D žungle . Vlhké tajemné horko. Močály plné nebezpečí. Tak vypadá Everglades na Floridě. Někteří lidé považují tamní končiny za pozemský ráj, jiní za peklo .

Ed Melville pomalu vedl výletní člun samotou hustého zeleného porostu. Melville byl menší bělovlasý muž s bílým strništěm na bradě, který vel mi rád pil rum. Byl neustále př iopilý, oči mu plavaly v slzách.

A byl pověrčivý. To především.

Věřil doslova i těm nejbláznivějším historkám, jaké mu kdo vyprávěl, Jeho komentář byl pokaždé stejný:

"To je možné. Všecko je možné. Ď ábel je totiž vynalézavější, než si my umíme představit i v těch nejdivočejších snech. "

Bahnitá vodní cesta se zúžila.

Po obou stranách se tyčily obrovské kapradiny a liany těch nejbizarnějších tvaru. Z korun stromu vylétali ptáci vyplašení hlukem motoru. Kdesi za neproniknutelnou zelenou stěnou utíkala divoká zvěř, kterou lidské oko nespatřilo.

Ed Melville si sundal z hlavy umaštěnou čepici a setřel si pot z čela. Byla to bláznivá společnost, co si pronajala jeho člun. Dvě dívky a tři muži. Mladí, hezcí, v dobré náladě, až nevázaní. Byli to zpěváci, skupina, která se chtěla zúčastnit hudebního festivalu ve Fort Lauderdale.

Aby se mezi jednotlivými vyčer-

pávajícími zkouškami trochu uvolnili, najali si Melvillův výletní člun, Byla to hlučná společnost. Zejména obě blondýny nezavřely ani na chvíli pusu. Bezstarostné mládí.

Ale ještě mnohem horší než ti čtyři zpěváci byl jejich postarší tlustý manažer. Jmenoval se Butch Wooley a v nepravidelných intervalech upíjel mocnými doušky bourbon z velké placaté láhve.

Ed Melville si při pohledu na něj bezděčně olizoval rty, ale Butch mu nenabídl, a tak Melvillovi nezbylo nic jiného, než si tajně čas od času přihnout ze své pečlivě uschované láhve rumu.

Manažer skupiny už měl v hlavě, když Melville obrátil člun zpět k domovu.

Wooley se s vystrčeným břichem postavil vedle Melvilla, žoviálně mu položil ruku kolem ramen a řekl:

"Nádherná krajina, pane Melville. Nemohu, než vám závidět."

"Ach, víte, když to člověk vidí každý den, začne mu to pomalu lézt na nervy."

"To máte pravdu. Tentýž pocit mám v New Yorku. Bydlím tam, ale je mi z toho města na zvracení. " "Proč se nepřestěhujete jinam?" "A kam? Do San Franciska? Do Chicaga? Do Washingtonu? To je

všechno New York - jestli rozumíte, co tím myslím." Butch Wooley si shrnul mastný pramínek vlasu z čela. "Jak se vám líbí mí chráněnci, pane Melville?"

2

"Hezcí lidé. Jestli tak zpívají, jak vypadají... "

"Mám vám něco prozradit? Tihle čtyři vyhrají soutěž. Jsou považováni za tajné favority. Konkurence nemá proti nim šanci. Mají vynikající písničku. A výborně ji umí podat. Jejich představení stojí za to. Můžete mě vzít za slovo, Melville, o těch lidech v budoucnosti ještě hodně uslyšíme. Mají před sebou báječnou kariéru. "

Ed Melville se usmál. "Takže to jsem vlastně na výletě s budoucími slavnými osobnostmi."

"Na to můžete vzít jed."

Ed Melville se zadíval na nebe, které najednou zešedlo.

Zlobil se, že cestu příl i š natáhl. To se mu teď nezamlouvalo. Neměl rád stmívání. Měl strach ze tmy a z toho, co se v ní může skrývat.

Butch Wooley vytáhl tuponosý kolt značky Cobra. Ukázal zbraň majiteli člunu a zaculil se.

"Pěknej kousek, co?"

Edovi Melvillovi se protáhl obličej překvapením. "Odkud tu bouchačku máte, pane Wooley?"

"Nabídl mi ji nějaký chlápek, co potřeboval nutně peníze. Tak jsem ji koupil."

"A na co?"

"New York je varnej kotel. Lidi jsou tam přepadávaní i ve dne. Mně se to zatím nestalo. Ale kde stojí psáno, že toho zůstanu ušetřen i v budoucnosti?"

"A co byste v takovém případě udělal?"

"Vytáhl bych bouchačku a ten gauner, co by chtěl mou peněženku, by vzal nohy na ramena. "

"Nebo by ztratil nervy, kdyby uv i děl zbraň, a zabil by vás."

"Vy asi nemáte zbraně v lásce, co?" "Vůbec ne," řekl Ed Melvi1le. Wooley zbraň schoval. Napil se

znovu z placaté láhve a dopil ji až do dna. Pak se vrátil ke svým chráněncům.

Nad Everglades se už rozprostřelo šero. Všechno kolem bylo šedé. Ed Melville přidal starému diesel - motoru plyn.

Chtěl být co nejdříve zpět ve Fon Lauderdale. První noční ptáci už se hlásili svými výkřiky. Melvillese kousal do spodního rtu. Setmělá krajina mu připadala strašidelná. Napadaly ho všemožné strašidelné historky, které se o ní vyprávěly.

Zneklidňovaly ho.

Zaslechl nad s ebou svist a mává ní křídel. Polekaně zvedl hlavu.

V té chvíli mu poskočilo srdce a po zádech mu přeběhl mráz.

"Bílý netopýr! " vykřikl při dušeně.

"Takže není pravda, že existuje jen v legendě. On existuje i ve skutečnosti!"

Melville se několikrát po sobě pokřižoval.

Butch Wooley bílého netopýra zahlédl také. "Hej!" zvolal na své svěřence. "Podívejte se. Už jste někdy v životě viděli bílého netopýra?" Natáhl ruce k obloze. " Támhle letí. Teď se vrací sem. Doprovází nás. Nádherný exemplář. Ale myslím, že to není zcela bez nebezpečí, Tihle netopýři jsou zároveň upíři. Jo. Vážně, Jsou to vampýři. Živí se krví. Doufejme, že ne naší, hahaha!"

Bílý netopýr jim přeletěl nad hlavami. Obě dívky vyděšeně zavřískly.

To byl pro Butche Wooleyho dostatečný důvod k tomu, aby znovu tasil svůj kolt.

"Nebojte se, děvčata, váš manažer vás před netvorem uchrání. Až se zase objeví, zastřelím ho. "

Ed Melville polekaně zavrtěl hlavou: "Ne, pane Wooley! To nesmíte! Nikdo nesmí zabít bílého netopýra!"

"Vyděsil mi děvčata!" odpověděl Wooley zlostně.

3

"Butchi, už se vrací! " vykřikl vtom jeden ze zpěváku.

Wooley odjistil zbraň. Přivřel oči

a stiskl čelisti.

"Pro všechno na světě, nedělejte to!" křičel Ed Melville.

"Poslyšte, co je to s vámi?" okřikl ho manažer nevrle. "Je snad ta bestie chráněna zákonem?"

"To ne, ale ... " .

"Tak vidíte. Takže tomu lítajícímu ďáblovi vpálím kulku do kožichu. " "Jestli bílého netopýra zabijete, přinese to velké neštěstí!"

"Nepovídejte hlouposti. Pověry, babské povídačky. Tomu by chlap jako vy neměl věřit, pane Melville!" Butch Wooley zamířil. Bílý netopýr se na kratičký okamžik zastavil ve vzduchu.

Ed Melville pustil kormidlo. Vrhnul se k Wooleymu, aby mu zabránil vystřelit.

Dosáhl pravého opaku. Když do Wooleyho narazil, ozval se výstřel. Kulka bílého netopýra jen zranila. Tvor vyletěl strmě vzhůru, Pak vývrtkovitě stoupal stále výš a výš. Vnořil se do přibývajícího soumraku a o chvíli později to vypadalo, jako by se v něm rozplynul.

Butch Wooley se rozzlobeně obrátil. "Vy hloupý idiote. Co to do vás vjelo? Býval bych to zvíře zasáhl, kdybyste do mě nestrčil!"

EdMelville suše polkl a sklopil zrak. Ze staženého hrdla vysoukal:

"Smrtelně jste ho poranil, pane Wooley. Ten netopýr zemře!"

"Tím líp. Aspoň už nebude děsit mladá děvčata."

Ed Melville pomalu kroutil hlavou. "Vy vůbec nevíte, co říkáte, pane Wooley. Nemáte tušení, jaké neštěstí jste svým výstřelem způsobil- vy nešťastníku ... "

4,

Zavolali nás do Miami Beach. Nějaký démon tam měl údajně zabít dva britské občany. Superintendant Powell, můj bezprostřední nadřízený ve Scotland Yardu, mne tam okamžitě vyslal, abych celou věc prošetřil. Ukázalo se, že Angličany zabil nějaký šílenec. Nic pro lovce duchu.

Když už jsme byli na Floridě, požádal jsem telegraficky o pár dní dovolené, kterou mi Powell s těžkým srdcem odsouhlasil. Stejně jsem si měl vybírat dovolenou už několik let pozpátku.

Můj čínský přítel a spolupracovník Suko se mnou letěl do Fort Lauderdale, abychom si jednou pořádně odpočinuli. Jako jediné město na Floridě měl tehdy Fort Lauderdale deset kilometru dlouhou veřejnou' pláž. Často ho srovnávají s Benátkami - síť kanálu protkává celé město křížem krážem.

Ubytovali jsme se v hotelu Baltimore na bulváru Atlantic.

A brzy jsme navázali velmi příjemnou známost.

Ště stí, že nebyla nablízku Jane Colli nsová, neboť novinářka Rachel Marchová jí byla skutečně nebezpečnou konkurentkou.

Rachel měla medově plavé vlasy a nemusela svou přírodní krásu zdůrazňovat žádnými kosmetickými úpravami. Jediné, co pro svůj vzhled dělala, byl jemný make-up, který jen podtrhl její přirozenou krásu.

Suko byl od chvíle, kdy jsme se s ní seznámili, k nepoznání.

Číňan s plochým obličejem, černými hustými vlasy uprostřed na pěšinku, byl úplně vyveden z míry. Zdálo se, jako by úplně zapomněl na svou poslední milostnou prohru.

Choval se jako primán, který poprvé v životě běhá za ženskou sukní.

Jenže chyba! Zalíbil jsem se jí já ~ i když jsem pro to neudělal ani to nejmenší.

Zaprvé z ohledu na Suka.

Milí čtenáři,

pokud chcete získat starší svazky, můžete si je zaplatit složenkou typu "C" (+ 10 Kč příspěvek na poštovné a balné) na adresu:

Nakladatelství MOBA Kotlářská 53, 602 00 Bmo

"Jmenoval se Zubin Zagarro, " pokračovala krásná dívka. "Zabil mnoho lidí. Jeho hrůzné skutky způsobily, že v celém okolí zavládl strach a úzkost. Jednoho dne ale bez zjevného důvodu zmizel. "

"Co to znamená, bez zjevného důvodu?" zeptal se Suko, kterého ten příběh rovněž zaujal.

Rachel znovu upila brčkem.

"Nikdo Zubina Zagarra nezabil. Zanechal řádění sám od sebe a najednou dal lidem pokoj. "

. "To ale znamená, že se může kdykoliv znovu objevit," řekl Suko po krátkém zaváhání.

"To je možné," odpověděla novinářka. "V legendě se říká: Zabije -li jednou někdo v Everglades bílého netopýra, Zubin Zagarro se vrátí. "

VE DRUHÉM POLOLETi 1998 V ROMANOVÉ ŘADĚ

NA STOPĚ HROZY JOHN SINCLAIR VYCHAzf:

sv.104 Zelené peklo sv.105 Zóna smrti

sv.106 Jezerní příšera sv.107 Zombiové

sv.108 Hororové disko sv.109 Pálení čarodějnic sv.110 Řidič z říše duchÍl sv.111 Kino hrÍlzy

sv.112 Guru mrtvých sv.113 Judita a Její druhé já sv.114 Čaroděj od Selny sv.115 Skleněná cela

Zadruhé z ohledu na Jane Collinsovou.

Seděli jsme všichni v hale hotelu a Suko nemohl od krásné novinářky odtrhnout oči.

Rachel měla na sobě šaty z lehoučkého hedvábí. Výstřih nám zpočátku skoro vzal dech. Pak jsem si na něj pomalu zvykal, ale snažil jsem se dívat jinam, i když ví Bůh, že to nebylo jednoduché.

Měli jsme před sebou long drink se spoustou ledu a velmi vkusně naaranžovanými stébly na pití. Rachel na mě při pití vrhla pohled, který musel Sukovi rvát srdce. Říkala mi pohledem, že by se mnou chtěla být sama, ale to jsem Sukovi nemohl udělat.

Když upila, sáhla po kabelce a na chvíli se omluvila.

Suko se za ní smutně díval.

Pak si změřil mne a vrtěl přitom nechápavě hlavou. "Poslyš, Johne, co na tobě je, co já nemám?"

"Šarm," odpověděl jsem.

"Ten jsem měl už v době, kdy jsi ještě čural do plínek. "

"Možná děláš něco špatně." "Ano. Neměl jsem si s tebou sedat k jednomu stolu," bručel Suko zamračeně.

Rachel se vracela. Rty měla přimalovány svůdně červenou rtěnkou. Sukův pohled se na ně přilepil. N 0vinářka sem, do Fort Lauderdale, přijela, aby pro svůj časopis se sídlem v Tampě napsala reportáž o hudebním festivalu.

Kromě toho měla v úmyslu přijít na kloub ještě další záhadě, jak se nám svěřila.

Jedné legendě.

Legendě o Zubinu Zagarrovi. Vyprávěla nám: "Tady v okolí měl

před mnoha a mnoha léty řádit nějaký vampýr."

Zpozorněl jsem. Ta historka mě zaujala. Požádal jsem Rachel, aby nám o tom pověděla víc.

5

Suko si olízl rty. "Na to můžu říct jediné: Kéž by se bílý netopýr dožil nejméně tisíce let. "

Vampýr vstal!

Opíral se o pazoury. Majestátně vystoup i l z hrobu, do kterého se před lety sám pohřbil.

Byl velký a silný. Strach nahánějící postava, která dnešní lidi určitě vyděsí úplně stejně jako ty před dávnými lety.

Pevným krokem vyšel vampýr z jeskyně. Táhlo ho to ne odolatelně . za krví...

Umíral!

Zmítal se ve vzduchu. Ubývalo mu si l Ale zatím ještě nedoletěl do cíle. Zoufale bojoval proti neodvratitelnému konci. Mával bílými křídly a klesal dolů, pak se ale zase zvedl do výšky, přeletěl močál, do kterého mu z křídla kapala krev ze smrtelné střelné rány.

Už to nebylo daleko. Bílý netopýr to cítil. Brzy bude u cíle.

Z posledních sil vletěl do otvoru tajné podzemní jeskyně. Vnořil se do temného trychtýře.

Byl to úkryt Zubina Zagarra. Sem se skryl, aby tu přečkal tu dlouhou dobu, po kterou jeho duše přebývala v těle bílého netopýra. Ten doletěl až na samý konec jeskyně, a tam klesl k zemi vyčerpán.

Krev bílého netopýra vsákla do země.

Netopýr skonal.

Jeho maso se rozložilo a na zemi zůstala ležet jen kostra. Ale i ta se rozpadla v prach.

Zůstala jen krvavá stopa, která probudila k novému životu Zubina Zagarra, Vampýr musel nejdříve rychle nabýt sil, aby byl schopen páchat kruté skutky stejně jako kdysi.

Jeho návratu mezi lidi se už nedalo zabránit.

Země zahřměla. Vzedmula se pod tlakem a pak najednou nevydržela ten obrovský nápor. Roztrhla se.

Ve tmě zasvítil mrtvolně bledý obličej. V něm tajemně zablýskaly černé oči, v nichž se zračil hlad po krvi.

Ústa se otevřela a úzké rty odhalily dlouhé, jako dýky ostré zuby.

6

Kvarteto i se svým manažerem hlučně vtrhlo do hotelu. Měli s sebou i Eda Melvilla, majitele člunu, ve kterém se nechali zavézt do Everglades. Melville působil vystrašeným a stísněným dojmem. Jako by ho z nějakého důvodu omrzel život.

Když nás Butch Wooley uviděl, zamířil svým velkým břichem přímo k našemu stolu.

"Dobrý večer, dámo a pánové.

Máte něco proti tomu, když si k vám přisedneme? Musíme vám vypovědět zábavnou historku."

Podíval jsem se na Rachel Marehovou. Souhlasně přikývla a doplnila to ještě zvoucím gestem.

Wooley usedl za stůl a objednal pro všechny whisky, aniž by se zeptal, zda chceme. K Edu Melvillov i řekl žoviálně: "Vy si sedněte vedle mě. Myslím, že se s vámi budu muset udobřit. Pijte, kolik chcete, pane Melville. Všechno na můj účet. Myslím, že jsem vám to za to leknutí dlužen."

"Co se přihodilo?" zeptala se novinářka, která to zařídila tak šikovně, že seděla vedle mne.

Přirozeně to nevadilo nikomu než Sukovi.

"Panu Melvillovi něco přeletělo přes nos," řekl Butch Wooley pobaveně.

"Co to bylo?" zajímala se Rachel.

strašení. Však sám uvidíte," řekl Melville přesvědčeně.

"No dobře, stejně jsem si odjakživa přál potkat nějakého vampýra."

Melvi11e se zahleděl do prázdné sklenice a řekl bezbarvým hlasem:

"Teď nám začnou noci plné hrůz! "

"Bílý netopýr," odpověděl manažer.

To vzbudilo naši pozornost. Všichni tři jsme se na něho se zájmem zadívali a on se hlasitě rozesmál.

"Páni, co to děláte za divné obličeje?" zvola l "Snad taky nevěříte tomu nesmyslu?"

"To není žádný nesmysl!" odporoval kategoricky Ed Melvi11e. Byl bledý strachem.

"Ale prosím vás," namítl Wooley.

"Nežvaňte a raději se napijte. Whisky vám spraví pocuchané nervy."

Rachel se naklonila přes stůl.

Zdálo se mi, že jí přitom pevná ňadra vyklouznou z výstřihu. Slyšel jsem, jak se vedle mne Suko hlasitě nadechl.

"Vy jste viděli bílého netopýra?" zeptala se Rachel.

Butch Wooley vyprázdnil sklenici.

"Ta bestie mi vystrašila děvčata. Tak jsem sáhl po revolveru a ... Hrome, býval bych ho zastřelil, kdyby se na mě nevrhl tady pan M elville."

"Zasáhl jste ho?" zeptal jsem se tentokrát já.

"Ne naplno. Dostal to jen do křídla. Určitě vykrvácí."

"Tím vaším hloupým a neuváženým výstřelem jste probudil k životu Zubina Zagarra," řekl Ed Melville se strachem a zároveň zlobou v hlase. "Vampýr nám tu po letech začne znovu řádit. Panebože, Wooley, vy nemáte vůbec tušení, jakou katastrofu jste způsobil."

"Hergot, jak dlouho to budu muset ještě poslouchat?" rozčílil se manažer. ,,:Žádní vampýři nejsou, nanejvýš tak v kině. Zubin Zagarro není nic jiného, než hloupá povídačka, kterou v dnešní době nevystrašíte ani děti. V jaké době to žijete, Melville? Středověk už je totiž dávno za námi. Tenkrát byli lidi ještě natolik pověrčiví, že takovým výmyslům vě ř ili, Ale dneska už byste neměl. "

"To není žádná povídačka na po-

Noční bar byl velký a ležel přímo na pláži. Jeho majitel, Terence Robards, byl velmi podnikavý člověk. Neustále měl nové nápady, jak nalákat do podniku lidi. Tentokrát to byl hudební festival, který se měl v Robardsově baru "U hezkého plameňáka" konat. Zájem publika byl velký. Většina stolů byla rezervována dopředu. Vstupenky už nebyly k dostání. Robards doufal ve slušný zisk.

Přesto však nemohl být spokojen. Měl totiž problémy s jedním nebezpečným gangem.

Dva mladíci v kožených bundách, kteří právě vstoupili do jeho kanceláře, vypadali dost výhrůžně. V očích jim zle blýskalo.

Al Converse si přehodil žvýkačku v ústech. Na černých vlasech se mu leskla silná vrstva pomády. Opíral se pěstmi o psací stůl, za kterým seděl Terence Robards s tlukoucím srdcem. Robards už měl prošedivělé spánky. Byl to velmi elegantní muž v obleku s vestou a kapesníčkem stejného vzoru jako na kravatě.

