T o, co Bob McClure a Dan Dryer chtěli udělat, hraničilo s holým šílenstvím. Chtěli přeplout na loďce vydlabané z jediného kmene jezero Lach Morar, jak to kdysi dělali jejich předkové.

Nejapný žert? .

Touha po dobrodružství a po nebezpečí, tak často vlastní nerozvážnému mládí?

Možná obojí dohromady. V každém případě ale sportovní výkon, pokud se jim to podaří.

A to na těchto divokých vodách nebylo vůbec jednoznačné. Jezero bylo zdánlivě klidné, ale vyskytovaly se v něm nevyzpytatelné proudy, nebezpečné všem lodím. To však oběma student um nedělalo těžkou hlavu.

Člun si vyrobili sami. Vybrali si vhodný kmen, vydlabali ho a vybrousili. Příď vytvarovali mírně do špičky, ale loďka i přesto vypadala neohrabaně a neforemně. Vedle ležela dvě pádla, připravená k vyplutí. Oba dobrodruzi se vybavili plovacími vestami, signálními raketami a nepromokavým oblečením.

To budou potřebovat především, protože v pozdním jaru řádívají v západním Skotsku prudké jarní bouře.

Hodlali vyrazit na cestu jednoho nedělního dopoledne: Nebe bylo tmavě šedé. M račna tvořila bizarní tvary a zů stávala viset nad horami. Spustil se vítr a začal bičovat vody

jezera, takže se vysoké vlny valily ke břehu.

Oba mladíci stáli na východním břehu a dívali se přes zelenošedou hladinu. Oblékli si nepromokavé pláště, protože to vypadalo na déšť.

McBower, starý hlídač, stál vedle nich. Jeho vrásčitý, větrem a deštěm ošlehaný obličej vypadal zamyšleně, když si posouval modrou kšiltovku dozadu a zeptal se: "Ne-

chcete počkat, až se zlepší počasí?"

Bob McClure zavrtěl hlavou tak prudce, až mu odlétly světlé vlasy z čela. "V žádném případě. Jednou jsme si dohodli termín, tak také vy_ razíme."

Jeho přítel, Dan Dryer, rozhodně přikyvoval.

Starý hlídač jen pokrčil rameny a řekl: "Pak vám není pomoci. " Bob se zasmál. "Pom ů žeš nám aspoň zatáhnout člun do vody?"

"Jistě. "

Tři muži se chopili plavidla a táhli ho po břehu pokrytém oblázky tak daleko, dokud ho nezačaly olizovat první vlny.

"Na vašem místě bych si s sebou vzal plachtu," řekl starý McBower.

Bob jen mávl rukou. Ukázal na své svaly. "Dokážeme to i bez ní. " "Doufám, hoši." Starý Se zatvářil zamyšleně a ustaraně.

Dan Dryer už seděl v č lunu. Vlny ho táhly na jezero. Č lun se na nich houpal. Bob McClure rychle skočil na palubu a sáhl po pádle.

Starý McBower jim zamával a po-

JOHN SINCLAlR - NA STOPĚ HROZY - vychází ve 2. a 4. týdnu v měsíci

JOHN SINCLAIR - KABINET HRťJZY - vychází ve 3. týdnu v měsíci

2

přál jim šťastnou cestu. "Bůh s vámi, " volal na ně a myslel při tom na staré báje a pověsti, které se všechny točily kolem jezera. Nejen jezero Loch Ness má svou obludu. Také Loch Morar mělo mít něco podobného, ale nebylo tolik známé. Proto se pověsti nedostaly na veřejnost, ale domácí o tom věděli.

Oba studenti stejně na staré báje a pověsti nevěřili. Nemysleli na to ani v tuto chvíli, protože měli jiné starosti. Jejich člun se prudce houpal na vlnách nahoru a dolů. Oba studenti měli co dělat, aby udrželi kurz.

Klečeli na dně a ze všech sil pádlovali. Voda byla zelenošedá, vlny vystřikovaly a na hřebenech se tvořila pěna. Vítr naštěstí nepřibíral na síle, ale i tak dával oběma mladíkům pěkně zabrat.

Bob McClure pádloval na pravé straně, jeho přítel Dan na levé. Oba byli na celém velkém jezeře úplně sami. Jeho západní břeh nebylo odtud vidět, byl zahalen šedivým závojem drobného mžení.

Dorážející vlny se lámaly o příď loďky. Rozstřikovaly se v jemnou spršku, která jim promáčela oblečení.

Opravdu si mohli vybrat lepší počasí, ale nestěžovali si. Ani jeden z nich nechtěl dát najevo, že má starosti, Měli je oba, protože čím víc se vzdalovali od břehu, tím více se do nich opíral vítr přicházející od hor.

Hrál si s jejich člunem jako s hračkou. Oba studenti už byli unavení tím neustálým kymácením. Chvílemi měli pocit, že mají žaludek až v krku, ale mořská nemoc to zdaleka nebyla.

Na přídi sedící Dan Dryer obrátil hlavu. "Jak se cítíš?" zavolal na Boba, McClure se otráveně ušklíbl.

"Nikdy mi nebylo líp. "

Dan se zasmál, znovu ponořil pádlo do vody a plnou silou se do něj opřel. Na zádi dělal jeho přítel totéž. Oba mladíci pádlovali sou-

časně. Dost dlouho trénovali a byli dobře sehraní.

Trochu jim vadila voda na dně loďky, ale zatím ji přes okraj nepřeteklo tolik, aby byl důvod dělat si starosti.

Břeh, ze kterého vyjeli, už ležel asi v polovině jejich zorného pole a jeho obrysy se pomalu začaly rozmazávat. Naopak, západní břeh se pomalu vynořoval z clony deště.

Jezero nebylo nijak široké, zato bylo však dlouhé. Oba mladíci znali jeho rozměry, jeho nástrahy a pasti. Počítali s nebezpečnými proudy. Nebylo by to poprvé, co se jezero stalo osudným nějaké lodi. Na jeho dně leželo hodně vraků, které jezero za stovky let v pravém slova smyslu pohltilo.

Většinou se hovořilo o trestanecké galéře, která se tu potopila téměř před sedmi sty lety. V archivech se však k tomuto tématu našlo jen velmi málo, a proto téměř jediným zdrojem informací zůstávaly staré pověsti.

Hrabě z Ferryguardu prý tímto způsobem zlikvidoval celé příbuzenstvo. Byl to prý strašlivý tyran a údajně se měl upsat černé magií a uzavřít smlouvu s druidy. Tolik legenda. Pokaždé, když se nevrátila nějaká loď, si na ni místní vzpomněli, Údajně se ti trestanci, příbuzní zločinného hraběte, vynořovali z vody a lovili lidské duše.

Starých příběhů se ve Skotsku vypráví hodně. Každá vesnice, město, i leckteré sídlo mají svou hrůznou historii.

Ten, kdo tomu Věří, se nedá

opaku za nic na světě přesvědčit, ale mladí lidé se tomu často smějí.

Jako Bob McClure a Dan Dryer. Oba dva byli už dávno mokří od hlavy k patě. Jejich pláště do deště se leskly jako natřené olejem, ale

3

v obličejích jim stálo nezdolné odhodlání všechny obtíže překonat.

To, co dokázali naši předkové, dokážeme také, znělo jejich heslo.

Pádla se nořila do vody v pravidelném rytmu a poháněla loďku kupředu. Částečně bránila tomu, aby ji boční vlny odvrátily od kurzu. Ale na oba mladé, nic netušící muže už číhalo nebezpečí. Zaútočilo nečekaně a z vteřiny na vteřinu se stala plavba obou studentu zápasem na život a na smrt.

Loďka se dostala do spodního proudu.

"Pozor!" zvolal Dan Dryer, ale už

bylo pozdě. .

Loďka se naklonila přídí dolů a voda začala přetékat přes okraj dovnitř. Současně se loďka začala otáčet kolem dokola. Oba mladíci se tomu ze všech sil snažili zabránit. Zapichovali svá pádla do vířící a klokotající vody, pokoušeli se plavidlo vysvobodit z proudu, ale bez úspěchu.

Voda měla nesrovnatelně větší sílu. Proud se změnil ve vír otáčející se velkou rychlostí. Uprostřed se vytvořil trychtýř, spadající kolmo do hlubiny. Vypadalo to, že vír loďku pohltí. Dan Dryer něco křičel, ale jeho přítel mu nerozuměl. Nepředstavitelná síla ho přitiskla k boku loďky. Viděl už jen zelenošedé vlny, vír, který je strhával s sebou do řvoucího pekla, a podivoval se nad tím, že se tak ještě nestalo.

Loďka se ještě držela na hladině. Ale pak se stalo něco jiného.

Bob McClure viděl obludu první.

Těsně vedle boku loďky se něco ve vodě pohnulo.

Byla to ruka. Bleskově vystřelila z vody ...

4

McClure vyděšeně zíral na ruku, jejíž prsty se zachytily za okraj loďky.

Zelené prsty, mezi nimiž byly zelené, průhledné plovací blány.

Komu ta ruka patří? Obludě?

Člověku?

Bob McClure zadržel dech a protřel si oči, ale obraz zůstal stejný. Nebyl to žádný sen. V hlubinách jezera muselo číhat n ěco děsivého, a to teď vystoupilo na hladinu.

V tu chvíli zapomněl na smrtící proud, ve kterém se zmítali. Mladík . sedící na dně měl teď oči jen pro obludu, která právě vystoupila z hlubin jezera Loch Morar.

Bob přišel o veslo, aniž si toho všiml. Sklouzlo do vody a vír je stáhl. Ale ruka zůstala.

Dokonce se vynořila další.

S plesknutím dohmátla na okraj loďky.

Bobovi se rozšířily oči hrůzou, hrdlo se mu sevřelo. Když v následujícím okamžiku navíc uviděl zelené rameno, přestal se ovládat.

"Dane!" křičel.

Jeho přítel ale nemohl nic dělat. Dan Dryer ležel ve loďce a pevně se držel. Před sebou viděl obrovskou vodní stěnu, kterou vytvořil vodní vír. Dan byl na pokraji šílenství, protože to, co zde prožívali, odporovalo všem přírodním zákonům. Za normálních okolností už by je voda dávno spláchla, ale místo toho je smrtící vír vtahoval do svého středu. Dan slyšel křik svého přítele. Otočil se k němu, ale Boba jeho pohled ohromil. Z Danových očí na něj zíralo šílenství. I Bob mu byl blízko, protože tato šupinatá obluda nebyla sama. Objevil se další pár zelených pracek.

Potom uviděl Bob i hlavy. Bylo to příšerné.

Jejich loďku neobklopily lidské bytosti, byli to utopenci. Na zelené kůží měli šupiny, na nepříliš zřetelném

paži a stáhla ho prudce přes okraj loďky.

Bob McClure ještě zahlédl vyděšený obličej svého přítele.

Potom nešťastníka pohltila voda. Bob křičel, ale jeho křik se změnil v klokot. Studená pracka, páchnoucí po zatuchlé vodě, mu přikryla ústa.

Teď byl na řadě Bob.

Rybí muž ho nadzvedl, objal ho svýma zelenýma rukama a chtěl ho přetáhnout přes okraj loďky. Ale Bob se bránil. Bojoval s odvahou zoufalců. V divoké hrůze bušil pěstmi do odporného rybího obličeje, ale zdálo se, že to na příšeru vůbec neúčinkuje. Nenechala se odvrátit od svého počínání. Bob už cítil, jak ho zvedá. Jeho tělo se už téměř nedotýkalo dna loďky, když v posledním zoufalém pokusu

krku rybí hlavu s vystouplýma očima. Ústa neměli žádná, místo nosu jen dvě dírky.

Jen vzdáleně připomínali lidské bytosti, ale Bob si najednou vzpomněl na pověsti o potopené galéře a připadalo mu, že v těch obludách poznává bývalé trestance. Viděl kdysi staré kresby vystavené v muzeu. Postavy se začaly vytahovat do loďky. Než se Bob McClure nadál, přehouply se přes okraj. Teď viděl, že mají i nohy pokryté šupinami a i mezi prsty na nohou plovací blány.

Bylo to příšerné.

Bob neměl nic, čím by se mohl bránit. Kolem něho i kolem loďky řádilo hotové peklo. Vír hučel, syčel, vřel a mlaskal a do toho se mísil křik jeho přítele Dana. Ten kolem sebe bil rukama, oči obrácené v sloup a obličej celý smáčený vodou.

Dan Dryer hrůzou zešílel.

Ale Bob McClure se nechtěl vzdát tak snadno a bránil se.

1 když ho to stálo nepopsatelné přemáhání, opřel se oběma rukama do těla rybího muže a chtěl ho shodit zpět do vody. Zastudilo ho to jako led. Nemohlo to tedy být tělo normálního horkokrevného živočicha. Mladý muž se otřásal hnusem už při samotném dotyku, ale přemohl se a ruce neodtáhl. Jenže obludy byly silnější. Bob spadl dozadu, uhodil se o bok loďky do hlavy, a v tu chv í l i už byl rybí muž na něm. Druhý ho chytil za nohy, zatímco první mu ohmatával rukama oblečení a pak mu je prudce roztrhl. Bobovi bylo jasné, co s ním chtějí ty obludy udělat. Chtěly ho hodit do vody, zatáhnout do hloubky, ze které by už neunikl.

Cekal ho strašlivý osud, stejný jako jeho přítele Dana.

Bob viděl, jak ho táhnou přes okraj loďky. Nad hladinu se vynořila třetí obluda. Chytila mladíka za levou

VE DRUHÉMPOLOLET( 1998 V ROMANOVÉ ŘADĚ

NA STOPĚ HROZY JOHN SINCLAIR VYCHAZ(:

Mill čtenáři,

pokud chcete zfskal slaršf svazky, mClžele si je zaplatit složenkou typu ne" (+ 10 Kč příspěvek na poštovné a balné) na adresu:

Nakladatelstvf MOBA Kotlářská 53, 602 00 Brno

sv.104 Zelené peklo sv.105 Zóna smrti

sv.106 Jezerní příšera sv.107 Zomblové

sv.108 Hororové disko

sv. 109 Pálení čarodějnic sv. 110 Řidič z říše duchÍl sv. 111 Kino hrÍlzy

sv.112 Guru mrtvých sv.113 Judita a její druhé Já sv.114 CaroděJ od Seiny sv.115 Skleněná cela

5

pokrčil nohy a potom ze všech sil

vykopl. .

Trefil se obludě do břicha. V jeho kopnutí bylo tolik síly a vzteku, že tím obludu překvapil. Zavrávorala, ztratila rovnováhu a zmizela ve vodě. Dřív, než .po něm stačil skočit druhý netvor, udělal Bob dobrovolně to, co s ním chtěli udělat oni.

Skočil do vody.

. Dopadl rovnou na strmou stěnu vodního víru a jeho poslední myšlenky se týkaly smrti.

Ale raději se utopí, než by se nechal unést do strašlivé říše jezerních oblud. Bob si připadal jako ve velké odstředivce. Vír ho strhl, na chvíli ho vynesl nahoru a v příštím okamžiku už ho znovu strhl do hloubky.

A všude jen voda, voda, voda. Bob McClure absolvoval kurz plavčíka. Automaticky dělal tempa jako při plavání. Také se předtím, než dopadl do vody, nezapomněl nadechnout.

Ale nebyl žádný potápěč, který loví perly v jižních mořích a který dokáže vydržet bez vzduchu i několik minut. Po minutě a půl už pocítil nutkání se nadechnout. Snažil se ovládnout. Stále byl ze všech stran obklopen řvoucí šedivou vodou, která mu připadala jako jícen nějaké obludy.

, Zmítal se v ní jako dětská hračka. Proud ho táhl do hloubky a v příštím okamžiku ho zase vynesl vzhůru.

Pomalu po něm sahala smrt. Nedostatek kyslíku ho mučil čím dál víc. Jeho vnitřní hlas ho sváděl: Otevři ústa, otevři!

Ale Bob McClure měl ještě dost vůle, aby to neudělal.

Pevně stiskl rty.

Najednou ho něco nepředstavitelnou silou uchopilo a jako chapadlo chobotnice ho to táhlo k hladině.

