého telefonu.

Zamířil jsem k Naidovi. Ten ještě dřepěl na zemi, i když se mu nic nestalo. Nemohl jsem brát žádné ohledy na to, co prožil. Potřeboval jsem slyšet odpovědi na své otázky. Pro mě byl Naida klíčovou osobností.

Zvedl jsem ho na nohy.

Cukalo mu ve tvářích, rty se mu chvěly. "Kdo ... kdo jste? A co ode mě chcete?" "Zaprvé, váš zachránce, " odpověděl jsem. "A za druhé bych chtěl, abyste mi odpověděl na několik otázek." "Já ... já nic nevím." Naida mluvil anglicky. Poznal ve mě okamžitě cizince. "Jestli něco víte nebo ne, to posoudí jiní, " řekl jsem a pokynul plukovníku Gamalovi, který už také dlouhými skoky zdolával poslední schody a celý zrudlý běžel k nám.

"Co se tu stalo?"

Ukázal jsem na Naidu. "To nám bude moci nejlépe vysvětlit tento pán." Gamal přikývl, uchopil Naidu za paži a řekl: "Pojďte. Už jsem zvědavý na to, co mi povíte. A jedno vám říkám hned: Tentokrát se z toho nevylžete."

Metody egyptské policie nejsou tak humánní jako ty, které používají jejich středoevropští kolegové.

Nechtěl bych být v Naidově kůži.

Gamal s ním zacházel jako s rekrutem. Dokonce mu nasadil i pouta. Museli jsme dvě hodiny čekat.

Mezitím procházela policie celý

31

pozemek, který patřil k nočnímu klubu, a prohlížela všechny místnosti.

Třetí mumie se nenašla.

Hosté z místa uprchli. Výstřely je vyděsily a nikdo se nechtěl vystavovat nebezpečí, že nějakou kulku schytá. Raněný z parku už mezitím ležel na operačním stole. Měl docela slušné vyhlídky na přežití. Ale pro Hassana, Naidova osobního strážce, už bylo na záchranu pozdě. Mumie ho zabila. Hassan zemřel pro svého pána. Kdyby bestii nebyl zastavil, Naida by teď už určitě nežil. Protože i já jsem přišel pozdě, byť jen

pověstné vteřiny.

Nejhorší byli novináři s jejich čichem pro senzace. Když dorazili, bylo naštěstí už skoro po všem. Rušili tedy alespoň policejní akci. Plukovník Gamal s nimi však brzo udělal krátký proces a nechal celý prostor vyklidit. Pak si udělal čas pro nás, to znamená pro Billa Conollyho, mě a Ibrahima Naidu. Naidu hlídali dva policisté a jak se mi zdálo, ještě stále se ze své porážky nevzpamatoval. Seděl na tvrdé dřevěné židli, spoutané ruce v klíně a hleděl do země. Když jsme vstoupili, policisté zmizeli. Gamal na něho chtěl vyvinout nelítostný psychologický nátlak a během výslechu mu svítit silnou lampou do obličeje, já ho však uprosil, aby to nedělal.

Gamal se s bručením mému přání podvolil.

Posadili jsme se před Naidu do půlkruhu. Nabídl jsem mu cigaretu, kterou vděčně přijal. Pak přišel na řadu plukovník Gamal. Okamžitě na něj vychrlil tvrdou realitu. "Hra skončila, Naido," řekl. "Zbytek života strávíte za mřížemi. Víte dobře, co se dává za vykrádání hrobů. A oba vaše italské zákazníky

34

jsme také chytili. Co myslíte, že nám asi řeknou?" Gamal se zasmál. "Vyzvoní na vás i to, co není pravda, jen aby neskončili v našem vězení. Dopadeni při činu, tak se tomu říká. Chcete k tomu něco říct?"

"Já ... chtěl bych mluvit se svým advokátem. "

Plukovník učinil zamítavé gesto.

"Později možná. Myslete na to, kde jsme a jaké mám pravomoci."

Naida povytáhl ramena.

Gamal ho nechal ještě nějakou dobu dusit a pak řekl: "Můžete si však svou situaci usnadnit, příteli." Mluvil skoro přátelsky, jako by si s ním chtěl popovídat a Naida poslouchal.

"Co ... co bych měl udělat?" "Vypovídat, Naido. Stačí vypovídat," zněla Gamalova odpověď. "Všechno nám řeknete. Především chceme vědět, kde leží naleziště, ze kterého jste loupili."

Naida polkl. Pak zvedl hlavu. Pot mu stékal po tvářích a oči mrkaly. "Snížím si tím opravdu trest?"

"Napřed mluvte."

Přistrčil jsem mu popelník, aby mohl zamáčknout cigaretu.

Bylo na něm vidět, že svádí vnitřní boj. Tichým hlasem začal mluvit. "Všechno začalo asi před dvěma roky. Hledali jsme nová naleziště, protože v Sakkaře a v pyramidách už nic nezůstalo. Každý Egypťan ale ví, že v poušti ještě musí ležet spousta měst mrtvých. A ta se vyplatí najít. Zahájili jsme systematický průzkum, Kromě toho nás honil čas. Naší zákazníci požadovali zboží. Podplatili jsme jednoho egyptologa, který se dokonale vyznal v egyptských dějinách.Ten nám řeklo faraonovi, který se zabýval magií, o Samenisovi, ale současně nás varoval, že nad městem mrtvých, kde je faraon pohřben, leží kletba. Kde je jeho hrob, nám říct nedokázal, věděl jen, že je to někde v poušti Ga1ala. Vypravil

jsem tam několik průzkumných skupin a měli jsme štěstí. "

"Kde přesně ten hrob leží?" vmísil jsem se do řeči.

"Výchozím bodem je Atfih, městečko na Nilu. Odtud musíte pokračovat na východ. Mám v sejfu mapu. Na ní je všechno vyznačeno. "

Teď se zeptal plukovník Gamal:

"Co se stalo, když jste ty hroby našli?"

"Otevřeli jsme je."

Gamal se zasmál. "Jen tak? Nic se nestalo?

"Ne."

"Ale když jste se dostali do pohřebních místností, museli jste přece překonat různé překážky. Pasti, například." "Mí lidé si ničeho takového nevšimli. Dostali se až do nejzazších prostor."

"A co mumie? Kde ty našli?" "Ty ležely v pohřebních komorách.

Ale mí muži si netroufli na ně sáhnout."

"Proč ne?"

Naida polkl. "Ležely ve skleněných sarkofázích, " odpověděl tiše.

Bill, Gamal a já jsme se na sebe podívali. Skleněné sarkofágy v pyramidě? Nepravděpodobné, ale když to Naida říká, musí to tak být. "Dál!" rozkázal Gamal vykradači hrobů. Výslech byl veden v angličtině, abychom s Billem všemu rozuměli.

"Mí lidé vzali jen to, co našli

v hrobkách. Mumie nechali na pokoji."

"Co se stalo se Samenisem?" Naida pokrčil rameny. "Toho mí lidé vůbec neviděli. "

Gamal se na nás zadíval. "Co na to říkáte, pánové?"

"Docela zajímavé, " odpověděl jsem a viděl, jak můj přítel Bill ConolIy souhlasně přikývl.

"Měli bychom se podívat do té mapy," navrhl jsem.

"Ta je v mém sejfu. V předposlední přihrádce, " sdělil nám Naida.

Bill šel pro ni. Předal ji Gamalovi, který ji rozložil. Snažil se z Naidy dostat ještě víc, ale Naida neznal na jeho otázky odpovědi. On sám na místě nikdy nebyl.

Gamal ho nechal odvést. Plukovník a já s Billem jsme vy_ pracovali plán postupu. Bylo jasné, že budeme muset toto tajuplné městečko mrtvých navštívit, a to hned zítra. Ale napřed jsme se chtěli pár hodin vyspat, abychom si odpočinuli před náročným úkolem.

Gamal přislíbil, že se o všechno postará organizačně. Věděl jsem, že mu v tom směru můžeme stoprocentně věřit.

Odjeli jsme s Billem do hotelu.

Příštího rána jsme měli odletět dvoumotorovým Piperem. Letadlo bylo připraveno na vojenském letišti. Gamal zase jednou zapojil své

známosti. I

Slunce žhnulo na obloze. Vzduch mezi vojenskými budovami se tetelil. Ve slunci se třpytily dlouhé antény.

A co teprve horko v poušti! Oblékli jsme se s Billem podle počasí. Měli jsme na sobě tropické oblečení a polovysoké holínky. Helmy na hlavě nás budou chránit před nejprudším slunečním žárem.

Pilot nás vojensky pozdravil a prohlásil, že letadlo je připraveno k odletu. Gamal se na nás podíval. "Tak můžeme." "Jak to bude s džípem?" zeptal jsem se, když jsme spolu nastupovali do letadla.

"Ten je připravený v Atfihu. "

35

To mě uklidnilo. Na Gamala byl opravdu spoleh. Minulé noci se žádná mumie neukázala, ale já jsem byl přesvědčen, že Samenis o naší akci věděl. Určitě vyslal své osobní strážce, aby zabili muže, kteří ho vyrušili v jeho magickém spánku a už tři z nich poslali do pekel. Podle toho jsme byli v nejvyšším nebezpečí. Ale na to jsem byl zvyklý. Předpokládal jsem, že Samenis a jeho osobní strážcové jsou v jakési magické symbióze. Že ho smrt každé mumie zasáhne jako rána mečem. Ale na takové úvahy teď nebyla ta pravá chvíle. "Kdyby to tak věděla Sheila," mumlal si Bill. "Proboha, ne abys jí všechno řekl, Johne." "Neboj se. " Připoutal jsem se a Bill také. Gamal seděl vedle pilota, na uších měl sluchátka a na klíně rozloženou mapu. Náš pilot dostal povolení ke startu. Piper roloval po rozjezdové dráze, která se táhla po ploché planině jako narýsovaná podle pravítka.

Piper zvýšil rychlost. Pak se odlepil od země.

Měl jsem divný pocit v žaludku.

Ani Bill Conolly nebyl ve své kůži. Viditelně zbledl.

Každou vteřinou získávalo letadlo na výšce. Letadla, která stála na letištní ploše, byla menší a menší. Pilot přepnul na automatické řízení. Namířil na východ. Na západě jsem viděl široký třpytivý pás, který se táhl k severu.

Byl to Nil, největší africká řeka.