Robards nenáv i děl násilí a měl strach z bolesti.

Al Converseměl studené oči. "Vy víte, z jakého důvodu jsme přišli, Robardsi. Náš boss se zlobí. Ještě jste nezaplatil výpalné za tento měsíc, a už jsou skoro tři týdny pryč. Máte zpoždění. "

7

"Já vím, ale ... " řekl Robards stísněně, ale dál se nedosta l.

Ale Converse ho přerušil panovačným mávnutím ruky.

"Tady neexistuje žádné ale. Víte moc dobře, jak nakládáme s liknavými platiči . Boss není ochoten udělat ve vašem případě výjimku. "

Na to se dal do pohybu jeho komplic, Wyatt Pistilli.

Pisti1li měl býčí šíji a oči rozzuřeného buldoka. Sunul se kupředu jako skříň.

Terence Robards vyskočil.

Ruka mu vyletěla k nejvyšší zásuvce u psacího stolu, ve které měl pistoli.

"Jestli to uděláte, zabiju vás!" řekl Al Convers úsečně.

Robards na něho vrhl udivený po- " hled. To už hraničilo přímo s čárami a kouzly. Gangster měl totiž najednou v ruce kolt značky Peacemaker. Jeho hlavní mířil rovnou Robardsovi do hrudi.

Wyatt Pisti1li se těžkým krokem sunul ke stolu. Robards viděl, jak se k němu blíží. Jako by to bylo pancéřové vozidlo, které všechno srovná se zemí. Měl pocit, že mu srdce

tluče až v krku.

Pistilliho popadl za rozparek u saka. "Počkejte! " zvolal Robards. "Snad by se to dalo vyřešit po dobrém."

"Měl jste tři týdny času, abyste to srovnal!" odpověděl Al Converse ledově. "Nevyužil jste svou šanci. Boss si přeje, aby se to už nikdy neopakovalo. “ Na to pokývl svému komplici,

Ten okamžitě započal se svou "prací" . Stačilo mu jen pět minut. Pak ležel Robards na zemi a neměl sílu se ani pohnout.

"Posaď ho na židli, “ přikázal Pis-

tillimu Al Converse.

Ten zvedl Robardse ze země a spustil ho na židli jako pytel.

"Je ti to teď jasný?" zeptal se Converse majitele baru.

8

Robardsby ho byl nejraději poslal ke všem čertům, ale neměl odvahu ani sílu.

"Kdy zaplatíš?" zeptal se Con-

verse.

"Pozítří. "

"Pozdě. Boss nechce tak dlouho čekat. Máš na to čtyřiadvacet hodin. Ani o minutu dýl. "

"Do zítřka ty peníze neseženu. To je vyloučeno. Přípravy na zítřejší soutěž mě stály celé jmění. Musel jsem zaplatit reklamu. Vyčerpal jsem všechny rezervy. "

"Nech toho, ty ubožáku, nás vůbec nezajímá, jak vyděláváš a utrácíš svý peníze, dokud nám budeš platit, co nám patří."

"Zítra už bych měl něco vydělat." "A pozítří si najdeš další výmluvu.

Ne, příteli. Jestli chceš, aby ten tvůj hudební festival proběhl bez problémů, musíš zaplatit. A to ještě předtím, než celá ta věc začne. "

"Ale ... "

"Šetři si slova, Robardsi! Uvidíme se zítra znovu. Před začátkem představení. Pak se uvidí, jestli ty prachy budeš mít, nebo ne. Jestli ne, tak sbohem, krásnej bare. Ten svůj podnik za pouhé půl hodiny nepoznáš. Zbudou ti z něj jen třísky."

Al Converse luskl prsty.

Pak oba gangsteři vyšli z Robardsovy kanceláře.

Vyšli na ulici zadním vchodem.

Byla už tma. Vešli do úzké, neosvětlené uličky.

"Co myslíš, zaplatí?" zeptal se Wyatt Pistilli,

Al Converse přesvědčeně přikývl.

"To víš, že zaplatí."

Najednou se Pistilli zastavil. Zahlédl nějakou vysokou postavu. Byl to muž. Stál nehybně ve tmě. Jeho pohled spočíval na obou gangsterech v kožených bundách.

"Poslyš, co ten po nás chce?" zašeptal Pisti1li komplicovi.

Al Converse právě došel k zapar-

nenapadlo vyklidit pole. Alespoň ne dřív, než tomu troufalci dají za vyučenou. Takhle s nimi nikdo nesmí mluvit. Nebyli zvyklí nechat si líbit takový tón.

Pistilli dal do první rány hodně páry.

Chtěl toho muže srazit k zemi. Pěst zasvištěla vzduchem, ale cizinec jí bleskurychle uhnul.

Al Converse zaťal ruku v pěst.

Když cizinec uhnul Wyattově ráně, zaútočil on.

Ten chlap musí k zemi. Ale nestalo se. Al ho sice zasáhl, ale rána se minula účinkem. To Alovi připadlo nanejvýš podivné.

Zdálo se mu, jako by jeho ruka tělem toho vysokého chlapa prošla. Nepředstavitelné. Co je to za tvora?

Potom zaútočili oba gangsteři najednou. Ale ani společnými silami ničeho nedosáhli. Vzápětí ležel Con- . verse na zemi a o chvíli později klesl i Wyatt po těžké ráně na kolena.

Converse byl blízko mdlobám. Pistilli na tom nebylo moc líp. Před očima se mu utvořil červený

závoj. Viděl přes něj podlouhlý bledý obličej neznámého, z jehož očí sršel nebezpečný oheň. Pistilli viděl jeho tvář rozmazaně. Zdálo se mu, že ei- . zinec otvírá ústa a v nich se lesknou. dlouhé ostré zuby. Těmi zuby mu ten neznámý mínil prokousnout hrdlo. Pistilli byl ochromen strachem.

Nervy měl napjaté k prasknutí. Každou vteřinou očekával kousnutí.

Najednou ho zalilo oslnivé světlo. Muž, který se nad ním skláněl,' se bleskurychle narovnal. Zasáhl ho světelný kužel čelních reflektorů auta. Jeho obličej se zkřivil a z hrdla mu vyšlo zlostné zaprskání.

Nechal oběť ležet a dal se na útěk.

9

kovanému pontiacu, ve kterém před dvaceti minutami přijeli. Už chtěl zasunout klíček do zámku, když uslyšel Pistilliho dotaz. Zamračeně se narovnal.

"Ukážeme mu, jak se má chovat," zavrčel Converse.

Spolu s Pistillim zamířili k neznámému muži. Ten se ani nepohnul.

"Stojí tam jak figurína ve výkladní skříni," řekl P i st i ll i ,

Zastavili se na dva yardy před neznámým. Postavili se tak, aby nebylo pochyb, že při sebemenší zámince hodlají použít síly.

"Poslyš, co tady tak postáváš, jako by si tě někdo objednal a nevyzvedl?" zeptal se neznámého Al Converse.

Muž mlčel.

"On je ještě ke všemu hluchej!" . konstatoval Converse. "Kamaráde, bylo by pro tebe lepší, kdybys zmizel. Tady nemáš co pohledávat, jasný? Tak dělej, ztrať se, než my ztratíme trpělivost a podáme si tě."

Ale na cizince jeho slova neměla nejmenší účinek. Beze strachu se dál díval na oba ganstery.

"On snad má vážně dlouhý vedení!" řekl Pistilli, "Možná pochopí, až začnou mluvit moje pěsti."

"Nasedněte do auta a zmizte, " promluvil najednou neznámý hlubokým hlasem, který zněl jako z hrobu.

Alu Conversovi zrudl obličej vztekem. "Slyšel jsi, Wyatte? Ten strašák dokonce riskuje natolik, že si pouští hubu na špacír. "

"Můžu se postarat o to, aby pochopil, koho před sebou má," řekl Pistilli a začal poskakovat jako před boxerským zápasem.

"Říkám vám to naposledy: zmizte!" vmetl tajemný neznámý oběma gangsterům do tváří. Přitom se mu nebezpečně zablýsklo v očích.

Ale Pistilli s Conversem byli skálopevně přesvědčeni, že tenhle cizinec na ně zdaleka nemá. Vůbec jim

Auto, které gangsterovi zachránilo život, zabočilo doleva. potom nastala znovu tma. Pistilli se pomalu vzpamatovával. Těžce se zvedal ze země. Ještě celý omráčený se kolem sebe rozhlížel. Tajemný cizinec však zmizel.

Pistilli pomohl na nohy svému

komplici.

"Už jsi někdy něco takového zažil?" zeptal se" Pistmi. "On mi vážně chtěl prokousnout krk."

;,Co to mohlo být zač?"

"To já nevím. Ale už bych ho znovu nechtěl potkat."

"Já ano," zavrčel Converse.

"Abych ho poučil, kdo jsem."

"Víš, čeho jsem si na něm všiml?"

"Čeho?"

"Nevrhal stín."

Converse zavrtěl hlavou: "Ale Wyatte, to je blbost. To není možný. Každej člověk vrhá stín."

"Potom ten tvor,kterýho jsme viděli, nebyl člověk. "

"Poslyš, ty jsi musel dostat vážně pořádnou do kebule, co?" řekl Al Converse popuzeně, ale najednou už nebyl tak pevně přesvědčen, že jeho komplic plácá hlouposti.

Ed Melville do sebe házel jednu whisky za druhou. Působil dojmem, jako by chtěl v alkoholu utopit všechen žal světa. Butch Wooley si naproti tomu nedělal kvůli postřelenému netopýrovi žádné výčitky. Nevěřil tomu, že by jedinou kulkou mohl rozpoutat nějakou katastrofu.

Já jsem se bohužel nemohl k jeho optimismu přiklonit. Mně bylo jasné, že Zubin Zagarro znovu povstane k životu a rozhodl jsem se postavit se mu ve chvíli, kdy se někde vynoř í . Ze jsem přitom počítal se Sukovou pomocí, bylo samozřejmé.

Tentokrát se kvůli krásné nov i -

10

nářce pravděpodobně bude překonávat v horlivosti.

Oba zpěváci u našeho stolu spolu hovořili o nové skladbě, kterou chtěli napsat spolu. Byli však bohužel zcela odlišných názorů. Každý z nich chtěl za každou cenu přesvědčit toho druhého o své pravdě. Jejich diskuse se pomalu měnila v hádku.

Zatím ješ tě mluvili věcně.

Cli ve Brook, vyčouhlý mladík s hustou hřívou, se pokoušelo svých argumentech přesvědčit proti sobě sedícího Barry Nelsona, ale narážel přitom na žulovou skálu, což ho nesmírně rozčilovalo.

N elson - plnoštíhlý a velmi činorodý, po něm začal střílet jedovatými poznámkami, kterými chtěl Brooka ponížit. Hádka se vystupňovala. Ale Butch Wooley ji nepovažoval za tolik vážnou, aby musel zasahovat. Zřejmě své svěřence už znal.

Rachel Marchová hltala každé slovo, které padlo, a nasávala je do sebe jako houba. To, co tady slyšela, se určitě objeví v jejím článku.

Mně ta hádka byla nepříjemná.

I Suko podvědomě krčil nos. Bloudil pohledem po místnosti.

Najednou se jeho pohled zastavil na elegantně oblečeném. muži, který právě vstoupil do dveří. Před nedávnem jsme se s ním seznámili. Byl to Terence Robards, majitel baru "U hezkého plameňáka". Robards věděl, že jsem vrchním inspektorem Scotland Yardu. Prozradil jsem mu to během našeho dlouhého zajímavého rozhovoru.

Ale teď jsme před sebou neviděli

stejného Terence Robardse, se kterým jsme si tehdy povídali.

Působil na nás dojmem člověka v nejvyšší tísni.

Byl bledý. Jako by mu bylo špatně. Jako by měl bolesti. Objevil jsem na jeho tváři pár naběhlých modřin. Okamžitě mi bylo jasné, že to nezavinila nevinná nehoda. Byly to

stopy po rvačce a Robards, jak bylo zřejmé, z ní nevyšel jako vítěz.

Prosebně se zadíval naším směrem. Něco po nás chtěl, ale očividně si netroufal vyrušovat nás.

Požádal jsem Rachel Marchovou, aby mě omluvila, a zvedl jsem se. Suko mě následoval.

Ukázal jsem na jeho tvář: "Pokusil jste se snad znásilnit medvědici?"

Robards těžce polkl. To, co se mu přihodilo, bylo zřejmě horší, než jsem si myslel.

"Mohu s vámi na okamžik mluvit, pane Sinclaire?"

Přikývl jsem. "Jistě. Copak máte na srdci? Mohu vám nějak pomoci?"

"V to doufám." Robards se opřel

bar. Dal znamení barmanovi a požádalo dvojitou whisky. Na jeho otázku, zda se také něčeho napijeme, jsme oba se Sukem odpověděli záporně. Byl jsem zvědavý na to, kdo ho tak zle zřídil.

Terence Robards do sebe hodil bomb on naráz.

"Ti ničemové, " řekl potom drsným hlasem. "Ti paraz i ti! Jenže já se jich nedokážu zbavit."

,, O kom to mluvíte, pane Robardsi?" zeptal se Suko.

"Ve Fort Lauderdale jsou raketáři, Víte, co to je?"

"Gangsterská banda," řekl Suko. Robards přiký vl. "J ejich boss se jmenuje Drue London. Jeto velmi bezohledný darebák, kterému je každý prostředek, jak přijít k penězů m , dobrý. Drogy, prostituce. Nic mu není dost špinavé. Před půl rokem si vymyslel nový zdroj příjmu. Vybírá tak zvané výpalné. Kdo platí, toho jeho banda chrání. Kdo se zdráhá, toho jeho gangsteři ztlučou." "Tak jako vás," řekl jsem. Robards znovu přikývl. Vyprávěl nám, co se před několika minutami seběhlo v jeho kanceláři jen proto, že se s poslední platbou opozdilo tři týdny.

Robards se přiznal, že by zaplatil, kdyby se mu bývalo podařilo sehnat peníze. Ale nepodařilo se. Měl UŽ několik úvěru a nikdo mu nechtěl další peníze půjčit, Ocitl se v pasti, protože jestliže nezaplatí požadované výpalné, nebude se konat žádný festival. A jeho investice vyjde naprázdno. Nebude také žádný zisk. Výsledek je jasný bankrot. "Chtěl jsem se napřed obrátit na policii," řekl Robards polohlasně. "Ale pak jsem si řekl: kdyby ti darebáci něco zavětřili, můžu si rovnou lehnout do rakve. Neváhali by ani minutu a zabili by mě. Ale kdybyste byli jako náhodou u toho vy, až přijdou a budou mě chtít napadnout, nemůže mi nikdo vyčítat, že jsem nedodržel pravidla hry." "My tam tedy příště náhodou budeme," slíbil jsem mu. "Nedělejte si starosti, pane Robardsi. Ti gangsteři už na vás podruhé ruku nevztáhnou a ta hudební soutěž, kterou máte v plánu, se bez rušivých událostí uskuteční. "

Terence Robards si s ulehčením vydechl. Z radosti si objednal ještě jednu whisky. I Suko z toho měl radost, bylo to na něm vidět.

Brzy už mluvili jen Clive Brook a Barry Nelson. Ostatní zmlkli. Ed Melville zíral do sklenice. Butch Wooley měl velice ustaraný výraz ve tváři. Yvonne Burnettová a Carol Jonesová, dámská polovina skupiny, se na sebe dívaly s rozpačitým výrazem. Zato Rachel Marchová dál

II

nasávala jako houba vše, co bylo řečeno.

Brook vyčetl Nelsonovi, že má infantilní názory.

Nelson odpověděl: "Ty nemáš o takových věcech ani ponětí, Clive. Mám-li být upřímný, jsi nejslabším článkem naší skupiny. Máš jen průměrné nadání, nejsi nijak zvlášť muzikální a smysl pro rytmus máš asi jako tažný valach ... " Brook zrudl zlostí a vyskočil. ,,:Řekni to ještě jednou, ty bastarde! Já jsem napsal dvě nejlepší písničky, které měly fantastický úspěch u publika. "

"Až jsem je já přepsal. "

. "Ale běž! Tys je tak vylepšil, až po nich nic nebylo!"

"Přestaňte! Okamžitě se přestaňte hádat!" vykřikla Yvonne Burnettová rozzlobeně.

"On mě urazil!" zvolal Clive Brook. "Butchi!" obrátila se Carol Jonesavá na manažera. "Nemohl bys jim říct, že to, co dělají, je pěkný nesmysl?"

"Ž ádám, aby se mi omluvil," řekl Brook a ukázal prstem na Barry Nelsona. Ten se škodolibě zubil. "Ani za sto let. Stojím za tím, co jsem řekl. Dokonce půjdu ještě o krok dál a řeknu ti, že bychom tě mohli nahradit jakýmkoliv průměrným zpěvákem. Možná by to pro skupinu bylo dokonce lepší. "

Clive Brook už se nedokázal udržet. Natáhl se přes stůl po Barrym a zvedl ho ze židle.

Stůl se přitom s rámusem převrhl.

Sklenice popadaly a jejich obsah se rozlil po zemi. Ed Melville si mumlal pro sebe něco nesrozumitelného. Rachel Marchová vyskočila. S ní i Butch Wooley.

Chtěl oba rozkohoutěné zpěváky od sebe roztrhnout, ale vtom to žuchlo a CliveBrook ležel na zemi. S rozzlob eným výrazem v očích si třel pálící tvář.

12

"Neopovažuj se na mě ještě sáhnout!" zavrčel Barry Nelson,

Ale Brook se odvážil.

Popadl Nelsona za nohy a strhl ho k zemi. Pak se na něj vrhl se zlostným výkřikem a bušil do něj pěstmi.

"Přestaňte už!" křičel Wooley.

"Ke všem čertům, přestanete už konečně?"

Když se pokusil zápasící mladíky od sebe roztrhnout, dostal kopanec, který jím mrštil o zeď. Obličej se mu protáhl bolestí. Dospěl jsem k závěru, že je načase nastolit klid a pořádek, než se to rozvine v pořádnou rvačku. Jedním skokem jsem byl u Brooka a Nelsona a vrhl jsem se mezi ně.

Brook mě chtěl odstrčit. Zachytil jsem jeho pěst a chránil Nelsona. Brookův hněv se teď obrátil proti mně.

Pustil Barryho Nelsona, vstal a zkusil mě kopnout, ale já jsem to včas uviděl a zareagoval jsem. Stačil krok stranou a Brookovo koleno mě minulo. Když neuspěl nohou, pokusil se mě zasáhnout rukou. Zachytil jsem ránu a jednu mu vrazil. Další dvě pak stačily na to, aby ho přivedly k rozumu. Zasáhl jsem přesně. Brook pomalu ztrácel chuť do dalšího boje. Ještě jednou to zkusil kolenem. Hned jsem mu za tu troufalost předložil účet. Přistál v náručí Yvonne Burnettové a Carol Jonesové.

To mu bylo nanejvýš nepříjemné. Naštěstí se nikdo nesmál, jinak by se býval bil až do bezvědomí. Butch Wooley ulehčeně zafuněl. Barry Nelson si třel zasaženou bradu.

"Vy jste snad přišli o rozum!" spustil manažer. "Jak jen jste se mohli tak zapomenout? To je ohromná ostuda, jak jste se chovali. Zatraceně, jak dlouho to ještě bude trvat, než pochopíte, že jste na jedné lodi. Jste odkázáni jeden na druhého. Jen

Čerstvý vzduch mu dělal dobře. Šel po nábřeží. Vál chladný vánek od moře, přinášející vůni soli. Za chvíli mu osušil zpocené čelo a Brooka pomalu přecházela zlost. Myslel na slova Butch Wooleyho a musel si přiznat, že jejich manažer má pravdu. Celé čtyři roky byl Clive Brook poměrně neúspěšným sólovým zpěvákem. Několikrát změnil firmu ha desky, ale k ničemu to nevedlo.

spolu jste opravdu dobří. Každý sám by šel zase velice rychle ke dnu. Věřte mi, vím, co říkám. Vždyť jste to přece zkoušeli sólo. A co z toho bylo? Šlo to do háje. Potřebujete se. Proto je nejhloupější, co můžete udělat, když si vzájemně chcete rozmlátit hlavu. "

Butch Wooley žádal, aby se Brook s Nelsonem usmířili.

Nutil je podat si ruce.