Proletěl jí. Vzduch, světlo.

Bob otevřel ústa a nedočkavě nasál

6

studený, ale báječně čerstvý vzduch, který mu okamžitě pronikl do plic. Začal se dávit a rozkašlal se. Pak se znovu zhluboka nadechl.

Unikl vodě i mokré smrti. Automaticky začal plavat. Vlny ho nesly na svých zpěněných hřebenech, pohrávaly si s ním, předávaly ho jedna druhé a hlavně mu dávaly příležitost dýchat.

Rozhlédl se kolem sebe .

Po mocném proudu, ze kterého vyplula monstra, už nebylo ani vidu, ani slechu. Také však nezůstala ani stopa po jeho příteli Danu Dryerovi, kterého si jezero vzalo. Bob McClure se při tom pomyšlení otřásl, ale rychle si na to zakázal myslet, protože v této chvíli musel myslet především na vlastní záchranu. Ještě zdaleka není v bezpečí. Druhý břeh leží ještě velmi daleko. Ve skutečnosti nebude vůbec jednoduché k němu doplavat, zejména když ztratil tolik sil.

Ale Bob McClure měl štěstí. Narazil pravou nohou na nějaký předmět. Otočil hlavu a viděl jejich loďku, jak ji, kýlem vzhůru, unáší voda.

Rychle se k ní vrhl, než ho vlny odnesou pryč, natáhl ruce a pevně se uchopil za dřevěný kmen.

Okamžitě za sebou přitáhl nohy. Dvakrát sklouzl zpět do vody a potopil se, ale pak se mu konečně podařilo na kmen vytáhnout.

Zůstal na něm ležet na břiše, naprosto vyčerpaný a na konci sil. Oběma rukama i nohama se pevně tiskl ke kmeni a zadržel dech pokaždé, když ho přelila vlna. Nechal se unášet vlnami a pomalu znovu nabíral sil i odhodlání k životu. Vzpomněl si na signální pistoli, kterou si zastrčil za opasek. Teď mu přijde vhod. Doufal, že bude fungovat, i když byla tak dlouho pod vodou.

. Mezi mnou a Billem byl ještě někdo další.

Byl to John Conolly, nadějný potomek svých rodičů a můj kmotřenec.

Ten malý byl opravdu neodolatelný a vyvíjel se vskutku výtečně.

Uměl už lézt po zemi a nic před ním nebylo jisté. Žádné dečky na stole, vázy s květinami. Sheila to všechno nestačila odklízet. Teď ale Johny uviděl mne. Klečel přede mnou na čtyřech a díval se na mě svýma velkýma modrýma očima. Jeho dětský obličejík se rozzářil úsměvem. Já jsem se na.něj také usmíval a dělal komické grimasy.

Bill se rozesmál. "Měl by ses vidět!" zalykal se smíchem.

Loupl jsem po něm očima. "Raději se podívej na sebe. Kdo vypadá jako ty, měl by si raději dát na obličej kapesník." Radostné výskání malého Johnyho přerušilo naši výměnu názorů, ale v té chvíli už bylo pozdě. Jeho malé prstíky zachytily cíp ubrusu na konferenčním stolku.

. Na něm stály naše sklenice a láhev whisky.

"Johny!" vykřikl Bill.

Byl jsem rychlejší a přitiskl jsem na ubrus dlaň. Bylo to doslova v posledním okamžiku.

Bill se sehnul a zvedl malého ze země. Ten se nevinně usmíval. "Ty malý uličníku!" řekl Bill, vyhodil syna do vzduchu a pak řekl: „ Chytej, Johne!" Nastavil jsem ruce. Johny už tu hru znal a měl z ní nesmírné potěšení. Chytil jsem ho. Ale trhl jsem sebou úlekem, když jsem za sebou najednou zaslechl Sheilin hlas. "To jsem si mohla myslet, že už zase provádíte ty svoje vylomeniny.

7

Vytáhl ji z opasku a stiskl spoušť.

Tiše to klaplo.

Z hlavně vyletěla červená světelná koule vzhůru k ocelově šedému nebi. Nad jezerem se rozhořel rudý ohňostroj, který pomalu dopadal zpět k vodní hladině. Zbývalo doufat, že signál někdo uvidí...

Pozvánky ke Conollyům jsou něco mimořádného. Můj přítel Bill má fantasticky zásobený domácí bar a Sheila se vždy postará o velmi dobré jídlo. Tuto sobotu to měla být balkánská večeře. Nepřišel jsem na večeři sám, ale vzal jsem s sebou hosta. Nikoliv Suka. Ten musel zůstat doma se svou novou družkou Shao, která byla poněkud plachá. Přivedl jsem s sebou kouzelnou dívku, svou přítelkyni jménem Jane Collinsová. Sheila mě odmítla pozvat samotného. "Vy potom mluvíte jen o těch vašich případech," řekla, přičemž neměla tak docela nepravdu.

Tak jsem s sebou přivedl Jane. Vypadala jako vždy elegan tně. Ze své poslední cesty do N ew Yorku si dovezla světle modré šaty dlouhé po kotníky, Když se otočila, šaty se kolem ní roztočily jako půvabný zvon. Dlouhé vlasy si nechala spuštěné, a když jsem se pozorněji zadíval, všiml jsem si mírně načervenálého odstínu. Jane si nechala vlasy přibarvit.

"Půjdu se podívat za Sheilou," řekla, když jsme se s Billem usadili u krbu. Nalili jsme si do sklenic whisky a spokojeně jsme je otáčeli v rukou. Mohl jsem si nějaký ten doušek dovolit, protože jsme s Jane přijeli tax íkem.

Nebyli jsme tu však sami.

Kolikrát vám to mám ještě říkat, Bille? A ty se můžeš taky stydět, Johne. Dva dospělí chlapi!" Sheila kroutila hlavou. "Chováte se hůř než

kluci!" .

"Ale malému se to líbí, " hájil jsem nás.

"Co mu jiného zbývá." Sheila se sklonila a posadila si synka na klín. Ten začal okamžitě plakat.

Bill a já jsme se rozesmáli.

"Tady to vidíš!" prohlásil jsem vítězoslavně. " Vůbec za tebou nechce. " Z Sheiliných očí vystřelovaly blesky. Vypadala kouzelně, když byla rozzlobená. Měla na sobě dlouhou domácí sukni z barevně potištěné látky a k tomu hedvábnou halenku volného střihu. Dlouhé plavé vlasy měla uprostřed rozčesané na pěšinku a ve vlnách jí splývaly na ramena.

V tu chvíli se ve dveřích objevila Jane Coll i nsová, "Potřebuješ oporu?" zeptala se.

"Ne, děkuji. S těmi dvěma supy si poradím sama!" To bylo tedy řečeno opravdu úplně jasně.

Bill povstal. "Slyšels, Johne, řekla supy a myslela to na nás. Na dva nejrozumnější. .. " Jane se rozkašlala a Sheila zmizela rychle z pokoje. Malého Johna vzala s sebou. Bill se rozesmál.

" Už je zase ve formě I" řekl a zvedl sklenici.

Napodobil jsem ho. Whisky byla vynikající , Ležela čtyřiadvacet roku v sudu, než ji naplnili do lahví.

"Pročistíme si hrdla, Johne." "Ty mě chceš za každou cenu

opít?" zeptal jsem se.

" To bych si nikdy nedovolil! " "Ha, ha, ha!"

"Musím zůstat střízlivý, " řekl Bill.

"Zítra jedu do Skotska. "

"Ale ... " sáhl jsem po krabičce cigaret a zapálil si jednu. "Po vídej."

"Chtějí po mně, abych napsal článek."

8

"Copak se tam stalo zajímavého?" zeptal jsem se ho. Divil jsem se, že mi to ještě neřekl, jindy nebýval takový tajnůstkář,

"Jde o nějakou obludu, možná obludy." Zasmál jsem se. "Snad se nejedeš podívat na obludu z Loch Ness?"

"Skoro," odpověděl Bill a vzal si také cigaretu. "Jedu k jezeru Loch Morar." "To neznám, i když jsem to jméno už někdy slyšel. Ale něco mi napadá, Bille. Před pár lety jsem také byl ve Skotsku a zápasil jsem s jezerní obludou. Nakonec jsem ji zabil kuší. "

"Možná mne čeká podobné dobrodružství," odpověděl Bill.

Pracoval stále ještě jako reportér, ale na volné noze. Díky svému sňatku zbohatl, a tak si mohl případy vybírat podle svého vkusu. Jestliže teď jede do Skotska, má to určitě nějaký důvod. Bill by se nedal nalákat na nějakou hloupost.

"Co se tam konkrétně stalo?" zeptal jsem se. "Jde skutečně o obludu?"

"Ne, o potopenou trestaneckou galéru, " řekl. "Stalo se to asi před sedmi sty lety, kdy došlo k přepadení lodi na vlnách jezera a k jejímu potopení. Od té doby hnije na dně až do dneška. Údajně má být v nejbližší budoucnosti vyzvednuta na hladinu. A já o tom chci napsat článek pro jeden archeologický časopis. "

"Odkdy tě zajímá tenhle obor?" "Chci udělat laskavost jednomu starému známému. Onemocněl a poprosil mě, abych o tom napsal."

Bill se na mne upřeně podíval.

"Nechtěl bys jet se mnou, Johne?"

"Ne, mám práci tady." . "Nějaký nový případ?" zeptal se mě Bill se zájmem.

"Jen vyřizuji nějaká akta."

"To by ti cesta na sever určitě připadala zajímavější." " Určitě ano, ale zkus to říct mému šéfovi. Ten by ti dal! "

"To bych rád viděl!"

"Pánové, můžete jít ke stolu," zavolala na nás Jane ode dveří. Obrátil jsem k ní hlavu. "Už jdeme." Bill už vstával. "Mám hlad jako vlk," prohlásil a dopil sklenici.

"Ani mi nemluv," přidal jsem se. Velký jídelní stul už byl prostřený.

Sheila si na tom dala opravdu záležet. Svíčky hotely a jejich plameny se odrážely na stříbrných příborech.

Uznale jsem pokýval hlavou. "To člověk dostane chuť už z pouhého pohledu."

Jane do mne strčila. "Chovej se slušně!" "Kam si mám sednout?" zeptal jsem se.

"Vedle Jane," řekl Bill. Plavovlasá detektivka si sedla na židli, kterou jsem jí galantně přidržel. Někdy se mi opravdu podaří chovat se jako kavalír. To jsem také řekl nahlas a Jane odpověděla: "Bohužel jen někdy."

Sheila už nosila předkrmy. Bylo to nějaké maso s nudlemi a k tomu ostrá omáčka .

. "To se vaří v okolí Terstu," vysvětlovala. "Vypadá to fantasticky," šplhal jsem si u ní. Bill mezitím nalil víno, ohnivě červený mok z Balkánu.

Než jsme se pustili do jídla, připili jsme si. "Na hostitelku," řekl jsem a zvedl svou sklenici. Přiťukl i jsme si a potom už jsme se pustili do předkrmu, který chutnal opravdu báječně. .

"Musím vyslovit kuchařce pochvalu," řekl jsem, když jsem dojedl.

"Děkuji," usmála se Sheila potěšeně.

Jane si osušila ústa. "Vynikající," prohlásila. "Ale kolik to má asi kalorií?"

"Na to dnes nesmíš myslet," odpověděla Sheila.

"To si myslím také," řekl Bill a zvedl sklenici.

Následující papriková polévka á la Conolly byla ohnivá jako mladé maďarské děvče z pusty. Stále znovu jsem měl pocit, že mi z hrdla vyšlehnou plameny, ale kupodivu jsem neměl žádnou žízeň, když jsem polévku dojedl. . Jako hlavní chod donesla Sheila maso. Steaky, řízky, maso na špejlích, všechno dohromady.

Jako příloha byla rýže, salát a hranolky.

Chutnalo to fantasticky. Jako zákusek bylo flambované ovoce. Už jsem nemohl, ale přesto jsem svůj talíř vyprázdnil. Na závěr následovala turecká moka káva, která by dokázala probudit i mrtvého, jak byla silná. K tomu byla horká jako samo peklo. Na ni jsme ještě vyprázdnili skleničku jugoslávské hruškovice a pak už jsem se cítil skutečně přejedený a přep i tý.

Bill na tom byl podobně a Sheila se jen smála.

"Vy jste mi dva hrdinové," řekla.

"Nic nesnesete! "

Zasténal jsem. "To bude tím, že tak výtečně vaříš, má milá. V každém případě nám to moc chutnalo, a to je hlavní. "

"Ale každý den bych to nesnesl," odpověděl jsem.

"To také nemusíš, " ozvala se Jane.

"Lovec duchu s nadváhou, to by nešlo."

"Ty jsi dnes taky zrovna nedržela půst," oplatil jsem jí.

Jane po mně blýskla očima. "Proto také v příštích několika dnech budu jíst jen polovinu obvyklých dávek. " "Bohužel to nemohu jít zkontrolovat."

N a to mě kopla pod stolem. N a-

9

konec jsme se všichni odebrali od stolu do obývacího pokoje, kde jsme se usadili do křesel. Jedli jsme sice hodně, ale přesto jsme nebyli tak zmožení, abychom si nedopřáli přátelské popovídání.

Bill nalil šampaňské, a když jsme si znovu př i ťukával i , řekla Sheila:

"Na naše společné přátelství a na to, že dnešní večer proběhl bez rušivých událostí. "

"A na to, že se neobjevili žádní mravenci," neodpustil jsem si. Narážel při tom na případ, který jsme s polečně prožili koncem roku ve Š výcarsku, "Nech toho," řekla Shei la, "Dnes večer se o žádných démonech ani duších mluvi t nebude, Slib mi to, Johne."

Zvedl jsem dva prsty. "Přísahám," pronesl jsem hrobovým hlasem,

Bill se zatvářil kysele, Býval by se mnou rád mluvil o své práci. Začal mi tedy vyprávět o cestě, kterou měl před sebou. Dobře se informoval a vyprávěl mi o krajině i o historii severozápadního Skotska. Čas ubíhal jako voda. Když se všichni dostali do nálady, začal jsem vyprávět nejnovější vtipy, přičemž mi Bill přizvukoval.

Ani jsme se nenadáli a byla půlnoc. Jane Collinsová do mne strčila.

"Půjdeš domů, hrdino? Už je na čase. Bill má zítra před sebou dost dlouhou cestu."

"Ano." Vůbec se mi sice nechtělo, ale poslechl jsem hlas své paní a vstal.

Rozloučili jsme se a popřáli Billovi hodně štěstí na cestách.

Sheila nám už zavolala taxi. Přijelo hodně rychle a Conollyovi nás doprovodili k hlavní bráně.

Otevřel jsem Jane dveře a sedl si za

ní dozadu. ,

"Kam to bude?" zeptal se taxikář, To byla otázka.

Vyměnili jsme si s Jane pohledy.

Když jsem viděl, jak se usmívá, bylo mi to jasné a udal jsem svou adresu.

10

Taxikář vyrazil a o třicet minut později jsme byli na místě. Zaplatil jsem a ... Ne, přátelé, to, co následovalo už je čistě soukromá záležitost. Prozradím jen jediné - že jsme s Jane ještě dlouho nespali ...

Stěny byly vymalovány zelenošedou barvou. Okno bylo rozděleno do kříže na čtyři čtvrtiny. Podlaha pokrytá linoleem voněla leštidlem. Vedle čerst v ě natřených dveří tikaly nástěnné hodiny a skříň vypadala, jako by se měla každým okamžikem rozpadnout. Mladému muži na lůžku šel ten pokoj na nervy. Ale nemohl se bránit, když ho sem přinesli.

Musel být rád, že ještě žije.