Sluneční paprsky se odrážely od jeho hladiny. Jeho úrodné břehy brzy zmizely z dohledu a pod námi už byla jen žlutohnědá poušť.

Motory Piperu běžely poměrně tiše. Mohli jsme se mezi sebou bavit. Achmed Gamal otočil hlavu. "Normálně bychom museli letět na jih, ale já si chci napřed prohlédnout naši operační zónu shora. "

36

"Vy jste tu šéfem!" Zasmál se a otočil se zase dopředu.

Bill byl nějak moc potichu. Strčil jsem do něj a zeptal se ho: "Co je,kamaráde? Není ti dobře?"

"Je, ale ... " "Ale?"

"Chybí mi Sheila, mám-li být zcela upřímný. Nikdy bych si něco takového nebyl pomyslel. Víš, kdybychom teď byli v Londýně a čekal nás boj, bylo by mi to jedno. Ale takhle? Žádný telefon, žádný dálnopis .... "

Poplácal j sem ho po rameni.

"Neber to tak tragicky. Však se zase do Londýna vrátíme. Možná už pozítří budeš moci tu svou Sheilu zase vzít do náručí. "

.Dá-li Bůh," odpověděl a zasmál se. Cítil jsem na zádech tíhu padáku a doufal jsem, že se na něj nebudeme muset spoléhat. Neměl jsem nejmenší chuť vyskočit z výšky šesti tisíc stop. Svůj kufřík jsem si položil do síťky nad sebe. Pod levou paží byla čerstvě nabitá beretta. Náhradní zbraň jsem dal Billovi. Měl jsem ještě svou stříbrnou dýku a posvěceny stříbrný křížek, jehož původ stále zůstával nejasný, na krku. Ale poskytl mi již nejednou velmi cenné služby. Před krátkým časem například s Maxine, čarodějnicí, jejíž kletbu jsem jeho pomocí zrušil.

Pod námi byla opravdu pustina.

Mohli jsme přirozeně přistát přímo v označeném území, ale pilot nechtěl takové riziko podstoupit. Krajina byla pustá a nehostinná. Nebyla tu žádná silnice, která by spojovala dlouhé pláně. Jen hnědé kopce daleko na východě. Bez rostlinstva, spálené nemilosrdným sluncem. Motory běžely tiše. Letěli jsme rychlostí sto padesáti mil za hodinu. Gamal seděl na sedadle druhého pilota a hlavu měl skloněnou nad mapou.

"Vlastně jsme už dávno měli být u cíle," ozval se Bill.

Jako by ta věta byla tajným heslem, plukovník Gamal zvedl hlavu. Krátce nato udělal pilot se strojem táhlý obrat doleva. "Když se teď podíváte z okna, uvidíte tu oblast pod námi," upozornil nás Gamal. Oba jsme s Billem natáhli krk. Já jsem měl výhodu, protože jsem seděl přímo u okna. Pilot sestoupil o něco níž a snížil rychlost, abychom měli lepší výhled.

Poušť vůbec nebyla plochá, jak se

ní psalo v prospektech cestovních kanceláří, nebo jak vypadala na obrázcích. Já osobně jsem měl dojem, že letíme nad obrovskou valchou, jejíž východní strana byla lemovaná nahnědlým horským hřbetem a přecházela ve vysoké skalní štíty.

Kamenné kopce, plošiny a písečné přesypy se spojovaly v jedno fantastické panorama.

Z pyramidy jsme zatím nezahlédli ani špici.

Otočil jsem se na sedadle, natáhl ruku a dotknul se ramene plukovníka Gamala.

Ten se ohlédl.

"Kde je ta vaše pyramida?" zavolal jsem.

Gamal pokrčil rameny. "Musíme ještě víc sestoupit. Viděl jste ty skály na jihovýchodě?"

Přikývl jsem.

"Tam někde to musí být. " "Dobrá." Znovu jsem se opřel. Gamal dával pokyny pilotovi. Ten

nechal stroj klesnout trochu moc rychle, až se můj žaludek bouřil. Blížili jsme se k horám.

Když jsem se teď vyklonil z okénka, rozeznal jsem kopce a údolí a viděl mračna jemného písku, jak je víří vítr. Písečná bouře by nám tak chyběla! To by bylo po všem. Rychle jsem tu myšlenku zahnal. Skály se zvětšovaly. Stále jsme letěli dost vysokou rychlostí. Viděl

jsem široké pukliny v hnědošedých skalních stěnách, neobvyklé kamenné tvary, které mi připomínaly abstraktní figury moderního umění, a pod námi jsem zahlédl vyschlé koryto řeky. V období dešťů se naplní zpěněnými vodami. Teď tam nebyla ani kapka.

Přelétali jsme širokou propast. Vypadala, jako by ji vyřízl obrovský nůž a rozdělil tak skálu na dvě části. Zívala nám vstříc jako temný jícen.

"Tam se budeme muset dostat!"

zavolal Gamal.

"Jiná cesta není?" chtěl jsem vědět. "Ne."

"Dobrou chuť," řekl Bill sarkasticky. "A co přijde potom?" ptal jsem se dál.

"Podle mapy by to mělo být široké údolí. Je dost zastrčené, jak můžete sami vidět, ale právě tam má stát ta pyramida. "

"No dobře." Pilot ještě více snížil rychlost.

A vtom nás pohltila propast. Pilot musel nasadit všechny svoje znalosti, abychom nenarazili do skal. I lehké škrábnutí mohlo znamenat náš konec. Seděl jsem na svém sedadle a byl uvnitř velmi napjatý. Dolů se člověk dostane vždycky, pomyslel jsem si. Jde však o to, jak.

Konečně jsme měli propast za sebou.

Vydechl jsem si. Před námi se rozprostíralo údolí.

Téměř uprostřed, jako by to místo vybral architekt, stála pyramida. Bohužel tu nebyla žádná plocha, na které by se pilot mohl odvážit přistát. Písčitá zem byla posetá kamennými bloky. Ty by nám usekly podvozek jako párátko.

37

"Obletíme pyramidu ještě jednou," řekl Gamal.

Neodpověděl jsem a prohlížel si stavební dílo, jehož stavba musela trvat stovky let. Pyramida vypadala, jako by ji postavili teprve před nedávnem. Kámen měl šedozelenou barvu. Jednotlivé kvádry na sobě seděly s takovou přesností, že mezi nimi nebyly žádné spáry. Tato stavba z období výstavby prvních pyramid mi připadala jako zázrak. A bylo také velmi neobvyklé v tomto kraji najít pyramidu. Všechny známější královské hrobky stály na březích Nilu, kdežto tahle ležela daleko ve vnitrozemí.

Po zádech mi přeběhlo mrazení.

Bylo to strachem, nebo ze sebe ta pyramida vyzařovala nějaké záření, které se doneslo až sem, ke mě?

Dál už jsem o tom neměl čas přemýšlet, protože v té chvíli se začala špička pyramidy rozpadat, jako by do ní uhodila obrovská pěst. Po levé straně se valila lavina kamení. S námi to zatřáslo a v téže chvíli nám vypověděl motor ...

I

Během vteřiny jsme se ocitli ve smrtelném nebezpečí. Vnímal jsem dění kolem jako ve zpomaleném filmu. Piper se řítil dolů. Během pádu jsem na pár vteřin dostal závrať, pak jsem ucítil náraz a viděl, jak se letadlo položilo na bok.

Klesalo k zemi ve vývrtce. Gamal křičel ve své mateřštině.

Pilot se zoufale snažil stroj vyrovnat a přimět ho ke klouzavému letu, abychom se neroztříštili o zem.

Byli jsme naštěstí připoutaní, ale i přesto to s námi třáslo, až nám cvakaly zuby. Kufřík vypadl ze síťky a spadl mi na kolena. Než stačil sklouznout na zem, zachytil jsem ho a pevně držel.

38

Protože motor už neběžel, slyšel jsem hvízdání větru. Někudy se musel vítr dostávat do letadla. Země se obrovskou rychlostí blížila. Pak jsem uviděl šedé stěny pyramidy, jak kolem nás ubíhají a prudký náraz mě odhodil doprava a Bill padal proti mě.

"Jestli to přežijeme ... " , sípal, "tak už nikdy ... "

Další slova se mu zasekla v krku, neboť plukovník Gamal vykřikl: "On to dokázal, on to vážně dokázal. " Stroj letěl klouzavě. Podíval jsem se z okna a viděl asi padesát yardů pod námi plochou zem a z ní trčící kamenné bloky.

Bude tu muset přistát,

Nos letadla se naklonil dolů. "Modlete se!" vykřikl Gamal.

"Modlete se k Alláhovi!"

To jsme sice nedělali, ale drželi jsme si palce. A bylo to zatraceně zapotřebí. Ten, kdo si myslí, že v údolí byl klid, mýlí se. Najednou nás nabral boční vítr, zatřepal Piperem a naklonil ho na levý bok.

"Hrome, my se převrátíme!" křičel plukovník Gamal.

Byla to jeho poslední slova. Potom už jsme nevěděli, kde je dole a kde nahoře. Všechno se s námi točilo jako na rychlém kolotoči.

Pak přišel znovu náraz.

Byl velmi silný. I přes záchranné pásy mě to katapultovalo ze sedadla. Vrazil jsem hlavou do stropu. Zatmělo se mi před očima a na chvíli jsem ztratil vědomí. Jako z velké dálky jsem slyšel hrozivé vrzání a praskání a ze všech sil jsem bojoval proti mdlobám. Když se mi to konečně podařilo, bylo už jen ticho.

Hrozivé, nebezpečné ticho ...

Kdesi to klepalo a praskalo. Ty zvuky mě probraly z polovědomí.

Vyděšeně jsem se nazvedl a rozhlédl se kolem.

Ležel jsem uprostřed chodbičky.

Pás mě neudržel. Při nárazu jsem z něho vypadl a uhodil se do hlavy, kde mi teď nabíhala pořádná boule.

Ale to v této chvíli nebylo podstatné. Nejprve jsem musel zjistit, jak se daří ostatním.

"Bille! " Sotva jsem poznával vlastní hlas, tak chraptivě zněl.

"Au, u všech rohatých!" Taková odpověď mě uklidnila.

Když se můj přítel chová takhle, nemůže mu být moc špatně.