S odporem se podvolili. Hned nato se Clive Brook otočil na podpatku a vyšel z haly, aby se ochladil na čerstvém vzduchu. Wooley pokýval mým směrem. Pomalu zase nastával klid a pořádek. "Děkuji, pane Sinclaire. Bez vaší pomoci bych ty dva tentokrát od sebe nedostal. Jeto k pláči. Člověk se snaží, aby ty čtyři mladé lidi dal dohromady, aby společně dosáhli úspěchu, a co udělají oni? Nechtějí spolu zůstat. Kolikrát rozpoutají ti dva kluci hotové peklo, to vám říkám. Někdy mám pocit, že to dělají jen proto, aby mě přivedli do hrobu. Já opravdu nevím, proč si s nimi dávám tolik práce. Přináší mi to jen problémy a žlučové kameny."

Mrzelo mě, že jsem tak tvrdě zasáhl.

Neměl jsem sice důvod se Clivu Brookovi omlouvat, ale chtěl jsem si s ním promluvit. Proto jsem také vyšel ven.

Teprve až potkal Butche Wooleyho, štěstí se obrátilo. Wooley věděl, jak ho prosadit, a také okamžitě pochopil, že Brook potřebuje někoho, kdo by ho chránil a podporoval. Úspěchy, které se zakrátko dostavily, jen potvrdily, že měl Wooley pravdu. Společně se z nich mohly stát hvězdy, které si prorazí cestu na světové žebříčky. Sám by to nikdo z nich nedokázal.

Clive Brook se zastavil. Odkašlal si. Jen kdyby nebylo tak těžké s Barry Nelsonem vycházet. Ten kluk ho pokaždé vyprovokoval tak, že se zapomněl. Jako by toho konečně už nemohl nechat.

Clive pokračoval v chůzi. Mořský vánek mu čechral vlasy. V přístavu plachetnic se houpaly

opravdu skvostné kusy. Clive snil o tom, že si jednoho dne také koupí nějakou krásnou jachtu. Kdyby ty dvě poslední písničky stoupaly v oblibě t ak rychle jako dosud, možná by b yl už za pouhého půl roku blízko uskutečnění svého snu.

Ticho a šplouchání mořských vln dělalo zpěvákovi dobře.

Někdy potřeboval být sám. Nesnášel být neustále obklopen lidmi. Přímo fyzicky cítil, jak se uklidňuje a že je dokonce schopen se té hádce s Nelsonem smát. Opravdu nemělo smysl si neustále s Barrym vjíždět do vlasů. To jen škodilo jejich společnému postupu. Clive si předsevzal, že se příště bude snažit být tolerantnější. Měl upřímný úmysl žít s Barry Nelsonem v míru.

Vtom se něčeho lekl. Co to bylo za divný zvuk?

Mladý muž se nervózně rozhlížel kolem sebe. Vítr mu nafoukal do čela pramínky vlasů.

Zdálo se mu, že zahlédl mihnout se

13

nějaký stín v proluce mezi dvěma domy.

Okamžitě si vzpomněl na historku o Zubinu Zagarrovi.

Zachvěl se. Co je na té pověsti pravdy? Butch Wooley raději neměl na toho bílého netopýra střílet. Co když na těch babských povídačkách vážně něco je? Ale hloupost, jsou to Výmysly. Na druhé straně, není kouře bez ohně. Většina z nich v sobě alespoň kousek pravdy skrývá. Brook upřel pohled do proluky mezi dvěma domy. Nemohl se zbavit nepříjemného pocitu, že ho tam odtud někdo pozoruje. Co to všechno má znamenat?

Že by v téhle čtvrti řádili pouliční zloději?

Cl i ve rychle zapřemýšlel, kolik peněz u sebe má. Bylo to šedesát dolarů. Takov o u ztrátu by dokázal přežít, ale nebyl ochoten je jen tak přenechat nějakým pobudům.

Podvědomě zaťal ruce v pěst.

V tomtéž okamžiku vystoupila z proluky vysoká temná postava.

Tajuplný muž s pichlavýma očima.

Bledý jako mrtvola, studený a zlý. Ve tváři zlověstné rysy podtržené tvrdým tvarem rtů. Pokud je pravda, že na sebe ďábel může brát lidskou podobu, pak musí vypadat právě takhle, pomyslel si Clive Brook.

Byl nepříjemně zneklidněn. Srdce se mu rozbušilo rychleji. Nohy mu ztěžkly strachem. Chtěl

se obrátit a rozběhnout se nazpět, ale nohy ho neposlouchaly. Stál tam a nervózně zíral na cizince.

Zjev neznámého nevěstil nic dobrého. Vycházela z něho nedefinovatelná hrozba.

Cl i ve najednou věděl, že mu jde

jeho mladý ž i vot.

K přístavu plachetnic to nebylo daleko. Věděl jsem, že Clive Brook miluje jachty, proto jsem se vydal tím směrem. Nikde jinde se nemůže uklidnit lépe než na nábřeží. Po cestě jsem přemýšlel. Před očima se mi promítala poslední dobrodružství. Vzpomínal jsem se stále stejným pocitem odporu na svého největšího soupeře, Černou smrt, které jsem sice čas od času uštědřil bolestivou ránu, ale zatím se mi ji nepodařilo definitivně zničit. Byla výtvorem pekel. A stále znovu a znovu se bude pokoušet mě připravit o život. Nebylo vyloučeno, že se proti mně spojila s jiným protivníkem, tentokrát s vampýrem. Když jsem si vzpomněl na to, jaký strach prožívá Ed Melville, bylo mi úzko.

On totiž velmi dobře věděl, proč má takový strach.

Pokud začne Zagarro skutečně ve Fort Lauderdale znovu řádit, nebudou mít už brzy jeho obyvatelé důvod ke smíchu. Zbývalo mi nějakých deset yardů na roh domu. Až tam dojdu, budu mít volný výhled na plachetnice v přístavu.

Učinil jsem další krok. Vtom mi ztuhla krev v žilách.

Někdo vykřikl.

Zamrazilo mě v zádech.

Rozběhl jsem se. Ani na chvílí jsem nepochyboval - ten strašný výkřik vydal Clive Brook. Potřebuje pomoc. Někdo ho zřejmě přepadl.

Zubin Zagarro?

Vše se ve mně vzpíralo tomu uvěřit. Avšak nemožné to nebylo. Konečně, Butch Wooley zastřelil bílého netopýra, a pokud je něco pravdy na pověsti, která koluje městem, způsobil tím vampýrův návrat. Běžel jsem po ulici, jako by mi za patami hořelo, a bez dechu jsem doběhl na roh. Uviděl jsem nábřeží. Na zemi někdo ležel. Mlátil kolem

14

konce života. Chtěl mě zabít. Lačnost po mé krvi mu znetvořila obličej. Ještě nikdy jsem neměl takový strach. Byl jsem si jistý, že přišel můj konec. Zhypnotizoval mě pohledem. Nemohl jsem ani utíkat, ani křičet, Když po mně vztáhl ruku, vrhl jsem se k zemi a mlátil kolem sebe jako ší lený, Bylo mi jasné, že mi to nepomůže, ale přesto jsem nemohl přestat. Musel jsem prostě něco udělat."

Pozorně jsem si zpěváka prohlížel. "Zranil vás někde?"

"To nevím. Vůbec nic nevím, Ani si neumím vysvětlit, proč jste se najednou místo něho nade mnou skláněl vy."

"Vylekaly ho mé kroky."

"Vůbec jsem nepočítal s tím, že by mi něco mohlo pomoci. Už jsem viděl, jak umírám strašnou smrtí. " "Dožijete se vysokého věku a dosáhnete velkých úspěchů," řekl jsem mu a položil mu ruku kolem ramenou. "Jak to, že jste se tu objevil právě ve chvíli, kdy jsem nejvíc potřeboval pomoc?" "Zbil jsem vás v hotelu a chtěl.jsem se vás zeptat, jestli byste na to mohl zapomenout. " "Já jsem si vaše rány zasloužil, pane Sinclaire. Nemusíte si kvůli tomu dělat výčitky."

"Těší mě, že se na to tak díváte, Clive."

Brook se pokusil o úsměv. "Jak bych se mohl zlobit na svého za-

chránce?" ;

Rozhlédl jsem se kolem. Nebylo pochyb: Cli ve Brook se tady, na nábřeží, setkal se Zubinem Zagarrem. Upír se ale rychle ukryl ve tmě, když zaslechl mé kroky. Ale to znamená, že nernůže být daleko.

Zeptal jsem se Brooka, jestli má

15

Sebe rukama jako šíl ený.Pravděpodobně Clive Brook. Neustále něco vykřikoval, ale nikdo ho neohrožoval. Nikdo nebyl nablízku.

Že by mé kroky útočníka vystrašily? Udýchaný jsem doběhl k mladíkovi.

Ten mě nepoznal. Když jsem se nad ním sklonil, myslel si, že mu chci ublížit. Okamžitě se znovu rozkřičel, byl hysterický strachem a mlátil po mně rukama a kopal.

"Clive!" zvolal jsem. "Clive, to jsem já, John Sinclair."

Neposlouchal mne.

Převrátil se na všechny čtyři a dal se na útěk. Dvěma kroky jsem byl u něho. Zachytil jsem ho za límec u bundy a zvedl ho na nohy. Obrátil se a chystal se mi dát ránu pěstí. Chytil jsem mu ruku a zkroutil mu ji za záda. Otočil jsem ho a zopakoval jsem, že se nemusí ničeho bát.

Tentokrát má slova pronikla do jeho vědomí.

Vš i ml jsem si, jak v něm napětí povoluje. Mohl jsem ho klidně pustit. Pomalu ke mně obrátil tvář bílou jako křída. Byl na něho hrozný pohled. V očích se mu třpytily slzy a roztřásl se po celém těle. Zoufale lapal po vzduchu. Chvíli to vypadalo, že se zhroutí.Chtěl jsem ho podepřít, ale on pomalu zavrtěl hlavou, čímž mi dával na srozuměnou, že se udrží na nohou sám.

"Co se vám stalo, Clive?" zeptal jsem se. "Chtěl mě zabít," vykoktal. Hlas mu zněl chraplavě a zlomeně.

"Kdo?" ptal jsem se dál. "Najednou jsem cítil, jak mě pozoruje," tekl Clive, aniž by zodpověděl mou otázku. Ukázal na temnou proluku mezi domy. "Támhle stál a díval se na mne. A pak byl u mne. Na to setkání nezapomenu do

dost síly na to, aby tu na mne chvíli počkal. Ten si chvějící se rukou zapálil cigaretu a slíbil, že počká, dokud se nevrátím.

Spěchal jsem do tmavé proluky, ve které na něj číhal Zubin Zagarro. Pro jistotu jsem si rozepnul košili, aby byl viditelný stříbrný křížek na mém krku. Zaleskl se v měsíčním světle. Ještě než jsem zmizel ve tmě, vrhl jsem krátký pohled dozadu. Brook stál se zapálenou cigaretou na nábřeží. Bylo mi ho líto. Zítřejší hudební festival od něho vyžadoval naprostou koncentraci a maximální nasazení. Bude toho po tomto děsivém zážitku vůbec schopen?

Obklopila mě úplná tma.

Sotva jsem viděl vlastní ruku p ř ed očima. Bylo to tu cítit domovními odpadky. Zakopával jsem o to, co Už se nevešlo do kontejneru.

Na zádech mě nepříjemně šimralo. Setkám se tady s protivníkem? Oči se mi zúžily, čelisti jsem měl

pevně stisknuté. Co se to zase stalo z naší dovolené, kterou jsme si tu chtěli se Sukem užít?

Napjatě jsem naslouchal. Zatím žádný zvuk neprozrazoval přítomnost Zubina Zagarra, Že by stačil utéci někam dál? Nebo na mě čekal v neproniknutelné tmě, aby mě přepadl a vysál mi krev? Zastavil jsem se a vzal do ruky křížek. Zubin se ho určitě zalekne. Mohl jsem mu jím způsobit kruté bolesti. Mohl pro něj dokonce být i smrtelný. Ale po Zubinovi nikde ani památky. Šel jsem dál. Po dvou krocích jsem něco zaslechl.

Srdce se mi zastavilo.

Prudce jsem se obrátil. Někde zaduněl plech a pak se ozvalo zamňoukání kočky, kterou někdo vyplašil. Nechybělo moc a býval bych zaklel. Mám rád kočky, ale ne když

16

mě děsí. Tep se mi pomalu vracel k normálu. Ruce mi zvlhly. Vrstvičku potu jsem měl i nad horním rtem.

Mezera mezi domy končila vysokou zdí. Objevil jsem v ní dveře a sáhl na kliku. Byly zamčené. Nedůvěřívě jsem se obrátil na zpáteční cestu. Přehlédl jsem snad něco? Považoval jsem to téměř za vyloučené, a proto jsem se vrátil ke Clivu Brookovi, který stál na tomtéž místě, na kterém jsem ho zanechal.

"Přišel jste mu na stopu?" zeptal se mne.

"Bohužel ne."

"Ale věříte tomu, co jsem vám povídal."

"Nemám žádný důvod vám nevěřit," odpověděl jsem. "Poj ď te, vrátíme se do hotelu. "

Se zamračeným výrazem Clive Brook vykročil.

Drne London byl hora masa s pleší jako Kojak a dlouhou bradkou a la Džingischán. Ledově chladný gangster, který šel přes mrtvoly, aniž by hnul brvou .. Ještě před pěti lety neměl London ve Fort Lauderdale takové postavení. Tenkrát hrál ještě druhé housle jako pravá ruka gangsterského bose Russe Colemana. Ale Coleman pomalu ztrácel svou moc. Drue London šikovně využil pár Colemanových slabostí a nakonec ho vytlačil. Poté se mezi muži, kteří zůstali věrní Colemanovi, a těmi, co se přidali na stranu Londona, rozpoutal zarputilý boj na nože. Russ Coleman a jeho lidé byli jeden po druhém pomalu odváženi do márnice, kde už Londonovi nemohli škodit, a od té doby už platily ve Fort Lauderdale jen Londonovy zákony. London zorganizoval trestné.komando a zbavil se všech, kteří se mu

"Ví, že bychom mu pak zakroutili krkem," řekl Pistilli, "A určitě taky ví, že ho před placením žádnej polda neuchrání." Drue London byl velmi spokojen, Propustil své muže s příslibem, že nezapomene na prémii, kterou jim za to slíbil. Converse a Pistilli vyšli z gangsterovy vily. O nepříjemnosti, která je potkala v uličce za barem Terence Robardse, se nezmínili, protože by si tím u šéfa zkazili dobrý dojem. Drue London přece nemusí vědět všecko. Stačí, když se dozví o jejich úspěších. Al Converse otevřel dveře u auta a sedl si za volant. Wyatt Pistilli se usadil vedle něho. Converse vyjel. Jel kolem podmořského akvária, a tam svého komplice vysadil. Pi st i lli tu bydlel.

Hromotlucký gangster ukázal bradou na protější noční podnik - svůj oblíbený lokál.

"Nechceš si ještě zajít na whisky, Ale?" Converse pokrčil nos. "Jsem unavený. Radši se natáhnu." "Chceš zjistit, jestli jsou všecky blechy doma, co?" "Sčítání proběhlo včera večer," odpověděl Converse se smíchem.

Vydal se na cestu domů. V zadním zrcátku ještě viděl Pistilliho jak zmizel ve svém domě. Byla to téměř novostavba. Converse záviděl komplicovi jeho byt. Už půl roku hledal podobný. Zatím se mu však nepodařilo najít žádný takový, který by mu vyhovoval jak vzhledově, tak finančně.

Ulice, do které zabočil, byla špatně osvětlena. Slabé světlo osvětlovalo vjezd do zadního dvora šedivé budovy. Al Converse objevil jedno parkovací místo. Zaparkoval, vy_

17

nelíbili. Když měli štěstí, směli Fort Lauderdale opustit. Když měli smůlu, zůstali ve městě - navždy. Na hřbitově.

Drue London měl dokonce své mulaty, kteří ho museli masírovat. Ležel na masážním lůžku u krytého bazénu ve své vile a se zavřenýma očima vychutnával masáž.

Vyrušil ho telefon.

I když ho London měl na dosah ruky, nechal si ho podat mulatem. Ten musel zvednout sluchátko a držet ho Londonovi u ucha.

"Ano," zvolal do sluchátka London. Na druhém konci se ozval vrátný, který informoval bosse o příchodu Ala Converse a Wyatta Pistilliho.

Na Londonovo znamení mulat zase sluchátko odložil. Boss vstal z lůžka.

"Koupací plášť!" zavelel. Mulat mu do froté pláště pomohl.

Drue London vklouzl do pantoflí, omotal si kolem býčí šíje hedvábný šál a vyšel z bazénu.

Zavedl ty dva do obývacího pokoje. Tady měl uloženu velkou část svého bohatství. Na zdech visely obrazy, jaké by si průměrný člověk nemohl nikdy dovolit. Zatímco si London zapaloval cigaretu, poslouchal, co mu oba muži

sdělují. .

S radostí si vyslechl, jak Wyatt Pistilli zatočil s Terencem Robardsem. Spokojeně pokyvoval hlavou a pozoroval přitom rozpálený konec cigarety. "To pro něj byla užitečná lekce," tekl. "Zítra určitě ty peníze vyklopí, šéfe, " řekl Al Converse přesvědčeně. "Robards nebude mít odvahu nám zůstat nějak dlouho dlužný. To radši prodá svoje rodinné šperky."

Converse se zasmál. Pistilli se k němu přidal.

Nad Londonovým kořenem nosu se vytvořila hluboká vráska tvaru Y. "Snad nebude tak hloupý a nepožádá o pomoc policii, co?"

skočil z vozu a zabouchl za sebou dveře. Ty s klapnutím zapadly do zámku.

Teď, když byl sám, si znovu vzpomněl na tajemného cizince, který měl tak nevídanou sílu. Oba je hravě vyřídil.

A když pak oba leželi na zemi, chtěl jeho komplice kousnout do krku.

Který člověk by tohle udělal? . Člověk! Byl ten podivný chlapík vůbec člověk? Wyatt říkal, že neviděl jeho stín.

"Neexistují lidé, kteří nevrhají stín," mumlal si Al Converse. Sakra, kdo se jim to vlastně připletl do cesty?

Husí kůže mu naskočila na zádech.

Podvědomě sáhl po svém koltu.

Vešel do temného průchodu, kterým se procházelo do zadního dvora. Zmocnil se ho nepopsatelný pocit. Nevěděl, co přesně znamená. Z nějakého neznámého důvodu se cítil zranitelný.

Nervózně se rozhlížel kolem.

Že by ten tajemný byl někde nablízku?

Ale jak by mohl znát jeho adresu? Conversovy kroky se rozléhaly mezi proti sobě stojícími zdmi. Sevřel rukojeť revolveru. Měl pocit, že tu zbraň bude brzy potřebovat. Šestý smysl ho varoval před velkým nebezpečím.

Rychle pohyboval jazykem mezi zuby. Došel na konec podchodu a zastavil se se zatajeným dechem. Ve spáncích mu mírně bušilo. Před ním ležel zadní dvůr jejich domu, který by dokázal přejít i se zavázanýma očima. Vpravo byly kontejnery na odpadky, jako vždy přetékající. Vedle nich stál už osmnáct měsíců vrak starého auta, jehož majitel neměl peníze nechat ho opravit. Za ním byl opřen o zeď děravý ošoupaný gauč. Nikdo o něj nejevil zájem a nikdo ho ani nenechal odvézt na skládku.

I když gangster dvůr důvěrně znal,

18

měl dnes v noci z nějakého důvodu strach ho přejít.

Teď ho navíc ještě vylekalo záhadné zašumění. Podíval se směrem, odkud ten zvuk zaslechl. Řekl si, že to jsou asi krysy, kterých tu vždycky byly spousty. Přesto rychle vytáhl kolt a odjistil ho. Rozum mu říkal, aby už vykročil na cestu domů. Vnitřní hlas ho přesvědčoval, že tu nemůže stát do nekonečna. Ale byl tu ještě druhý hlas, který ho varoval, aby nikam nechodil. Našeptával mu, že se dvůr stal smrtelnou pastí, která nad ním sklapne při prvním kroku. Možná měl přece jen jít s Wyattemna whisky. Ta by ho určitě strachu zbavila. Al Converse zjistil, že mu na čele vyskočily kapky potu. Strachem! Jemu, který vždycky věřil, že by měl odvahu jít do samého pekla a chytit čerta za ocas. On si teď netroufá přejít měsícem zalitý zadní dvůr domu, ve kterém bydlí,

To poznání ho rozhněvalo. Zamračeně vykročil. Nejprve se nedělo nic.

Ale Converse měl pocit, že ho neviditelná ruka drží pod krkem a pomalu zesiluje stisk. Celo už mě: mokré potem. Začal se potit i pod pažemi a dokonce i na záda se mu lepila košile.

Zrychlil krok.