A Bob McClure také rád byl. Ještě nikdy nevisel jeho život na tak tenkém vlásku, ale naštěstí to všechno dobře dopadlo. Zachránila ho světlice. Její červené světlo uviděli z druhého břehu, odkud vyrazil záchranný člun se dvěma zkušenými plavci, kteří Boba vytáhli z vody. Bob byl úplně prochladlý a vysílený. Odvezli ho do nemocníce a tady ležel už druhý den. Už u něj byla pol icie. Bob jim neřekl všechno. Ř ekl jim o prudkém proudu, který strhl jejich člun, ale o tom, že se tam objevily ty obludy, mlčel. Policisté by mu stejně neuvěřili. To, že jsou v jezeře Loch Morar zrádné hloubkové proudy, které už často stáhly lodě pod vodu, bylo obecně známo, a další důvod tragédie policisté nepotřeboval i hledat. Odešli, ale slíbili, že se zase vrátí; protože některé otázky ještě zůstaly otevřené. Bob McClure nad tím dlouho a intenzivně přemýšlel. Jak k tomu straš-

jednou pocítil žízeň, otočil tedy kohoutkem a napil se vody jen tak, bez sklenice. Byla studená a osvěžila ho.

Jeho věci visely ve skříni, to věděl.

Chtěl se obléci a prostě zmizet.

Byl už u skříně, když někdo zaklepal na dveře.

Zrovna teď, blesklo mladému muži hlavou. Podíval se na sebe a uviděl, že tam stojí v nemocniční košili.

Co nejrychleji zase do po-

stele a přikryl se až po bradu. Potom zvolal: "Dále!"

Někdo pomalu sti skl kliku. Dveře

se pootevřely na malou a v ní

se objevil bledý obličej.

Baba doslova píchlo u srdce.

Osoba, která ho přišla Marion Mitchellová, Dana Dryera,

"Pojď dál, Marion," řekl

Dívka se protáhla pokoje. Ma-

rion byla velmi hezká dívka. Měla tmavé vlasy, úzký oválný obličej a výrazné oč i . Na sobě měla džíny a dlouhý pletený svetr, pod nímž měla tenký rolák. Její obličej byl bledý a podle očí Bob poznal, že plakala.

Marion za sebou tiše zavřela dveře a doslova se vplížila do pokoje. "Jestli se ještě cítíš slabý, Bobe, tak zase půjdu," zašeptala.

"Nesmysl, pojď dál,"

Marion přistoupila k posteli, posadila se na židli vedle nočního stolku, sklopila oči a položila si sepjaté ruce do klína.

"Ty víš proč jsem přišla, Bobby"

"Vím.

"On ~ on je mrtvý, viď?" zeptala se přidušeným hlasem.

Bob hledal její ruku. Byla studená jako ruce těch oblud. "Bohužel~ vypadá to tak," hlesl ochraptěle.

Dívka přikývla. Bob McClure cítil, že je jeho po-

11

nému neštěstí vlastně došlo? Jaká událost p řiměla netvory k tomu, aby se vy nořili?

Tyto otázky, na něž neznal odpověď, Boba trápily. Nevěděl také, komu by s tím měl svěřit. Že by místnímu knězi? Ne, to v žádném případě. Ten by okamžitě všechno vyžvanil. Starému McBowerovi? Ano, to bude ono. On byl totiž jediný, kdo to pochopí a kdo bude mlčet. Bob McClure se převalil na druhý bok. Už druhý den ležel v nemocnici, Dávali mu injekce a on nevěděl proč. Fyzické vyčerpání už překonal. Zase se báječně zotavil, což při jeho mládí bylo zcela pochopitelné. Ne, nechce tu už déle zůstat. Musí se vrátit domů. Tady v té boudě by se zbláznil. Naštěstí mu dali jeden ze tří jednolůžkových pokojů, takže nemusel ležet s jinými pacienty a poslouchat jejich hloupé otázky. Bob McClure odhrnul přikrývku, rozhýbal nohy a přehodil je přes okraj postele. Pod ní stály staré pantofle, do kterých vklouzl.

Postavil se a okamžitě zase upadl. Šly na něj mdloby.

"Zatraceně!" zaklel. Motala se mu hlava z dlouhého ležení. Z ležení v téhle posteli by onemocněl každý.

Při druhém pokusu se už postavil pomaleji a tentokrát to vyšlo.

Stál, aniž by se mu udělalo špatně. První pokrok. Malými krůčky se šoural kolem postele směrem k umyvadlu, nad kterým viselo zrcadlo.

Nebylo už nejnovější a kovový rámeček byl v rozích zrezivělý. Bob uviděl svou tvář v zrcadle a zděsil se.

Pleť měl šedivou, oči unavené a zapadlé hluboko v důlcích. Tmavohnědé vlasy byly rozcuchané a na bradě měl několikadenní strniště. Bob vyplázl jazyk a podrobil ho důkladné prohlídce. I ten byl potažen našedivělým povlakem. Bob na-

vinností poskytnout jí nějaké vysvětlení. "Marion, to bylo tak. Vyjeli jsme a najednou jsme se dostali do proudu, který strhl naši loďku. Dan přepadl přes okraj jako první. Chtěl jsem mu pomoci, ale nepodařilo se mi to. I mě se zmocnila vlna a strhla mě do jezera. Dana jsem už neviděl. Měl jsem prostě štěstí, že loďka plavala na hladině kousek ode mne. To mě zachránilo. Víc nic ti k tomu nemůžu říct, Marion. Je mi to hrozně líto. "

Dívka se plaše usmála. "Já vím, Bobe, že jsi udělal všechno, co bylo v tvých silách. Chtěla bych ti poděkovat." Její oči se zalily slzami.

Bob mávl rukou. "Nesmysl, já jsem ... " "Prosím tě, nemluv už o tom. Kdy se vrátíš domů?"

"Právě jsem to chtěl udělat." Marion přikývla. "Tak přijď ke mně, ano? Nechci být dnes večer sama, musím s někým mluvit. "

"A co tvoji rodiče?"

"Vždyť oni Boba sotva znali. "To je vlastně pravda. "

Marion Mitchellová se zadívala na mladíka ležícího na posteli tázavě. "Tak přijdeš?"

"Přijdu, slibuju."

" Děkuji. " Dívka se zvedla a tiše vykročila ke dveřím. Tam sena něj obrátila a smutně se na něho usmála. Pak vyšla z pokoje. Bob stiskl zuby. Už mezitím vymyslel plán. Chtěl objasnit osud svého kamaráda, i kdyby ho to mělo stát život. Možná řekne Marian, jak se to ve skutečnosti odehrálo, ale to si rozmyslí až podle toho, jak bude večer u ní probíhat.

Opatrně vykoukl z pootevřených dveří na chodbu.

Byl spokojen. Otevřel jen tak, aby jimi mohl projít. Po špičkách běžel po chodbě, až k velkým proskleným dveřím, jejichž křídla se mírně pohupovala průvanem.

12

Nejhorší bude proklouznout kolem vrátného. Když měl pro sklené dveře za sebou, uviděl jeho kabinu. Před sebou mělo něco širší chodbu s několika lavičkami. Seděli na nich nemocní a bavili se mezi sebou. Bob se choval, jako by do nemocníce patřil odedávna. Jak šel chodbou, tiše si pohvizdoval a prošel kolem vrátného.

Vrátný se na něj sice podíval, ale rychle se zase vrátil ke svému časopisu, který měl zastrčený pod pultem. Mladík nerušeně prošel dveřmi ven do parku.

K nemocnici přijížděla sanitka se zapnutou sirénou a zastavila na malém parkovišti před nemocnicí.

Bob se ještě podíval přes rameno dozadu, ale z nemocnice ho nikdo nesledoval.

To ho uklidnilo. Za tři minuty byl z nemocničního areálu venku a stál na příjezdové cestě. Přemýšlel, jak se co nejrychleji dostat na druhou stranu jezera do Seagroundu. Trajekt už byl pryč a pěšky to bylo daleko. Auto jako student neměl.

Zkusí to stopem.

Postavil se na okraj silnice a mával. Přijížděly dva nákladní automobily, ale projely kolem něho bez zastavení.

Městečko se rozkládalo na několika kopcích a bylo obklopeno romantickou krajinou.

V dálce se leskla ocelově šedá hladina jezera Loch Morar.

Jako by mu žaludek sevř ela stu dená ruka, když se podíval na vodu. Tam bojovalo vlastní život a zvítězil, zatímco jeho kamarád Dan Dryer prohrál. Bob stiskl rty. Kolem projel další vůz. Byl to tmavě červený MG Spitfire. Bob ten vůz znal. Patřil jedné známé z jeho rodiště. Určitě mu nezastaví. Nemluvila s ním od té doby, co jí dal košem.

Ale stal se zázrak. MG už kolem něho projelo, ale potom zastavilo.

"Potom mi možná budete moci poskytnout nějaké informace, budu-li potřebovat," řekl Bill. "Vyplatím vám honorář."

Mladík mávl rukou. "Beru jako honorář už to, že jste mě svezl."

Silnice vedla k jezeru. Někdy se jim otevřel pohled na vodní plochu, ale potom ji zase zakryly stromy a křoviny na břehu. Bill ukázal prstem doleva. "To jezero má svou strašidelnou historku, že ano?"

"Ano." Jednoslabičná odpověď Billa pře-

kvapila. "Víc o tom nevíte?"

Bob mlčel. Bill opakoval svou otázku. Mladík pokrčil rameny a odpověděl: "Moc málo."

"Aha, takže přece jen něco," řekl BilL

'"Ne, nevím nic."

To v Billovi vzbudilo zvědavost a v duchu se rozhodl, že se jen tak hned nevzdá, "Jak již víte, jsem tu cizí. Nemohl byste mi doporučit nějaký hostinec nebo malý hotel?"

"Nevím, na co jste zvyklý," odpověděl Bob.

Bill se usmál. "Žádný luxus. Spokojím se s jednolůžkovým pokojem. Nechci tu přece zůstat navěky. Mám jedinou podmínku - musí tam být čisto. " "To by se možná ještě dalo sehnat, pane Conolly. Víte, většina pokojů je už obsazená. Brzy se tu totiž budou konat závody motorových člunů, a to je pro celé okolí veliká senzace."

"Snad budu mít štěstí," řekl Bill. Silnice se vinula kolem jezera a čím víc se blížila k Seagroundu, tím byla prudší. Teď byli na stejné úrovni s jezerem Lach Morar.

"Páni, to není možné," řekl Bob a rozběhl se.

Když byl pět kroků od auta, přidala' dívka plyn. Bob dostal plný zásah výfukovými plyny a auto bylo pryč.

"Slepice pitomá! " vykřikl Bob a pohrozil za autem pěstí. "Jestli se mi někdy dostaneš do rukou, tak se těš. " Pak se znovu vrátil na své místo.

O chvíli později se k němu řítilo další auto.

:Řítilo byl ten pravý výraz, protože to byl porsche. Bob nejdříve vůbec nechtěl zamávat, ale potom přece jen zvedl ruku.

Stalo se, v co ani nedoufal. Auto zastavilo.

Bob musel uběhnout asi deset kroků, ale tentokrát se auto nerozjelo. Dveře na straně spolujezdce byly pootevřené. Bob do nich strčil hlavu.

"Kam chcete jet?" zeptal se ho řidič.

Podle přízvuku Bob poznal, že řidič je z Londýna. Měl sympatickou tvář a na sobě tmavomodrou koženou bundu, která vypadala velmi draze.

"Nejedete náhodou do Seagroun-

du?" zeptal se student. '

"Ano, nastupte si. "

"Děkuji." Když za sebou Bob zabouchl dveře, přidal řidič plyn. Porsche vyrazil jako raketa. Boboví se rozzářily oči.

"Páni, takovou káru bych chtěl jednou taky mít. " "Já ji také nemám dlouho," odpověděl řidič. "J edete na dovolenou, nebo na závody?" "Ani jedno. Píši článek pro jeden archeologický časopis." "Vůbec nevypadáte na to, že byste se šť oural ve zříceninách. "

:Řidič se rozesmál. "To také nedělám. Jsem reportér. Ostatně, jmenu ji se Bill Conolly."

"Těší mě, já jsem Bob McClure.

Bydlím v Seagroundu."

13

"Za další zatáčkou už uvidíte městečko," řekl Bob.

Bill Conolly snížil rychlost, protože vjížděl do zatáčky, kde se vždy musí počítat s protijedoucím vozidlem. Městečko sice neviděl, ale zato si všiml billboardu na stromě.

VÍTEJTE V SEAGROUNDU! Pod ním si Bill přečetl menším písmem informaci o závodech motorových člunů. Jeli těsně kolem jezera. Bill vrhl rychlý pohled doleva. Viděl dlouhé pobřeží, na kterém leželo kýlem dolů asi třicet závodních člunu. Jejich majitelé a četný pomocný personál pobíhali mezi čluny a vykonávali poslední úpravy a opravy.

Všech se už zmocnila závodní horečka.

Na těchto místech se vozovka zúžila a vedla starou částí městečka až na náměstí. Zajeli do úzké uličky vydlážděné kočičími hlavami, která byla označená jako jednosměrka. Spolu s ostatními ulicemi ústila na tržiště vyzdobené bezpočtem vlajek.

Bill zatočil doleva a zaparkoval na jednom volném místě.

"Tak a jsme tady," řekl.

Bob McClure, který byl v posledních minutách velmi zamlklý, otevřel dveře a chtěl zmizet. "Mnohokrát děkuji, pane Conolly."

Bill ho zadržel za rameno. "Ještě okamžik."

Student obrátil hlavu. "Co ještě?" zeptal se.

Bill se usmál odzbrojujícím úsměvem. "Chtěl bych vás pozvat na sklenku, a kromě toho mám hlad. Co říkáte, půjdete se se mnou najíst?"

Bob zaváhal a potom přikývl.

"Pokud to nebude trvat moc dlouho, tak půjdu."

"Dobrá, Bobe. Mimochodem, jmenuji se Bill. Znáte tu nějakou příjemnou restauraci?"

"U svíčky, tady na náměstí. Ne-

14

chcete si ale nejdřív sehnat pokoj?" zeptal se Bob.

"To je dobrý nápad. " Student ukázal na dřevěný stánek.

"Tam je informační středisko, kde zajišťují také ubytování. "

Bill a Bob se vydali směrem ke stánku. Před nimi stáli další dva zájemci a Bill zaslechl jejich rozhovor s dívkou za přepážkou. Podle toho poznal, že je velmi obtížné sehnat volný pokoj. Pihovatá dívka za dlouhým prospekty obloženým pultem krčila s politováním rameny.

Pak přišel na řadu Bill. "Vy chcete také pokoj, pane?" ze-

ptala se.

"Ano."

"Je mi to líto, ale nic nemám." "Ale neříkej, jistě máš nějaký malý

pokoj pro mého přítele, Katy, "zasáhl Bob.

"V podstatě je všechno obsazeno, " usmála se dívka.

"Ale jen v podstatě." dodal Bob. Bill dostal pokoj, a to v malém penzionu přímo u jezera. Bill byl spokojený a zaplatil Za tři dny dopředu.

Potom odešli.

Restaurace" U svíčky" byla velmi originálně zařízena starými stoly a židlemi a všude svítily barevné svíčky. Bylo tu plno a tabákový kouř stoupal ke stropu. Ventilátor se marně snažil ho rozptýlit. Hosté byli téměř všichni cizinci, kteří přijeli na závody. Bar byl umístěn v jakémsi výklenku, který měl být imitací jeskyně ve skále. Něco podobného ještě Bill neviděl. Nesmírně tlustý člověk, který připomínal Billovi filmového herce Buda Spencera, ale na rozdíl od něho měl rudý plnovous, obsluhoval hosty. Bill se podivoval nad tím, jak ladně proplouvá úzkými uličkami mezi stoly.

"Ahoj, Bobe," pozdravil a postavil dva tácky na stůl.

kamarádi z městečka a také jiný než místní policie. I přesto, že působil velmi mladistvým dojmem, v jeho očích byl vážný výraz, který tam mohly vepsat jen životní zkušenosti.

"Před několika dny jsem si vyjel se svým přítelem Danem Dryerem v primitivní loďce vydlabané z kmene na jezero. Byl to pokus, chtěli jsme přeplout jezero, tak jako kdysi naši předkové. Z počátku šlo všechno dobře, ale potom jsme se dostali do víru a plavidlo se převrátilo. Já jsem se zachránil, ale Dan ne. Jezero ho pohltilo a můj přítel se utopil. To je všechno." .