"Kde jsi, Bille?" Mluvil jsem a zároveň se škrábal na nohy. Pak jsem ho uviděl. Pásy jeho padáku se zachytily o kovovou hranu. A jelikož měl Bill padák na zádech, nemohl se uvolnit. Potácel jsem se k němu, Letadlo leželo nakloněné na bok, proto j sem se musel přidržovat sedadel. Do nosu mi vnikal podivný.pach. Zatraceně, unikal kyslík. Teď stačila jediná jiskra a všechno vyletí do vzduchu.

Rychle jsem uvolnil Billa z jeho nepohodlné polohy.

"Co je s ostatními?" zeptal se mě. Ukázal jsem na obě sedadla pro piloty. Pilot i Achmed Gamal leželi na zemi. Byli zasypáni střepy z předního skla. V té části letadla se utrhl hliníkový plech.

Zmocnilo se mě strašlivé tušení,

které se po chvíli proměnilo v jistotu.

Pilot byl mrtev. Obrátil jsem se ke Gamalovi. Krvavý šrám se mu táhl přes jednu

tvář a končil v límečku od košile. V prvním okamžiku jsem se strašně lekl, pak jsem zjistil, že Gamal dýchá.

Byl jen v bezvědomí.

Spolu s Billem jsme ho uvolnili, dovlekli ho ke dveřím a spustili dolů na vzduch, což nebyl při této poloze letadla žádný problém.

Pak už jsme stáli v horkém pouštním písku, který nám připadal jako rozpálená plotna. Okamžitě nám ze všech pórů začal vyvěrat pot. Bylo krátce před polednem a slunce pálilo kolmo dolů.

"Odtáhni ho někam do stínu, " tekl

jsem Billovi.

"A co ty?" "Já se musím vrátit do letadla." Chtěl jsem si vzít svůj kufřík, za-o

padl mi někam do kouta. Ale nevracel jsem se jen pro svůj kufřík, chtěl jsem vzít také lékárničku a kanystr s vodou.

Pak.jsem zase vylezl ven. . Trhl se mnou Billův výkřik. "Tam, Johne! Podívej se, pyrami-

da!"

Otočil jsem hlavu a měl pocit, že se mi zastaví srdce.

Z otvoru, který vznikl u vrcholu pyramidy ,vyčnívala obrovská nazelenalá pracka ...

"Dobrotivé nebe," zašeptal Bill Conolly sotva slyšitelným hlasem, "to je on. To je faraon Samenis ... " Neřekl jsem nic. I mně ten otřesný pohled vzal dech.

Asi na čtyři pět vteřin jsme tu zelenou šupinatou pracku viděli, pak zase zmizela. Protřel jsem si oči. Zdálo se mi to snad? Jenže Bill ji viděl taky. Stačilo se na něj podívat, abych to věděl. Měl v obličeji vepsaný strach.

"Takže on žije, " pronesl Bill dutým hlasem.

Přikývl jsem. Pak jsem se rozhlédl kolem. Byli jsme v široké kotlině. Propast, kterou se sem dostal náš piper, byl jediný vchod. Jiný jsem ne-

39

objevil. Obklopovaly nás strmé skály. Jejich vrcholky sahaly až k nebi, kde je rozpalovalo slunce. Sálaly horkem a měnily tak údolí ve skutečný vařící kotel.

Bylo horko a sucho, pro člověka nesnesitelné. Podíval jsem se zpět na letadlo.

Bill, který si mého pohledu všiml, řekl: "S tím se už nedá nic dělat."

Levá strana byla úplně zničená.

Prudkým nárazem popraskala, jako by byla ze dřeva. I pilotní kabina byla pomačkaná, zejména na straně, kde ležel mrtvý pilot.

Kovové úlomky ležely všude, a když na ně zasvítilo slunce, leskly se. S tímhle letadlem už neodletíme. To znamenalo, že budeme muset bojovat nejen proti obludě, ale i proti nemilosrdné přírodě.

Vynikající vyhlídky ...

A to jsme ještě měli mezi sebou raněného. Plukovník Gamal byl stále ještě v bezvědomí. Šel jsem k němu a zblízka si prohlédl jeho zranění na hlavě. Byl to dlouhý šrám. V prvním okamžiku jsem mu chtěl smýt krev, ale rychle jsem si uvědomil, že budeme potřebovat každou kapku vody.

Nechal jsem to tedy tak.

Místo toho jsem odšrouboval víko kanystru, nalil si trochu vody do dlaně a smočil jí rty raněného. Gamal podvědomě polykal. Voda musela někde hluboko v něm probudit k životu jeho ducha. Jiné vysvětlení jsem nenašel, neboť otevřel oči, ale hned je zase zavřel oslněn prud-

kým sluncem. .

"Všechno bude v pořádku, " uklidňoval jsem ho. Nasadil jsem mu sluneční brýle, které pád kupodivu přežily. Gamal mě chytil za ruku. "Sinclaire, jste to vy?" zašeptal. "Jste to vy?"

"Ano."

"Oh, moje hlava. Co se to stalo? Letadlo, ucítil jsem ránu do hlavy a pak

40

už nic. U Alláha, to je hrozné. " Pustil mou ruku. "Dejte mi ještě trochu . napít, prosím vás. "

Tu laskavost jsem mu prokázal. Za deset minut už byl plukovník Gamal skoro fit. Měl jsem také žízeň. Dělili jsme se s Billem o půl misky vody. Kanystr jsem hlídal jako vzácnost, stejně tak svůj kufřík. Písek nám vrzal mezi zuby, vnikal do nosu a do uší a pronikal každým otvorem v šatech. Byl to nepopsatelně nepříjemný pocit. Měl jsem pořád nutkání se škrábat. Hlava mě bolela víc a víc. Bylo to následkem slunečního žáru, který se s přibývajícím dnem zvyšoval. Bohužel jsme neměli žádnou pokrývku hlavy. Bylo nejvýš načase, abychom se poohlédli po nějakém stínu. Plukovník Gamal si sedl a obličej skryl do dlaní. "Vysílačka," tekl. "Podívejte se, jestli ještě funguje." Tentokrát vylezl do letadla Bill. Na chvíli nás zachvátila bláznivá naděje. Pak se Bill vrátil. Měl na tváři napsáno, že přístroj je nepoužitelný, a naše naděje splaskla jako mýdlová bublina.

Bill se zastavil u mě. "Musím ještě něco říkat?" "Ne."

"Oh, k čertu!" dostal ze sebe Gamal. "Pak jsme ztraceni. " "Podívejme se napřed po nějakém stinném místě," navrhl jsem.

Podpírali jsme Gamala. Bill nesl kanystr s vodou a já svůj kufřík. U severní skalní stěny se táhl asi metr široký pruh stínu. Tam jsme se utábořili.

Už jsme se skoro přestali potit.

Naše těla začala vysychat. Chtěli jsme sem dojet džípem, ale hrozný osud naše plány změnil. Nebo to bylo vlivem černé magie? Zaúčinkovala faraonova kouzla?

Podvědomě jsem zaletěl pohledem k rozbořenému vrcholu pyramidy. Kamenné kvádry se doslova rozletěly. Ležely kolem rozházené tak jako zvětralé a sluncem vybílené kusy skal.

Na pyramidě se nic nepohnulo.

Ticho, ležící nad celým údolím, bylo tísnivé. Přesto jsem měl pocit, že nás někdo pozoruje. Neznámé oči nás sledovaly, čekaly a číhaly na vhodný okamžik, kdy naše pozornost poleví.

"Co budeme dělat?" zeptal se Bill. Otevřel jsem kufřík a vyndal z něj magickou křídu. Země pod námi byla skalnatá, takže nebylo těžké na ní malovat. Maloval jsem symboly kabbaly, prastarého židovského tajného písma, které bylo rozluštěno teprve nedávno. Tyto znaky nezaručovaly absolutní ochranu, ale vytvářely přinejmenším překážku silám temnot.

Plukovníkovi Gamalovi se stáhl obličej bolestí, když si kapesníkem utíral ránu. "To jsem zase jednou měl štěstí," mumlal. "Ještě o kousek hlouběji, a už bych nežil. " Schoval jsem křídu zpět do kufříku. Billovi jsem dal na ochranu gnostickou gemmu, Gamal pískl mezi zuby, když uviděl talisman bílé magie. "Gnostická gemma, podívejme se. "

Tázavě jsem se na něho zadíval. Jeho vysvětlení přišlo okamžitě.

"Pravé drahokamy pocházejí z Orientu. Od gnostiku."

"Já vím."

"A ten že by měl zastavit mumie?" přemýšlel Bill nahlas a pozoroval oválný kámen, na kterém byl vyryt had kousající do vlastního ocasu. "Možné to je," vmísil se do toho plukovník. "Ale faraona určitě ne. Jeho magie je silnější a Bill si pověsil kámen na krk. "Myslím, Johne, že bychom mu o tom měli říct."

,,0 čem?" ,,0 faraonovi."

Gamalovy oči putovaly mezi mnou a Billem. "Tak mluvte. Nechovejte se tak tajuplně, pánové." Rozhodl jsem se, že mu to vysvětlíme. "Sám vidíte, že se vrchol pyramidy zřítil a že teď vypadá jako sopka."

"Ano, už jsem si toho všiml." "Stalo se to, když jsme kolem ní prolétali, jak jste viděl. Když jste ležel v bezvědomí, viděli jsme obrovskou pracku, jak se vysunula z otvoru."

Egypťan vytřeštil oči. "Vy myslíte, že to byl Samenis?"

"Je to pravděpodobné."

Gamal sevřel rty a v bezmocném gestu pokrčil rameny. "Tak to jsme prohráli."

"Proč?"

Podíval se na mě. "Protože Samenis vyrostl, což znamená, že už ho nemůžeme zastavit. " Musím říci, že jsem Egypťanovu skepsi tak docela nepochopil. Možná to měl v povaze. Namítl jsem:

"Já jsem slovo nemožné dávno vyškrtl ze svého slovníku. Nějaká možnost, jak nad faraem zvítězit, se musí najít. "

"Ale jeho mumie vyrostla. Stal se z něho obr. My jsme proti němu trpaslíci. Jsme ... " ,,1 David porazil Goliáše," opáčil jsem. "Už často jsem si poradil v situaci podobné Davidově. "

, "Když se na to díváte tak ... "

Až dosud jsem seděl na zemi. Teď jsem vstal a rozhlédl se po údolí. Slunce už tolik nepálilo. Mělo teď matnější barvu. Jinak bylo úplné bezvětří. Mně to připadalo, jako by se na údolí snesla neviditelná tíha, která všechno tlačila dolů a zahuš-

41

ťovala krev v našich žilách. Ta potom v důsledku toho proudila pomaleji.