S tále se ohlížel. Pronásleduje ho někdo? Nikoho neviděl.

Najednou zaslechl tajemné zašu m ění. Jen na krátko. Zadíval Si vzhůru. Nad ním byla temně mod rá obloha, posetá zářícími hvězdami A nad střechami visel bledý měsíc Odkud zaslechl to šumění, Conver se nevěděl.

A z nov u!

Tentokrát se mu zdálo, že ve vzduchu něco zahlédl. Nějaké velké těl mávající křídly. K jeho zpoceném obličeji dolehl studený závan.

cího kousnutí. Ale zatím jsem před ním nedokázal uchránit i ostatní lidi.

Počítal jsem s tím, že si vampýr , ještě dnes v noci najde jinou oběť.

Možná si ji už našel. Ta myšlenka mne trápila.

"Zubin Zagarro, II mumlal Suka vedle mne. "Takže už se do For Lauderdale vrátil. "Mohl byste toho vampýra popsat, Clive?" zeptala se Ráchel. Byla Vzrušená. Na tvářích jí vyskákaly rudé skvrny. Brook se díval do země, jako by tam to zjevení mohl uvidět podruhé. "Byl velký a hubený. Měl hubené dlouhé ruce s pavoučími prsty a hypnotizující pohled. Hlavu měl úzkou, tmavé, možná černé vlasy a rty tenké a bezkrevné. Obličej mrtvolně bledý, dlouhé špičáky se mu blýskaly v ústech jako dýky. Ještě nikdy v životě jsem neviděl odpornějšího tvora."

Clive Brook se rozvzlykal,

Kolem nás přibývalo hotelových hostí.

Ed Melville ~ úplně opilý ~ ukazoval na manažera skupiny a těžkým jazykem řekl; "Vidíte, vy proklatý chytráku! Říkal jste, že vampýři neexistují. Že jsou to pohádky, kterými nevylekáte ani malé děti. Zatraceně, proč jste mě neposlechl, Wooley? Proč jste musel po tom bílém netopýrovi vystřelit?" Buteh Wooley sklopil zahanbeně zrak. "Já ... je mi to líto. Nemohl jsem přece tušit, že ... "

"Já jsem vám to říkal. Ale vy jste se považoval za chytřejšího, Co existovat nemá, to taky neexistuje, že? To, co se v příštích nocích stane, jde všechno na vaše konto, Wooley! Clive Brook měl štěstí. Ale možná už v této chvílí někdo jiný takové štěs-

19

Namířil revolver vzhůru. Ticho.

Ale to ticho bylo klamné. Každou chvíli mohlo být porušeno. Nesmí mu věřit. Al Converse přivřel oči a snažil se proniknout tmu. Nestojí tam někdo? Nějaká vysoká nehybná postava plná tajemné hrozby? Converse zaplavil hněv. Je to k smíchu, že se tak bojí. Se zbraní v ruce! Rozzlobeně udělal dva kroky směrem k postavě. Při druhém kroku znovu zaslechl zašumění a místo, kde domněle viděl onu postavu, bylo prázdné. Converse si tím lámal hlavu. Co to mohlo být? Strašidlo, které umí létat? Nervózně se otočil. Snad bude rozumnější, když po tom nebude pá trat. Nejlepší bude, když se co nejrychleji dostane do svého bytu.

Co si předsevzal, to taky udělal. Rychlými kroky ušel zbytek cesty, až došel k zadním dveřím. Když je otevřel, zaslechl tajemné zašumění potřetí.

Něco jako hladká kůže se dotklo jeho hlavy. S výkřikem se otočil a uviděl ho znovu ~ chlapíka, který musel být spolčen se samým ďáblem.

V očích mu blýskalo vražednou touhou. Není divu, že Conversoví v té chvíli selhal rozum.

Když ostatní uviděli bledou tvář Cliva Brookse, zasypali nás otázkami. Zpěvák však mlčel. Nechtěl

svém strašlivém zážitku mluvit.

Já to učinil za něho.

Rachel Marchová se na mne dívala velkýma očima. Připadalo mi, že , mé obdivuje za to, že jsem vampýra zahnal na útěk.

Clive Brook zůstal ušetřen smrtí-

tí nemá. Budou mrtví. Zubin Zagarro postihne město jako smrtící nákaza. V domech se usídlí strach a úzkost. A to všechno vaší vinou! "

"Dost, pane Melville!"

"Musím vás upozornit na to, jakou katastrofu jste způsobil, pane Wooley."

"Já už o tom nechci slyšet!"

"Ach tak, to byste si to ale náramně ulehčil. Samozřejmě, vy tady dlouho nezůstanete. Z účastníte se se svou skupinou hudebního festivalu a pak zase odletíte do New Yorku, mám pravdu? Co se bude dít tady, se vás už netýká. Těch pár dní uteče jako voda a pak už budete i se svými svěřenci mimo nebezpečí. Ale co bude s námi? S lidmi, kteří tu zůstanou? O tom jste nepřemýšlel?" "Krucinál fagot, myslíte si, že to něčemu pomůže, když mě budete neustále obviňovat?" rozkřikl se WooIey na Melvilla. "Kéž bych vás býval na tu projížďku do Everglades nikdy nevzal! " vzdychal Melville. "Na tom už se teď nedá nic změnit," odpověděl Wooley. Zadíval se na Brooka, který se stále ještě nevzpamatoval ze šoku.

Manažer byl toho názoru, že bychom měli uvědomit policii.

Ed Melvi1le se zasmál: "Vy si vážně myslíte, že policie může něco udělat Zubinu Zagarrovi?" "To já nevím," bručel Wooley. "Ale něco proti tomu ďáblovi udělat musíme." Suko mi dal znamení, že to s Cli vem Brookem nevypadá dobře. Navrhl jsem mu proto, že ho odvedeme do postele. Sotva znatelně přikývl. Odvedli jsme ho do pokoje. Wooley zavolat hotelového lékaře. Ten mu píchl injekci na uklidnění a ujistil nás, že do rána se z toho Brook vyspí. Když jsme znovu vešli do salonku, Melville pořád ještě bombardoval Wooleyho výčitkami.

22

Policie už byla vyrozuměna a čekalo se na její příjezd.

Barry Nelson si při čekání začal dělat výčitky svědomí. "Clivovi se nemuselo nic stát," řekl. "Kdybych se s ním býval nehádal, nerněl by důvod odejít z hotelu. A nemusel ho potkat ten prokletý Zubin Zagarro." Wooley měl sice dost vlastních starostí, ale položil mladíkovi ruku kolem ramenou a řekl důrazně:

"Barry, nedělej si výčitky. Ty za to vážně nemůžeš, Kromě mne za to nemůže nikdo. Tak se přestaň obviňovat. Mysli za zítřek. Na soutěž. Soustřeď se jen na ni a nemyslí na nic jiného, ano? Clive se z toho šoku dostane a já jsem si jistý, že už se nikdy nebude opakovat to, co se stalo dneska. "

Suka řekl se zvednutými pěstmi:

"My Zubina Zagarra dostaneme. Na to se můžete spolehnout. John Sinc la ir ho zahubí."

Rachel Marchová na mne vrhla obdivný pohled. "Vy se na to skutečně cítíte, Johne?" Suko udělal chybu, když mi předem předpovídal úspěch. Tím klesly jeho naděje u mladé novinářky ještě níž a zároveň s tím stouply moje, i když jsem neměl v úmyslu toho využít.

"Co jsou tihle vampýři vlastně za bytosti?" zeptala se Rachel. lvonne Burnettová i Carol Jonesová čekaly napjatě, co odpovím.

"Upíři jsou sice mrtvá, avšak nadále žijící těla, která se přes den ukládají do rakví nebo hrobů a v noci se vydávají na lov obětí, kterým vysávají krev. Jejich kousnutí je nakažlivé, neboť jejich oběti se stávají také upíry. Velmi často se dokáží přeměňovat v netopýry, kteří uletí dlouhé vzdálenosti za krátkou dobu.

. Takovým se říká spíš vampýři. Po své krvavé hostině se znovu ukryjí někde, kam nemůže denní světlo, Je

zil do dveří, vrhl se do svého bytu a přibouchl za sebou dveře, až to prásklo. Ozvěna se rozléhala po celém schodišti.

Alovi Conversovi bylo jasné, že mu tajemný neznámý usiluje o život. Rozechvěle proběhl předsíní, ale nejprve zajistil dveře řetízkem.

Co má dělat?

Bude vůbec před tím cizincem bezpečný ve vlastním bytě?

Converse vešel do obývacího pokoje, položil kolt na stůl a spěchal k domácímu baru. Nemarnil čas naléváním alkoholu do sklenice a napil se přímo .2; láhve dlouhými lačnými doušky.

Doufal, že se mu tím uklidní jeho pocuchané nervy. Znovu a znovu si kladl otázku, co má dělat.

Nervózně pobíhal po pokoji. Má zavolat policii? Al Converse a policie - ne. To nejde dohromady. Wyatt Pistilli? Má ho zavolat a požádat ho, aby co nejrychleji přišel? Nebo se má obrátit na pomoc na Druea Londona?

Converse zůstal stát. Podíval se k oknu.

Několika kroky byl u něho. Opatrně nahlédl do zadního dvora. Bylo tam takové ticho a mír, jako by ten bledý zjev vůbec neexistoval. Ze by utekl? Že by ho nechal na pokoji a našel si někoho jiného za svou oběť? Converse se vrátil k domácímu baru a dal si další mohutný doušek. Zasunul hrdlo láhve mezi rty. Zatímco pil, spočíval jeho pohled na okně.

Najednou po něm skočil jako divoká šelma strach.

To, co uviděl, bylo tak příšerné a neuvěřitelné, že zapochyboval o vlastním zdravém rozumu.

téměř lhostejné, jak dlouho jsou po smrti, všichni upíři vypadají jako živé bytosti. Zahnat je můžete česnekem, solí nebo křížem, ale chcete-li je usmrtit nadobro, musíte jim proklát srdce kůlem," podal jsem téměř vyčerpávající vysvětlení.

"Jinak se usmrtit nedají?"

"Ano. Nesnášejí denní světlo a tekoucí voda je rovněž dokáže zahubit." Rachel Marchová se zadívala na své štíhlé prsty. "Předpokládejme, že se vám nepodaří toho vampýra zlikvidovat, Johne, co potom? Vypukne ve Fort Lauderdale vamp ý ří epidemie?" "Na to," odpověděl jsem s nepříjemným pocitem, "bych raději v této chvíli nemyslel. "

Al Converse prchal, jako by ho pronásledovalo tisíc ďáblů. Hnal se po schodech nahoru tak, že několikrát zakopl. Vždycky však znovu našel rovnováhu a pokračoval,

Jen jedenkrát ne. Upadl.

Ale panický strach ho postavil znovu na nohy. Bez dechu doběhl do prvního patra. Bydlel ve druhém. Musím dál! Dál! znělo mu v hlavě. Rychle! Rychle! Nedíval se ani, zda ho ten tajemný neznámý pronásleduje, či ne. Oči měl upřené přímo před sebe.

Konečně vyběhl do druhého patra.

Krev mu pulzovala tak silně, že měl pocit, že mu brzy prasknou žíly. Srdce mu bušilo až v hrdle a zoufale lapal po vzduchu. Třesoucí se rukou držel svůj peacemaker, Teď se mu zdálo, že ta zbraň váží metrák.

Rychle vytáhl klíč od bytu z kapsy u kalhot.

Bože, jak dlouho mu trvalo, než konečně klíč zastrčil do zámku. Ner vózně jím otočil. Celý udýchaný vra-

23

Viděl bledou tvář.

V okně, a to ve druhém poschodí! Al Converse pronikavě vykřikl

a láhev whisky mu upadla na zem. Kutálela se po koberci a whisky vytékala ven. Converse si protřel chvějící se rukou oči.

"To přece není možné!" V hrůze třepal hlavou.

"Zbláznil jsem se!" křičel, "Přišel jsem o rozum! "

Znovu se zadíval k oknu. Bílá tvář zmizela. Byla to snad jen šálivá před stava? Halucinace? Gangster se potácel pokojem. Vzal do ruky kolt. Potřeboval ho teď cítit v ruce. Jeho úkolem bylo uklidnit mu nanejvýš rozjitřené nervy.

Nejistým krokem se blížil k oknu a vyhlédl ven.

A vtom uviděl tajemného cizince! Velké černé tělo se vznášelo vzduchem. Bylo to tělo obrovského netopýra. Velké letky, na koncích vybíhající do špic, mávaly ve vzduchu.

V této chvíli se právě netopýr otáčel. Al Converse viděl, že tvor má lidskou hlavu. Zděšeně ustoupil od okna, ke kterému netopýr velkou rychlostí mířil.

A pak se to stalo!

Al Converse všechno prožíval jako ve zpomaleném filmu.

Bílá tvář se rychle zvětšovala. Vynořila se ze tmy a narazila do zavřeného okna. Sklo se rozletělo na tisíc střepů odletujících na všechny strany. Netopýr přistál se spuštěnými křídly v pokoji. Al Converse držel svůj peacemaker v obou rukou. V obličeji byl popelavý. Ústa měl křečovitě stisknutá a zuby zaťaté.

Stiskl spoušť.

Ozvala se střelná rána a kolt poskočil gangsterovi v rukou. I přes svůj bezmezný strach namířil Al Converse velmi přesně a vampýra zasáhl.

24

A v tu chvíli zpozoroval něco nepochopitelného. Rána po střele se hned zase uzavřela.

Tento úkaz připravil gangstera

zbytek rozumu. S velkým řevem tiskl spoušť stále znovu a znovu a mířil do bílého obličeje tajemného návštěvníka, který se postupně měnil v lidskou bytost.

Avšak kulky vampýrovi namohly ublížit. Zubin Zagarro sebou dokonce ani netrhl, když ho zasáhl projektil.

Pomalu se blížil ke své oběti.

V bledém obličeji vražedný výraz. Al Converse hodil po vampýrovi

vybitou zbraň, ale ani tím ho nedo-

kázal zastavit. .

Nemrtvý se k němu blížil s vydutými nosními dírkami, bezkrevnými rty a špičatými zuby, aby mu vysál krev. Converse ustoupil tak daleko, jak mohl. Když narazil zády do zdi, hrozně se lekl. Naposledy se pokusil zachránit si život. Bleskově rychlým pohybem se odrazil od zdi a vrhl se

proti vampýrov i , .

Narazil. do jeho pevného těla. Zubin Zagarro ho chytil oběma rukama a mrštil jím o zem. Otevřel ústa a se zavrčením se na něho vrhl. V dalším okamžiku se zakousl.i.

Muž, vedle kterého jsem seděl, se jmenoval kapitán Basil Pagett. BY: to prošedivělý muž s rudým obličejem. Jeho hlas zněl, jako by vycházel z nějaké duté nádoby, a měl tak velké ruce, že volant jeho služebního chevroletu v nich vypadal [akt malé kolečko.

Suko seděl jako obvykle vzadu. Vedle mého čínského přítele sedě zamlklý seržant. Kapitán Pagett s nechal v hale hotelu Baltimore vy· povědět, co se stalo. Šel se mnou do,

chyběl," bručel.s i pod vousy. "Jako bychom v tomhle městě neměl i dost jiných zločinců. "

Rychle se na mě podíval. "Jak chcete toho krvelačného upíra najít, Sinclaire? Určitě se přes den skrývá v nějakém bezpečném úkrytu a v noci, když vychází ven, se může objevit kdekoliv ve městě. Fort Lauderdale není žádná vesnice. Tady se nedá dohodit od prvního k poslednímu domu kamenem. Kdo chce, má tu velmi široké pole působnosti. " Musel jsem připustit, že zatím nevím, jak toho vampýra najít. V tomto ohledu jsem byl nucen vyčkat a Věřit, že čas pracuje pro mne.

Dorazili jsme do ulice, ve které bydlel Al Converse. Před domem už stály dva policejní vozy.

Vystoupili jsme. Vzal jsem. si s sebou pracovní kufřík a Suka kráčel vedle mne. Pošeptal mi do ucha:

"Už jsi řekl kapitánovi, co máš v úmyslu udělat?"

"Řeknu mu to později." "Kdy?"

"Nahoře v Conversově bytě." "Co když s tím nebude souhlasit?" "Pochopí, že je to nutné."

Přešli jsme temný zadní dvůr.

V mnoha oknech bylo vidět zvědavé tváře. Jeden ze sousedů slyšel výkřiky a střílení a anonymně zavolal policii. Policie neprodleně vyjela, vyrazila dveře do bytu Ala Converse, ale našla ho tam už mrtvého s prokousnutou ranou na krku.

Ve druhém poschodí stál před dveřmi do bytu policista.

Nenamítal nic proti tomu, když jsme vstoupili do bytu mrtvého gangstera. Basil Pagett si nechal podat od podřízeného podrobné hlášení. Po-

25

Konce i na nábřeží, abych mu ukázal místo, kde došlo ke střetu Cliva Brooka se Zub i nem Zagarrem. S kapitánem Basílem Pagettem jsme měli štěstí.

Už totiž o Zubinu Zagarrovi slyšel a věřil příběhu, který o vampýrovi koloval. Nebylo zapotřebí ho přesvědčovat. Neměl žádné pochybnosti o našich slovech.

Venku na nábřeží, když jsme byli sami, jsem mu vyprávěl něco málo o své činnosti ve Scotland Yardu a zmínil jsem se také, že mi mí přátelé někdy říkají "lovec duchů".

Kapitán Pagett byl velmi bystrý člověk.

Okamžitě poznal, že jsem pro tento případ ten správný člověk, a řekl mi, že mi v boji proti tomuto nebezpečnému vampýrovi poskytne všemožnou podporu.

Vrátili jsme se do hotelu.

Butch Wooley se hlasitě domáhal toho, abychom Zubina Zagarra co nejrychleji chytili. Basíl Pagett ho ujistil, že vynaložíme maximální úsilí, aby se tak stalo. Potom se dostavil seržant s hlášením, které znělo jako Jobova zvěst:

Gangster Al Converse by I nalezen ve svém bytě mrtvý. Vražda bez jakýchkoliv pochybností. Gangster, který patřil k bandě Druea Londona, přišel o život kousnutím do krku. V těle mu nezůstala jediná kapka krve. Zubin Zagarro si tedy svou oběť našel.

Proto jsem teď seděl vedle kapitána. Byli jsme na cestě do bytu Ala Converse. Na klíně mi ležel můj speciální kufřík. Měl jsem v něm mimo jiné vzduchovou pistoli na dubové kolíky, posvěcenou stříbrnou dýku s rukojetí ve tvaru kříže, na níž byly vyryty symboly bílé magie, magickou křídu, gnostickou gernmu ...

Kapitán Basil Pagett si to hnal nočními ulicemi Fort Lauderdale.

"Zubin Zagarro nám tady ještě

"Musím s vámi mluvit o samotě, kapitáne."

Pagett p ř ekřížil ruce přes svou objemnou hruď. "Dobrá, poslouchám."

Ukázal jsem na Ala Converse.

"Prohlédněte si ještě jednou toho mrtvého, kapitáne."

Pagett mě poslechl. "Co je na něm

tak zvláštního?" zeptal se mne.

"Nevidíte na něm opravdu nic?" "Ne, pomozte mi, Sinc1aire." "Jeho zuby."

"Ano, špičáky má podivně dlouhé. " "Vsadil bych se s vámi, že ještě

před hodinou tak dlouhé nebyly."

"Co tím chcete říct? Že vyrostly Alu Conversovi až po smrti?"

"Správně."

"Dobrotivé nebe, potom by ten člověk teď byl... Panebože, S i ncla i re,

víte, co to znamená?"

"Ano, vím," odpověděl jsem vážně.

"Converse už není člověk, proměnil se ve vampýra."

Kapitán si pročísl rukou prošedivělé vlasy." V stane z mrtvých a bude provádět to, co Zubin Zagarro?"

"To se zcela určitě stane, pokud mu v tom nezabráním."

"A jak to chcete provést?" "Potřebuji k tomu vaše svolení, kapitáne."

"Nejdříve musím vědět, co chcete udělat. Doufám, že mě nepřivedete do nějakých problémů. "

"To rozhodně nemám v úmyslu."

Podíval jsem na Basila Pagetta s vážným výrazem. "Kapitáne, musím prorazit jeho srdce dubovým kůlem."

"Panebože, Sinc1aire, to je hanobení mrtvoly! "

"V tomto případě ne. Jak už jsem řekl, Converse už není člověk. Stojíme tu v tváří v tvář nebezpečnému vampýrovi, který způsobí mezi

lidmi krvavou lázeň, pokud tomu nezabráníme. "

Kapitán Pagett si třel šíji. Chtěl

věřit tomu, co říkám, ale jako poli-

licejní lékař a fotograf už byli se svou prací hotovi-Všude kolem jsme viděli střepy skla. Okamžitě jsem věděl, kudy se Zubin Zagarro do bytu své oběti dostal.