Bill se napil místního vynikajícího nápoje, našpulil rty a pokrčil čelo. "Opravdu všechno?"

"Ano, “ zněla váhavá odpověď. "A nemáte náhodou pocit viny?" "Ne."

"Bobe, vy mi lžete," řekl mu Bill otevřeně.

Student se na něj zadíval, sklonil hlavu a přikryl si obličej rukama. I když kolem nich bylo hodně lidí, kteří se hlasitě bavili, připadali si Bill s Bobem jako obklopeni stěnou mlčení. Asi dvě minuty nechal Bill Conolly mladíka na pokoji. Potom se ho znovu zeptal: "Co se ještě stalo, Bobe?"

"Nevjeli jsme jen do proudu, který nás strhl do hloubky a mého přítele už nevydal. Z vody se totiž vynořili prastaří utopenci. Byly to obludy, které se vynořily z hlubin jezera a strhly s sebou do hloubky mého přítele Dana. Byly to zelené šupinaté obludy. Odporné, pekelné bytosti, živoucí mrtvoly ... nevím přesně co. "

Bob McClure vzhlédl. "Teď znáte pravdu, Bille. Nic jsem si nepřidal a nic jsem nezamlčel. Přesně tak se to stalo. Můžete si teď o mně mys-

15

"Dvakrát tu vaši specialitu," objednal student.

"Hned to bude. "

Tlusťoch zmizel. Bill vytáhl cigarety. "Je to tu příjemné, opravdu. To bych nečekal. "

"Ano, snaží se. ".

Bill nabídl Boboví cigaretu. Bob ji přijal a Bill mu ji připálil. Potom tlouštík přinesl nápoje. Bill pokrčil čelo, když uviděl černou tekutinu.

"Co to je?" zeptal se. "Zkuste to. "

Bill poslechl. Nápoj chutnal pohádkově. Billovi připadal podle chuti jako whisky s citrónem. "A proč je to tak černé?" zeptal se, když ochutnal a uznale pokýval hlavou. Bob se usmál. "To je potravinářské barvivo, absolutně neškodné, ale jako trik vynikající. "

"To bych řekl," řekl Bill.

Kolem nich bylo hlučno. Mnoho z hostů se s mladým McClurem znalo a vyptávali se ho na nehodu, kterou prožil. Ale on o tom nechtěl mluvit a dost příkře si zakázal, aby se na to ptali. Bill se na něho podíval a potom se zeptal: "Mně také nic neřeknete, Bobe? Připadá mi, jako byste něco skrýval."

"To je nestydatost!" vykřikl Bob a chtěl vyskočit ze židle, ale Bill ho přidržel. "Nesmíte tak unáhleně a impulzivně reagovat, příteli," řekl Bill. "Myslím to s vámi dobře, a pokud se vám stalo něco, co vás zneklidňuje, pak si myslím, že bychom si o tom měli promluvit. " Student zíral do sklenice. Rty měl stisknuté a ruce svíral na stehnech.

"Tak spusťte," povzbuzoval ho Bill. "Bude to lepší, opravdu!"

Bob se nechal přemluvit. Sám nevěděl proč, ale cizinec z Londýna v něm budil důvěru. Byl jiný než jeho

let, že jsem blázen, Bille, ale to, co jsem vám řekl, je čistá pravda. Ty obludy skutečně existují!"

Bill Conolly se na mladíka vážně

zadíval. "Věřím vám, Bobe."

"Cože, vy mi věříte?" "Ano, věřím."

"Ale jak to?" Mladý muž překvapeně vzhlédl. "Jaký máte důvod mi věřit? Proč se mi nevysmíváte, jako by to udělal kdokoliv jiný?"

"Protože se podobnými věcmi zabývám."

"Vy jste detektiv?"

Bill se zasmál. "Ne, reportér. Ale občas pracuji se svým velmi dobrým přítelem, který je vrchním inspektorem u Scotland Yardu a zabývá se případy, které přesahují rámec normálu. Stál jsem už tváří v tvář mnohým démonům. Viděl jsem už vampýry, vlkodlaky i živé mumie. Proto také vaše slova dopadla na úrodnou půdu." Mladý muž se stále nemohl probrat z údivu a nevěřícně kroutil hlavou. "Je-li tomu tak, pak byste mi za daných okolností mohl pomoci mého přítele najít a ... " Bill nenechal Boba domluvit. "Jistěže vám pomohu, je to svým způsobem má povinnost. A nejen já, ale i můj přítel z Londýna, vrchní inspektor John Sinclair. "

"Vy ho chcete zavolat?"

"Ano, ještě dnes." Bill poplácal studenta po rameni. "Bylo by divné, kdybychom ty příšery nezmohli. " V tom ohledu byl Bob skeptický. "Nechci vás podceňovat, aleje tu ještě něco," řekl,

"Co ještě?" "Závody. Zítra začíná první kolo ... "

Marion Mitchelová bydlela v domě s úzkým průčelím v horní polovině městečka. Abyste se dostali k do-

16

movním dveřím, museli jste vyšlapat strmé schodiště podél jedné stěny domu. Nad dveřmi byl přístřešek proti dešti.

Zvonek neměli, i když v domě elektřina samozřejmě zavedena byla. Uprostřed dveří viselo staromódní klepadlo, kterým teď Bob McClure zaklepal na dveře.

Klepání znělo dutě.

"Okamžik!" volal zevnitř ženský hlas. "Už jdu."

Bob zůstal stát u dveří a slyšel, jak se blíží kroky. O chvíli později už stála matka Marion Mitchellové proti němu. Měla vlasy přísně sčesané dozadu a usmívala se na mladého muže. Znala ho od dětství.

"Jdeš za Marian?" "Ano."

"Pojď dál, Bobe, " ustoupila od dveří. Bob kolem ní prošel a vešel do

bytu. Ocitl se v úzké předsíni. Vlevo bylo úzké schodiště do prvního poschodí. Tam měla Marion své dva pokoje.

Dívka už stála na schodech. "Slyšela jsem tě klepat," řekla.

"Jsem ráda, že jsi přišel."

Bob zamířil k ní a podal jí ruku. "Půjdeme do mého pokoje, mami," řekla Marion.

"Dobře."

Bob se usmál. " Udivuje mě, že tvá

matka proti tomu nic nemá. " .

"Proč by měla mít, jsem už dost stará, abych věděla, co dělám, nebo ne?" "Ale ano," pospíšil si Bob s odpovědí.

Dívka ho zavedla do svého pokoje. I když byl v prvním poschodí, nedívali jste se z okna dolů pod sebe, ale do protějšího svahu, po kterém se vinula úzká pěšina končící mezi starými sukovatými jedlemi.

Marion bydlela ve velmi romantickém prostředí.

Rozsvítila světlo. Její pokojík byl zařízen překvapí-

Dívka se zhluboka nadechla.

"Bobe, co se stalo? Cos mi zamlčel?"

Bob ji napínal. "Neřekl jsem ti v nemocnici úplnou pravdu, ale stalo se něco, co teď musíš bezpodmíneč ně vědět. Jen tě prosím, abys o všem mlčela. Slíbíš mi to?"

"Co to znamená, Bobe'?"

"Slíbíš mi to?" zeptal se Bob naléhavě.

"Ano, slibuji. "

"Fajn. " Bob jí vypověděl celý příběh. Mluvil tichým hlasem, jako by měl strach, že ho někdo nepovolaný uslyší. Jak ho dívka poslouchala, bledla víc a víc.

"Ne!" zvolala pojednou a vyskočila. "To nemůže být pravda!"

"Ale je to pravda, Marion!" "Ó Bože!" klesla znovu do křesla.

"Já se z toho zblázním."

Bob zavrtěl hlavou. "Nemusíš se z toho zbláznit. Raději si zachovej chladné nervy. To teď budeme potřebovat nejvíc. "

Dívka se chtěla usmát, ale nepodařilo se jí to. "Víš, Bobe, je pro mě velmi těžké tornu uvěřit. Jezerní obludy přece neexistují. Nanejvýš v pohádkách nebo bájích, ale ve skutečnosti ne. "

"Já je ale viděl a přísahám, že stáhly Dana ke dnu!"

Marion Mitchelová si vzala cigaretu a Bob jí zapálil, Rychle vydechla kouř. "Já to nechápu," tekla,

"Ale je to skutečnost. "

Asi čtvrt hodiny se přeli, Nakonec se Mar i on zeptala: "A co chceš podniknout'?"

"Budu ho hledat."

"Ty se tam chceš potápět?" "Ano."

Marian si odhrnula z čela pramínek vlasů, "To je .ale strašně nebezpečné."

vě moderně. Mladý muž na to zareagoval udiveně.

"A co jsi čekal?" zeptala se ho. Ani ona nebyla oblečena staromódně. Měla na sobě obtažené džíny, volný svetr a na hlavě ostře červený šátek. Ukázala na jednu z dřevěných židlí potaženou černou kůží. "Tak si přece sedni, Bobe. Dáš si něco na pití?"

Bob si svlékl bundu. "Kdybys měla whisky."

"Samozřejmě, že mám. "

Sama si nalila pomerančovou šťávu. Když se napili, seděli proti sobě, dívali se na sebe a žádný z nich nevěděl, co má říci.

"Třeba Dan ještě žije," řekl Bob nakonec.

"Ne," zavrtěla Marion hlavou. " Já tomu už nevěřím. Pátrací oddí l nic nenašel."

"Mohli ho přehlédnout. " "Jak to myslíš?"

Mladík se narovnal a řekl: "Roz-

hodl jsem se, že se o to pokusím. " "Ty?" zatvářila se překvapeně. "Ano, ale ne sám. "

"Koho si chceš přibrat na pomoc, mě?"

"Taky."

Dívka nadzvedla obočí. "Ty ještě něco víš, ven s tím. "

"Jel jsem z nemocnice stopem

a svezl mě někdo, kdo mě doslova

a do písmene povzbudil tak, že se cítím jako znovuzrozený. Jmenuje se Bill Conolly a zdá se, že se vyzná v jistých věcech. "

Když Bob uviděl tázavý výraz v očích své společnice, začal s vysvětlováním. Marion Mitchellová pozorně naslouchala. Nepřerušila ho ani jednou a ani se nepod ivi la, když slyšela jméno John Sinclair.

"Ten člověk přijede z Londýna," řekl Bob. "A pomůže nám. " "Ale Dan už je mrtvý," řekla Marian.

"Možná je."

17

"Napadá tě nějaká jiná možnost?" "Ne."

"Kromě toho, nebudu sám. Pan Conolly tam půjde se mnou. " "A nejen on. Já také," dodala Mar i on, Na to Bob zavrtěl hlavou. "Ne, je to příliš nebezpečné. " "Nebyl náhodou Dan mým přítelem?"

"To ano, ale ... " "Žádné ale, Bobe, půjdu s tebou."

Dál nedomluvila a oči se jí najednou rozšířily.

"Co je?" zeptal se jí Bob. "V okně! " šeptala. "Je tam. To je ... " Bob vyskočil. "Kdo je tam?" "Dan!" vykřikla Marion.

"Prosím, pojďte se mnou. Už mi oznámili, že přijedete. Nemám sice volný žádný luxusní pokoj, ale jeden docela pohodlný by tu byl."

"Těch pár dní to vydržím," řekl Bill.

"To si myslím i já."

Vystoupili do prvního poschodí a šli dál. Schodiště vedlo až pod střechu, Domácí ho předešla a zamířila doleva ke dveřím.

"Tady je váš pokoj," řekla a otevřela.

"Děkuji."

Bill vstoupil do malé místnosti podobající se spíše komoře se dvěma šikmými zdmi. V jedné z nich bylo čtvercové okno s výhledem na moře. Bill konstatoval, že má skutečně fantastický výhled na vodu.

"Budete mě ještě potřebovat, pane Conolly?"

Bill se k ní obrátil. "N e, děkuji." Domácí se usmála. "Přeji vám příjemný pobyt, " řekla a odešla.

Bill položil kufr na malý stolek a začal vybalovat. Věšel oblečení na ramínka do skříně sotva širší než dveře. Jako osvětlení sloužila plechová lampička. Postel byla úzká, ale čistá a čistá byla i dřevěná podlaha. Pod šikmou stěnou bylo zabudováno umyvadlo, ale sprcha či koupelna tu nebyla.

Bill se umyl jak nejlépe to šlo. Potom přistoupil k oknu a zadíval se ven.

. Jezero před ním leželo jako olovnatě šedivá plocha. Velký provoz a hemžení na břehu už pomalu ustávaly. Většina závodních člunů stála přikrytá pod plachtami a žádný už nebyl na vodě. Na hladině se čeřily malé vlnky. Druhý břeh pomalu mizel ve večerním mlžném oparu.

Po břehu ještě chodilo několik lidí, kteří si vyšli na procházku. Vítr jim nadouval bundy. Všude panovala mírumilovná nálada, ale Bill se tím nenechal zmást. Někde pod vodní hladinou číhá ne-

Bill Conolly našel svůj penzion bez problémů. Ležel na břehu jezera poblíž zpevněné cesty. Na budově se třepotaly dvě vlajky ve větru. Bill postavil vůz vedle levé žerdi s vlajkou, vytáhl kufr a zamířil dovnitř. S Londýnem, to znamená se mnou, už telefonoval a teď s dobrou náladou vykročil po čtyřech schodech ke dveřím. Po domovní zdi se pnulo divoké víno, Bill Conolly zazvonil, a sotva sundal prst z tlačítka, dveře se otevřely. Před ním stála černovlasá žena středního věku. Měla na sobě tmavomodré šaty a bílou zástěru.

Okamžitě se ho zeptala: "Vy určitě budete pan Bill Conolly, viďte?"

"Ano, madam."

Podala mu ruku. "Já jsem paní Blytonová, domácí, srdečně vás vítám. " "Děkuji." Bill prošel kolem ní do předsíně, která byla úzkostlivě čistá. Vedle schodiště stál velký květináč. Vlevo vedla chodba k soukromým rodinným pokojům.

Paní Blytonová zavřela dveře.

18

V městečku už se rozsvěcovala první světla.

Marion se zastavila za Bobem a po-

ložila mu obě ruce na ramena.

"Vidíš ho?" zašeptala. "Ne."

"Ale přesto jsem se nemýlila. " "Já jsem v tom okně taky něco

viděl," odpověděl Bob.

.Půjdeme do lesa, co myslíš?" zeptala se dívka a její hlas zněl stísněně.

"Ano." To už Bob opět vykročil.

Dum Mitchellových ležel na konci cesty a přímo za jejich zahradou se vnořili do lesa.

Pěšina tu končila, a tak si Bob a Marion museli sami klestit cestu mezi stromy, což nebylo vůbec jednoduché, protože stály hustě vedle sebe. Dlouhé větve se jim zachytávaly za ramena a kromě toho tu byla daleko větší tma, která ještě víc houstla, čím víc se nořili do lesa. Bob se zlobil, že si nevzal kapesní svítilnu, ale teď už neměl chuť se pro ni vracet.

Prodírali se dál.

Oba dva měli oči otevřené a pokoušeli se proniknout tmu, která je obklopovala. Viděli však jen obrysy, které jim vzájemně splývaly.

. Na chvíli se zastavili. Marion se pověsila na mladíka a přitiskla mu rty těsně na ucho.

"Myslím, že tady ho nenajdeme.

Už jsme dost vysoko a ... " "Buď zticha," řekl Bob. Dívka poslechla.

Bob zaslechl nějaký zvuk, který nepř ic házel z velké dálky. Jako by někdo šlápl na větev.

Je Dan Dryer někde nablízku? Bob cítil, jak mu při tom pomyšlení naskakuje husí kůže na zádech, a Marion se také otřásla strachem.

19

bezpečí a on si byl jistý, že má před sebou velmi tvrdý boj.

Chtěl si odpočinout, aby se na něj připravil. Lehl si do postele tak jak byl a za chvíli usnul.

Bob McClure se prudce obrátil.