Jako to pověstné ticho před bouří, pomyslel jsem si.

"Půjdu se porozhlédnout," řekl jsem ostatním. "Chtěl bych aspoň objevit vchod do pyramidy."

" Zůstaňte tady!" zvolal Gamal. Zasmál jsem se. "Proč?"

Gamal zavětřil. "Necítíte nic, Sinclaire? Něco je ve vzduchu. Ke vší smůle ještě přijde bouře. Už jste někdy zažil písečnou bouři?"

"Ne."

"Tak to poděkujte svému Bohu. Za

pár minut to začne. Ničeho si nevšimnete a najednou je to tu."

"Ale krátkou procházku snad ještě zvládnu." Optimisticky jsem se zasmál, ale smích mi zamrzl na rtech. Burácení a hukot přišly jako blesk z čistého nebe. Hned potom se kolem nás rozpoutalo hotové peklo ...

Ve tmě jsme neviděli ani vlastní ruku před očima. 1 když se mí společníci nacházeli jen na pár kroků ode mě, nerozeznával jsem ani jejich obrysy.

Popadl mě silný vítr a odmrštil mě.

Nebyl jsem schopen se mu ubránit, podrazil mi nohy a já upadl na zem. Do údolí přinášel tuny písku. Hvízdalo, hučelo a burácelo mi to kolem hlavy. Zalovil jsem rukou v kapse u kalhot, vytáhl kapesník a přitiskl si ho k ústům. Už se nedalo normálně dýchat. Jemný písek mi vnikal do úst a do nosu a hrozila mi smrt udušením.

Bylo to strašné, nepopsatelné. Ležel jsem zkroucený na zemi. Vichřice ze mě rvala šaty a zanášela mě pískem. Písečná zrnka mě píchala a škrábala velikou silou. Bylo to, jako když se na vás vrhne mrak bodavého hmyzu.

42

Uběhlo prvních pár minut. Podvědomě mi bylo jasné, že tu nemohu zůstat ležet. Písek by mě zasypal.

Musel jsem ke svým přátelům.

S námahou jsem se vyhrabal z hromady navátého písku, přitiskl si kapesník před ústa a plazil se zpět ke skalní stěně. Alespoň jsem předpokládal, že tam oba mí společníci leží. Neviděl jsem vůbec nic. Nejen že mě oslepoval všudypřítomný písek, bylo také tma. Slunce, údolí i s pyramidou, všechno bylo zahaleno tmavošedýrn závojem.

Znovu se mě zmocnil prudký vítr.

Hnal se přímo proti mě, bičoval mi tvář a srážel mě k zemi. Zkroutil jsem se do klubka, aby moje tělo kladlo co nejmenší odpor. I přes kapesník mi písek pronikl do průdušek. Kašlal jsem. dávil se a plival. Bylo mi hrozně.

Vzduch, zatraceně, proč se mi nedostává vzduchu? Toužil jsem po trošce čerstvého vzduchu, ale místo toho mi pronikalo do plic suché horko, které mě pálilo a přivádělo na pokraj zoufalství. Už jsem něco o písečných bouřích četl. Ale že se jednou sám v takové ocitnu, o tom se mi ani nesnilo. Tahle písečná bouře byla hotové peklo a já dostal najednou strach, že ji nepřežiji. Plazil jsem se dál s jedinou myšlenkou: Jenom se nenechat srazit. Sebral jsem poslední síly k boji proti přírodním silám. Nějak jsem ale zabloudil. Nevěděl jsem, kolik času uběhlo, ale domníval jsem se, že už bych měl dávno být u svých přátel.

Ale nebyl jsem.

Plazil jsem se snad špatným směrem? Vzdálil jsem se od skalní stěny? To jsem nevěděl. Kolem mě se rozpoutalo peklo. Burácení a hukot ještě zesílily. Podle mého názoru zhoustl i písečný závoj. Neodvážil jsem se otevřít oči. V okamžiku bych je měl plné písku. Zoufale jsem se probíjel

dál. Musím přece někde najít úkryt. Hergot, musím ...

Obličej mi hořel. Měl jsem pocit, že už mám rozsekanou kůži a že mi písek šlehá do živého masa.

Zapomněl jsem na všechno.

Na svoje poslání, na pyramidu, na mumie, na faraona - mága. Toužil jsem jen po jednom: Přežít toto peklo!

Nejhorší byl pocit bezmocnosti.

Být vydán na milost a nemilost, nebýt schopen se bránit. Znovu jsem na vlastní kůži zažil, jak je proti přírodě člověk bezmocný.

Tyto myšlenky přišly automaticky.

Braly mi odvahu, protože jsem se domníval, že jsem své přátele minul.

Zvedl jsem hlavu. Nevím, proč jsem to učinil právě v tomto okamžiku, ale risknul jsem to a konečně pootevřel oči.

Uviděl jsem před sebou postavu! Chtěl jsem zvolat: "Bille!" avšak uvědomil jsem si, že v písečné bouři by to byla sebevražda.

Místo toho jsem natáhl ruku. A vtom jsem to poznal.

Postava přede mnou nebyl Bill Conolly, ale mumie!

Rychle jsem stáhl ruku zpět. Počítal jsem se vším, jen ne s takovým setkáním. Mumii nemohla písečná bouře ublížit. Nebyla to živá bytost v pravém slova smyslu, a proto nepotřebovala kyslík. Její smysly byly naprogramovány k zabíjení. Jakkoliv bych měl za normálních okolností alespoň nějakou naději, že bych mohl tohoto protivníka porazit, písečná bouře ji zmenšila na absolutní minimum. To jsem si musel přiznat. Odkutálel jsem se stranou. Třeba mě ta mumie neviděla a půjde dál. Na kratičkou chvíli jsem podlehl této

naivní naději, ale v příštím okamži-

ku jsem ji ztratil. .

Viděl jsem stín mumie, jak zvedá pravou ruku, ve které držela zbraň. Možná meč, možná kopí, to jsem nerozeznal.

Zmocnila se mě panická hrůza.

A tato hrůza ve mě zmobilizovala poslední zbytky sil. I přes zuřící bouři jsem se vrhl na nohu mumie a zavěsil se na ni.

Mumie upadla v okamžiku, kdy mávla zbraní v ruce.

Očekával jsem ránu do zad a všestravující bolest, ale nic takového se nedostavilo. Zbraň zasvištěla někde nade mnou a zmizela v burácející šedé hmotě.

Ani mumii jsem už neviděl. Strhnul jsem ji svým výpadem k zemi.

Zůstal jsem ležet naprosto vyčerpán. Zaplavil mě pocit dosud nepoznané únavy. Chtělo se mi zůstat ležet a spát. Nic než spát ... Ale můj vnitřní motor, který byl stavěn tak, abych za každé situace přežil, mě z tohoto stavu vytrhl.

"Braň se!" volal můj vnitřní hlas.

"Až do posledního dechu!" Přesně tak to do mě nahustili v tréninkových kurzech.

S námahou jsem podsunul pravou ruku pod tělo. Prsty jsem nahmatal berettu, vytáhl ji a táhl pískem. Jestli ji teď písek ucpe, jsem ztracen. Už při tom pomyšlení mě zamrazilo i přes horko, které mě obklopovalo.

Zvedl jsem pravou ruku. Vichřice mi ji srazila zpět do písku.

Písek mě štípal do očí, které se začaly zaněcovat. Začal jsem slzet. Slzy mi tekly po tvářích. Ale já to nehodlal vzdát. Hledal jsem tu proklatou bestii.

Otočil jsem se dozadu a uviděl ji.

Kráčela v kruhu, s hlavou skloněnou.

43

Věděl jsem, co hledá. Svou zbraň,

Stiskl jsem zuby, počkal, až mi vejde do rány, a když se tak stalo, dvakrát jsem stiskl spoušť. Zvuk výstřelů zanikl v burácení písečné bouře. Viděl jsem, jak se mumie zapotácela, a zmocnila se mne divoká radost. Za tu chvíli nade mnou bouře vytvořila kopec písku, takže jsem měl pocit, že jsem pohřben zaživa.

Vyhrabal jsem se ven, ale v příští chvíli už jsem byl opět zasypán.

Jak dlouho tenhle boj proti přírodním živlům potrvá, to jsem nedokázal říci. Najednou všechno ztichlo. Stejně rychle, jako začala, bouře skončila. Nastalo ticho. Ticho, které po tak silném burácení, působilo téměř bolestivě. Ještě několik minut jsem zůstal ležet. Dýchal jsem chrčivě. Zvracel jsem a kašlal, ale ulevilo se mi.

Podařilo se mi tu ďábelskou bouři

přežít.

A co mí přátelé? Zvedl jsem hlavu.

Asi dvacet yardů od sebe jsem uviděl skalní stěnu. Směšných dvacet yardů. Dalo by se tam doplivnout, a já se tam nedoplazil.

Bill s Gamalem leželi vedle sebe.

Chránili se vzájemně svým tělem. Po obou stranách od nich navál vítr proti skále hromady písku. Z četných trhlin a škvír se navátý písek sypal jako sníh.

Chtěl jsem zavolat, ale z hrdla se mi nevydralo ani zachrčení. Měl jsem přitom pocit, že mám jazyk jako smirkový papír a strašně nateklý.

Teď mě uviděli. Bill unaveně zvedl ruku a zamával mi.

Opětoval jsem jeho pozdrav. Pak jsem se k nim vydal po čtyřech.

K tomu, abych vstal, jsem neměl sil. Zvedl jsem z písku kopí, které patřilo mumii. Obličej mi stále ještě hořel v divokém ohni. Musel na mě být

hrozný pohled. Ale Bill a Gamal na tom nebyli o nic lépe. Měli rudou a na mnoha místech potrhanou pleť. Vytékala z ní krev jako malé červené perly.

Bill mi podal kanystr s vodou. Napil jsem se. Do úst mi vtékala sice teplá, ale drahocenná tekutina.

Konečně jsem mohl mluvit. "Já myslel, žes to nepřežil, " zašep-

tal Bill.

"Plevel nikdy nezajde."

Gamal ukázal na kopí. "Co je to?" Vysvětlil jsem jim to.

Dívali se na mě jako na starověký div světa. "Takže tys dokázal i přes tu hroznou písečnou bouři tu bestii zabít?" řekl Bill chraplavým hlasem.