Mrtvý gangster byl přikrytý pro-

stěradlem.

Suko se k němu sklonil a stáhl prostěradlo. V té chvíli jsem zaslechl, jak se můj přítel a spolubojovník překvapením zhluboka nadechl.

Věděl jsem, proč to udělal.

I já jsem si toho okamžitě všiml. Gangsterův obličej byl jako ze

dřeva. Tváře měl propadlé, rty bezkrevné, ale to, co Suka nejvíce zneklidnilo, byla skutečnost, že Conversovi už vyčnívaly z úst dlouhé špičáky.

Sémě zla bylo v jeho těle zaseto. Měli jsme před sebou nového vampýra. .

Přesně tak, jak jsem se obával.

Přesně proto jsem sem odjel s kapitánem. A proto jsem si také přinesl speciální kufřík.

Abych zabránil tomu, že se tento mrtvý znovu probudí k životu a stejně jako jeho zasvětitel Zubin Zagarro se stane postrachem Fort Lauderdale ...

"Tak co?" zeptal se kapitán Pagett. "Prohlédl jste si toho muže pořádně, Sinclaire?"

S vážnou tváří jsem přikývl. "Mohu ho nechat odnést?" zeptal se Pagett,

"Ne, kapitáne, ještě ne." Obrátil jsem se k Sukovi- "Zavři, prosím tě,

dveře."

Suko mé žádosti vyhověl a zůstal

stát u dveří rozkročen, aby do obývacího pokoje nemohl nikdo vstoupit.

Basíl Pagett se na mne udiveně podíval. "Co to má znamenat, Sin claire ?"

26

Kapitán Pagett otevřel s bledou tváří dveře. Podíval se na mne zvědavým pohledem.

Řekl jsem mu, abych ho uklidnil:

"Je po všem, kapitáne. Je vysvobozen."

cejní úředník mi nemohl povolit to, co jsem měl v úmyslu učinit.

Jestli mi to však nepovolí, potom bude ve Fort Lauderdale řádit druhý vampýr. Pagett se ocitl v úzkých.

Ať se v této chvíli rozhodne jakkoliv, přinese mu to potíže.

"Žádná jiná možnost neexistuje?"

zasténal.

"Bohužel ne," odpověděl jsem. "Zatracená práce!"

"Pokud to uleví vašemu svědomí, můžete odejít z pokoje. Běžte ke svým lidem, my vás tu k naší práci nebudeme potřebovat. K tomu si stačíme sami." Kapitán Pagett zašeptal: "To je to nejmenší, co mohu v tomto případě udělat. Zavřít oči."

Suko ustoupil stranou.

Basil Pagett opustil pokoj. Pokynul jsem Sukovi, aby šel ke mně:

"Dávej pozor," řekl jsem mu. "Až mu přiložím kůl k hrudi, podržíš mu ramena, aby se nemohl napřímit. "

"Dobrá, Johne."

Suko poklekl vedle hlavy Ala Converse. Jeho plochý obličej byl bez výrazu. Já však věděl, že mu srdce v tomto okamžiku bije stejně rychle jako mně. Rychle jsem otevřel svůj kufřík, jehož zámek byl pojištěn zvláštním zabezpečovacím za ř ízen ím .Pokud by se do něho chtěl dostat někdo nepovolaný, zasáhl by ho omračující plyn.

Vyjmul jsem dubový kůl a sklonil se nad nemrtvým.

Suk o zadržel dech, když jsem gangsterovi přiložil špičku k hrudi.

"Dobrá, Johne, můžeš," vydechl Suko. "Začni!"

Když jsem mu proklál srdce, vyrazil vampýr poslední strašlivý výkřik a vytřeštil oči, Obličej se mu pokřivil hrůzou. Pokusil se zvednout, ale Suko ho držel za ramena při zemi. Když dozněl křik, zemřelo v nemrtvém i zlo. Uvolnil se a zůstal klidně ležet. Už se ho nemusel nikdo bát.

Zubin Zagarro utišil svůj hlad po krvi a spokojeně si olízl rty. Poté, co zavraždil gangstera, vyletěl z jeho bytu. Teď seděl na střeše protějšího domu a pozoroval, co se bude v bytě Ala Converse dít dál. Viděl přicházet černovlasého Č íňana a světlovlasého Evropana, který měl s sebou nějaký kufřík. Obraz, který viděly oči Zubina Zagarra, byl telepaticky vysílán přes jeho podvědomí do říše temna. Odtud se zase telepaticky dověděl, že ten, koho vidí před sebou, je John Sinclair, známý lovec duchů, a doprovází ho jeho partner Suko. Říše temnot mu navíc ještě poskytla radu, aby se před těmi dvěma měl na pozoru, neboť jsou to nebezpeční soupeři. Zubin Zagarro byl dost chytrý na to, aby takové varování nebral na lehkou váhu. Zatím neměl v úmyslu s Johnem S i n c laire měřit síly.

Bylo rozumnější uhnout tomuto člověku z cesty.

Však on lovec duchů jednoho dne svůj marný boj vzdá a vrátí se do Anglie. Nemůže zůstat ve Fort Lauderdale navěky.

Na tom postavil Zubin Zagarro svůj plán.

Když se teď tak dobře posilnil čerstvou krví, bude ale těžké držet hlad po ní pod kontrolou. Chtěl si ještě téhle nebo nejpozději další noci

27

ho poschodí. I když jsme byli oba unavení, šel se mnou Suko ještě na drink. Věděli jsme, že i přes značnou únavu bychom nedokázali usnout. Způsobil to zážitek v bytě Ala Converse, na který se nedalo jen tak zapomenout.

Hned po příchodu do hotelu jsem nechal přinést do pokoje láhev whisky a zatímco Suko naléval, zapálil jsem si cigaretu a posadil se do měkkého křesla. Chtěl jsem spolu se Sukem přemýšlet o tom, jak máme dále proti Zubinu Zagarrovi postupovat. Kapitán Pagett měl pravdu. Fort Lauderdale není žádná vesnice. Jeto stočtyřicetitisícové město.

Jak máme na sebe přitáhnout pozornost Zubina Zagarra? Jak ho přimět k tomu, aby na nás zaútočil?

Suko přede mne položil sklenici. Najednou se ozvalo zaklepání na dveře, i když bylo dost pozdě. "Dále," zvolal jsem udiveně. Dveře se pomalu otevíraly a objevila se v nich hlava Sukova idolu. Sukovi okamžitě zazářily oči. Najednou vypadal, jako by byl úplně čerstvý a spal přinejmenším dvanáct hodin.

"Je to ode mne příliš nestydaté, rušit vás v tuto hodinu?" zašveholila krásná novinářka. Suko se na ni oddaně zadíval a řekl: "Hloupost, slečno Marchová, vy nás nemůžete vyrušovat. Nezáleží na tom, jak pozdě je. “ Měl raději myslet na to, že Rachel Marchová klepala na moje dveře, nikoliv na jeho. Určitě by ho to bývalo zchladilo. Ale takové maličkosti on ve svých růžových brýlích přehlížel.

"Dáte si také něco k pití?" zeptal se jí úslužně.

"Jestli máte nějakou ovocnou

šťávu ... " .

"To bych musel do baru."

najít další oběť a odnést ji do své jeskyně.

Zubin Zagarro pozoroval, jak Sinclair přiložil gangsterovi k hrudi dubovou špici.

Viděl, jak Suko tiskne ležícího rameny k zemi.

Potom John Sinclair uhodil! Zubin Zagarro zasténal. Měl pocit, jako by dubový kůl cítil ve vlastním těle. Zmocnila se ho zlost.

Zahrozil pěstmi a zaskřípěl zuby.

Mo ž ná nebylo správné uhnout tomu Sinclairovi z cesty. Možná, že by býval prokázal své říši větší službu, kdyby toho nebezpečného soupeře vyzval k boji a zničil ho.

Ale poslední rozhodnutí ještě nepadlo. Zubin Zagarro nechtěl nic uspěchat. Musí si všechno pořádně promyslet, protože sebemenší chyba by ho mohla připravit o život.

Rychle se napřímil. Roztáhl ruce.

Ty se změnily v netopýří křídla. 1 jeho tělo se počalo měnit. Pokrylo se jemnými černými chloupky a vampýr se vznesl do vzduchu, aniž si toho kdo všiml. Přeletěl nad městem na kanálech a vydal se na cestu ke své druhé oběti.

Mohutně zamával křídly a už pod ním ležel okraj Fort Lauderdale.

O chvíli později se jeho velké černé tělo sneslo o něco níž. Už byl téměř u cíle.

Byl to obytný dům. Byl obklopen vzrostlou zelení.

Kolem dřevěné budovy se rozprostírala hustá vegetace.

Tady v nitru zeleného pekla Floridy bydlel Ed Melville.

Pro toho si Zubin Zagarro př i letěl.,

Bylo už dost dlouho po půlnoci, když jsme se vrátili do hotelu Baltimore. Výtahem jsme vyjeli do šesté-

30

Když jsme tuto kapitolu dokončili, zeptal jsem se jí: "Od vás jsme se poprvé dověděli o existenci Zubina Zagarra, Rachel. Řekla jste nám, že chcete přijít na kloub té strašidelné historce, co se o něm vypráví. Mne by zajímalo jedno - kolik toho o tom vampýrovi víte?"

Rachel pokrčila rameny a neřekla nic.

"Zubin Zagarro může provozovat své reje jen v noci," pokračoval jsem. "Protože by ho denní světlo mohlo zabít, je nucen se před ním skrývat. Máte nějakou představu o tom, kde by to mohlo být?"

Novínářka znovu pokrčila rameny. "Předpokládám, že má svůj úkryt někde v Everglades. "

"A expertem přes Everglades je tady Ed Melville, Johne," řekl Suko.

"Obrátíme se tedy na něj," prohlásil jsem rozhodně.

"Možná nám bude moci dát užitečný tip. Možná je někde v Everglades místo, kterému se místní lidé vědomě vyhýbají. " Suko se plácl do kolena, až to tlesklo. "Pokud skutečně takové místo existuje, jsem připraven sníst klobouk i s krempou, pokud tam nenajdeme skrýš Zubina Zagarra, "

"v tom případě vezmu za vděk i skotskou," odpověděla dívka a Suko jí okamžitě nalil. Pak už jsme seděli kolem oválného mramorového stolku a Rachel Marchová se nám svěřila, že čekala netrpělivě na náš návrat. Ženy jsou od přírody zvědavé a Rachel to navíc měla ještě v pracovní náplni. Dovedl jsem si představit, jak je v tuto chvíli zvědavá. Chtěla slyšet, co jsme v době naší nepřítomností prožili. Suko byl ochoten okamžitě všechno vyklopit, ale já jsem zastavil jeho příval slov tím, že jsem zvedl ruku, položil mu ji na rameno a mírně přitlač i l. Zadíval se na mne překvapeně.

Obrátil jsem se na novinářku.

"Ještě než vám začneme podávat hlášení, Rachel, musíte mi něco slíbit. "

"Co to bude za slib,Johne?" Dívala se na mě svýma velkýma očima tak, jako by mi nedokázala nic odmítnout. "Nesmíte to, co se teď dozvíte, šířit dál. Ani slovo. Ze zkušenosti vím, že se takové zprávy rychle šíří. Než se člověk naděje, vypukne nezvládnutelná panika. A k tomu ve Fort Lauderdale nesmí dojít. Doufám, že sdílíte moje mínění. "

Novinářka si zhluboka povzdechla.

"Ale mým úkolem je informovat, Johne. Č ím sensačnější hi storku př i -

vedu na světlo, tím více stoupnu v očích svých šéfů. "

"Pak si musíte informace sehnat z jiných zdrojů," řekl jsem zostra. "V tom případě se od Suka ani ode mne nedovíte ani slovo."

Rachel Marchová se usmála.

"Dobrá, souhlasím, i když to bude velmi těžké."

Podala mi ruku.

Když tedy takovým způsobem překonala sama sebe, vyprávěli jsme jí se Sukem, co se stalo v bytě Ala Converse. S napětím nás poslouchala.

Ed Melville byl těžce opilý. Po cestě domů se stavil ještě několikrát v hospodě, i když toho měl i tak dost. Teď byl opilý na mol a potřeboval spát jako medvěd. Alkohol mu vždycky za normálních okolností pomohl upadnout do hlubokého spánku okamžitě pote, co dopadl na matraci. Ale dnešní noci ne a ne usnout.

31

Měl příliš napjaté nervy. Potil se ve svém malém bytě.

Vzduch se mu zdál tak hustý, že by ho mohl krájet. Bylo dusno. Melville se převaloval a potil v posteli. Chvílemi zasténal. Zlobilo ho, že nemůže najít klid.

Honilo se mu hlavou všechno, co Se dnes přihodilo.

Zubin Zagarro se tedy vrátil.

Ten proklatý Butch Wooley celou tu katastrofu rozpoutal.

Teď tedy bude tajemný upír noc co noc létat nad městem a napadat nevinné lidi. Ed Melville počítal s tím, že jednou může Zubin Zagarro napadnout i jeho. "Ne!" sténal Melville při této hrůzné představě. "Dobrý Bože, to ne!" Nešťastně si přikryl oči rukama a vzlykal. "Bože, nedopusť to. Bože na nebi, chraň mě před tou pekelnou bestií. Nechci zemřít tak hrozným způsobem." Ale Ed Melville neměl dost pevnou víru v Boha. Pochyboval, že ho nebe před Zubinem Zagarrem zachrání. " O n přijde," sténal v opilosti. "Jednou určitě přijde, protože bílý netopýr byl zastřelen z mého člunu! Zub in Zagarro za to požene k odpovědnosti mne, protože jsem tomu nezabránil! Svatá Madono, co jsem to za smolaře! Čím jsem si zasloužil tak krutý osud?" Ed Melville se prudce posadil na posteli. "Butchi Wooley!" vykřikl. "Wooley, proklínám tě za to, cos ve své bezmezné hlouposti způsobil! "

Tam! Nějaký zvuk!

Ed Melville sebou trhl. Zadržel dech a naslouchal. Koulel svýma skelnýma očima na všechny strany. Co to mohlo být? V dřevěné stavbě se neustále ozývají nějaké zvuky, na to už si zvykl. Jsou pro dřevěné stavby typické, člověk je za chvíli přestane vnímat. Ale

32

ty ostatní, atypické zvuky nikdy nepřeslechnete.

Melvil1e měl pocit, že mu srdce každým okamžikem vyskočí z krku ven. Přit i skl si zpocené ruce na obličej. Byl ještě oblečený, protože si lehl do postele, tak jak přišel domů, a doufal, že okamžitě usne.

Ale' teď už neměl na spánek ani pomyšlení.

Vstal z postele.

Z tuhl, když uslyšel ťukání na dveře.

Znělo tajuplně a tlumeně.

Někdo zaklepal třikrát. Někdo se dožadoval vstupu. Ed Melville očekával, že ho každým okamžikem raní mrtvice.

Kdo asi přede dveřmi stojí? Zubin Zagarro?

Ed Melville se několikrát pokřižoval a drmolil modlitbu. Pohledem Se snažil proniknout tmu v pokoji. Čím se má ozbrojit? Měl růženec. Jeho matka mu ho darovala před deseti lety a asi tak dlouho Melville ten posvěcený předmět neviděl. Dostal ho a hned ho zastrčil do některé ze zásuvek. Teď se nervózně točil na všechny strany. Kam ten růženec dal, kde ho má hledat? Rychle zamířil ke komodě. Otevřel první zásuvku a prohledával ji roztřepanýma rukama. Pak otevřel druhou, třetí a tak dále ...

Nic. Našel jen kapesní svítilnu.

Srdce mu prudce bušilo do žeber, jak napjatě naslouchal. Jestli se nemýlí, slyší v této chvíli nějaké škrabání. Jako by někdo škrábal nehty

kulaté dřevěné vzpěry.

Bělovlasému muži přebíhal po zádech mráz. Připadal si jako pták v kleci, na kterého se dobývá hladová kočka.

Potom zaslechl nějaké zvuky i na zadní straně domu. Potom se ozvaly zase od průčelí a v téže chvíli zaslechl šouravé kroky na střeše .

z nich stala. křídla. I štíhlé tělo zjevení se změnilo před očima Eda Melvi11a v obrovského netopýra. Netopýra s lidskou hlavou.

Byl to Zubin Zagarro!

To poznání zasáhlo Eda Melvilla jako rána palicí do hlavy. Viděl, jak se tajemný upír zvedá ze střechy, mává křídly a letí k němu. Ed Melville by ochromen strachem. Když ho však strach na chvíli přešel, otočil se a rozběhl se pryč.

Ale daleko nedoběhl.

Vampýr se na něho spustil jako orel na svou kořist. Ed dostal ránu. Nemohl udržet rovnováhu, zamával rukama ve vzduchu, jak seji snažil najít, ale potom padl k zemi.

Vyskočil se strašným řevem a utíkal dál. Ale Zubin Zagarro ho znovu srazil k zemi. Svítilna mu vypadla z ruky. Byl jako smyslů zbavený. Křičelo pomoc, i když věděl, že ho na tomto opuštěném místě nikdo nemůže slyšet.

Najednou cítil, . jak ho uchopily něčí drápy a vyzvedly do výšky. Ed . sebou škubal a házel, ale neznámé tělo ho vynášelo do výšky a on poznal, že letí.

Letěl vzduchem ve spárech netopýra, jehož černá křídla mocně mávala ve vzduchu.

Pod ním byla hustá tma, jeho dum mu velmi rychle zmizel z dohledu. Po čítal s tím, že tuto noc nepřeži je. Na konci tohoto letu ho čeká smrt, to mu bylo jasné.

Slzy se mu kutálely po tvářích. Jak tak rezignovaně vzlykal, byl si vědom, že teď už mu nikdo nepom ů že ...

Zvedl hlavu vzhůru a díval se očima ke stropu. Pak mu klesla brada. na hruď. Už nedokázal ve svém bytě vydržet. Zdálo se mu, že se na něho řítí zdi, jako by ho chtěly rozdrtit. Cítil se uvnitř stísněný, omezený v pohybu. Táhlo ho to ven.

Ed Melville tím obrovským strachem téměř vystřízlivěl. Alkohol už téměř přestal účinkovat. Melville byl znovu schopen jasně přemýšlet, a právě to mu připadalo nejhorší, protože si tím víc uvědomoval nebezpečí, ve kterém se nalézá.

Ed rychlými kroky přešel pokoj, došel ke dveřím a otevřel je. Chladný vánek ho ovál jako studený dech smrti a osušil mu zpocenou tvář. S námahou polykal studený vzduch.

Kolem obytného domu panovala černočerná tma. Ed Melville rozsvítil kapesní svítilnu. Světelný kužel se zavrtal do tmy a osvětloval trávník. Nebylo nikoho vidět, ale on věděl, že tomuto tichu a klidu nemůže věřit.

Měl jen jedno velké přání: chtěl se vrátit do Fort Lauderdale. Tam by si pronajal hotelový pokoj a sem by se vrátil teprve tehdy, až bude záležitost se Zubinem Zagarrem nějakým způsobem vyřešena. Ale dostane ještě takovou šanci?

Není mu už vampýr na stopě?

Ed Melville vykročil do tmy a vystrašeně se díval kolem sebe. V obličeji se mu nadělaly vrásky způsobené strachem a úzkostí, které prožíval. Učinil ještě další krok a pak ještě jeden. Neslyšel nic a začal doufat. Chtěl se rozběhnout a utíkat pryč, aniž by se jedenkrát ohlédl, Ale, když se mu svaly uvolnily, zaslechl najednou zvířecí funění.

Srdce se mu sevřelo. Rychle se otočil.

A v té chvíli ho spatřil.

Na střeše domu někdo stál!

Ed Melville vykřikl. Postava roztáhla ruce, a v tom okamžiku se

33

"To ale nezní moc přátelsky." "Také to tak nemělo znít." "Poslyš, Johne, jak to, že jsi tak

nevlídný?" zeptal se mě Suko. "Slečna Marchová ti přece nic neudělala. " "On nechce, abych s vámi jela,"

konstatovala RacheL

"Velmi správně," odpověděl jsem.

"A proč ne?" zeptala se.

"Protože to není žádná výletní

jízda, milá slečno."

"Proč ti to, Johne, tak vadí,že s námi slečna Marchová pojede, nemůže se jí přece nic stát. Já jsem u ní a dávám na ni dobrý pozor. Je pod mou osobní ochranou."