U přel pohled na okno a v poslední chvíli uviděl mizet nějaký obličej. Nebyl si jistý, zda skutečně viděl Dana Dryera, ale Marian to říkala s takovou určitostí, že mu nezbylo nic jiného, než jí věřit.

Vyskočil ze židle. Marian učinila totéž a zvolala:

"Musíme za ním!"

Ale to už byl Bob u dveří a otevřel je. Rychle vběhl na schodiště a ani se neohlédl, zda ho dívka následuje.

Paní Mitchellová uslyšela hluk, otevřela dveře a vyšla na chodbu.

"Co se děje?" zvolala.

"Promiňte. " Bob ji odstrčil a proběhl kolem ní k domovním dveřím. Otevřel je, vyběhl na verandu a zaslechl za sebou Marianin hlas.

"Počkej na mne!"

Prudce se otočil. Marion brala schody po dvou. Na prahu dveří stála její matka a prudce gestikulovala rukama. Nevěděla, jak si má ten náhlý úprk obou mladých lidí vysvětlit, a nebylo tedy divu, že je tak vylekaná. Marion a Bob běželi kolem domu, až doběhli k cestě na zadní straně domu. Bob převzal vedení. Rychlým krokem stoupal pěšinou, která se obtáčela kolem zahrádky za domem, ve které Mitchelovi pěstovali zeleninu. Mezitím už se začalo stmívat. Tma už se plížila z hor a přikrývala údolí, ve kterém leželo jezero Loch Morar. Jedlemi pokryté vrcholky kopců už byly temné. Na šedém nebi se začaly objevovat první bledé hvězdy.

Už jí zbýval jen jediný krok a mohla se stojící postavy dotknout. Ale tak daleko to nedošlo. To, co se stalo, přišlo příliš náhle.

Dan zaútočil.

Jeho pravá ruka vystřelila a sevřela dívčino zápěstí svými ledovými prsty jako do svěráku. Marian vykřikla. Najednou věděla, že ten tvor, který před ní stojí, už není lidskou bytostí. Bylo jí jasné, že se z Dana stala nestvůra,

Prudce k sobě dívku přiti skl. Marion do něj narazila a cítila, jak jí ledový chlad jeho těla proniká přes šaty.

"Pusť mě, Dane!" zvolala. "Působíš mi bolest. Já to nechci!"

Dan zavrčel. Držel Marion pevně přitisknutou k sobě a ona měla možnost podívat se mu zblízka do tváře.

Byl to příšerný pohled.

Kůže byla zelená a šupinatá, jako mají ryby. Mezi šupinami se zachytily řasy a drobní vodní živočichové. Oči byly mrtvé a bez lesku. Byly vypouklé jako rybí a z úst vycházel odporný zápach. Marion se otřásla hnusem. Ten, kdo před ní stál, už nebyl Dan Dryer, ale netvor.

Živý mrtvý!

Marion už viděla utopeného člověka a Danův obličej byl zrovna tak napuchlý jako tehdy obličej toho utopeného. Teď pustil její zápěstí. Marion svitla naděje, ale v další vteřině opět pohasla, když jí Dan omotal paži kolem boků jako had a znovu ji k sobě přitiskl.

"Se mnou!" zasípal. "Pů jdeš se mnou!" To zaslechl i Bob McClure. Rozhodl se zasáhnout. "Pusť ji!" vykřikl a vrhl se na odpornou obludu. Dan pustil dívku a prudce ji od sebe odstrčil.

Odletěla od něj jako loutka a na-

Znovu se ozvalo zapraskání, tentokrát velmi blízko. "Někdo tu kromě nás ještě je, " zašeptala Marion.

Bob jen tiše přikývl.

Marion to už nevydržela a zvolala: "Dane? Dane ! Jsi to ty? Odpověz! " Žádná odpověď však nepřišla, Bob McClure udělal několik kroků do strany, sehnul se a odstranil překážející větev. Vystrašená Marion šla za ním. Položila mu ruce na ramena, aby se jí neztratil.

Najednou se Bob zastavil, vydal přidušený výkřik a Marion cítila, jak se chvěje. Podívala se mu přes rameno a jen stěží potlačila výkřik.

Zpoza kmene vystoupila postava. Byl to Dan Dryer!

Stál od nich jen pár kroků. Obličej měl změněný k nepoznání. Podle postavy to byl on, ale jak Mari on, tak i Bob jasně viděli, že má nazelenalou kůži.

Několik vteřin se nedělo nic. Jen na sebe tiše zírali.

Potom Marion vystoupila dopředu, vztáhla k Danovi ruku a řekla:

"Dane? Jsi to ty, Dane?"

Postava jí však neodpověděla.

Přesto si byla jistá, že je to on. Vypadal jako on a měl na sobě i stejné oblečení. Jen strašlivě páchl po zkažené, rozkládající se vodě.

Marion udělala další krok.

Bob ji chtěl zadržet, ale najednou byl jako ochromený a dokázal jen přihlížet.

"Proč nejdeš ke mně, Dane?" zeptala se dívka, když se zastavila. Dryer se nehnul z místa. Boba najednou přepadl divný pocit.

"Dál už nechoď, Marian," varoval kamarádku. "On už není člověk, cítím to." Marion však jeho slovům nevěnovala pozornost. Viděla jen svého pří-

tele a chtěla k němu. .

"Ne, Marion, ne!" "Uklidni se, Bobe!"

22

Zakopla o vyčnívající kořen stromu. Zahákla se do něj špičkou boty, zakopla a upadla.

Otevřela ústa a ucítila na rtech vlhkou půdu a zetlelé jedlové jehličí. Ještě jednou se vzchopila, chtěla vstát, ale bylo pozdě.

Dan se na ni vrhl.

Marion ucítila ránu do zad, potom ji utopenec popadl za ramena a obrátil k sobě. Její výkřik se změnil v chroptění, jak jí jeho studená pracka s blanami mezi prsty přikryla ústa. Dan jí držel ruku na ústech tak dlouho, dokud jí vědomí nepřikryl stín mdlob. Potom ji pustil, ale jen proto, aby si ji přehodil přes rameno.

Rozhlédl se kolem sebe jako nějaké dravé zvíře na lovu.

Nikdo ho nepronásledoval. Byl si jist, že Bob ještě leží v bezvědomí a nějakou chvíli tak zůstane.

Ale tento předpoklad byl mylný.

Bob totiž dost vydržel. Už krátce poté, co omdlel, se probral. Obrátil se a pocítil bodavou bolest v hlavě.

Krátký okamžik nevěděl, kde je

a co se s ním děje.

Pak si vzpomněl. Marion! Utopenec!

Při tom pomyšlení sebou trhl. Prsty nahmatal krvácející tržnou ránu na hlavě.

Zjistil, že rána není tak zlá, aby

se jí musel nějak zabývat. .

Mnohem větší starost mělo Marion Mitchellovou.

V stal, avšak jeho první kroky byly vrávoravé a musel zatnout zuby, aby překonal bodavou bolest v hlavě.

Strach a starost o Mar i on ho poháněly kupředu.

"Marion!" vykřikl. Žádná odpověď. Znovu a znovu

23

razila do kmene stromu, jejíž větve zmírnily náraz. Dan tak ztratil drahocenný čas.

Bob se na něj vrhl. I on ucítil ten odporný hnilobný zápach, ale přemohl se.

Uhodil ho oběma pěstmi do obličeje.

Nic se však nestalo.

Obě pěsti se doslova zabořily do netvorovy kůže. Dan jen zaklonil horní polovinu těla a potom rychlým hmatem sevřel Boba kolem boku.

Mladík zasténal.

Než se nadál, Dan ho zvedl do výšky a potom ho od sebe vší silou odmrštil.

Bob odletěl a zátylkem se uhodil

kmen stromu.

Vykřikl, před očima se mu roztančily hvězdy a v příštím okamžiku ztratil vědomí. Bohův zápas s utopencem však poskytl dívce nezbytný čas k útěku. Marion utíkala pryč, co jí nohy stačily. V tom se Dan Dryer obrátil. Uviděl utíkající dívku a vyrazil ze sebe zlostný skřek. Jeho šupinatá tvář se znetvořila zlostí ještě víc a ústa se otevřela. Jako vystřelený

šíp se vrhl za Marion. .

Marion utíkala závod o život.

V lese nebyla žádná pěšina, které by se mohla držet, takže si musela prorážet cestu hustým křovím a porostem.

Byl to velmi vyčerpávající útěk. Marion však cítila, že ji Dan dohání. Nemusela se ani ohlížet, aby to věděla.

Větve pod vahou jejího těla praskaly. Utopenec se za ní zuřivě hnal hustým lesem.

Vzdálenost mezi nimi se stále zmenšovala.

Marion sípavě oddechovala. Plíce jí pracovaly na plné obrátky. Mávala kolem sebe rukama, odhrnovala od sebe větve a běžela dál.

Přišlo, co přijít muselo.

volal dívčino jméno a srdce mu se~ vřela velká úzkost.

Jeho volání vyšlo nadarmo.

Proto se zastavil a naslouchal. Teď, když stál, slyšel praskání větví. Pochopil, že Dan Dryer běží s obětí lesem. Vůbec nepochybovalo tom, že má Marion ve spárech. Praskání větví už slyšel z velké dálky a jakoby zdola. Strnul hrůzou. Najednou si totiž uvědomil strašlivou skutečnost. Ten netvor Marian unáší do svého živlu, do jezera.

"Ó Bože, Bože!" šeptal. "To se nesmí stát!" Pak prudce vyrazil. Srdce mu bušilo, popadal dech a sípal. Větve ho šlehaly do obličeje a rozdíraly mu kůži. Byl to zoufalý závod s časem. Dokáže ještě netvora zastavit?

Ještě poslední skok, vyběhl z lesa a před sebou měl volný svah vedoucí k jezeru. Bob po něm sjel dolu a přistál na silnici, kde se několikrát překulil. Nic si nezlomil, naštěstí, znovu vyskočil na nohy a rozhlédl se kolem.

Nic ...

"Marian!" vzlykal, nadechl se a rozběhl se znovu.

Mířil k jezeru.

Naštěstí tu znal každý kout. Dovedl si tedy poradit i ve tmě. Přeskakoval sch ů dky, probíhal úzkými uličkami a nestaral se o udivené pohledy kolemjdoucích lidí

Musí zachránit Marion Mitchellovoul

Skočil přes zábradlí do ulice ležící

něc o níže. Tato cesta dlážděná koči čími hlavami vedla přímo k jezeru.

Bob běžel, jak nejrychleji dokázal. Jeho nohy se sotva dotýkaly dlažby. Vpravo i vlevo stály úzké domy, staré kamenné stavby bez elektřiny. Mladý student běžela běžel.

Ještě jedna zatáčka a už viděl černou hladinu jezera Loch Morar.

Ale kam se schoval ten netvor?

24

Bob si téměř vykoukal oči, ale Dana s Marion nikde neviděl. Začalo ho píchat v boku, což ho donutilo zpomalit. V této chvíli se už nacházel na prvních výběžcích pláže. Pod nohama mu vrzal písek a oblázky. Obrátil se doprava. Nad horami stál bledý srpek půlměsíce a vypadal, jako by se spodní špicí dotýkal vrcholku hor.

Ale na přírodní krásy neměl Bob ani pomyšlení.

Hledal Marion.

Vpravo před ním začínala nábřežní promenáda. Za ní ležely četné penziony a malé hotýlky. Tam také bydlel jeho nový přítel Bill Conolly. Student se znovu rozběhl. Jezero před ním leželo tiché a klidné. Na dlouhou lávku narážely plachetnice. Jejich holé stěžně vypadaly jako vysoké tenké špejle.

A potom Bob uviděl, co hledal.

Ti dva se zřetelně rýsovali na pláži zalité měsíčním světlem. Bobovi se zdálo, že se dívá na nějaký horor. Dan Dryer nesl dívku na rukou jako Frankenstein svou oběť.

Byl už skoro u vody, která mu omývala nohy. Bob už je v žádném případě nemohl doběhnout,

Přesto se o to pokusil.

"Marion!" zvolal a jeho zoufalý výkřik se nesl tichou nocí...

Zavolání Billa Conollyho mě zastihlo v nevhodný okamžik. Chtěl jsem využít konce týdne, abych si odpočal, Rozprostřel jsem všechny své LP desky po koberci a zrovna jsem se chystal je roztřídit. Mezi nimi ležel i výběr z Rigoletta, Jamese Lasta a mezi nimi i bigbeatové desky. Byl tu i Karajan, výběr z Netopýra, mezi tím desky od Beatles.

Nemohl jsem s sebou vzít Suka.

Byl právě se svou přítelkyní někde na cestách a měl přijet až koncem týdne. Přál jsem mu to.

Sbalil jsem se rychle a svůj speciální kufřík mívám vždycky pohotově. Suko ale musí vědět, kam jedu, proto jsem mu napsal dopis a strčil mu ho pod dveře do bytu.

Tak a mohu odjet, pomyslel jsem si a už jsem byl u dveří, když někdo zazvonil. Uviděl jsem svůj obličej v zrcadle v předsíni a nevypadal jsem právě nadšeně, když jsem musel oba kufry zase postavit na zem a stisknout tlačítko domovního telefonu.

"Otevři, to jsem já," slyšel jsem hlas Jane Collinsové. Měl jsem Jane velmi rád , ale tentokrát přišla nevhod.

"Co je, Johne, to nás tu chceš ne-

chat stát?" slyšel jsem její hlas.

"Nás?" zeptal jsem se. "Ano, Sheila je tu se mnou."

To mi ještě chybělo. Bill určitě nevolal jen mně, ale i své ženě. A jakmile Sheila vytušila, že je její muž v nebezpečí, nedala si říct a přijela osobně.

To tedy může být vážný problém. "Tak už konečně otevři!" naléha l a Jane;

Usmíval jsem se utrápeně, když obě ženy vstoupily do mého bytu. "Ahoj," pozdravil jsem je bez nadšení.

"Takže Bill s tebou mluvil," ukázala Jane na mé kufry, "Jsi připravený na cestu, to je vynikající. " Sheila souhlasně přikývla a dodala: "Nemůžeme tam přece Billa nechat samotného. Co kdyby se mu něco stalo, to by bylo strašné."

"Vy o tom víte?" zeptal jsem se opatrně.

Venku vládlo jarní počasí, které nestálo za nic. Duben byl tentokrát jeden z nejhorších. Déšť, sníh, mezi tím vítr nakrátko mraky rozehnal, ukázalo se slunce a pak zase všechno znovu. Podle Billova hlasu jsem poznal, že se jedná o velmi naléhavý případ. Bill nikdy neměl ve zvyku přehánět a já věděl, že na mne v západním Skotsku čeká namáhavá práce. Práci se mi nedařilo vyhýbat. Byla to především zásluha mých zvláštních a neobvyklých přátel- démonů. Ale nebyl jsem člověk na volné noze, nýbrž státní zaměstnanec, který nemohl volně rozhodovat o svém volném čase a na všechno se musel nejdříve zeptat svého nadřízeného, sira Powella.

Zavolal jsem mu tedy.

Můžete třikrát hádat, kde jsem ho zastihl.

Přirozeně, že v jeho klubu. Byl zrovna dobře naladěn, když přišel k telefonu.

"Máte nějaký zvláštní důvod mě vyrušovat, Johne?"

"Ano, sire," odpověděl jsem a vypověděl mu vše, co mi Bill volal, Powell se zamyslel.

"Domnívám se, že je to naléhavé," řekl nakonec. "Dobrá, Johne, tak si tedy pro mě za mě jeďte. "

"Děkuji, pane. Ozvu se vám, až se

dostanu do Seagroundu. "

"Kde to vůbec je?" zeptal se Powell. Vysvětlil jsem mu to.

"To je opravdu odlehlý a zastrčený kout, Johne. Dávejte na sebe pozor. Kdyby se z toho náhodou vyvinul nějaký žertík, tak si nedělejte dovolenou. "

"To v žádném případě."

To už ale sir Powell položil. Uklidil jsem znovu desky do regálů.

Nechtěl jsem letět letadlem. Bentley potřeboval zase jednou provětrat a vzdálenost několika set mil mu udělá dobře.