Přikývl jsem.

"Teď nám tedy zbývá vyřídit už jen tři mumie," prohlásil Gamal.

"A Samenise." Na faraona jsem nezapomněl. Otočil jsem hlavu a zadíval se na údolí. Písečná bouře celou krajinu změnila. Z piperu už nebylo skoro nic vidět. Jen špička a pravý bok ještě trčely z hory písku. I kamenné bloky a kvádry z pyramidy ležely pod nánosem písku. Viděl jsem nové duny a nové prohlubně. Naprosto jiná

krajina. .

Gamal ještě jednou zvedl kanystr s vodou a zatřepal jím. Podle zvuku, který voda vydávala, jsme usoudili, . že může být ještě napůl plný.

"To bude stačit maximálně na jeden den, " prohlásil.

Bill Conolly si potřel obličej mastí z lékárničky. Udělali jsme to po něm. Obrátil jsem se na Gamala. "Je nějaká vyhlídka na záchranu? Mám na mysli, zda na vaší služebně vědí, kde jste."

"Ohlásil jsem to."

"Takže šance, že nás najdou,je padesát na padesát?"

"Tak počítá jen optimista. " "Budete se smát, ale to on je, " pronesl Bill. "Jinak by už nežil. "

Mast mi ochladila obličej a zmírnila bolest.

Zadíval jsem se za sluncem. Už se blížilo horizontu. I přesto byla naše kotlina stále horká jako peklo samo.

Bill řekl: "Teď jsme znovu tam, kde

už jsme jednou byli. "

"Ne tak docela, "odpověděl jsem. "Jak to?"

"Podívej se k těm vysokým skalám;"

Bill se zadíval směrem, který jsem mu ukázal. Stály na nejvyšší skále jako tři mohyly.

Zbývající mumie!

"Tam tedy jsou, " zašeptal Gamal.

Po těle mu naskočila husí kůže.

Mumie nebyly samy. Každá měla vedle sebe kostru velblouda. Podívaly se do údolí, pak se vyhouply na velbloudy a daly se do pohybu.

Za pár vteřin zmizely. Do údolí musí vést nějaká tajná cesta.

"Z toho důvodu je jasné, že vůbec nemají v úmyslu nás nechat utéct, " řekl Bill a díval se přitom na mě.

Dal jsem příteli za pravdu. Seděli jsme v té kotlině jako v pasti na myši ...

V Atfihu, odkud jsme měli podle

. původního plánu vyjít, si začali dělat starosti. Achmed Gamal informoval o naší pouštní operaci zdejší posádku. I na polním letišti pro nás uvolnili jednu přistávací dráhu a spojovatel seděl v nejvyšší pohotovosti u vysílačky v letištní budově.

Poslední hovor se odehrál. před půlhodinou. Spojař přemýšlel. Byl voják a byl zvyklý hlásit všechno, co

46

se mu zdálo neobvyklé, svým nadřízeným. Jen nikdy nejednat na vlastní pěst, tak se člověk alespoň vyhne zodpovědnosti. Jeho nadřízeným byl v tomto případě poručík Al-chim. I on už věděl, že má letadlo zpoždění. Když spojař vstoupil do jeho kanceláře, zeptal se Al-chim okamžitě:

"Je něco nového?"

"Ne.';

Poručík vyskočil. "Dejte mi rozumnou odpověď," křičel. "Chci znát podrobnosti. "

Spojař se polekal a vyklopil hlášení.

Al-chim poslouchal, tahal si přitom konce knír ku a klel. S rukama za zády chodil sem a tam po místnosti. "S tím musíme něco udělat, ke

všem čertům! "

"Já ... já ... to ještě jednou zkusím," navrhl spojař váhavě. "Možná se mi podaří navázat spojení." "K čertu, tak to konečně udělejte!" křičel Al-chim. Malý kulatý poručík měl zase jeden ze svých špatných dnů. "Ale já půjdu s vámi!"

Spojař podržel svému nadřízenému dveře. Al-chim si připadal ohromně důležitý. Sloužit v Atfihu znamenalo sedět v zapadákově. Teď jim ale ukáže, co v něm je. Al-chim počítal s přeložením a povýšením, když dobře splní tenhle úkol. Spojař si nasadil na hlavu sluchátka, otáčel různými knoflíky a pokoušel se navázat spojení s piperem.

Marně.

Al-chim se mu díval přes rameno .

Vztekle zaťal ruce v pěst, vyrazil nečekaně z boudy a rozhlížel se přes malé letiště.

Přemýšlel.

Stála tam dvě letadla. Průzkumná vojenská letadla. Piloti čekali v boudě. Ale kam je má poručík poslat hledat? Plukovník Gamal z tajné služby chtěl ze základny v Atfihu odletět směrem na východ, tolik věděl. Ale

jeho cíl poručík neznal. Na východě ležela poušť Galala, a ta byla veliká.

Kde má s průzkumem začít? Al-chim se poškrábal na bradě.

Rozvažoval všechna pro a proti. Pak se rozhodl. Pošle obě letadla hledat. Bylo to lepší než nedělat nic.

Ostrým hlasem rozkázal poručík oběma pilotům, aby vstali. O pár minut později už byly oba stroje ve vzduchu. Kurz - východ.

Mumie už se neukázaly. Už jsme neviděli ani je, ani jejich velbloudí kostlivce. Slunce stálo v poslední třetině své dráhy. V údolí se prodlužovaly stíny, ale chlad noci stále nepřicházel. Jako předtím sálaly skály nad námi horkem a my si připadali jako ve skleníku.

Pokoušet se o útěk nemělo smysl.

Kam bychom utíkali? Do pouště a tam zemřít žízní? Ne, museli jsme se postavit nepříteli, a to přímo v téhle kotlině.

Napětí sílilo.

Cítil jsem, jak se mi v kloubech rozlévá olověná únava. I přes ten vnitřní neklid jsem se několikrát přistihl, že se mi zavírají oči. Billovi a Gamalovi se dařilo stejně. Gamal nakonec usnul. K jeho únavě přispěla i rána na hlavě a bolest, kterou tak dlouho přemáhal.

Bill si sedl po mém pravém boku.

Zády jsme se opírali o skálu. Oba jsme vyčistili své zbraně. Vzdal jsem se svého úmyslu prohledat pyramidu. Moje šance klesly na minimum.

Bill se zeptal: "Kdy myslíš, že zaútočí?" Pokrčil jsem rameny. "Určitě vyčkají až do setmění. "

"Jako Apačové?" "Ti přece útočí za úsvitu."

"Tak dlouho čekat nechci, " prohlásil Bill.

Sluneční paprsky teď dopadaly zešikma na obří pyramidu. Nebyla sice tak velká jako Cheopsova, ale i tak jsme si připadali malí a bezmocní. Nebyla obložená mramorem, jako je Cheopsova. Nebyly u ní žádné kamenné sochy, které by hlídaly vchod, žádné bájné postavy, nic než holé zdi.

Najednou jsme sebou trhli. Údolím se rozlehlo dunění podobné hřmění při bouřce.

Pak bylo opět ticho.

Bil pokrčil čelo: ." To bylo uvnitř pyramidy," zašeptal.

Přikývl jsem.

"Myslíš, že dokážeš faraona zastavit stříbrnými kulkami?" zeptal se Bill.

"To sotva .·· "Jak tedy?"

"To uvidíme podle situace." "Ty máš ale humor. "

"To je také to jediné, co mi ještě

zbylo." .

Bill změnil téma. "V poušti nastává téměř bez přechodu noc. Už jsem to zažil, Dřív, než se naděješ, je tma. " Ukázal na nebe. "Slunce už mizí." Vstal. "Neměli bychom se tu přece jen porozhlédnout?"

"A co Gamal?" "Půjde s námi. "

Billův nápad mě zrovna nenadchl, Bill udělal několik kroků dopředu. "Já už to nevydržím, Johne. Musím něco dělat, nebo se z toho zatraceného čekání zblázním. "

Rozuměl jsem Billovi a zvedl se.

Achmed Gamal ležel na písku. Tiše chrápal. Bill měl pravdu, musíme ho vzbudit.

Zatřepal jsem s ním. Něco zabručel, otočil se na bok a otevřel oči.

47

"Co ... co ... je?"

"Stmívá se," řekl jsem. "Měli bychom ... "

Vtom Bill vykřikl: ".J ohne, pozor! " Otočil jsem se a ještě v pohybu jsem vytáhl berettu. Uviděl jsem ty tři mumie.

Jako duchové se blížily na svých kostlivých velbloudech pískem, pak se rozdělily a mířily přímo k nám ...

Bill Conolly stál přijíždějícím mumiím nejblíž. Když se jedna z nich vynořila zpoza skály, ztratil Bill nervy a vystřelil. Klekl si přitom a levou rukou si podpíral střílející pravičku. Bohužel začal střílet příliš brzy. Minul cíl. Mumie si lehla velbloudovi na záda, popohnala zvíře a z boku se hnala přímo na Billa. "Zpátky, Bille!" křičel jsem. Víc jsem pro svého přítele v této chvíli udělat nemohl, protože druhá mumie se vynořila asi deset yardů ode mne.

Najednou byla zde.

Skočil jsem stranou, párkrát se otočil na zemi a znovu vyskočil na nohy.

Pak jsem vystřelil.

Ale ne na mumii, která na mě zaútočila, nýbrž na třetí z nich. Ta totiž napadla plukovníka Gamala. Egypťan stál na místě jako solný sloup. Díval se na mumii očima rozšířenýma hrůzou.

Moje stříbrná kulka roztříštila lebku velblouda. Jako zasaženo bleskem se zvíře zhroutilo k zemi. Mumie mu spadla z hřbetu, udělala kotrmelec ve vzduchu a pak přistála na skále vedle Gamala. S velbloudem byl konec. Rozpadl se v popel. Ale tím ještě nebyla vyřízena mumie. Ta se po nárazu o skálu velmi rychle vzpamatovala, zvedla se a zaútočila na Gamala.

48

Plukovník se dal na útěk. Běžel jako lasička ..

Mumie ho nepronásledovala, protože já jsem stál blíž. Zatímco druhá mumie kolem mě kroužila s mečem připraveným k ráně, třetí se ke mě blížila po svých. Jediným mocným skokem jsem přistál na místě, kde leželo ukořistěné kopí. Přitáhl jsem ho k sobě, obrátil se v písku a vrhnul kopí vleže po mumii. Když proletělo vyschlým tělem nemrtvé, vydalo to tlumený zvuk. Byl jsem připraven obětovat na ni ještě stříbrnou kulku, ale nebylo to zapotřebí.