Rachel Marchová se usmívala.

"Vážně, Johne. Co by se mi mohlo stát?"

Kdybych to skutečně nechtěl, tak

by s námi Rachel Marchová nejela, ale nechtěl jsem ztrácet čas a dlouho s oběma zbytečně diskutovat. Kromě toho jsem věděl, jak moc Sukovi záleží na tom, aby si tu hezkou novinářku mohl s sebou vzít, proto jsem s povzdechem souhlasil. Přesto jsem však poznamenal, že podle mého názoru nemá křehká dívka, která potřebuje ochranu, na takové cestě co dělat.

Když se Rachel a Suko usadili na

svá místa, spustil jsem motor.

Lopatkové kolo se začalo s řevem otáčet a já to nabral směrem k místu, kde bydlel Ed Melville.

O dvacet minut později už jsme stáli před Melvillovým domem.

"Vypadá to, jako by ten dobrák nebyl doma," řekl Suko.

Všiml jsem si, že jsou dveře do domu otevřeny. Nevěděl jsem sice proč, ale nelíbilo se mi to.

Blížili jsme se k domu. Nad střechou kroužili ptáci.

Suko v trávě objevil nějaký lesklý předmět a zvedl ho. Byla to kapesní svítilna. Byla rozsvícená, ale žárovečka už nesvítila. Baterie byla

vybitá.

Příštího rána jsem si opatřil člun vhodný do močálu. Takovou tu plochou věcičku, se kterou můžete jezdit skoro po všem: po vodě, močálem, v rákosím, téměř i na pevné zemi...

Poháněn byl velkým lopatkovým kolem na zádi chráněným pevnou mřížkou, aby nemohlo dojít k nějaké nehodě.

Nechal jsem si od mechanika vysvětlit, jak se s takovým dopravním prostředkem zachází. Nebylo to tak složité. Byl jsem si jistý, že to docela dobře zvládnu. Mechanik mi popřál příjemný den a samozřejmě i příjemnou cestu. Kdyby tak věděl, za jakým účelem jsem si člun pronajal...

Já jsem byl připraven. Chyběl už jen Suko.

Vedle sebe jsem měl postavený svůj pracovní.kufřík. Doufal jsem, že mi mé zbraně proti Zagarrovi pomohou, ale to budu muset nejdříve

zjistit.

Podíval jsem se na hodinky. Suko

měl zpoždění, na to jsem u něho nebyl zvyklý. Posadil jsem se a zas pálil si cigaretu. Byl nádherný den. Nebe bylo kobaltově modré, sluníčko to s námi myslelo dobře. Tento rajský pohled nerušil jediný mráček.

Konečně se objevil můj čínský

partner. .

Nebyl sám ..

Šla s ním Rachel Marchová a jemu se to náramně zamlouvalo. Zhluboka jsem se nadechl. Nejedeme přece na žádný zábavný výlet. Pokud budeme mít štěstí a najdeme vampýrův úkryt, pak nás čeká velmi 'těžká práce a při ní nemá tato dívka co

pohledávat.

Měla na sobě bílé obepnuté džíny

a bílou halenku, z níž jen pár knoflíčků bylo zapnuto. ,

"Dobré ráno, Johne," pozdravila mě a obdařila mne úsměvem, který mi měl zvednout náladu.

"Dobré," zabručel jsem.

34

klaun. Košile jí byla široká, rukávy dlouhé, ale bylo to lepší než nic, protože pohled na její svůdné tělo by určitě Suko dlouho nevydržel.

Když jsme znovu nasedli do našeho dopravního prostředku, řekla Rachel: "Jestliže pana Melvilla nikde neobjevíme, musíme počítat s tím, že se proměnil ve vampýra a skrývá se někde, dokud se nesetmí. Je můj předpoklad správný?"

"Doufám, že ne," odpověděl jsem a nastartoval motor, který burácel tak hlasitě, že nám znemožnil jakýkoliv hovor.

Ob starali jsme si vynikající speci ální mapy Everglades, které jsme rozdělili na malé čtverce a jeden po druhém jsme je projížděli na našem člunu. Pronásledovala nás hejna komárů, trápilo nás vlhké, nesnesitelné horko. Čekal jsem, že to Rachel Marchová nakonec vzdá a přizná, že jsou to na ni příliš velké strasti, ale nestalo se tak. Musel jsem přiznat, že jsem krasavici podcenil. Z jejích úst se neozvala jediná stížnost. Všechno s námi prožívala, aniž by jedinkrát zalitovala, že s námi odjela.

Když se slunce sklánělo k západu a ztrácelo se za korunami pralesa, otočil jsem náš močálový člun zpátky směrem k Fort Lauderdale. Naše strastiplné pátrání po úkrytu vampýra nemělo úspěch. Proto je jistě pochopitelné, že naše nálada nebyla právě nejlepší. Ed Melville zmizel.

Zubin Zagarro jako před tím nebezpečně ohrožoval Fort Lauderdale. To byl dostatečně vážný důvod k tomu, abychom se příliš neradovali.

Přidal jsem plyn.

Naše močálové vozítko zvedlo čumák a vznášelo se nad řasami porostlou hladinou močálu. Museli

35

"Jak dlouho to tu může ležet?" zeptal se Suko.

"Moc dlouho asi ne, to by už byla rezavá," konstatoval jsem.

Pokračovali jsme dál a začali si dělat o Melvilla starosti. Na zemi jsme objevili rýhy, možné stopy po zápase.

Spěchal jsem dál. Když jsem dorazil do otevřených dveří, zavolal jsem: "Pane Melville! Haló, pane Melville!"

Nečekal jsem žádnou odpověď, proto jsem ani nebyl zklamaný.

Spolu se Sukem jsme vstoupili dovnitř. Rachel Marchová za námi. To ona objevila vytahané a prohledávané zásuvky u komody a upozornila nás na ně.

"To se mi nelí bí, vůbec ne," bručel si Suko vedle mě. .

Ani mně se to nelíbilo. A už vůbec se mi nelíbilo to, na co jsem při tom musel myslet. Zamířil jsem k Melvillově posteli. V noci na ní určitě ležel, ale jak dlouho? Co se tady asi odehrálo? Podle mého názoru Ed Melvi1le z nějakého důvodu vyšel z domu s kapesní svítilnou v ruce.

A co bylo dál? Tušil jsem to.

Cítil jsem, jak mi na lopatkách naskakuje husí kůže. Suko se znovu vytasil se svým kloboukem, který hodlal sníst, jestli tohle všechno nesouvisí se Zubinem Zagarrem. Neměl jsem žádný důvod mu odporovat.

Samozřejmě jsme se obávali nejhoršího.

Ještě jsme před očima měli čerstvou vzpomínku na osud, který potkal Ala Converse. Proto jsme si nedělali o tom, že bychom našli Eda Melvilla, žádné iluze. Prohledali jsme nejbližší okolí domu, avšak bez úspěchu.

Rachel Marchová si při tom roztrhla halenku a Suko jí půjčil svou košili. Vypadala v ní jako ženský

v blízkosti nějaký motor. Okamžitě začal ze všech sil volat o pomoc, ale neslyšeli ho, i když v to tolik doufal.

Teď už se před jeskyní, ve které se Zagarro skrýval, začalo stmívat. Viditelnost uvnitř se rychle zhoršovala a za chvíli se vampýr pohnul.

Ed Melville okamžitě ztuhnu! smrtelnou úzkostí. Jeho tělo, zvyklé na alkohol, ho bolelo. Zejména vnitřnosti. A měl hlad. Ale to všechno by býval přežil, nebýt toho hrozného strachu, který ho provrtával a doháněl ho k zoufalství.

, Vampýr se pustil stropu a snesl se na zem. Začal se měnit v člověka. Ladnými kroky přistoupil k Melvillovi. Bledá tvář se tri umfálně dívala na svou oběť.

.,Doufám, že ses tady nenudil," oslovil ho Zagarro ironicky.

"Jsem už starý člověk, Zagarro ... " řekl Melville.

"Přesto mi tvoje krev bude určitě chutnat," přerušil ho Zagarro.

"Mám hlad, žízeň a strach. Jedno z toho mě určitě zabije. "

"Tak rychle se neumírá. "

"Nech mě jít. Zapřísahám tě. Vrať mi mou svobodu. Já za to nemůžu, že Butch Wooley zabil bílého netopýra. Pokoušel jsem se mu v tom zabránit."

Vampýr se ďábelsky zazubil. Přistoupil k němu blíž. Tak blízko, až Melvi1le ucítil jeho odporný dech a udělalo se mu zle.

"Kdo se jednou ocitne v mé mocí, získá svou svobodu teprve tehdy, až se z něj stane to, co jsem já. "

"Ne!" zakřičel zoufale Melville.

"Já nechci, nechci se stát upírem!"

"Nikdo se tě neptá, co chceš." "Ty netvore!" zvolal Melville a hlas mu přeskakoval.

jsme splnit ještě jeden slib: Terence Robards, majitel baru U hezkého plameňáka nás požádal o pomoc. Chtěl jsem se pokusit ještě před setměním vrátit do Fort Lauderdale a poskytnout mu ochranu v případě, že by se přece jen ukázal někdo z bandy Druea Londona.

Začalo se už stmívat, když jsme dojeli do města.

Nevrátil jsem náš člun do půjčovny a pro jistotu jsem si ho pronajal ještě na další dva dny, abych ho měl celou dobu k dispozici. Opatření, které se brzy ukázalo jako velmi rozumné.

Ještě nebyl mrtvý, ještě žil.

A přece Ed Melville už v tuto chvíli zemřel tisícerými způsoby. Bylo mu záhadou, jak může člověk takový strach vydržet.

Už dvacet hodin byl EdMelvi1le v tmavé podzemní díře, vampýrově úkrytu, do kterého ho odnesl. Dovnitř se neprodral jediný sluneční paprsek. Bylo tam vlhko a v té tmě nebylo skoro nic.

Ed Melvi1le byl přivázán k jednomu ze šesti tlustých kůlů, které Zubin Zagarro nadlidskou silou zatloukl do země.

Chvěl se zimou.

Už se v duchu vzdal. Tady ho nikdo nenajde. Nikdo ho odtud nemůže vysvobodit. Je upírovi vydán na milost a nemilost.

A upír tu byl s ním.

Melvi1le obrátil hlavu vzhůru a mohl Zubina Zagarra vidět. V podobě netopýra byl zavěšen u stropu jeskyně hlavou dolů.

Visel tak už celý den. Zmocnila se ho po smrtná strnulost. Opustí ho teprve po západu slunce, neboť byl bytostí temnot.

Během dne zaslechl Melvi1le

37

to přežít, zatímco z tebe by už doma za takovou dobu byl jen kostlivec."

Jako vždy poněkud přeháněl, ale nechal jsem ho vymluvit.

"Už jsi hotový?" zeptal jsem se.

"Robards už na nás netrpělivě čeká."

Suko mi přikývl se zamračeným výrazem. "Můžeme jít."

Ale nešli jsme, protože jsme najednou z chodby zaslechli rozčilený mužský hlas, který volal: "Pane Sinclaire! Pane S i ncla i re ! "

Spěchal jsem ke dveřím a otevřel. Vtrhl ke mně Butch Wooley, bledý v obličeji, jako by viděl babičku samotného ďábla. Na tvářích mu vyskákaly rudé skvrny. . S vytřeštěnýma očima na mě vy-

křikl: "Pane Sinclaire ... " "Co se stalo?"

Butch Wooley zalapal po dechu.

Měl na sobě černý smoking. V nabírané bílé košili vypadal ještě tlustší.

"Yvonne a Carol zmizely. Pane Sinclaire, zmizely beze stopy. Co mám dělat? Ani ne za tři hodiny začne hudební festival a já ty holky nemůžu nikde najít. Ptal jsem se už v hale i na recepci. Vyptával jsem se každého, koho jsem potkal, ale nikdo je neviděl. Já se z toho z blázním. Dostanu asi infarkt, jestli tomu rozčilení nebude brzy konec. Sotva se Clive Brook zotavil ze svého šoku, stane se zase tohle. "

Stouplo ve mně podezření, ale neřekl jsem nic, protože by Butch Wooley asi ztratil nervy úplně.

Byl strašně rozčilený.

Nervózně se kousal do spodního rtu. "Upřímně řečeno, Sinclaire, nebylo by to žádné neštěstí, kdyby se skupina toho festivalu nezúčastnila. Existuje mnoho jiných možností, jak ji prosadit. To, co mě ale zneklidňuje, je něco jiného. Jestli uvidím své čtyři chráněnce ještě někdy pohromadě. Chápete, co tím myslím? Dokážete pochopit moji obavu? Jestli v tom má prsty ten Zagarro …

Zagarrovy rty se rozevřely a odkryly špičaté zuby. Vampýr se ďábelsky chechtal.

Volal jsem k Terenci Robardsovi.

Hudební festival měl začít ve třiadvacet hodin. Do té doby ještě zbývaly tři hodiny.

Do telefonu se ozval Robardsův

vzrušený hlas.

"Sinclair," řekl jsem. "Chtěl jsem se vás jen zeptat, jestli je všechno zatím v pořádku."

"Od Druea Londona se tady ještě nikdo neukázal. "

"To mě těší. "

"Slíbil jste mi, že mi poskytnete ochranu, Si n c laire."

"Však jsem na to taky nezapomněl.

Můžete s námi počítat za patnáct až dvacet minut. "

"Děkuji vám," řekl Robards a zavěsil.

Vyšel jsem z hotelového pokoje.

Pod bílým sakem j sem měl pouzdro se zbraní, v jejímž zásobníku byly posvěcené stříbrné kulky. Motýlek pod krkem byl černý, stejně jako kalhoty. Připadal jsem si, jako bych vystoupil z nějakého módního časopisu.

Zaklepal jsem na Sukovy dveře.

Otevřel mi.

1 můj čínský partner se hodil do gala. Měl nějaké problémy dostat se do večerního obleku, a tak jsem mu pomohl.

"Kdybys vážil o několik liber méně, nemusel by ses teď rozčilovat," řekl jsem.

"Ty to pořád ještě nechápeš, co?

Dobrá, připouštím, že mám mírnou nadváhu, ale je mi to milejší, než mít tvou postavu, se kterou se můžeš schovat za klarinet. Kdybych jedenkrát vážně onemocněl, dokážu být několik dní hladem a bez problémů

38

Ukázal nám, co všechno už dal instalovat.

Kdyby se tu objevil někdo z gangu Druea Londona, musel by být především sám, jinak by nemohl mluvit o obchodu, ale musel by se zase hned obrátit a zavolat hned Londonovo ptepadávací komando.

Proto jsme se měli ukrýt ve vyklizeném pokoji, ve kterém Robards čas od času nocoval nebo se díval na televizi, a tam jsme měli čekat.

Robards nám ukázal nášlapné tlačítko vedle svého stolu. Stačilo se ho dotknout nohou a ve vedlejším pokoji se rozsvítilo červené světlo. Pod kobercem nechal Robards položit kabely, kterými nechal pospojovat všechny žárovky a tlačítka.

Když se tedy rozsvítila červená žárovka, znamenalo to poplach.

V té chvíli jsme měli zasáhnout my dva a uchránit ho před tím, čím mu London vyhrožoval v případě, že mu Robards nezaplatí za ochranu.

"Doufejme, že to vyjde," řekl Ro-

bards nervózně. '

"Co by mohlo selhat?" zeptal jsem se. Terence Robards pokrčil rameny.

"Č lověk nikdy neví. "

"My dáme Londonově bandě takové ponaučení, že se z jeho strany nebudete muset už ničeho obávat," slíbil jsem mu.

Na to majitel baru povzdechl. "To zní p ř íliš hezky na to, aby to byla pravda."

"Jen počkejte," tekl jsem a vtáhl Suka do vedlejší místnosti.

Od té chvíle začalo naše nesnesitelné čekání, činnost, lépe řečeno stav, který jsem absolutně nesnášel.

Ó pane Bože, to by bylo hrozné! Ke všem čertům, proč jsem vlastně zrovna já musel zastřelit toho bílého netopýra? Proč jsem to jen udělal?"

"Na tom už se teď bohužel nedá nic změnit. Nic se nedá vzít zpátky, pane Wooley."

Manažer se na mě zoufale díval.

"Co se těm děvčatům mohlo stát, Sinclaire? Kde teď Yvonne a Carol asi jsou?"

"Jak rád bych vám na to uměl odpovědět... "

"Jestli jsou ty dvě mrtvé, tak to nepřežiju. Přísahám při Bohu, že to není prázdná výhrůžka. Jestli Zubin zabil Yvonne a Carol, zastřelím se."

"Nemluvte nesmysly, Wooley!" "Při hrobu své matky přísahám, že to udělám, abych odčinil vinu, které jsem se dopustil. "

"Jen proboha žádné zbrklosti, Wooley. Zatím nevíme, co se stalo a kde se Yvonne s Carol nacházejí. Možná, že se pro jejich zmizení najde normální vysvětlení."

Wooley se na mě vážně zadíval.

"Vy tomu věříte? Vy tomu opravdu věříte, Sinclaire? Já tedy ne."

Já jsem tomu také nevěřil, ale nějak jsem ho musel alespoň trochu uklidnit, aby hned nesáhl po pistoli.

Když mi Butch Wooley shnil, že neudělá žádnou hloupost, vydali jsme se do Robardsova baru U hezkého plameňáka. Robards vypadal, jako by stál na rozžhavených jehlách. Vysvětlil jsem mu důvod našeho zpoždění. V baru už se končilo s posledními přípravami. Osvětlovači ještě upravovali reflektory, mechanici zase elektronické zařízení. Pomocný personál dostával pokyny od stálého personálu.

Terence Robards působil dojmem, že se chce ukouřit k smrti. V popelníku měl horu nedopalků.

39

ledová ruka. Musel se zachytit bílé komody, protože mu připadalo, že by jinak upadl, Jako očarován hleděl na záclonu. Připadalo mu, že jí hýbají nějaké neviditelné prsty.

Kdo otevřel okno?

Vtom jeho upřené oči rozeznaly nějakou postavu.

Stála za záclonou. Byla vysoká, černá, naprosto nehybná, jako vy tesaná z chladného mramoru.

Manažer si sáhl na hruď. Ze šoku se mu udělalo zle. Byl si jist, že to nepřežije.

Černá postava se teď pohnula. Pružně se odlepila od zdi, rukou odsunula závěs do boku a učinila jeden krok kupředu. Před Butchem Wooleym stál nebezpečný upír.

S krvelačným výrazem se blížil směrem k němu.

Wooley nedokázal reagovat.

Toto setkání pro něj bylo nejhorším zážitkem, který dosud měl. Jen se vyděšeně klepal a hrdlo měl sevřené. Chtěl křičet, ale hlasivky ho neposlouchaly. Stál tam jako přibitý, neschopný pohybu.

Zubin Zagarro se k němu blížil. Vypadalo to, jako by se při chůzi vůbec nedotýkal země.

Butch Wooley cítil, že ho neznámý nějakou neviditelnou mocí nutí dívat se mu do temných očí. Chtěl se proti tomu bránit, ale vampýrova vůle byla o mnoho silnější.

Wooley se víc a víc dostával pod vliv démonického kouzla vampýra, Brzy už nebyl schopen přemýšlet. V mozku mu probíhaly jen Zagarrovy příkazy.

Butch Wooley pobíhal po hotelu a obrátil ho celý vzhůru nohama. Každý věděl, že Yvonne Burnettová a Carol Johnsová zmizely a že má okamžitě uvědomit jejich manažera, kdyby se znovu objevily, v což Wooley neustále doufal, ale nevěřil tomu. Považoval by to za zázrak. Clive Brook a Barry Nelson obývali spolu jeden pokoj. Měli na sobě vínově červené obleky pošité flitry. Brook seděl na posteli a zíral do protější zdi. Nelson stál u okna a díval se na ulici.

Když do pokoje vešel Butch Wooley, jejich pohledy se obrátily na něho.

Manažer pomalu zavrtěl hlavou.

"Zatím po nich není ani stopy. Já prostě nechápu, jak mohly jen tak zmizet z hotelu. Jsou to už velká a dobře vychovaná děvčata. Nikdo je nemohl jen tak strčit do tašky a odnést si je. Kdo z vás je naposledy viděl?"

"Já," tekl Barry Nelson. Manažer se zadíval na hodinky.

"Za dvě hodiny to má začít ... Kolik hodin bylo, když jsi je viděl, Barry?"

"Krátce před setměním. "

"A o hodinu později jsem je už nemohl najít," řekl Wooley.

"Měly už na sobě šaty na vystoupení?"

Butch Wooley vážně zavrtěl hlavou. "Obojí visí ještě na věšácích."