"To víš, že ano," řekla Sheila. "Bill mluvil i se mnou. Vyprávěl mi, že náhodou narazil na nějakou velmi nebezpečnou záležitost. " "Než se mě začneš vyptávat, co já s tím mám společného," vmísila se do hovoru Jane Collinsová, "rovnou ti řeknu, že doprovázím Sheilu, aby nebyla sama. " "To je od tebe hezké," řekl jsem a obrátil oči v sloup. Za to jsem od Jane vyinkasoval šťouchanec do žeber.

"Takže vy chcete jet se mnou?" zeptal jsem se.

"Ne, kamaráde," odpověděla Sheila. "My poletíme letadlem a na zbytek cesty si vypůjčíme auto. Můžeš si klidně jet sám. " "Prima. " Spokojeně jsem se zazubil. "Tak to už se od vás nenechám zdržovat."

"Ty jsi ale protivný," řekla Jane. "Proč?" zeptal jsem se.

"Ale nic."

"A co bude s malým Johnem?" zeptal jsem se.

"Ten je u známých, " řekla Sheila.

"Hlídali ho už několikrát. "

"Prima. " Tentokrát jsem se usmál upřímně. "Takže už můžu odejít. " "My tě nedržíme. "

Poznámku, že celou dobu nic jiného nedělají, než zdržují, jsem raději spolkl, protože jsem je nechtěl zbytečně dráždit.

Bill Conolly nevěděl, jak dlouho spal.

Najednou se probudil. Ještě celý opilý spánkem se posadil a podíval se na okno.

Venku už byla tma.

"Bože, vždyť já jsem spal několik hodin," zabručel Bill. "To je ale nadělení."

Zvedl se a protřel si oči. Trochu se

26

uklidnil. Zespodu slyšel hlas domácí, ale slovům nerozuměl.

Obrátil se k umyvadlu, napustil si do dlaní vodu a důkladně si umyl obličej. Studená voda ho osvěžila. Cítil se jako znovuzrozený. Mohl by jít vytrhávat stromy i s kořeny.

Pak ucítil hlad.

Předsevzal si, že sejde dolů a zeptá se domácí. Možná Už mu něco připravuje k jídlu. Když se podíval na hodinky, zjistil, že se malá ručička pohnula směrem k desítce. Z kufru vytáhl ostatní věci a ponořen v myšlenkách vyhlédl ven. Jezero před ním leželo tiché a klidné. Vlny se zpěněnými hřebínky se pomalu hnaly ke břehu. Na druhé straně svítila světla městečka.

Pláž byla liduprázdná. Skutečně?

Když se Bill zadíval pozorněji, uviděl postavu, která se pohybovala podél břehu. Ten muž kráčel podivně strnulými kroky a Bill poznal, že něco nese v náručí.

Vypadalo to, že nese člověka ... Billa se zmocnil neklid.

Ten muž teď vykročil přímo do vody. Snad nechce vstoupit do jezera. Bill z toho nebyl moudrý. Najednou cítil, že se děje něco nekalého. Jeho podezření se o pár vteřin později potvrdilo.

Vynořil se totiž další muž. Přicházel směrem od města, spíše vrávoral než šel.

Bill ho poznal. "Ale to je přece ... " Bill nedomyslel, protože uslyšel zoufalý a pronikavý výkřik mladého studenta. Teď už s určitostí věděl, že se na pláži odehrává velké drama.

Neváhal ani vteřinu, vyrazil z pokoje a narazil si při tom rameno. Schody bral po několika najednou. Když dopadl na podestu, podlomily se mu nohy, ale pokračoval. Jen zřídkakdy se mu podařilo tak rychle se běhnout ze schodů.

Teď už stál dole a rychle otevřel

Marion Mitchellová z bezvědomí a začala křičet.

Její křik pronikl Billovi až do morku kostí. A nejen jemu, i únosci.

Ten se podvědomě zastavil, což znamenalo pro Billa velkou šanci. Doběhl poslední kousek a rozmáchl se k ráně.·· Plnou silou dopadla jeho pěst na mužova záda. Rána přišla nečekaně a srazila únosce na kolena. Okamžitě se přes něho převalily vlny. Ale spolu s ním zmizela ve vodě i dívka. Bill se okamžitě vrhl do toho místa. Naštěstí ještě dívka vynořila hlavu a on ji uchopil pod pažemi. "Utíkejte!" zvolala dívka. Víc toho nestihla říci, protože se její únosce znovu postavil.

Teď stáli proti sobě. Bill zadržel dech.

Viděl tvář netvora. Nazelenalou, pokrytou šupinami, nikoliv již lidskou. Bill úlekem zatajil dech. Teď už měl nezvratitelný důkaz, že to, co mu vyprávěl student, je skutečnost.

Strašlivá skutečnost.

A tento netvor unesl dívku a nemilosrdně ji zatáhl do vody.

Naštěstí se teď Marion vrhla směrem ke břehu. S námahou se prodírala vodou, kde se už Boboví podařilo vyškrábat na nohy a běžet jí z posledních sil naproti.

Bill teď stál sám proti obludě.

Vůbec to nevypadalo, že by utopenec chtěl opustit pole bez boje ...

domovní dveře. Bylo mu jedno, co si o něm pomyslí lidé, kteří pozorovali, jak vyrazil ven a běží přes pláž.

Šlo o lidský život, to instinktivně poznal.

Dole pod silnicí ležela pláž. Bill přelezl kamennou zídku. Pláž ležela asi dva yardy pod ní, ale sportovně trénovaný Bill vzdálenost přeběhl téměř s hravou lehkostí. Velkými kroky sprintoval po oblázkovém břehu. Neběžel směrem k Bobovi, který sem vrávoral zleva. Pronásledoval toho muže. Ten už stál až po stehna ve vodě. Jezero bylo u tohoto břehu dost mělké, takže se dalo jít daleko do vody, aniž by člověk musel plavat. To byla pro Billa výhoda. Věděl, že na severní straně není žádná pláž. Tam trčely z vody vysoké skály. Koutkem oka zpozoroval, že jeho mladý známý zakopl a upadl. Byl velmi zesláblý a skoro nebyl schopen vstát.

To však nebyl Billův případ. Už dobíhal. Nohy už měl ve vodě.

Jak běžel, voda se kolem něho rozstřikovala a čím dál běžel, tím to šlo hůř, protože mu hlubší voda bránila v pohybu.

Bill se proklínal, že si s sebou nevzal žádnou zbraň. Musí se do toho tvora pustit holýma rukama, a to nebude lehké. Neznámý už byl od něho jen kousek. Tělo, které držel na rukou, se při každém jeho kroku zhouplo. Bylo to tělo ženy. Bill to poznal podle visící paže.

"Stůj!" zvolal na postavu před sebou.

Neznámý neuposlechl.

Bill přidal do kroku. Snažil se skákat, ale bylo to dosti těžké, protože dno bylo bahnité. Přesto však náskok neznámého před sebou snižoval. Teď je dělilo jen asi deset yardů.

A přesně v té chvíli se probudila

Voda hučela v podzemní jeskyni.

Vnitřní sání způsobovalo, že byl proud vtahován do četných chodbiček a jeskyní, ve kterých panovalo prapodivné nazelenalé světlo a kde

27

věčně proudící vodu pozorovalo

mnoho párů očí. .

Hlavní proud vtékal do obrovské podzemní jeskyně, jejíž strop se zvedal jako kupole kostela. Uprostřed jeskyně byla voda klidnější a na jedné straně dokonce vytvořila malou pláž, po které mohl člověk přejít suchou nohou. Teprve když se plavci podařilo vyplavat z podzemního jezera, viděl, jak veliká je jeskyně ve skutečnosti. Ze stropu visely obrovské krápníky a její stěny byly porézní jako houba. Všude kolem byly samé malé otvory a průchody. Stoly, chodbičky a menší jeskyně tvořily nebezpečný podzemní labyrint, do něhož zatím žádná lidská bytost dobrovolně nevstoupila.

Ten, kdo se sem odvážil vstoupit, se ocitl v Ogurově říši!

Ogur, obluda z pravěku. Obrovský ještěr, na pohled odporný, ale díky temným silám vybavený pamětí a rozumem.

Ogur si žádal oběti.

Jeho stáří nebylo známo. Často prospal několik stovek let, potom se znovu probudil, aby posílil řady svých sluhů.

Ogur byl nenahraditelný.

Ještěr žil v největší jeskyni. Často z něho bylo vidět jen obrovskou tlamu připomínající dračí, z níž vyplazoval nesmírně dlouhý, krvavě červený jazyk, pokrytý lepkavou vrstvou hlenu. Na ten se nalepily jeho oběti a už se nikdy nedokázaly odtrhnout. Ogur žil v hloubkách, stvořen před věky temnými silami, které si chtěly vybudovat opěrný bod i v moři a částečně se jim to podařilo. Bermudský trojúhelník či Sargassově moře už se z velké části nacházejí v jejich rukou. Ale chtěli ovládnout i hloubky neprobádaných moří, jak tomu bývalo v době; kdy existovala Atlantida. V době, kdy bílá a černá magie slavily své triumfy

30

a vůdcové démonu se v hlubinách hašteřili o nadvládu.

I Ogur měl nad sebou mocnějšího, jehož příkazy musel poslouchat. Nebyl to nikdo menší než Černá smrt...

Bill Conolly ustoupil o krok zpět a ve vteřině zosnoval taktický plán. Chtěl nalákat obludu do mělčích vod, kde byl daleko pohyblivější než v hloubce.

Ale rybí muž jeho úmysly prohlédl. Vrhl se na něho.

Bill zahlédl, jak se na něho řítí a uskočil. Málem se mu podařilo vyhnout vzájemné srážce, ale bohužel jen málem. V bahně neměl pevnou oporu, a tak uklouzl, upadl do vody. Vzápětí na něj dopadlo šupinaté tělo Dana Dryera. Ten okamžitě reportéra zatlačil pod hladinu. Bill se ještě před ponořením pořádně nadechl, což mu pod hladinou přišlo velmi vhod. Cítil na sobě Dryerovu váhu a cítil také na ramenou jeho pracky, které se mu sunuly ke krku. Bill klečel na kolenou. Jestli se té obludě podaří zatlačit ho čelem do bahna, potom je ztracen.

Ohnul záda, aby to netvorovi co nejvíc ztížil. A skutečně, netvor se mu ke krku nedostal.

Bill okamžitě přešel do protiútoku. Podařilo se mu chytit Dryera za vlasy.

Vší silou ho za ně zatáhl.

Musel si však pospíšit, protože se mu začalo nedostávat vzduchu.

I taková obluda, jaká se stala z Dryera, se musí řídit fyzikálními zákony. Bill si ho ve vodě přehodil přes hlavu, přičemž ho utopenec musel pustit a Billovi se podařilo vyplout.

Zahlédl také světla rozsvícených kapesních svítilen, která kmitala jako bludičky. Světlo tančilo po vlnách a dotklo se i Billa.

Bill zvedl ruku a zamával. Bob na něho čekal na břehu. Mezitím už se tam shromáždilo asi

tucet lidí. Mezi nimi poznal Bill i paní Blytonovou, svou domácí.

"Pane Conolly!" zavolala na něho.

"Co jste tam dělal?"

Podle její otázky Bill pochopil, že vůbec neví, co se stalo. S ostatními to bylo podobné a Bill se rozhodl, že bude mlčet nebo aspoň neřekne celou pravdu. Zamířil ke břehu. Někdo s sebou vzal deku, kterou teď hodil Billovi přes ramena.

"Tak co se stalo?" zeptal se ho někdo. "Měl jsem tady menší výměnu.názoru."

"A co se stalo Marian?"

"Nějaký muž ji chtěl znásilnit," odpověděl Bob.

" Děkuj i za deku, II řekl Bill a zamířil k ním. I přes teplou deku se třásl a rozkýchal se.

Paní Blytonová šla vedle něho.

"Doufám, že nedostanete zápal plic, pane Conolly," řekla starostlivě.

Bill mávl rukou. "Nic se mi nestane. " "Jen neříkejte!"

Oba mladí lidé se dívali Billovi vstříc. Seděli na zídce a Bob držel dívku kolem ramenou. Marion se k němu tiskla a plakala. Mladý student se díval na Billa Conollyho s vděčností. "Riskoval jste kvůli nám vlastní život, Bille. Rád bych vám za to poděkoval. " Reportér mávl rukou. "S tím si nedělejte starosti, Bobe, tak úspěšný jsem zase nebyl." Obrátil se na paní Blytonovou. "Smím vás požádat, abyste nám uvařila horký čaj?"

Rychle otevřel ústa a nasával studený vzduch. Voda před ním pěnila, jako by se obluda hrabala nahoru. Billovi bylo jasné, že dlouho proti netvorovi bojovat.nedokáže. Mohl do něj bušit, jak chtěl. Pěstmi proti němu nic nezmůže. Nemrtvý totiž necítí žádnou bolest a nemůžete ho ani zbít do bezvědomí. A pistoli se stříbrnými po svěcenými kulkami u sebe Bill neměl. Netvor se obracel. Jeho pohyby byly tak prudké, že voda stříkala v gejzírech. Dryer výhružně vrčel, což považoval Bill za signál k útoku.

Zkusil to jinak.

Sehnul se, zabořil ruce do bahna, . nabral ho do dlaní, rychle se narovnal a mrštil ho netvorovi do tváře.

Ozval se mlaskavý zvuk, jak první dávka zasáhla netvorovo levé oko.

Útok tím byl prozatím zastaven. Bill zopakoval svůj postup a hodil další dávku bahna. Trefil se do pravého oka a teď byl netvor slepý.

Řval z plných plic, zvedl ruce a chtěl si seškrábat bláto z obličeje. Tím si ale odkryl nechráněná místa a vystavil je Billovu útoku.

Bill zvedl nohu ke karatistickému kopu.

A zasáhl.

Utopence to odmrštilo do vody, kde se potopil. Bill chtěl pokračovat, ale v tom zjistil, že už to není nutné.

Dan Dryer se dal na útěk. Divokými tempy plaval do středu jezera. Pronásledovat ho beze zbraně by znamenalo přímo sebevraždu. Proto zůstal Bill Conolly na místě. Stál tam a těžce oddechoval. Díval se za lidskou nestvůrou. Ta se ještě jednou ohlédla, zvedla výhružně pěst a vydala pronikavý skřek.

Potom zmizela v hloubce.

Teprve teď si Bill uvědomil, že se třese zimou. Studený vítr mu profukoval mokré oblečení a Bill dostal strach, aby nedostal zápal plic.

Z břehu zaslechl hlasy.

"Ale samozřejmě, pane Conolly." Paní Blytonová zamířila do pen-

zionu.

Objevili se dva policisté. Lidé už jim tekli, co se stalo, ale oni chtěli slyšet výpověď Billa Conollyho osobně. Bill rychle dal Marian i Bobovi instrukce, co mají vypovídat. "Řekl jsem, že Marian chtěl znásilnit nějaký neznámý muž. Zůstaneme při tom _ raději ani slovo o nějaké obludě."

"Souhlasím," řekl student.

To už byli oba policisté u nich. Na pozdrav zvedli ruku ke štítku služební čepice a představili se.

Jeden z nich se jmenoval Jorris a druhý McGarden. Jorris byl starší a ujal se dotazování.

Bill mu vyprávěl historku o znásilnění. Líčil ji tak přesvědčivě, že mu oba policisté uvěřili. McGarden si dělal poznámky a Jorris se obrátil na Marion. "Je mi líto, Marian, ale potřebujeme i tvou výpověď. Poznala jsi toho muže?" Dívka zvedla hlavu. Mokré vlasy jí visely do obličeje. Byla zabalená do deky stejně jako její kamarád Bob.

"Ne, pane Jorrrisi, nepoznala jsem

ho."

"Takže to nebyl nikdo z města?" Marion zavrtěla hlavou.

Zdálo se, že to policisty uklidnilo.

"Někdo cizí," konstatoval McGarden. "Necháme prohledat okolí?"

"To by už nemělo žádný smysl," odpověděl rychle Bill. "Jezero je tak velké, že mohl utéci kamkoliv."