Kopí mumii zabilo.

Rozpadla se, dřív než dopadla na zem.

Zůstávaly pořád ještě dvě. Otočil jsem se, uslyšel výstřel a viděl Billa, jak běhá v písku jako zajíc. Hledal úkryt u skalní stěny, ale to už nebylo nutné. Obě poslední mumie se daly na ústup. Jely k pyramidě a zmizely vní. "Páni, to bylo o fous!" sípal Bill, "Ta bestie mé skoro dostala, ale pomalu se dostávám do bývalé formy. " Bill se rozhlédl. "Kde zůstal plukovník Gamal?"

"Je pryč. Dal se na útěk."

Bill si udělal z rukou trychtýř a přiložil je k ústům, "Hej, plukovníku!" volal. "Vraťte se zpátky!" " ... zpátky ... zpátky ... " ozývalo se ozvěnou po údolí, ale odpovědi jsme se nedočkali. Přítel se na mě ustaraně zadíval. "Viděl jsi, kterým směrem Gamal utíkal, Johne?"

"Ano, směrem k pyramidě. " "Takže do jámy lvové."

Utřel jsem si zpocený obličej.

Kromě kopí jsme teď ukořistili ještě i meč. "Vezmi si ten meč, Bille. Podíváme se po Gamalovi." Zvedl jsem kopí.

Mlčky jsme kráčeli k pyramidě.

Zatímco poslední stíny padaly do údolí a už jen vrcholky skal se zlata-

vě třpytily, blížili jsme se s Billem svému cíli.

Mířili jsme rovnou do jámy lvové ...

Plukovník Gamal byl sice všemi mastmi mazaný důstojník tajné služby, ale v této chvíli se třásl strachem. Nedokázal zvládnout pohled na vynořívší se mumie. Znal sice staré báje a legendy, ale nikdy by si nebyl pomyslel, že se stanou skutečností. Považoval všechno za žvásty a nesmysly, ale měl dostat za vyučenou.

A toto vědomí ho přivádělo k šílenství. Byl nemocný strachem.

V poslední chvíli mumii utekl. Ale místo toho, aby se někde schoval a vyčkal, až bude po boji, utíkal plukovník dál.

K pyramidě ...

Vířil nohama jemný písek, který kolem něho utvářel písečný mrak. Vyčerpaně dopadl na jeden z kvádrů pyramidy. Těsně vedle něho ležel z lomu vylomený balvan. Plukovník zaslechl výstřely. Ten zvuk ho vyrušil z odpočinku, proto se zvedl a potácel se dál.

Dosáhly ho první dlouhé stíny.

Vedle něho vysoká zeď pyramidy, před ním skály. Připadal si jako v hrobce.

Zastavil se a sípavě oddechoval.

Koupal se v potu. Obešel teď západní stranu pyramidy a stál před severní zdí.

Zaklonil hlavu a díval se nahoru.

Zdálo se mu, že muselo opravdu trvat celou věčnost, než ji postavili. Kladl si otázku, jak je možné, že se vrcholek rozpadl. Nenacházel žádné vysvětlení, a ani od nás by žádné zatím nedostal. Chtěl jít dál.

Zastavilo ho hlasité vrzání a skřípění. Gamal zíral jako očarovaný na stěnu před sebou.

Ta se začala otevírat!

Jako brána se dvěma křídly, která se rozestupovala na obě strany. Uprostřed se objevil velký otvor, který lákal Egypťana, aby vstoupil do tmy za ním.

A ta tma ho vábila. "Pojď, pojď dál!" jako by říkala.

"Čekala jsem na tebe. Pospěš si... ť

Slyšel v hlavě nějaký hlas a nevěděl, odkud přichází. Sní snad? Zdá se mu to všechno? V tom obrovském tmavém otvoru se může přece skrývat jen a jen nebezpečí. Proč by tam měl chodit? Proč ho ten hlas láká?

Aniž by si to uvědomil, učinil krok dopředu. Pak další...

Tma ho zajala. Obklopil ho-hnilobný pach. Začalo se mu těžko dýchat. Na čele mu vyrazil studený pot.

A zas tu byl ten hlas: "Běž dál.

Chceš přece rozluštit tajemství. Hned k tomu dostaneš příležitost... " A Gamal kráčel hlouběji do tmy obrovské hrobky.

Brána se za ním zavřela. Sotva vnímal skřípění, které by mu jinak nahánělo husí kůži. Bylo mu všechno jedno. Poslouchal jen ten tajuplný hlas. Každým krokem se blížil své zkáze. Slyšel Samenisovo volání a poslechl...

Bylo mu jedno, kam jde.

A past byla připravena. Najednou stoupl pravou nohou do prázdna. Plukovník ztratil rovnováhu a po hlavě spadl do hloubky. Instinktivně se stočil do klubíčka, tak, jak ho to naučili při tréninku, přesto dopadl těžce.

Levé rameno měl v jednom ohni.

Vykřikl, pak ale zaťal zuby.

Postavil se na nohy. Teď už byl opět schopný jasně přemýšlet a pochopil, že byl vlákán do léčky. Po-

49

Sledovali jsme Gamala.

Běžel jsem vpředu, protože jsem se obával, že Achmed Gamal spáchá nějakou hroznou hloupost. Bylo už málo vidět. V údolí začínala noc. Za pár minut bude všude černočerná tma. Museli jsme si tedy opravdu pospíšit, pokud jsme nechtěli svého egyptského přítele dlouhé hodiny hledat. Kromě toho jsem myslel na ty dvě mumie, které někde určitě čekají, aby ho připravily o život.

50

chopil, že přistál v nějaké jámě, ne-li v hrobce.

Zapálil zápalku. Malý ohýnek se rozhořel ve vzduchu chudém na kyslík jen slabě. Plukovník opsal rukou oblouk, aby si mohl udělat představu o svém vězení.

Skutečně, spadl do hrobky.

V rohu seděla kostra s pokrčenými koleny. Vedle stály různé nádoby. Patřily kdysi do výbavy, která provázela mrtvé na dlouhé cestě přes řeku mrtvých. Gamal se sám sebe udiveně ptal, co ho přivedlo na ten šílený nápad, aby se rozběhl k pyramidě. Nemohl být při smyslech. Jinak si to neuměl vysvětlit. Jak odtud najde východ? Byl odříznutý od okolního světa. Sinc1air s Conollym ho pravděpodobně nikdy nenajdou.

Ale Achmed Gamal už neměl příležitost věnovat se těmto myšlenkám dále, neboť osud mu namíchal ďábelské karty a teď jimi začal hrát. Plukovník si všiml nad sebou jakéhosi nazelenalého světla, které sílilo každým okamžikem, rozšiřovalo se a vyplnilo celou pyramidu.

Achmed Gama! automaticky zvedl hlavu. To, co uviděl, mu zastavilo krev v žilách ...

Pyramida tajemně čněla ke stále temnějšímu nebi. Naše nohy vířily oblaka navátého písku. Těžko se mi dýchalo. Ještě jsem si nezvykl na změnu klimatu. Jak rád bych se byl napil vody, ale nechali jsme kanystr na svém původním stanovišti. Když jsem uslyšel Billovo zaklení, zastavil jsem se a otočil se k němu. Můj přítel seděl v písku. Obličej měl zkřiveny bolestí a oběma rukama si držel kotník.

"Vymkl jsem si ho!" volal na mě. n To ještě ke vší té smůle!"

Chtěl jsem běžet k němu, ale po dvou krocích mě jeho hlas zastavil.

"Běž dál, Johne. Já přijdu za tebou." Opřel se o velký kámen a postavil se na nohy. Pak se belhal dál a opíral se o meč.

Bill měl pravdu, Nemohl jsem si dovolit ztrácet čas.

Volal jsem Gamalovo jméno, ale žádnou odpověď jsem nedostal. Srdce mi prudce bušilo. Nebylo to jen vyčerpáním. ale také obavami

plukovníkův život.

Pak jsem zakoplo kámen. Nakopl jsem si přitom palec, a ta bolest jako by mě vyburcovala k dalšímu běhu. Za chvíli jsem stál před jakýmsi otvorem.

Jako očarován jsem hleděl dovnitř pyramidy. Zdálo se mi, že v dálce vidím obrysy plukovníka Gamala, ale mohl to být klam.

Pak se obě poloviny brány začaly posouvat k sobě. Začalo to skřípat, jak se kámen třelo kámen. A já se musel během pár vteřin rozhodnout.

Mám počkat na Billa, nebo se mám pustit za Gamalem?

Rozhodl jsem se pro druhou možnost a zmizel vevnitř krátce předtím, než se brána úplně zavřela. Ocitl jsem se v temnotě obrovské hrobky.

Teď jsem tu byl uvězněn.

Opatrně jsem kráčel tmou. Vpravé ruce jsem svíral kopí a v levé berettu.

Samenis byl netvor!

Narostl přede mnou do gigantických rozměrů, byl zahalen do zeleného světla a tyčil se téměř až k vrcholu pyramidy. Podvědomě jsem uskočil dozadu a hledal úkryt ve stínu v naději, že si mě nevšiml.

Pozoroval jsem ho.

Jak už jsem řekl, byl obrovský.

Jeho tělo bylo stejně jako u ostatních mumií obaleno do nazelenalého obvazu. V místě, kde by mělo být pod obvazy čelo, svítilo žlutozelené obrovské oko, ze kterého rovněž vyzařovalo nazelenalé světlo. Tenhle obr mohl určitě jedním krokem překonat vzdálenost minimálně padesáti yardů.

Napadlo mi přirovnání slona a mravence. Já byl v tomto případě tím mravencem.

Neodvažoval jsem se volat Gamalovo jméno, protože tak bych prozradil svou polohu.

V té tmě jsem-neviděl ani vlastní ruku před očima. Musel jsem se spolehnout jen a jen na svoje smysly a štěstí. To druhé mě snad neopustí.

Ztratil jsem v té tmě pojem o čase a prostoru. Jak hluboko do pyramidy už jsem se vlastně dostal? Deset yardů, dvacet yardů?

Stiskl jsem zuby a soustředil se na zvuky. Uslyšel jsem kroky.

Gamal?

Pak tlumený zvuk, bolestný výkřik a jen o chvíli později jsem uviděl světlo.