S povzdechem vyšel manažer z pokoje obou zpěváků. O chvíli později vešel do svého pokoje, nalil si bourbon, podíval se do zrcadla a položil si otázku, zda je správné, aby teď pil, Svedl se sebou krátký boj, a nakonec skleničku odložil,

Najednou ho začalo nepříjemně

svědit v zádech.

Co to má znamenat? Butch Wooley se otočil.

Jeho pohled spočinul na bělostné zácloně, která se nadouvala větrem. Měl pocit, jako by mu srdce sevřela

40

Drue London se dověděl o smrti Ala Converse o několik hodin později. Hned nato se spojil s Wyatem Pi still i m, aby mu přidělil nového společníka. Pistill i ho však ujistil, že

ze mne utahovat, že? A skoro se ti to povedlo. Ale teď žerty stranou, chci vědět, kde jsou ty peníze. "

Robards znovu zopakoval, že žádné nemá,

Poté uchopil Pistilli sluchátko a přikázal přepadovému komandu Druea Londona, aby se okamžitě dostavilo. Když to udělal, zeširoka se zazubil.

"Až dorazí, ten tvůj elegantní bar ani nepoznáš. Stane se z něho totiž páchnoucí kouřící hromada trosek. Tak, kamaráde, a teď k tobě."

Gangster si zastrčil revolver za opasek a dunivým krokem se zaťatými pěstmi se blížil k barmanovi.

peníze z Terence Robardse vytluče i bez pomoci.

A tak se ukázal u Robardse Wyatt Pistilli sám.

Vešel zadními dveřmi.

Robards je zamkl, ale Pi still i věděl, jak dveře odemknout i bez klíče. Majitel baru se strašně vyděsil, když Wyatt Pistilli vstoupil do jeho kanceláře. Gangster se zubil.

"Divíš se, že mě zase vidíš? Ale já ne. Domluvili jsme se, že se tady já a můj kamarád zastavíme ještě před představením. Můj společník nemůže přijít, proto si pro výpalné přicházím sám. Doufám, že ty peníze máš, nebo snad ne?"

Robards chtěl nohou spustit poplašný signál, ale Pistilli si všiml divného výrazu v jeho obličeji a rychlostí myšlenky tasil kolt.

"Ani hnout, příteli. Nevím sice přesně, co máš v úmyslu, ale že něco v úmyslu máš, jsem ti viděl na očích. Chtěls mě podvést, co? U stup od toho stolu, ale hni sebou, ať je to rychle."

Robardsovy nervy byly napjaté k prasknutí.

Když se vzdálí od poplašného tlačítka, jak potom může zavolat na pomoc Sinclaira se Sukem.

"Budu počítat do tří!" řekl Pistilli a mířil Robardsoví přímo mezi oči. "Jedna .;"

Majitel baru se dal s povzdechem do pohybu.

Zastavil se na dva metry od psacího stolu.

"Dobře," řekl gangster. "A teď mi řekni, kde jsou prachy."

"Já ... já žádné peníze nemám." "Já snad špatně slyším. Musím mít něco s ušima, nebo že bys mluvil tak nesrozumitelně? Říkal jsi doopravdy, že nemáš peníze?"

Terence Robards přikývl. " Č lověče, ty musíš mít v hlavě místo mozku slámu. Přece jsme ti dobře vysvětlili, co se stane, když nezaplatíš. Ty blufuješ, ne? Chceš si

Nebyli jsme hluší, slyšeli jsme hlasy, ale mysleli jsme si, že se Robards baví s nějakým zaměstnancem. Nerozuměli jsme, co se u něj povídá. Taky to pro nás nebylo nijak zajímavé, pokud se nerozsvítí červené světlo.

Ale potom jsem zaslechl hlasitě rány a bolestné sténání, a tak jsme se přestali ohlížet na to, jestli červené světlo svítí, nebo ne. Robards je prostě z nějakého důvodu nezapnul, ale věděli jsme jistě, že naši pomoc nutně potřebuje.

Když jsme k němu do kanceláře vtrhli, chystal se gangster s býčí postavou k další ráně. Robards před ním klečel na podlaze.

"Dost!" zvolal jsem. "Ruce pryč!" Vytáhl jsem berettu, abych svůj rozkaz zdůraznil, ale zločinec se nenechal jen tak odradit. Rychle uskočil a vytrhl z opasku revolver.

V té chvíli ale Suka dokázal, že i přes svou nemalou váhu dokáže být

41

velmi rychlý. Proběhl kolem mne a vrhl se na gangstera.

Wyatt Pistilli se vůbec nedostal k tomu, aby vystřelil. Zabránil mu v tom karatistický úder mého přítele. Druhá rána přirazila Pistilliho ke zdi.

Teprve teď se gangster natolik vzpamatoval, že nám chtěl předvést své bojové kvality. Postavil se Sukovi na odpor, připraven odrazit každou jeho ránu. Dokonce se vzmohl i na protiúder, ale nedokázal Suka vážně ohrozit.

Suko se vyznal v několika východoasijských bojových metodách, a tyto znalosti nasadil proti Pistillimu příkladným způsobem. I přes svou váhu se Suko pohyboval téměř tanečními kroky působícími překvapivě lehce.

Wyatt Pistilli vsadil vše na jednu kartu a prohrál.

Knokautován se zhroutil k zemi.

Už neměl sílu cokoliv podniknout. Zamířil jsem k Terenci Robardsovi, zatímco Suko gangstera odzbrojil. Majitel baru sténal.

"Všiml si, že mám něco v úmyslu, a donutil mě odstoupit od psacího stolu."

Pokýval js em hlavou, abych ho uklidnil. "Hl avně že to dobře dopadlo. Jste V pořádku, pane Robardsi?"

"Pomalu si na rány začínám zvykat."

Potom mi Robards řekl, že Pistilli zavolal Londonovo trestné komando. To znamenalo, že na sebe ti hoši nedají dlouho čekat. Robardse to velmi zneklidňovalo a nevěděl si rady. Zato já o jedné věděl.

Šel jsem k telefonu a zavolal jsem kapitána Basila Pagetta,

"Pane Sinclaire, je něco nového?" "Nechtěl byste pozatýkat bandu Druea Londona, kapitáne?"

"S největším potěšením."

"Tak mě poslouchejte," spustil jsem a povyprávěl kapitánu Pagettoví, co se tu stalo a co se ještě stát

42

má. Basil Pagett pískl mezi zuby. Konečně měl proti Drueovi Londonovi nějaký důkaz. Stačilo pozatýkat jeho komando a vyslechnout toho výtečníka, kterého složil Suka k zemi, a už se bude Drue London topit až po krk v potížích.

"Děkuji za zavolání, Sinclaire." "Není zač, kapitáne. Bylo mi potěšením, že jsem vám mohl pomoci," odpověděl jsem a položil.

Vtom vybuchl Wyatt Pistilli.

Ten darebák poznal, že je v beznadějné situaci, a tak nám to chtěl osladit. Jako by ho kousla tarantule do nohy. Vzpamatoval se natolik, že už byl zase nebezpečný.

S velkým vztekem uchopil do rukou židli.

"Pozor, Suko!" zvolal jsem.

Ale to už židle dopadla.na svůj cíl:

Sukův zátylek. Otřesen klesl můj čínský přítel na kolena.

Wyatt Pistil1i kolem něho proletěl a zamířil do Robardsovy kanceláře. Přibouchl za sebou dveře a zastrčil závoru.

Vrhl jsem se okamžitě za ním.

Dveře mému prvnímu náporu odolaly. Pokusil jsem se je vyrazit podruhé. I tentokrát marně. Až napotřetí dřevo zapraskalo.

"Pusť mě k tomu," řekl za mnou Suka hlasem plným hněvu. Už byl zase na nohou a mne udivilo, jak se z toho dokázal tak rychle vzpamatovat.

Suka se vrhl na dveře jako beranidlo. Musely pod nárazem jeho těla kapitulovat. Rozštíply se a odletěly na protější zeď. Pak jsme najednou uslyšeli výkřik, při kterém se nám postavily vlasy do pozoru.

Bez dechu jsme doběhli na setmělou silnici. Na silnici ležel muž bez pohybu. Spěchali jsme k němu a po-

znali onoho gangstera s konstitucí býk a. Na krku jsme mu objevili hlu boké rány po kousnutí.

Po zádech mi stékal studený pot. Zubin Zagarro!

Musí být někde v naší blízkosti.

K čertu, hledali jsme ho celý den a bez úspěchu! Teď jsem měl pocit, že stačilo natáhnout ruku do tmy a mohl jsem se ho dotknout.

Neumíš si představit, milý čtenáři, co se ve mně v tu chvíli odehrávalo.

Najednou jsem měl šanci z této noci učinit noc rozhodující. Rychle jsem sáhl po berettě.

"Johne!" vyhrkl Suko vylekaně.

"Podívej se!"

Ukázal na zem vedle gangstera.

Objevil tam krvavou stopu. Šli jsme po ní. Naznačil jsem Sukovi rukou, že má zůstat za mnou. Skloněni k zemi jsme sledovali krvavé kapky. Vedly k temnému výklenku ve zdi. Ve tmě jsme spatřili nějaký pohyb.

A potom mě nemrtvý napadl. Vrhl se na mne jako blesk z čistého nebe. Jeho bledý obličej se vynořil ze tmy. Ze rtů mu ještě odkapávala krev. Oči mu žhnuly jako dva uhlíky. Teď otevřel ústa a já uviděl nebezpečné upili špičáky.

Zvedl ruku k ráně.

Sehnul jsem se a chystal na něho vystřelit. Posvěcena stříbrná kulka by ho možná přímo nezabila, ale ochromila by ho natolik, že by přestal být nebezpečný. Jenže jsem se k výstřelu jeho zásluhou nedostal.

Jeho úder mě odzbrojil. Beretta dopadla na asfalt. Do toho se vmísil Suko. Spolu-jsme se vrhli na svého silného soupeře. Pokoušeli jsme se ho srazit k zemi. Podařilo se nám ho položit na lopatky, ale Zagarro ještě ve stejném okamžiku znovu vyskočil na nohy a zaútočil na nás tak prudce, že jsme byli nuceni ustoupit.

Litoval jsem, že s sebou nemám svůj kufřík.

Ale vzpomněl jsem si, že mám na

krku stříbrný křížek. Chtěl jsem alespoň jím upíra zahnat do úzkých. Sáhl jsem si na hruď a chtěl si roztrhnout košili, ale Zagarro byl ve

svém výpadu rychlejší. .

Zasáhl Suka pěstí, až ho to odmrštilo o několik yardu zpátky. Další rána patřila mně. Stačil jsem ji ještě včas zahlédnout a zareagovat, abych se jí vyhnul.

Nato vyrazil Zagarro strašný skřek. Z vteřiny na vteřinu se proměnil v obřího černého netopýra a už se vznášel do výšky. Něco mi dopadlo na hlavu. Sehnul jsem se.

Potom se mě zmocnily ostré drápy netopýra a zvedly mne do výšky. Ztratil jsem dotyk se zemí. Visel jsem pod černými netopýřími křídly a vampýr mě unášel.

Zarputile jsem se pokoušel z jeho spárů vyprostit, ale nadarmo.

Netvor se se mnou vznášel výš a výš. Za několik okamžiků už by mohl být pád z této výšky smrtelný. Viděl jsem Suka, jak běží k mé berettě, Zvedl ji a zamířil na mne. Alespoň mi to tak připadalo.

Současně jsem uviděl záblesk a uslyšel výstřel. Podvědomě jsem na kratičký okamžik zavřel oči. Možná jsem čekal, že kulka zasáhne mne.

Ale nemusel jsem mít strach, protože Suko byl vynikající střelec. Posvěcená stříbrná kulka kolem mne proletěla a vzápětí sebou vampýr prudce trhnul, Pronikavě vykřikl a na chvíli přestal mávat křídly. Hned jsme začali klesat. Posvěcené stříbro upíra oslabilo. Nedokázal mne už udržet ve svých drápech. Vyklouzl jsem mu a padal jsem na asfalt.

Jako kočka jsem dopadl na všechny čtyři, aniž bych se zranil.

Suko chtěl na vampýra vystřelit

43

se Yvonne objevila, ale neptejte se v jakém stavu. Nedá se s ní vůbec mluvit. Musela zažít nějaký př íšerný šok."

"Kde je?"

"Dole. Sedí v mém autě, které jsem si půjčil v podzemní garáži. Mohl bych vás požádat, abyste mi ji pomohla odvést do jejího pokoje tak, aby nás nikdo neviděl? Já sám to už nedokážu. Cliva Brooka a Barryho Nelsona bych nechtěl v tuto chvíli otravovat. "

"Samozřejmě vám pomůžu, pane Wooley," řekla Rachel.

"To je od vás milé." Manažer spolu s novinářkou vyšli z jejího pokoje, nastoupili do výtahu a sjeli do podzemních garáží. Jejich kroky se ozvěnou odrážely od zdí.

"Kde je váš vůz?" zeptala se Rachel. "Tam."

"Co když Yvonne potkala toho upíra?"

"To je možné. Možná nám to později poví. Momentálně před sebe jen tupě zírá a nevnímá, co jí říkáte. "

Butch Wooley ustoupil o krok stranou, aniž si toho Rachel všimla. Nechal jí mírný náskok. Novinářka došla k jeho vozu, sklonila se a s překvapením zjistila, že je auto prázdné. Narovnala se a obrátila.

Chtěla Wooleymu říci, že v autě nikdo není, ale už se k tomu nedostala. Místo toho spatřila námahou znetvořený obličej Butche Wooleyho. Dal do té rány veškerou svou sílu. Novinářka ztratila rovnováhu převážila se dozadu a na chvíli ztratila vědomí.

Manažer se na dívku zadíval a na rtech mu pohrával spokojený úsměv. Měl v sobě už sémě zla. Stal se loutkou bez vůle, poslouchající bezvýhradně příkazy Zubina Zagarra, a teď právě plnil první z nich.

znovu, ale ten prudce zamával křídly a zmizel v dálce.

Pohltila ho temná noční obloha. Utřel jsem si hřbetem ruky pot z čela a vzal si od Suka svou berettu.

"Taky ses mu mohl trefit do oka," řekl jsem.

"Co bys dělal, kdybys mě neměl?" odpověděl otázkou.

"Tak bych si pořídil někoho jiného," řekl jsem, abych ho po škádlil. Potom jsem ho přátelsky plácl po rameni. "Připomeň mi, že ti mám po skončení případu ozdobit hruď medailí za záchranu života."

Rachel Marchová se na sebe zkoumavě podívala do zrcadla. Už nebylo nic, co by mohla ještě vylepšit. Sáhla po lahvičce parfému a decentně si nanesla kapku za každé ucho. Byla připravená k odchodu. Festival v baru Terence Robardse za chvíli začne. Nov i nářka tam chtěla být od samého začátku, aby se mohla nechat unášet vzrušující atmosférou.

Když sáhla po kabelce, někdo zaklepal.

Nov i nářka se obrátila a řekla:

"Dále."

Dveře se otevřely a v nich stál Butch Wooley. Byl jakýsi jiný. Připadal jí duchem nepřítomný.

Nešťastně zasténal a opřel se o zeď u dveří.

"Není vám dobře, pane Wooley?" zeptala se ho novinářka. "Mohu pro vás něco udělat?"

"To už přesahuje moje síly," zasténal manažer. "Myslím, že už ten trest nevydržím. Možná bych se měl z tohoto nervy drásajícího podniku stáhnout dřív, než bude pozdě."

"Co se stalo?"

"Yvonne a Carol nebyly ještě před několika okamžiky k nalezení. Teď

45

l ačkou zavolali policejní přepravní vůz a nahnali do něj lamentující gangstery. Kapitán Pagett se spokojeně usmíval.

" To je přímo ukázková akce. Šlo to hladce. Jsem si jistý, že dokážeme těch osm darebáků přinutit vypovídat proti Drueovi Londonovi. To by znamenalo, že velký šéf konečně padne na nos. "

Pozorovali jsme, jak policejní vůz odváží zatčené.

Suko právě vycházel z hotelu Baltimore a vůbec se mi nelíbil. Něco ho muselo trápit.

Nemusel jsem se ho ani ptát, co to je, protože mi okamžitě řekl: "Zdá se, Johne, že Rachel Marchová se rozplynula ve vzduchu. A zmizel i Butch Wooley."

"Začíná to nabírat rozměrů, které se mi vůbec nelíbí," odpověděl jsem. "Ed Melville, Yvonne Burnettová, Carol Jonesová ... A teď ještě Rachel Marchová a Butch Wooley. To je práce Zubina Zagarra!"

"Myslíte si, že všechny ty lidi zabil?" zeptal se kapitán Pagett.

Pomal u j sem zavrtěl hlavou. " To si neumím představit. Kde by pak byly jejich mrtvoly?"

"Mohl je někam schovat," řekl Pa-

gett. -

"Pak proč to také neudělal s Alem Conversem a Wyattem Pistillim?"

Pagett se najednou uhodil dlaní do čela, až to tlesklo. "Když nás před tím přerušili, pane Sinclaire, vyprávěl jste mi, jak jste prohledávali Everglades. A že jste úkryt toho vampýra nenašl i ."

"Správně."

"Nemohl Zagarro své oběti odtáhnout tam?"

"To je možné. "

"Možná bych pro vás měl jeden tip, pane Sinclaire. Včera jsem dostal podivné hlášení. Nějací dva muži se pro jížděli ve člunu po močálech. N ajednou se jim zdálo, že slyší volání

Rychle otevřel dveře od auta. Odtáhl do něj celý udýchaný bezvládnou dívku. Položil ji na podlahu a zavřel za ní dveře. Posadil se za volant, nastartoval motor a vyjel s Rachel Marchovou z podzemní garáže.

Dostal příkaz odvést ji tam, kde už v té době byli v zajetí Ed Melville, Yvonne Burnettová a Carol Jonesova.

A Butchi Wooleymu by v tuto chvíli nic na světě nedokázalo zabránit v tom, aby tento příkaz splnil.

Když jsme Wyatta Pistilliho zbavili jeho prokletí stejně jako noc před tím Ala Converse, nechal ho kapitán Basil Pagett odvézt. Informoval jsem kapitána, že jsme celý den prohledávali Everglades, ale Zagarrův úkryt jsme nenašl i .

Moje vyprávění přerušila vysílačka. Trestné komando Druea Londona bylo na cestě.

Kapitán Pagett už připravil pro gangstery léčku, která se za nimi měla za chvíli sklapnout.

Majitel baru U hezkého plameňáka Terence Robards se s těžkým srdcem musel rozhodnout přesunout dlouho očekávanou přehlídku až na dvanáctou hodinu. V tuto chvíli prostě nebylo možné soutěž za daných podmínek spustit.

Trestné komando Druea Londona se skládalo z osmi mužů.

Přijeli ve dvou černých limuzínách.

V baru nebylo vidět jediného policistu. Gangsteři klidně vešli, ale než se dostali k tomu, aby začali ničit zařízení, přinutili je policisté Basila Pagetta s namířenými zbraněmi vzdát se.

Policisté navlečení do uniforem obslužného personálu jim navlékli na ruce pouta. Ze všech stran bylo slyšet jejich cvakání. Potom vysí-

46

močálovitou krajinu. Potom jsem plavidlo zastavil a vypnul jsem motor, což nám udělalo velmi dobře, když nás netrápil jeho hrozný hluk. Suka znovu obrátil reflektor. Před námi byly všude neproniknutelné řady stromů, které nám připadaly jako obři z pohádky. Stáli jsme na jejich kořenech vyčnívajících nad lesknoucí se vodní hladinu. Jejich větve se natahovaly do velké výšky, kam naše oko nedohlédlo. Vypadaly jako velké ruce, které se natahovaly i po nás, jako by se nás chtěly zmocnit.

Naslouchal i jsme. Nic.

Žádné volání o pomoc. Uběhla pů l hodina.

Znovu jsme nastartovali motor a odpluli jsme o kus dál. Pak jsem motor opět vypnul, abychom mohli naslouchat nočnímu tichu. Jestliže nějaký člověk zaslechne zvuk našeho motoru, musí své volání opakovat, říkal jsem si v duchu. Ovšem za předpokladu, že je toho ještě schopen.

Zastavili jsme se ještě několikrát a několikrát jsem se znovu rezignovaně rozjel dál. Moje naděje pomalu slábla, ale nechtěl jsem se smířit s tím, že se vrátíme do Fort Lauderdale bez úspěchu.

Naše ploché plavidlo klouzalo přes rozměklý pás bahna a potom se zase vzneslo nad vodu.

Suko neúnavně otáčel reflektorem.

Ani on se nechtěl za žádnou cenu vzdát.