"To je pravda," uznal Jorris. "Zůstanete tu déle, pane Conolly?" "Ano."

"Pak bych vás rád poprosil, abyste

k nám ráno přišel kvůli protokolu."

"Samozřejmě," souhlasil Bill. Policisté se rozloučili a odešli. Bill si vydechl. Nepojali žádné podezření, a už to samo o sobě bylo velmi pozitivní.

32

"Kdybychom jim vylíčili, co se skutečně stalo, nikdo by nám neuvěřil, viďte?" zeptal se Bob McClure. "Ne, " potřásl hlavou Bill. "A proto také zůstaneme u naší verze, i když to bude pro Marion těžké."

"Vy jste pan Conolly, viďte?" zvedla Marion hlavu.

"Ano."

"Chtěla bych vám za to, co jste

udělal, poděkovat."

Bill se zatvářil odmítavě. "To přece bylo samozřejmé. Každý na mém místě by to udělal. " "Ne, tak samozřejmé už to v dnešní době není. Věřte mi, i j á znám lidi."

Bill rychle změnil téma a podal jí ruku.

"Jestli budete sedět v téhle zimě ještě chvilku, onemocníte. Pojďte!"

Marion si od něho nechala pomoci vstát a Bob se zvedl spolu s ní.

Zvědavci už mezitím odešli z pláže a vrátili se do svých domovů nebo penzionů. Zítra začne první předzávod a ten chtěl každý vidět. Bill na to myslel s obavami. Jestli ty obludy zaútočí během závodu, vznikne panika. Ale nemohl lidi varovat, kdo by mu uvěřil? Všichni by se mu jen vysmáli. Zatížen těžkými obavami se vracel do penzionu. Oba mladí lidé kráčeli vedle něho. Bob stále držel Marion kolem ramenou a tiše k ní hovořil. Paní Blytonová už je čekala. "Volala jsem vaší matce, Marion," oznámila. "Ví, že jste tady."

"Děkuji vám," odpověděla dívka tiše.

Obývací pokoj Blytonových byl velmi příjemně zařízen. Majitelka penzionu jim oznámila, že její manžel je v Glasgow a že se vrátí až zítra. Potom přinesla horký čaj. Nápoj však příliš čajovou chuť neměl, spíš rumovou.

To jim udělalo dobře, potřebovali

se zahřát.

Když vyprázdnili první hrnečky,

potom zase romantickými údolími, přetínaly divoké horské říčky a vinuly se přes malé vísky.

Naštěstí jsem si našel cestu předem na mapě, takže jsem si ani jednou nezajel. Byl jsem rád, když jsem za sebou nechal Grampiany, ke kterým se mi vážou nepříjemné vzpomínky. Tou dobou už se rozplývala ranní mlha. Nejel jsem celou noc, zdříml jsem si asi hodinu v autě.

Tento krátký odpočinek mě osvěžil a já se cítil zase fit.

A jelo se dál.

Když jsem přejel Grampiany, držel jsem kurz na sever. Jezero Loch Morar leží přímo na pobřeží, od moře je dělí sotva deset mil široký pruh země. Jel jsem po úzké silnici. Vycházející slunce jsem měl po pravé ruce. Počasí se jako zázrakem zlepšilo. Vítr rozehnal mračna, slunce vystoupilo na oblohu a svými paprsky proniklo kouřovými skly mého auta. Dojel jsem do vsi, která se jmenovala Kinlochleven. Odtud už to bylo asi jen čtyřicet mil k cíli.

Udělal jsem si přestávku. Posnídal jsem v malém penzionu šunku s vejci a k tomu velmi chutný domácí chléb. Všechno bylo opravdu vynikající. Mírně nahořklá káva by probudila i mrtvého a hostinská měla radost, když viděla, jak mi chutná.

Zůstal mi čas ještě na dvě cigarety a dopil jsem kávu.

Potom [sem pokračoval v jízdě. Trajekt mě převezl přes jezero Lach Linche, z něhož vybíhalo mnoho fjordů, zařezávajících se do vnitrozemí.

Cesta po jezeře chvíli trvala. Vystoupil jsem z auta a vychutnával nádherné panoráma. Přede mnou se rýsoval jasně a zřetelně zalesněný

33

přinesla paní Blytonová suché oblečení. Našla šaty také pro Marion, Bill se šel převléknout do svého pokoje. Potom se znovu sešli k druhému šálku čaje.

Paní Blytonová seděla s nimi. "To je zlé, když sem přijíždí tolik cizinců," řekla a omluvně se podívala na Billa.

Bill jen pokrčil rameny a řekl: "Já vím, jak to myslíte." Za deset minut se rozloučili a Bob odvedl Marian domů.

Bill se na rozloučenou usmíval.

"Hlavu vzhůru," řekl optimisticky. "Zítra už sem přijede můj přítel John Sinclair, takže dostaneme posilu,"

Bob se díval skepticky. "Myslíte, že nám opravdu pomůže?"

"Jestli to vůbec někdo dokáže," odpověděl Bill, "pak jen John Sinclair, " Ale ani touto odpovědí nedokázal rozehnat pochybnosti mladého muže.

Už jsi někdy cestoval autem po Skotsku, milý čtenáři?

Pokud ano a pokud j si měl čas, pak to muselo být skutečně fantastické. Viděl jsi na vlastní oči nádherné panoráma, projížděl jsi krajinou, která je svým způsobem jedinečná. Stále vzpomínám na četná jezera ležící v opuštěných a zastrčených horských údolích a zvoucí ke koupeli. Na březích je spousta malých penzionů, ve kterých se dá levně a dobře přespat.

Turista zde může prožít všechno, má-li čas.

Ale já jej neměl, bohužel.

Pro mne nebyl tento výlet žádnou zábavou.

Až do Glasgow jsem mohl jet po dálnici, potom jsem ale musel zabočit do hor. Tam byly silnice úzké a samá zatáčka. Vedly přes krasové útvary,

severní břeh. V údolích ještě zůstaly zbytky mlhy, které se pomalu rozpouštěly v sílícím slunci.

Kromě mne se na trajektu nacházela ještě dvě auta. Patřila turistům, kteří neustále cvakali spouštěmi fotoaparátů.

O pětadvacet minut později už jsem

zase pokračoval v jízdě. V Kinlochleven jsem natankoval, takže jsem jel už bez přestávky do Seagroundu na pobřeží jezera Loch Morar.

Pokud mi ostatní městečka; kterými jsem projížděl, připadala ospalá,toto bylo plné života a pohybu. Na plakátě jsem si přečetl, že dnešního dne začínají rozjezdy závodů a nebyl jsem z toho právě šťastný. Propasírovával jsem se s bentleyem uličkami starého města a brzy jsem dorazil k nábřeží, kde jsem zanechal auto na parkovišti. Zahlédl

. jsem na něm i Billova porsche.

Do telefonu mi řekl, ve kterém penzionu bydlí. Poněkud toporně jsem vystoupil z bentleye, trochu jsem se protáhl a narovnal se.

Potom jsem se vydal k penzionu. Už po prvním zazvonění mi otevřela žena, která se představila jako paní Blytonová.

Vůně kávy mě zašimrala do nosu

a já pocítil znovu hlad.

Představil jsem se. Obličej hostinské se rozzářil úsměvem. "Váš přítel, pan Conolly, už na vás

čeká, pane Sinclaire."

Než jsem vešel dovnitř, ještě jsem se zeptal: "Jak to u vás vypadá s pokoji?" .

Paní Blytonová smutně pokrčila

rameny. "Promiňte, pane Sinclaire, ale všechno je obsazené. Jediné, co mohu udělat, je, že bych vám dala přistýlku do pokoje pana Conllyho. . Pokud by vám to stačilo."

"Myslím, že to bude dobré." "Dobře, tak já to hned zařídím." Bill byl ve svém pokoji. Když mě

34

uviděl, vyskočil radostí z postele, na které seděl.

"Johne, to jsi přijel pěkně rychle!" "Žádná cesta mi není dost dlouhá, abych tě viděl, příteli," odpověděl jsem.

"Ale přestaň! "

Paní Blytonová se vzdálila.

Bill ukázal na jedinou postel v pokoji. "Posaď se. "

Sedl jsem si a podepřel si bradu dlaněmi. "Tak co se děje, povídej." Bill spustil. Vyprávěl mi velmi podrobně, co se stalo, a já už po prvních slovech věděl, že jsem neudělal chybu, když jsem přijel.

"Co na to říkáš, Johne?" zeptal se Bill.

"Zatím nic. Navrhuji, abychom si vypůjčili člun a projeli se po jezeře."

"Souhlasím," odpověděl Bill. "Ještě něco. Už přijela Sheila s Jane?" zeptal jsem se .

Bill vytřeštil oči. "Cože? Ony mají

přijet?"

"Ano, Sheila mi řekla, že jsi jí taky

volal."

"Ale neřekl jsem jí, že má přijet." "Tak to svou ženu neznáš," konstatoval jsem.

Bill spráskl v hraném zoufalství

ruce nad hlavou. "Tak to tedy bude opravdu zajímavé," zvolal.

Ogur byl velmi neklidný.

On, který sám sebe označoval za vládce hlubin, seděl ve své jeskyni a nemohl nic dělat. Čas zasáhnout ještě nenastal a kromě toho mu to Černá smrt zakázala. On ale potřeboval oběť, neboť každý lidský život posílil jeho vlastní. Svými jemnými smysly, které vyčnívaly jako antény, cítil, že se na hladině jezera něco děje. Byli tam lidé, dokonce hodně lidí. Potenciální oběti pro něj a současně droga,

mu nestačilo. Proto došel k rozhodnutí, že se vydá za kořistí sám.

Opustil jeskyni.

Jeho příchod oznamovalo strašlivé syčení. Znovu mu vyletěl krvavý jazyk z tlamy. Obrovské ještěří tělo se celé chvělo, když vylezl z jeskyně a vrhl se do vody podzemního jezera. Voda vystříkla a hladina se zvlnila, když se obluda ponořila. Přesto však se ve vodě pohybovala neuvěřitelně elegantně a hladce proplouvala jeskynním labyrintem. Zamířila do hlavního kanálu a blížila se k východu z jeskyně.

Pomalu začínala být voda světlejší. Ogur se blížil svému cíli. Poslední pohyb dlouhým ocasem

a už se vynořil z jezera.

Jeho obrovská hlava mířila doprostřed jezera a pomalu se blížila k hladině. Zatímco se v Seagroundu konaly poslední přípravy před závodem, číhal v jezeře Loch Morar netvor, který je chtěl překazit …

kterou potřeboval, aby se cítil mocný.

Nervózně hýbal jazykem v doširoka otevřené ještěří tlamě. Potom ho vyplázl a přejížděl jím plochý břeh jezera jako koženým řemenem.

Jeho sluhové sebou vyděšeně trhli.

Shromáždili se kolem vody a čekali, až jim dá znamení.

Byla to pěkná společnost, kterou Ogur kolem sebe shromáždil. Živí utopenci, zombiové, jeden hroznější než druhý. Byli už staří stovky let a vegetovali tady ve stavu mezi životem a smrtí. Až do dnešního dne nikdo jejich skrýš neobjevil. Ogur s Černou smrtí uchovali toto tajemství zatím pro sebe. Ale teď, když se probudil mág Myxin, musí shromáždit svou armádu. Myxin, který byl největším nepřítelem Černé smrti od dob dávné Atlantidy, byl probuzen a začal se vyzbrojovat k boji. V dimenzích hrůz už se odehrávaly velmi těžké boje. Každý z protivníků nasadil svá vojska, ale dosud zůstal boj mezi nimi nerozhodnut.

A teď chtěli oba úhlavní nepřátelé svůj spor rozšířili na zemi.

I Myxin shromáždil své věrné. Jeho služebníci se skládali rovněž ze zombiů - ještě před nedávnem se mu téměř podařilo probudit mrtvé na jednom velkém hřbitově. Ale v poslední chvíli mu to někdo překazil (viz John Sinclair, svazek 21, Jezero hrůzy). Ať už jejich bitva dopadne, jak chce, jedno bude jisté: pokud se bude jejich bitva odehrávat na zemi, budou do toho zataženi i lidé.

A to by bylo zlé.

Ale o tom Ogur nepřemýšlel, Jeho myšlenkový okruh byl velmi omezený, šlo mu jen o to, aby uspokojil svůj pud, který v něm neustále sílil. Dříve se často spokojil jen s jedinou obětí, které vzal její duši.

Ale dnes už chtěl více. To, co mu přinášeli jeho sluhové,

Purdy a James O'Connorovi byli už osm let manželé. Měli společného koníčka, závody na motorových člunech. Oba manželé patřili k okruhu lidí, kteří se zabývali organizací a přípravou závodů. Chtěli ještě jednou projet celou trasu, zkontrolovat bójky, u kterých se měli závodníci obracet, a ověřit si, že je závodní dráha prázdná. Případné odpadky na hladině by mohly mít při kolizi závodních člunů smrtelné následky.

A tomu chtěli zabránit.

Oba manželé promluvili ještě několik slov s pořadatelem. Jmenoval se Ryan McNeal a vedl závody už

35

pátým rokem. McNeal, muž asi kolem padesátky, vydával poslední instrukce.

"Dám znamení ke startu, teprve až se vrátíte," řekl.

"Dobře," přikývl James O'Connor.

Byl to velmi sportovní chlapík s plavými vlasy a knírkem. Žena byla pravým opakem svého muže. Malá a drobná, ale v jejím těle vězela síla, že by to do ní nikdo neřekl.

Ale při plachtění to znovu a znovu dokazovala.

O'Connor už seděl v malém, ale velmi rychlém člunu. Vedle něho si sedla jeho žena. James chtěl řídit.

Zasunul klíček do zapalování, otočil a motor okamžitě naskočil.

"Příjemný zvuk, viď?" zvolala osmadvacetiletá černovlasá Purdy, ale zmlkla, když její manžel sešlápl plynový pedál, až ji to vtlačilo do sedadla. Člun měl lehkou konstrukci. Někteří říkali, že až příliš lehkou na rychlosti, jakých dosahoval. Tvrdili, že takový člun musí řídit jen skutečný znalec.

James O'Connor nepochybně takovým znalcem byl.

Držel pevně v rukou volant a přesto to nevypadalo křečovitě. Seděl na sedadle a uvolněně se usmíval.

James O'Connor vychutnával jízdu. Opsal široký oblouk a snížil mírně rychlost.

Vlny proti nim běžely, rozbíjely se

bok člunu, vystřikovaly do výšky a padající sprška kropila plexisklový štít nad palubní deskou.

James O'Connor zajel ke startovní čáře, kterou vyznačovaly dvě bójky plovoucí na hladině. Nechal člun dojet na volnoběh. Ohlédl se zpět ke břehu a viděl, jak Ryan McNeal zvedá ruku s vlajkou a spouští ji dolů.

James přidal plyn. Člun vystartoval jako splašený kůň.

Záď se ponořila hluboko pod hladí-

36

nu, zatímco příď se nadzvedla nad vodu. Kousek člun poskakoval po hladině jako míč a zanechával za sebou dlouhou bílou zpěněnou brázdu.

Po obou stranách stříkala voda.

Ostrá příď rozřezávala hladinu a ranní slunce se odráželo všemi barvami spektra na hřebenech zpěněných vln.

Vítr ustal, obloha byla tmavě modrá. Vzduch byl sice studený, ale čistý a průzračný. Bylo velmi příjemné ho dýchat. To byl ten správný odpočinek pro nikotinem oslabené plíce městských obyvatel.

Spršky po obou bocích člunu připomínaly průhledný závoj. Manželům ale vůbec nevadilo, že budou za chvíli mokří. Měli na sobě nepromokavé bundy a Purdy si ještě uvázala na hlavu šátek.

James se jí smál. "Jak se ti to líbí?"

snažil se překřičet hluk motoru.

"J e to nádhera!" odpověděla. "To bych řekl. "

Řítili se dál po hladině. James přidal ještě víc plynu. Víc už nemohl pedál stisknout. Na to nebylo jezero dost klidné. I malé příčné vlny je mohly vychýlit ze směru. James byl sice statečný a vynikající závodník, ale nešel nad jistou hranici rizika. Purdy nasadila na plexisklo dva velké stěrače, aby jim kapky nebránily ve výhledu. Půlkruhy, ze kterých stěrače odhrnovaly vodu, měli dobrý výhled před sebe.