Zeleně svítilo do tmy. Bylo stále jasnější a šířilo se víc a víc, až naplnilo celou pyramidu.

Sledoval jsem ho pohledem. A najednou jsem poznal, co je to za světlo - byl to sám faraon!

V tom okamžiku bych se býval nejraději viděl tisíc mil daleko ...

~ ~

Ale jak to, že se Sarnenís takhle zvětšil? Co to bylo za kouzlo?

Mohl jsem se jen dohadovat.

Možná se faraon má pomstít a ve slepém hněvu všechno kolem sebe zničit, tak jak to už částečně udělal s vrcholem pyramidy. Jiné vysvětlení mi nenapadlo.

To také v té chvíli nehrálo žádnou roli, protože netvor zvedl levou ruku a uhodil do severní stěny.

Podvědomě jsem zavřel oči. Ozval se strašlivý rachot. Vrhl jsem se k zemi a doufal, že nenajdu smrt pod padajícími kamennými balvany.

Měl jsem štěstí. Většina kamenných kvádrů se kutálela po vnější straně pyramidy. Ale prach a špína se na mě valily ze všech stran a bránily mi dýchat. Myslel jsem na Billa a doufal, že ho žádný z kamenů nezasáhl.

Pak jsem uslyšel výkřik. Rozezněl prostor pyramidy a byla v něm slyšet panika.

To musel vykřiknout plukovník Gamal.

A ten proklatý netvor ho uslyšel také. Najednou se sklonil a už držel křičícího plukovníka Gamala ve svých obrovských prackách.

Stačil jediný stisk a rozmačkal by ho!

Už jsem nevydržel ve svém úkrytu.

Musel jsem se pokusit Gamala zachránit, ať se stane cokoli. Připadal jsem si se svou berettou směšný, ale možná dokáže stříbrná kulka oslabit i tohoto obra.

Neušel jsem ani tři kroky. Jako duchové se zjevily obě mumie, skočily mi do cesty a napadly mě ...

51

Billu Conol1ymu se zdálo, že prožívá zemětřesení. Stěna pyramidy se najednou začala řítit. Několikatunové kamenné kvádry se valily do údolí, s pekelným rachotem narážely do skály a Bill Conolly myslel jen na jedno.

Na útěk.

Utíkal tak rychle, jak jen mu to jeho vymknutá noha dovolovala. Přitom mu vířily v hlavě myšlenky na mě a na to, že jsem uvězněn v pyramidě.

Bylo mu jasné, jak se moje šance zmenšily, ale nemohl mi pomoci.

Našel si úkryt za jedním kamenným kvádrem. Už byl zase klid, jen velké mračno prachu se ještě vznášelo nad údolím. Bill se zadíval na nebe a uviděl vycházející měsíc a moře hvězd. Jejich světlo stačilo jen na to, aby ve tmě viděl obrysy.

52

Letadla byla vybavena silnými reflektory, a protože už nastala noc, oba piloti je rozsvítili.

Jednou se už vrátili na základnu natankovat, ale poručík je okamžitě poslal zase zpátky, i když se nechali slyšet, že by nejraději celé hledání vzdali.

Letěli tedy podruhé.

Silné reflektory ohledávaly zemi pod nimi a měnily noc v den. Oba piloti letěli dost nízko. Byli navzájem v kontaktu vysílačkami.

Teď se blížili k horám. Naštěstí se tu vyznali.

Vsadili všechno na jednu kartu, letěli nízko a při dost nízké rychlosti.

Měli štěstí.

Náhodou objevili úzkou kotlinu.

Domluvili se vysílačkami a jeden z nich se do tohoto kaňonu, který vedl rovnou k faraonovu údolí, spustil.

Stalo se tak ve chvíli, kdy Samenís rozbořil severní stěnu pyramidy ...

Pyramida teď držela jen ze dvou stran. Hrozilo jí úplné zřícení. Stačil už jen jediný náraz a rozsype se.

Známý zvuk přerušil myšlenky Billa Conollyho.

Byl to zvuk motorů!

Bill vyskočil. A v té chvíli už vletělo do údolí letadlo. Přiletělo směrem od kaňonu, jediné cesty, která sem vedla.

Najednou bylo světlo. Silné reflektory osvětlovaly celé údolí.

Bill začal mávat a běžel letadlu naproti.

Reflektory ho celého zalily svým světlem a zcela oslnily. Ale to mu bylo jedno. Dal si jednu ruku před oči a druhou mával.

Stroj proletěl nad nim. Kužel světla se přesunul dál a Bill se ocitl zase ve tmě.

Pilot dal Billovi signál. že ho viděl. Můj přítel si vydechl. Sledoval letadlo očima a viděl. jak letí k pyramidě a osvětluje ji.

Pilot navedl stroj do vetší výšky.

Zřejmě zaznamenal. že je pyramida bez vrcholku, a chtěl se podívat blíž. Zaplatil však za svou zvědavost životem.

Z vrcholu se totiž najednou vynořila obří pracka sevřená v pěst a než stačil pilot zareagovat, udeřila do letadla.

To explodovalo ve vzduchu a pak nastal chaos ...

Sehnul jsem se a tak unikl první ráně mečem. Další mumie zaútočila kopím. Uskočil jsem stranou a pustil k sobě nejdřív mumii s mečem. Vypálil jsem právě v okamžiku, kdy se na mě vrhla.

Kulka vytrhla v její kůži podobné bandáži otvor jako pěst. S bestií to trhlo. Viděl jsem, jak jí z očí mizí žlutý svit a pak pomaličku klesala na

53

kolena. V posledním tažení se ještě pokusila zabodnout mi do hrudi svůj meč.

Ale už toho nebyla schopna. Její

ruka, stejně jako zbytek těla, se už začala rozpadat.

Rychle jsem uskočil dozadu. Kopí

mě minulo.

Druhá mumie byla opatrnější. Stá-

hla se do temného kouta a zkusila mě napadnout z boku.

Byl jsem teď ve výhodě. Mumie se prozrazovala svýma žlutýma očima, takže jsem mohl sledovat, kde je.

Co se stalo s plukovníkem Gamalem, to jsem v nejmenším netušil. Naposledy jsem ho viděl ve spárech obří mumie. Bylo sporné, zda ještě žije.

Nemohli jsme návratu mága - faraona zabránit. Děsivá hra už byla rozehrána naplno a my teď museli nést následky.

Kladl jsem si otázku, jak bych mohl mumii zastavit. Zastavit netvora, velkého jako dům, disponujícího pravěkou silou. Má vůbec někde nějaké slabé místo?

Vzpomněl jsem si na jednu německou bajku. Siegfried, který zabíjel draky, také zvítězil nad protivníkem, který byl nesrovnatelně větší. Mohl bych ho napodobit? Ale kde má ta mumie slabé místo? Musí nějaké mít, protože jsem dosud nikdy nepotkal neporazitelného démona. Zranitelné místečko má každý, ať je sebemocnější.

V tom byl rozdíl mezi temnými mocnostmi a mocnostmi čistého světla. Dobrý duch je dokonalý, což se o zlém nedá říci. A je to tak v pořádku.

Znovu jsem se soustředil na svého soupeře. Mumie se sehnula. Její oči svítily ve tmě asi v úrovni kolenou. Všude kolem se vznášela oblaka prachu a dráždila mne ke kašli.

Zvedl jsem berettu, schoval se za kámen, podepřel si o něj ruku a přesně zamířil.

Vychází dvakrát v měsíci Vydává Moravská Bastei (MoSa) spol. s r. o.

Kotlářská 53, 602 00 Brno Redakce: tel. 05/7118, linka 216, 245, 288 Obchodní oddělení: tel. 05/41 21 2850 Sekretariát: tel. 05/7118, linka 232 Fax: 05/41 21 28 50 Šéfredaktorka: Eliška Nováková Odpovědná redaktorka: Květa Matoušková Technický redaktor: Zdeněk Valach

Sazba: MoBa, spol. s r. o.

Tisk: Moravská typografie, a. s., Brno

Jason Dark:

Mstitel se vrací Překlad: Alena Smolíková © MoBa, spol. s r. o., 1997

© Bastei-Verlag, Gustav H. Lůbbe GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MoSa, spol. s r. o. vychází:

Hedwiga Coul1hs-MahlerovÍl společenské romány Silvia-Exklusiv královna milostných romancí Dr. Stefan Frank - lékař z Polesí Pouta lásky -

příběhy z rodinného života

F. Unger - jeho velké westerny John Sinclair-Speciál - kabinet hrůzy John Sinclaír - na stopě hrÍlzy Zlatá rÍlže - láska a diadém Silvia-Romantic -

plilnoční román Western-Bestseller hrdinové Západu

Vampýra - hrÍlza a děs Hedwiga Courths-Mahlerová-Extra nová řada společenských románÍl

Reg. zn, MK ČR 7168

Podávání novinových zásilek v SR povoleno RPP, Bratislava,

pošta 12, Č. j, 397/94

®

Z ústí vyšlehl plamen asi na prst dlouhý.

Zasažená mumie klesla k zemi. .

A opět okamžitě začal proces rozpadu. Z mého soupeře zůstala jen hromádka popela.

Zvítězil jsem.

Alespoň nad faraonovými pomocníky.

Teď už zůstával jen On. Zda dokážu zvítězit i nad ním, bylo ve hvězdách.

Samenis se o smrt svých osobních strážců nezajímal. Jeho zájem se soustředil na něco jiného.

Na zvuk motorů!

Když jsem ho zaslechl, rozžala se ve mě jiskřička naděje. To musí být průzkumné letadlo. Takže si našeho zmizení přece jen všimli! Naděje však zmizela stejně rychle, jako vzplála. Jak bychom mohli vyjít z tohoto údolí živí? Faraonova mumie by to určitě nedopustila.

Zaťal jsem pěsti, zvedl hlavu a zadíval se otvorem v pyramidě nahoru. Obrovitá pěst vyletěla do výšky a pak. ..

Zavřel jsem oči.

Zvuk výbuchu mi pronikl až do morku kostí. Obří mumie zničila letadlo.

Nadechl jsem se zhluboka. Pak opět upoutal mou pozornost Samenis.

Faraon opouštěl pyramidu ...

Bill Conolly viděl, jak se letadlo doslova rozletělo.

Pak byl všude cítit pach hořícího benzínu. Jednotlivé díly letadla létaly na všechny strany a zabodávaly se do písku.