Tvrdohlavě jsme pokračovali v pátrání.

Konečně bylo naše úsilí odměněno!

Když jsem tentokrát zastavil, abychom naslouchali, zaslechli jsme na .

47

o pomoc. Zmocnila se jich panika a oni se dali na útěk."

Vyměnili jsme si se Sukem rychlý pohled. Že by konečně padla jiskra do sudu s prachem?

Požádali jsme kapitána, aby nás doprovodil do hotelu Baltimore. Suko donesl speciální mapy a kapitán Pagett na nich označil přibližné místo, kde k té události došlo.

Rozhodli jsme se, že tam okamžitě pojedeme. Kapitán Pagett chtěl jet s několika muži s námi, ale já trval na tom, že musím záležitost dovést do konce sám.

Na to mi řekl: "Pak vám tedy držím palce."

"Tisíceré díky," odpověděl jsem.

"To budeme potřebovat."

Zapnuli jsme silné reflektory.

Silný motor hlasitě vrčel do tiché noci. Ze stromů k vodní hladině visely liány bizarních tvarů. Působilo to na nás dojmem, že se pohybujeme. tajemným světem. Ve dne to všechno vypadalo úplně jinak. V noci ztratila příroda svou barvitost a byla šedivá a tajuplná.

Zatímco já řídil naše plavidlo, obsluhoval Suko reflektor. V nepravidelných intervalech jím prohledával noční oblohu, protože jsme nechtěli,aby nás Zagarro překvapil ze vzduchu.

Nebylo jednoduché dokázat se v této divočině pohybovat. Museli jsem několikrát korigovat kurz, protože jsme si všimli, že jsme se značně vzdálili od místa, které nám Pagett označil na mapě.

"Vlastně bychom tam už každou chvíli měli být!" snažil se Suko překřičet hluk motoru.

Přikývl jsem, aby poznal, že jsem ho slyšel.

Pluli jsme ještě asi půl míle přes

před Zagarrem, který se zatím ještě neukázal. Ale bylo to něco jiného. Ráchel mě varovala před Butchem Wooleym, který hrál falešnou hru. On jediný nebyl připoután a jen to předstíral.

Teď odstoupil od kůlu a vytáhl kolt.

Viděl jsem, jak to v jeho očích démonicky zablesklo, a okamžitě mi bylo jasné, že nejedná z vlastní vůle, nýbrž že jedná na pokyn vampýrových příkazů. Vampýr ho tedy dostal do své moci. Butch Wooley se stal pro Suka i pro mne smrtelným nebezpečím. Ať vědomě či nevědomě, to v tomto okamžiku nehrálo žádnou roli.

"Zpátky!" zvolal Wooley na mého

partnera.

Suko zkameněl.

Nestačil ještě nůž použít.

Wooley nám přikázal zvednout ruce a my jsme ho museli poslechnout. Žádal po Sukovi, aby pustil na zem nůž, a mne vyzval, abych odhodil vzduchovou pistoli. Poslechli jsme. Wooley spokojeně pokýval hlavou. Hodil Sukovi lano, a ten ho chytil.

"První Sinclair, " řekl Butch Wooley ostře. "Támhle k tomu kůlu."

Ukázal mi koltem, ke kterému kůlu mám jít, a přikázal Sukovi, aby mě k němu přivázal. Situace se vyhrotila. Suko se nehnul z místa. Držel lano ve svých velkých rukou a vůbec nepomýšlel na to, že by mě svázal. Opřel jsem se o kůl. Napětí v nás se stupňovalo. Co teď Butch Wooley udělá? Přiváže mě ke kůlu sám? Nebo má nějakou možnost Suka donutit, aby jeho příkaz vykonal?

"Dělejte!" zvolal manažer na Suka. "Dělejte, Suko!"

"To nepřipadá v úvahu," odpověděl můj čínský přítel ledovým hlasem.

"Zatraceně, dělejte, co vám říkám!"

jednou hlasy. Slabé, naříkavé. Působilo to na nás velmi depresivně. Okolní džungle hlasy pohlcovala a my je slyšeli, jen když jsme se opravdu pořádně soustředili. Nebylo také jednoduché zjistit, odkud přicházejí. Museli jsme hledat doslova yard po yardu. Ale čím víc jsme se blížili, tím je bylo zřetelněji slyšet.

Naše plavidlo se vznášelo nad bahnitým močálem. Sukův reflektor při tom narazil na pevný kus země, na jakýsi kopeček. Naposledy jsem vy_ pnul motor. Nebylo pochyb o tom, že výkřiky vycházejí z nitra tohoto kopce, který měl velmi divný tvar.

Spěchali jsme, abychom tam byli co nejdříve.

Potom jsme rychle vyskočili. Otevřel jsem svůj pracovní kufřík a ozbrojil se vzduchovou pistolí, neboť jsem počítal s tím, že se zakrátko znovu potkám se Zubinem Zagarrem.

Pod nohama nám praskaly zetlelé větve. Suko držel v ruce kloubovou svítilnu a svítil nám na cestu.

S podivnou jistotou jsme našli vchod do úkrytu Zubina Zagarra, do tmavé jeskyně. Těsně vedle sebe jsme vstoupili do vampýrovy říše. Zrychlil se mi dech. Suko osvětloval vlhké zdi i podlahu. Jeskyně se před námi mírně zatáčela.

Když jsme dospěli za ohyb, uviděli jsme jako prvního Eda Melvilla. Byl připoután ke kůlu. Pak jsme objevili dalších pět kůlů. U čtyř z nich byli přivázání další lidé: Yvonne Burnettová, Carol Jonesová, Butch Wooley a Ráchel Marchová.

Všichni mlčeli, nikdo z nich už nevolalo pomoc. Dívky vzlykaly radostí, že jejich zoufalé volání nezůstalo nevyslyšeno.

Suko vytáhl nůž, aby vampýrovy zajatce osvobodil z pout. Vtom Rachel Marchová pronikavě vykřikla: ,,.Pozor, Johne!"

Myslel jsem si, že mě chce varovat

48

" Udělejte si to sám. "

Wooleyho oči se zúžily, stiskl pevně rty. "M ů žu vás donutit."

"A jak?"

Rychlými kroky se manažer Butch Wooley ocitl u novinářky. Rachel vykřikla, když jí přiložil kolt k hlavě. "Vím, že vám ta dívka není lhostejná, Suko. Jestli neuposlechnete, Rachel Marchová zemře! "

V Racheliných strachem rozšířených očích se leskly slzy. Očima prosila Suka, aby nedával její život v sázku.

Číňan se nacházel v nezáviděníhodné situaci. Jestliže sváže přítele, vydá ho na milost a nemilost vampýrovi. Jestliže to však neudělá, zemře dívka, která mu tolik učarovala.

"Nuže?" naléhal manažer netrpělivě. "Nebudu už déle čekat!"

Suko se dal pomalu do pohybu.

Mířil ke mně a v černých očích mu zlostně blýskalo. Neměl v úmyslu poslechnout, ale to jsem na něm poznal jen já, protože jsem ho tak dobře znal. Pro každého jiného se jeho obličej stal neproniknutelnou maskou.

Zastavil se těsně přede mnou a začal se sklánět.

"Rychleji!" naléhal Wooley. "Neusínejte u toho!"

Suko však neusínal, naopak. Velmi rychle mu to myslelo. Najednou byly jeho pohyby tak rychlé, že je ostatní sotva stačili postřehnout. Vykopl pravou nohou.

Zasáhl Butche Wooleyho přesně tam, kam chtěl, aniž se musel dívat. Manažer stiskl spoušť. Ale Suko ho zasáhl tak, že odletěl od Rachel Marchové. Kulka minula svůj cíl a Suko se postaralo to, aby Wooley neměl podruhé možnost vystřelit.

Rychlostí myšlenky ho odzbrojil.

Nakonec ho srazil k zemi a už ho nenechal vstát. Butch Wooley zuřil a nadáva l Proklínal Suka a pokoušel se ho kousnout. Ale Suko mu po-

Vychází dvakrát v měsíci Vydává Moravská Bastei (Mo Ba) spol. s r. o.

Kotlářská 53,602 00 Brno Redakce: tel. (05) 41 24 69 78, linka 205, 208

Obchodní oddělení: tel./fax (05) 41 21 28 50 Sekretariát: tel./fax (05) 41 24 83 29 Odpovědná redaktorka: Květa Matoušková Technický redaktor: Zdeněk Valach

Sazba: STUDIO MOBA

Tisk: Moravská typografie, a. S., Brno

Jason Dark:Zelené peklo Překlad: Alena Smolíková

© MoSa. spol. s r. 0.,1998

© Bastei-Verlag, Gustav H. Lubbe GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MOSA vychází:

Hedwiga Courths-Mahlerová společenské romány Silvia·Exklusiv královna milostných remane!

Dr. Stefan Frank -lékař z Polesi Pouta lásky -

příběhy z rodinného života

F. Unger - jeho velké westerny John Sinclair-Speciál - kabinet hrůzy John Sinclair - na stopě hrůzy Zlatá růže - láska a diadém Veronika - láska, sny a romance Western-Bestseller hrdinové Západu

Dr. Kristen - mladý lékař závodí s častim

Hedwiga Courths-Mahlerová - Extra nová řada společenských román"

Podávání novinových zásilek bylo povoleno Českou poštou s. p, OZSeČ Ústí nad Labem

ze dne 21. 1, 1998. j. zn, P·276/98 Podáváni novinových zásilek v SR povoleno RPP, Bratislava. pošta 12. Č. j. 397/94

49

. s . ,

c c ~ c c c C

chovou pistolí, vyndal jsem z kufříku magickou křídu a po celé jeskyni jsem nakreslil různá znamení, jejichž účinek jsem posílil ještě formulemi bílé magie. Takto jsem vytvořil magické pole, které podle

mého názoru nemohl Zubin Zagarro překonat.

Nebude se moci do svého úkrytu vrátit. Ukryl jsem náš močálový člun, kterým jsme sem přijeli. Zubin Zagarro nesměl pojmout podezření předčasně.

Suko se postaralo dívky a já o oba muže. Požádal jsem je, aby se chovali naprosto tiše. Z jeskyně nevycházel jediný hlásek. Podíval jsem se na hodinky. Zbývala hodina do svítání. Zubin Zagarro se už musí každým okamžikem vrátit, aby se skryl ve tmě svého doupěte, protože den je pro něho zapřísáhlým nepřítelem.

Čas ubíhal pomalu. Napětí rostlo z minuty na minutu a s ním i vědomí, že se Zubin Zagarro každou chvíli objeví.

Ležel jsem na vlhké zemi. Vlhkost mi prosakovala do šatů. Uběhlo asi třicet minut.

Byl už nejvyšší čas, aby se tu vampýr objevil. A opravdu, najednou jsme ho uslyšeli.

Byly to zvuky, jako by někdo třepal nějakým velkým ubrusem. Napětí rostlo. Mé zorné pole bylo omezeno jen na obrysy vchodu do jeskyně. Zatím jsem nemrtvého neviděl. Prohledával jsem pohledem šednoucí kousek oblohy, který jsem ve vchodu viděl.

O chvíli později jsem už upíra uviděl. Mávaje mohutnými křídly, vznášel se nad korunami stromů netopýr s lidskou hlavou!

Za chvíli už se nevznášel tak vysoko. Levým křídlem se naklonil dolů, mírně poklesl a zamířil si to přímo do úkrytu.

Očekával jsem ho s nervy napjatými k prasknutí.

nechal tak malou možnost pohybu, že už se nemusel ničeho obávat.

Můj pohled padl na Ráchel Marchovou.

Byla ve velkém šoku, ale v jejích očích jsem vyčetl vděčnost, která tentokrát patřila mému příteli Sukovi.

Věděla, že jen jemu vděčí za to, že jí ještě bije srdce. Vzal jsem do ruky svůj stříbrný křížek a klekl si vedle zuřícího manažera. Když křížek uviděl, začal bolestí křičet ještě víc. Pohled na symbol dobra mu působil fyzickou trýzeň.

"Pryč! Pryč, běžte s tou proklatou věcí pryč, Sinclaire!" křičel úzkostí a strachem.

Zmocnila se ho přímo panika.

Ze všech pórů se mu řinul pot. Prosil, zapřísahal a naříkal. Ale já zůstal neoblomný, protože jsem věděl, že mu vlastně prokazuji dobro, i když to tak na první pohled nevypadá. Musel jsem Wooleyho osvobodit od jeho prokletí, a to jsem mohl jen tím, když mu stříbrný posvěcený křížek přitisknu na čelo. I když mě prosil a zapřísahal, musel jsem to udělat.

Pomalu jsem k němu křížek přibližoval.

Pokoušel se vstát, ale Sukův stisk byl pevný jako ocelové kleště. Butch Wooley se bránil jako šílenec, ale to mu nepomohlo. Přitiskl jsem mu křížek mezi oči. Wooley vykřikl naposledy. Divoce se nadzvedl, ale potom nastalo náhlé uvolnění. Z hrudi se mu vydral hluboký vzdech.

Zlo nad ním ztratilo vládu.

Dívali jsme se na něj se Sukem

s účastí. Sňal jsem křížek z jeho čela

a Suko ho pustil. Butch Wooley se váhavě posadil. Neměl vůbec ponětí o tom, co se stalo a kde se nachází. Sdělili jsme mu to tak šetrně, jak to jen šlo.

Byl tím otřesen.

Teď začal Suko uvolňovat provazy zajatců. Já jsem se vyzbrojil vzdu-

50

Jak tak poletoval nad močálem, dostal se nad úzký pevnější výběžek.

Hned nato narazil na holou hlínu.

Zůstal vyčerpaně ležet. Nedostal jsem se k němu, dělil nás močál. Za normálních okolností bych pro něho šel, ale v tuto chvíli mi to nepřipadalo nutné.

Zubin Zagarro byl na konci sil. Ležel na zemi a ještě sebou škubal.

Sem tam zoufale mávl křídly, ale už se nezmohl na to, aby vylétl.

Vydával skřeky, při nichž nás mrazilo v zádech. Potom se vzepjal a vzal na sebe opět lidskou podobu. Chtěl utéci do houští, ale to už se mu nepodařilo. Nohy se mu podlomily při prvním kroku.

Bylo ráno. Slunce už stálo na východě a jeho paprsky pronikaly přes husté listí divoké vegetace.

Když ho zasáhl první sluneční paprsek, vampýr bolestně vykřikl. Jako raněné zvíře se plazil po zemi.

Jeho pavoučí prsty se zarývaly do hlíny. Z posledních sil se pokoušel dostat do přítmí stromů, ale zůstal v půli cesty.

Nad ztuhlým tělem Zubina Za-:garra zazářilo slunce. Napolo rozpadlý se ještě naposledy nadzvedl. Kýval se jako větev ve větru. Maso mu začalo opadávat z lícních kostí.

Pod ním zasvítila bílá lebka. .

Zagarro padl na záda a chroptěl. Potom už velmi rychle nastal rozklad. Denní světlo úplně rozložilo jeho tělo.

Ze Zubina Zagarra zůstal jen prach, který zvedl svými neviditelnými prsty vítr a roznesl ho daleko nad hnědý bahnitý močál.

Bitva byla dobojována.

Fort Lauderdale se zbavilo strašlivé hrozby. Lidé ve městě si mohli vydechnout.

V ruce jsem svíral vzduchovou pistoli.

Vzdálenost mezi vampýrem a jeho úkrytem se neuvěřitelně rychle zkracovala. Zbývalo už jen deset yardů. Devět, osm ...

Bylo to opravdu napínavé odečítání.

Teď jsem už zřetelně viděl bledý ovál Zagarrova obličeje. V té chvíli se už musel dostat do mnou vytvořeného magického pole.

A v tom se to stalo!

Narazil do něj. Bylo to, jako by narazil do neviditelné stěny. A nejen to. Několikrát to s ním otřáslo tak, jako by se dostal do kontaktu s vysokým napětím.

Obličej se mu bolestí a zděšením celý pokřivil. Vyrazil ze sebe pronikavý skřek a bičoval vzduch širokými letkami. Otočil se a pokusil se překážku prorazit. Ale ani tentokrát se mu to nepodařilo.

Věděl, že čas je proti němu. Jestli ho zasáhne vycházející slunce, nebude pro něho záchrany, a to ho přivádělo k šílenství. Když se potřetí pokusil proniknout do jeskyně, vyskočil jsem a namířil na něj vzduchovou pistolí.

To, že jsem se před ním tak náhle objevil, ho vyvedlo z míry. Vyletěl do výšky, já zamířil a vystřelil. Ale netrefil jsem dubovým kolíkem jeho srdce, protože Zagarro sebou ve chvíli, kdy jsem stiskl spoušť, divoce házel ve vzduchu. Proto nepronikl dubový kolík do hrudi, ale do svalu v pravém křídle.

Vampýr se třepal ve vzduchu a pronikavě křičel. Zranění mu bránilo v letu. Zubin Zagarro nám předváděl groteskní tanec. Ve vývrtkách padal dolů, převracel se, potom zase mírně nabral výšku, ale vysoko se nedostal. K tomu se ještě přidal pomalu se probouzející den.

Zagarro byl bytostí temnot. Ze tmy čerpal sílu, světlo ho ničilo.

51

v úvahu, Robardsi, rychle ten šek zase schovejte, nebo se urazím."

Nechal šek ležet.

"Kdybyste tu nebyl, tak bych býval musel platit za neexistující ochranu navěky, pane Sinclaire, Co je proti tomu deset tisíc dolarů?"

Vzal jsem tedy do ruky šek, ale ne proto, abych ho zastrčil do kapsy, ale abych ho roztrhal.

"Já nepomáhám pro peníze, zapamatujte si to."

Robards rozpačitě pokrčil rameny.

"No, pak tedy mohu jen říci, že jste v mém baru kdykoliv vítán a že všechno, co tu zkonzumujete, je zdarma. Totéž platí i pro vašeho přítele Suka."

Ach ano, Suko.

Ten se vznášel v sedmém nebi, protože od té chvíle, co zachránil novinářce život, měla atraktivní dívka oči jen pro něho. Byl tak šťastný, jak už jsem ho dlouho neviděl. Přímo oplýval šarmem a vtipem a stal se z něho fantastický společník, v jehož přítomnosti se Rachel Marchová ani minutu nenudila.

Vůbec mi nevadilo, že si novinářka nedomluvila na příští den exkluzivní interview se mnou, ale s mým čínským partnerem.

Naopak jsem to uvítal.

A tak se ze zbývajících dnů, které jsme na Floridě ještě prožili, stala opravdu příjemná dovolená.

Když jsme se s Rachel Marchovou loučili, mohl si být především Suka jistý, že se s novinářkou ještě někdy setká .

Měla v očích slzy, když jsme nastupovali do letadla. Suko nechápal proč.

Bylo velmi hezké, že spolu mohli prožít pár krásných dní - a bude to stejně hezké i příště, pokud se do toho nic nepřiplete.

A na Zubina Zagarra mohli zapomenout.

Vrátili jsme se do Fort Lauerdale.

Z hotelu Baltimore jsem informoval kapitána Basila Pagetta,který mi gratuloval k úspěchu. I já jsem pogratuloval jemu, protože se mu podařilo přinutit členy bandy Druea Londona, aby mluvili. To, co vypověděli, stačilo, aby mohl nechat gangsterského bosse zavřít na doživotí.

Po tomto telefonickém rozhovoru jsem si dopřál několik hodin spánku. Na oběd jsme se Sukem šli až pozdě odpoledne. Nebo už to byl časný večer? Na tom přece nezáleží.

Hudební festival v baru u Terence Robardse začal o čtyřiadvacet hodin později. Svěřenci Butche Wooleyho si nedali vítězství vzít.

Tleskali jsme těm čtyřem sympatickým lidem tak nadšeně, až nás pálily dlaně. Wooley ještě téže noci uzavřel smlouvu se zástupcem jedné televizní společnosti. Nabídka se lišácky chytrému manažerovi tak zamlouvala, že ji okamžitě přijal, aniž 'kladl jakékoliv další podmínky.

Vítězství a nabídku do televize jsme oslavili šampaňským v salonku našeho hotelu.

V ranních hodinách si k nám přisedl Terence Robards.

"Ještě jsem neměl čas vám za vaši nedocenitelnou pomoc poděkovat, . pane Sinclaire," řekl.

Položil jsem mu přátelsky ruku kolem ramen. "Zapomeňte na to, pane Robardsi, bylo mi potěšením vám pomoci. "

Majitel baru ale vytáhl z kapsy peněženku. Hned nato ležel na stole šek. Vrhl jsem pohled na částku, která na něm byla napsána, a okamžitě jsem zavrtěl hlavou. "To nepřipadá

52

KONEC