Bill SE; spěchal ukrýt s rukama zkříženýma nad hlavou, aby se chránil před létajícími hořícími troskami, nebo aby ho nepostříkal benzín.

54

Měl štěstí.

Sem a tam ještě dohořívaly malé ohníčky, ale brzy pohasly. Pilot obětoval svůj život. Jemu už se nedalo pomoci.

Zase jedna naděje zmizela v nenávratnu, pomyslel si Bill. Zvedl zrak a zadíval se k pyramidě.

A uviděl faraona.

Jako tornádo se hnal z pyramidy a loktem odhazoval kameny, které mu stály v cestě.

Samenis ovládl celé údolí. Vyrazil z hrdla strašlivý řev, který se nesl ozvěnou. Billovi naskočila husí kůže po těle. Horečným zrakem sledoval netvora.

Mumie se valila kupředu. Mířila přímo ke kaňonu, kterým jsme se sem s Billem a Gamalem dostali. Nohama odkopávala obrovské balvany, jakoby šlo o malý míč.

Bill Conolly si uvědomoval, co za sílu v sobě ten netvor skrývá.

Mumie kolem něho prošla, aniž by ho viděla.

Bill se postavil. Sledovat mumii nemělo smysl. Bill se chtěl nejprve pustit za mnou. Modlil se. doufal a prosil zároveň, když se blížil k py- ramidě, Vrhl ještě jeden pohled za sebe a viděl, jak obr mizí v kaňonu. Jeho hlava byla vidět mezi nejvyššími vrcholky skal. Samenise obklopovala nazelenale svítící aura.

Bill klopýtal dál. A pak mě uviděl.

Slézal jsem po pyramidě jako horolezec a našel jsem i plukovníka Gamala.

Nebyl mrtev, jen ztratil vědomí. Vynášel jsem ho na zádech z nebezpečné zóny.

Bill ke mě doskákal.

"Johne!" volal. "Johne, proboha!"

Nemohl uvěřit, že jsem naživu.

Ani já sám jsem tomu příliš nevěřil.

Bill těžce dýchal. "Jak. .. jak. .. jsi to dokázal?"

Mávl jsem volnou rukou. ,;Později, Bille. Co se stalo s mumií?"

Bill ukázal směrem ke kaňonu.

"Zmizel támhle, hned jak to letadlo ... "

"Já vím, Bille."

"Co budeme dělat?" "Musíme za ním."

"Ale co budeme dělat?"

"K čertu, to nevím!" vyrazil jsem ze sebe. "Prostě to nevím, Bille ... " "Klid, Johne," uklidňoval mě Bill. Pokračovali jsme v chůzi. Já nesl přes rameno bezvědomého plukov-

níka. Asi jsem nebyl sám, kdo měl pocit, že jdeme vstříc smrti...

Druhý pilot kroužil kolem horského masivu. Přes vysílačku byl ve spojení se svým kamarádem, který mu podával hlášení, s jejichž pomocí si mohl udělat docela přesnou představu, jak to vypadá v údolí.

Když uslyšelo pyramidě, udivilo

ho to.

"Víš to jistě?" ptal se. "Ne, Omare, já ... "

Pak už Omar nic neslyšel. Spojení

se z ničeho nic přerušilo. Pilot se ještě několikrát pokusil spojení obnovit, ale marně.

To Omara znervóznilo. Když za-

hlédl nad horami plamen, bylo mu jasné, proč. Zbledl jako křída. Ruce se mu sevřely na řídící páce. Jeho kamarád to nepřežil. Buď narazil do skály, nebo do pyramidy. Jiná možnost Omara nenapadla.

Chtěl ale vidět, co se. skutečně stalo. Možná mu ještě může pomoci.

Omar naklonil letadlo na pravý bok a prohlížel ústí kaňonu.

V té chvíli se vynořila mumie. Pilotovi se rozšířily oči, na chvíli nedal pozor a už mířil rovnou do skály. V poslední vteřině si toho všiml a strhl letadlo zpět.

Mumie už však vyšla z kaňonu. Teď kráčel kolos měsícem ozářenou pouští.»

I přes svůj vymknutý kotník se Bill Conolly statečně držel po mém boku. Zdálo se, že kaňon nemá konce. Už jsme šli přes čtvrt hodiny.

Samenise už jsme nezahlédli.

Faraa pohltila poušť.

Měl jsem u sebe svůj kufřík, bez něhož bych byl skutečně bezbranný.

Plukovník byl stále těžší. Alespoň já měl ten pocit. Čas od času zasténal. Musel i v bezvědomí cítit

bolest.

Pak jsme najednou vyšli z kaňonu.

Už nějakou dobu jsme slyšeli hukot motoru. Teď jsme uviděli druhé

letadlo.

A pátrající reflektor.

Zalilo nás světlo. Bill začal mávat.

Kužel světla se posouval dál, prorážel temnotu skal a pak, když už jsme si mysleli, že to pilot obrátí, nalétal na přistání.

Dobrotivé nebe, to byl ale výkon. Stroj se s pekelným hukotem snášel níž. Pustil jsem plukovníka z ramenou a horečnýma očima se zadíval na nebeský stroj a ...

Pilot to dokázal. Skutečně se mu podařilo se strojem přistát.

Zázrak?

Nám to tak připadalo. A dokonce

mu žádný balvan neurazil podvozek. Letadlo se zastavilo v mračně

písku.

Běželi jsme k němu.

Pilot naproti nám. Když jsme stáli naproti sobě, viděl jsem v jeho tváři zděšení.

55

Promluvil jsem k němu anglicky. On začal lomit rukama. Předložil jsem mu naši prosbu.

" Vezměte nás do letadla a leťte za tou mumií!" Najednou jsem přece jen dostal nápad, jak nad ní zvítězit.

Pilot Se zamyslel. Mluvil o svém mrtvém kamarádovi, ale nakonec jsem ho přesvědčil.

Nastoupili jsme do letadla.

Bill i zraněný plukovník měli místa dost. Já si sedl na sedadlo druhého pilota.

Obličej jsem měl jako z kamene.

Zranitelné místo má každý démon! Ta myšlenka mi stále hučela v hlavě. A věřil jsem, že jsem na to zranitelné místo u Samenise přišel.

Bylo to jeho oko!

Musíme k němu co nejblíže, tak blízko, abych mu mohl vypálit stříbrnou kulku do oka.

Pilot odstartoval.

Soustředil jsem se stejně jako on, protože životy nás všech visely na hedvábné niti. Jestli se mi nepodaří tu mumii zabít, jsme ztraceni.

Napětí vzrůstalo ...

Kužel světla prorážel tmu, bloudil po zvlněném pouštním povrchu, odrážel se od vybělených balvanů a sledoval stopu, kterou v písku zanechala chodidla obrovské mumie.

Najednou se objevila ve světle reflektoru.

"Teď pozor! " zvolal jsem.

Omar přikývl. Snížil rychlost a letěl jen asi dvacet yardů nad mumií a pak otočil stroj.

Naletěl si na mumii.

Otevřel jsem dveře. Náraz vzduchu mě srazil zpět na sedadlo.

Nasadil jsem si brýle pro piloty, abych udržel otevřené oči.

Pilot teď nabral přímý kurz. Přímo proti mumii. Automaticky namířil světlo reflektoru do faraovy tváře.

Blížili jsme se k němu.

Seděl jsem na zemi. Levou rukou jsem se držel a pravou jsem zvedl.

56

Beretta byla nabitá. Moje prsty svíraly studený kov.

Mumie zvedla pracky. Chtěl zničit i tohle letadlo.

Zbývaly nám dvě, maximálně tři vteřiny.

Vystřelil jsem.

Rychle za sebou jsem šestkrát

stiskl spoušť a mířil na velké oko netvora. Viděl jsem, že jsem zasáhl a slyšel jsem příšerný řev netvora. Pak pilot prudce zabočil. Pravá pracka minula těsně pravý bok letadla, ale naštěstí se ho nedotkla.

Vzduch mé vtáhl zpět do letadla.

Upadl jsem mezi sedadla, narazil se do hlavy a slyšel radostný pokřik.

Ten mě pomohl na nohy. Jediným pohybem jsem se vztyčil, přitiskl obličej na sklo a pozoroval obrovu porážku.

Moje kulky toho ďábelského tvora zničily.

Až k nám vyletovala oblaka písku a prachu a bránila nám ve výhledu a dokonce ani reflektor nedokázal tento závoj prachu prorazit.

Samenis byl mrtev. Tentokrát definitivně.

Otočil jsem hlavu a šťastné se zadíval na svého přítele Billa Conollyho. A pak, z ničeho nic. mi poklesla víčka. Moje vyčerpání mě zmohlo. Hlava mi spadla na pravé rameno.

Usnul jsem.

Uplynulo několik hodin.

V Atfíhu se to hemžilo policisty a důstojníky tajné služby. Plukovník Gamal se mezitím už probral z bezvědomí. Lékař mu provizorně ošetřil nohu.

Kolovaly tu ty nejfantastičtější domněnky a dohady a hrdiny jsme nebyli my, ale jakýsi poručík Al-chim. Ten měl vyznamenání jisté. A samo-

KONEC

Zřejmě i povýšení. Ale co se přesně stalo. se nedozvěděl.

Nás dopravilo do Káhiry speciální vládní letadlo. Pilot Omar byl také s námi. Měl být za svůj odvážný zásah vyznamenán.

"Máme zveřejnit pravdu?" ptal se Gamal.

"To musíte vědět vy," odpověděl jsem.

"Jak s takovými případy nakládáte vy?"

"Já napíši pravdivé hlášení. A to skončí u nás v pancéřovém sejfu. Většina mých kolegu stejně považuje má dobrodružství za smyšlená." Pokrčil jsem rameny. "Co se dá dělat?"

"To máte pravdu. Ještě si to roz-

myslím. " Za chvíli plukovník usnul. Lékař, který nás doprovázel, mu dal injekci na uklidnění.

Já se ale těšil na Londýn. Na pod-

zim, na mlhu. Přese všechno.

"A víš, co uděláme?" zeptal se Bill. "Ne."

"Půjdeme to zapít. Vydáme se na tah a všechno spláchneme. Půjdeme na flám. Příteli, Johne, jako za starých časů!"

Uhodni sám, milý čtenáři, zda jsem ten návrh přijal.

Právě Jste dočetli román s hradbami

MOBA

Jistota dobré zábavy pro celou rodinu

57