Dojeli přibližně do středu jezera směrem od východu k západu.

Purdy ukázala před sebe. "Támhle je bóje, u které se máme obrátit!" zavolala. „Dosáhls rekordního času. Uber trochu rychlost, Jamesi. "

"Dobře, jak chceš. "

James se však chtěl podívat až na místo samé. Přidal ještě víc plynu, člun vystřelil a letěl nad hladinou jako šíp. Potom ale řidič prudce plynu ubral.

Byla to obluda.

Vymrštila se do výšky věže přímo vedle člunu. Byla to jakási kombinace ryby, ještěra a draka. Její otevřená tlama se špičatým ostrými zuby a hlubokým jícnem vypadala výhrůžně.

Silný jazyk najednou vystřelil z tlamy ven, olízl Jamese i Purdy a znovu dopadl do vody tak prudce, až se přes člun převalily vlny.

Purdy vykřikla.

Křik však v takových situacích nepomáhá.

Najednou se vznášeli ve vzduchu i s člunem jako nějaká hračka. Jazyk se vracel do tlamy a spolu s ním i oni ve svém člunu.

Purdy se přitiskla ke svému muži. "Jamesi, Jamesi!" šeptala znovu a znovu v panické hrůze, zatímco se její muž držel ochranného plexiskla a hrůzou ze sebe nevydal ani hlásku.

Věděl jen jedno: nestane-li se zázrak, je s nimi konec. Ve zlomku vteřiny mu proběhlo hlavou všechno, co slyšel vyprávět o jezeře Loch Morar.

O obludě, o příšerných netvorech a legendárních obřích ještěrech.

James se tomu vždy smál, ale teď dostal za vyučenou tím nejstrašnějším způsobem. .

Jeho žena stále ještě křičela, ale i přes její křik bylo slyšet praskající kov.

Malý člun praskl. Nedokázal vzdorovat síle obludy.

Ogur triumfoval. Neulovil jen jednu oběť, má hned

dvě.

Dvě duše jen pro něho samotného! Jeho síla vzroste ...

Jak jsou ti lidé proti němu malincí. A přesto bývají často tak arogantní. Smějí se, když se vypráví o obludách z jezera. Proto musí pykat.

37

Setrvačnost je oba vynesla dopředu, hned ale zapadli zpátky do sedadel. Člun pohodlně dojel s vypnutým motorem k červené bójce.

Startovní čáru odtud nebylo vidět.

Seaground ležel v malém zálivu. Na druhém břehu, skoro ve stejné vzdálenosti, se leskly červené střechy městečka Mallaig.

James O'Connor člun otočil nazpět. Otočil ho tak prudce, až jeho žena

mírně vykřikla.

"Dávej pozor!" James se jen smál.

Bylo to naposledy v životě, kdy se smál, neboť v této chvíli se nalézali přesně na místě, kde číhal Ogur, James chtěl právě člun pořádně

rozjet, protože obepluli bójku, a vtom se to stalo. Purdy to uviděla první.

"Moment, Jamesi," řekla. "Támhle, podívej ... " ukazovala na něco vpředu. Teď už to viděl i James. Byla to vodní brázda, která se Vytvořila asi dvacet metrů od nich a prudce spadala do hloubky.

"Vypadá jako bezedná," řekl a zpomalil jízdu. "Ale předtím tam nebyla," tekla Purdy.

"Možná jsme si jí nevšimli."

"To bych ale musela, protože jsem se dívala pozorně. Určitě bych si jí všimla, věř mi, Jamesi, něco tu není v pořádku!" Purdy se postavila, což nebylo v úzké kabině vůbec jednoduché, aby lépe viděla.

"Najedu k tomu pravobokem," tekl James.

"Dobře," tekla Purdy a pozorovala brázdu, která tam ale najednou nebyla. Voda se vzdula a utvořila se vysoká vlna.

S výkřikem na rtech dopadla Purdy pozpátku do sedadla. A potom už se jich zmocnilo jen holé zděšení. Na hřebenu vlny se rýsovaly obrysy obrovského těla.

tovní čáry směrem ke středu jezera. Za ním se táhla dlouhá zpěněná brázda.

"To jsou O'Connorovi," řekl nám Bob. "Ještě jednou projedou závodní dráhu, aby měli jistotu, že je všechno v pořádku. "

Přikývl jsem a obrátil se na Billa. "Jak tě znám, už jsi tady pár lokálů prošel," rýpl jsem si.

Bill se zaculil: "Jen jeden." Marian najednou dostala nápad.

"Měli bychom tu restauraci ještě na chvíli odložit." "A proč?" zeptal se Bob udiveně. Marian mu dala velmi logickou odpověď: "V noci j sem přemýšlela a dospěla jsem k jistému názoru." Ukázala prstem na jezero. "Každá událost má svou předehru. Ani ty obludy se tu neobjevily jen tak, musí to mít nějaký důvod a motiv, a ten my musíme najít."

"Souhlasím s tebou," odpověděl Bob. "Jen nám 'musíš říct, kdo by

takovém motivu mohl vědět."

"Starý McBower," odpověděla bez váhání. To Baba překvapilo. Četli jsme mu to ve tváři. "Má vaše přítelkyně pravdu?" zeptal jsem se ho.

Bob si rozpačitě mnul bradu.

"Když o tom teď přemýšlím, tak asi ano."

"Tak jdeme k němu," zvolal Bill. Šli jsme se tedy.

Bob a Marian nás vedli. Starý Mc Bower bydlel v takové lepší boudě blízko břehu jezera, už mimo město. Domek byl obklopen stromy a hustým křovím a ke vchodu vedla jen úzká pěšina.

"Z čeho ten člověk žije?" zeptal jsem se, když jsme sešli ze silnice.

Bob se na mě ohlédl přes rameno.

"Loví ryby, jak jsem slyšel. A také někdy pomáhá různým řemeslníkům. Nedaří se mu špatně."

Zastavili jsme se přede dveřmi.

V náhlém návalu vzteku nechal Ogur motorový člun i s posádkou spadnout.

Všechno proběhlo bleskově rychle. James a Purdy neměli vůbec čas si přivyknout na novou situaci. Najednou nevěděli, kde je nahoře a kde dole. Potom člun dopadl na vodní hladinu.

Purdy znovu vykřikla a hned zmlkla. Ponořila se a jako kámen klesala ke dnu. Její muž ještě jednou vyplaval na hladinu. Jako zázrakem až do této chvíle přežil. Potom se ale opět objevil ten odporný jazyk. Jako mořský had se k němu vymrštil, a než se stačil James ohlédnout, omotal se mu kolem těla.

Jediné trhnutí a voda se nad ním zavřela.

James neměl žádnou naději. Ještě párkrát kolem sebe zamával rukama, potom ale následovala tma, která vše pohltila. James O'Connor se už nikdy na hladinu nedostal...

. Ještě než jsme stačili zajít do půjčovny loděk, dostali jsme návštěvu.

Přišli za námi Bob McClure a Maríon Mitchellová,

Bill mě s nimi seznámil a musím přiznat, že mi byli hned sympatičtí. "Můžeme si zajít do nějaké restaurace a dát si něco k pití," navrhl jsem. "Tenhle pokoj je pro čtyři lidi moc malý. " Odešli jsme z penzionu. Divil jsem se, že se ještě neobjevila Sheila s Jane. Ale určitě se přihlásí během dne. Nad očima jsem pocítil jemný tlak, znamení, že jsem toho v noci moc nenaspal.

Na břehu se už shromáždily davy lidí.

Zaslechli jsme hluk motoru, jak první závodní člun vyrazil ze star-

38

Žádný zvonek tu nebyl a proto Bob McClure zaklepal.

Chvíli trvalo, než nám starý otevřel. Napřed se ve škvíře ve dveřích objevil zarostlý obličej. " Čtyři! " zvolal McBower překvapeně. "Co se to děje tak časně z rána?"

"Můžeme dál?" zeptal se Bob. "Pro mě za mě, jestli vám nebude vadit, že mám doma nepořádek. " "Určitě ne."

Starý McBower otevřel a my jsme vstoupili do jeho domu. Do nosu mi pronikl pach prostředku proti molům a výpary whisky. Naštěstí už j sem snídal. "Já vyvětrám," řekl McBower a otevřel okno. Přes šedivé tričko si přehodil jakýsi plášť. Na stole měl snídani, chléb se slaninou. Vedle postele ležela prázdná láhev od whisky.

Starý se rozpačitě usmál, když si všiml našich udivených pohledu.

"Kávu mi doktor zakázal," řekl. Musel jsem se smát. Ten chlapík se mi začínal líbit. Byl velmi originální. Pokoj byl rozdělen do poloviny závěsem, za nímž byl spací kout. Viděl jsem kovovou postel.

Židle tu nebyly, a tak jsme si sedli na lavici.

"Jsem celý napjatý," řekl starý, sedl si a pokračoval ve snídani. Krájel si slaninu a strkal kousky do bezzubých úst. Slova se ujal Bob McClure a musím říct, že přímo vyložil karty na stul. Vyprávěl, co se přihodilo jemu a Marion, a starý pokyvoval hlavou. Netvářil se vůbec udiveně, jen stále říkal: "Vidíte, vy mladí, nikdy jste mi nevěřili. Teprve když se něco stalo, přišli jste za mnou, ale to už je pozdě."

"Musíš nám pomoci, McBowere," naléhal Bob. "Prosíme vás," řekla Marion Mitchellová.

McBower se zadíval na Billa a na mne. "Kdo jste vy?" zeptal se přímo. "Přijeli jsme z Londýna," představil jsem nás. Vyprávěl jsem mu o svém povolání a v jeho očích najednou zablýskl zájem. "To jste teda něco jako lovec strašidel a duchu," řekl. V podstatě uhodil hřebíček na hlavičku.

"Správně, příteli."

McBower se zachichtal. "Konečně dostanete rozum, vy ignoranti," řekl a znovu si vsunul kus slaniny do úst. Potom si utřel ústa rukávem a opřel se dozadu. Bob McClure začal být netrpělivý. "Tak co, pomůžeš nám? Ano, nebo ne?"

"S čím?"

"Chceme slyšet historii toho případu," vmísil se do řeči Bill Conolly. "Budeme-liji znát, možná se nám spíš podaří zjistit, kdo za tím vězí, a nebudeme bojovat proti neznámým silám."

"A vy si myslíte, že já to vím?" "Ano, proto jsme za tebou přišli," řekl Bob.

McBower vstal. "To jste si mysleli dobře, vy chytráci, ale já sám vám taky nepomůžu, Budeme muset jít za mým kamarádem Slocumem."

"Za kostelníkem?" zeptala se Marion udiveně. "Jo, za tím." "A jéje."

"Co je?" zeptal jsem se. "Máte něco proti němu. " Marion se otřásla odporem. "Jeto divný a odporný člověk."

"Kostelník?" podivil jsem se. "Zvonit dokážu i já," řekl Bob McClure.

Podíval jsem se na něho. "Nemůžeme dát na to, jaké má Marian pocity, je proti němu zaujatá."

39

Zlostně si pěstí uhodil do dlaně druhé ruky. Byl nervózní. Nemůže odstartovat, dokud se O'Connorovi nevrátí. Byla to nepříjemná situace.

Startér se díval směrem k němu.

Byl to neutrál z Glasgow, neměl žádné vztahy k místním. McNeal pokrčil rameny.

Startér se usmál.

"Jen se směj, ty hlupáku," mumlal si McNeal a vracel se k asistentovi.

Ten už ho vyhlížel. "Tak co? Viděl

jste něco?"

"Ne." "Co budeme dělat?"

Ryan McNeal odfrkl. "Co budeme dělat? To je jednoduché. Vezmu si člun a vyjedu na jezero. Tím předávám odpovědnost tobě, Clive, postarej se, aby tady nedošlo k nějaké panice nebo něčemu podobnému." McNeal se usmál a poplácal Thomase po jeho hubených tvářích. Potom zmizel. McNeal za sebou nechal nervózního asistenta, který to měl opravdu těžké, když ho měl zastupovat. Thomas věděl, že ho šéf nebere vážně. O takové problémy se McNeal nestaral. Seděl už v pořadatelském člunu a startoval. Širokým obloukem vyjel Ryan McNeal na jezero. Objel záliv a počítal s tím, že odtud uvidí člun O'Connorových, Ke svému překvapení však neviděl nikoho.

Před ním ležela úplně prázdná vodní hladina. Západní břeh odtud nebylo vidět, protože byl ještě v mlze. . Člun O'Connorových také nebylo nikde vidět.

Teprve teď si začal McNeal dělat opravdové starosti. To přece není možné. O'Connorovi byli spolehliví a známí jako výteční závodníci. Nikdy by něco takového bezdůvod-

41

Dívka vyskočila. "Já k tomu člo-

věkovi nepůjdu!"

"Tak zůstaneš ve městě, " řekl Bob. "To taky zůstanu. "

"Proč se hádáte?" zeptal se starý McBower. "Chcete tu historku slyšet, nebo ne?"

"Ano, chceme," řekl jsem a vstal "Tak jdeme, než bude pozdě. V poledne musí zvonit."

Vyšli jsme z domu, jen co si starý McBower přes sebe přehodil bundu. Vzduch venku na nás zapůsobil přímo blahodárně. Než jsme vykročili, přistoupila Marion těsně ke mně. "Kostelník je opilec," zašeptala mi do ucha. "Dávejte si na něho pozor!"

"Díky za varování, " řekl jsem tiše a přidal se k ostatním.

Ryan McNeal, pořadatel závodu, začal být netrpělivý. Stále se díval na hodinky.

".už by tu měli být" řekl. Účastníci závodu se všichni shromáždili na břehu. Také se už objevili první diváci. Rovněž přišli i zástupci tisku a na zítřejší závod byla přizvána i televize.

Atmosféra byla napjatá. Zbývalo třicet minut do startu.

McNeal se začínal zlobil. "Dám jim ještě patnáct minut. Jestli se do té doby nevrátí, vezmu si sám člun a pojedu se tam podívat. " "Možná měli poruchu na motoru, <t řekl Cleave Thomas, jeho zástupce. Byl to muž se silnými brýlemi, podobný Woody Allenovi. "J o, možná. " McN eal nechal svého zástupce stát a zamířil blíž ke břehu, kde měl lepší výhled na jezero. Uzavřeli polovinu jezera a kromě manželů O'Connorových na vodě žádný člun nebyl.

McNeal však jejich člun neviděl.

vedle skupiny vysokých platanů maličký. "Tady bydlí," řekl McBower. Brzy jsme stáli přede dveřmi a McBower zazvonil. "Doufám, že kostelník nebude opilý," zašeptal mi Bob McClure do ucha.

Pokrčil jsem rameny. Kostelník otevřel.

Otevřel dveře dokořán, aby se o ně mohl opřít, protože opravdu opilý byl. "Pojďte dál, přátelé," zval nás zvesela. "Pojďte se se mnou napít, zvu vás." Podívali jsme se na sebe a určitě jsme měli v obličejích napsáno: "Od toho člověka se určitě nic nedozvíme." Kostelník se usmíval od ucha k uchu. "Á, McBowere, ty starý tuláku, pojď dál, dáme si jednu."

Bob McClure se otočil nazpět.

"Nemá cenu, abychom se s ním bavili," řekl.

"A je tady ještě někdo, kdo by nám mohl tuto informaci poskytnout?" zeptal jsem se.

"Ještě okamžik." řekl McBower a protáhl se dveřmi.

Kostelník chtěl pro testovat, ale starý ho vůbec nepustil ke slovu. Slyšeli jsme ho krámovat v domě, kostelník brblal, ale McBower ho neposlouchal.

Prohledával dům,

Když se vracel, zářil mu obličej úsměvem. Triumfálně držel v ruce starou, v kůži vázanou knihu. "Já jsem věděl, že ten ožrala má staré záznamy. Ukazoval mi je, když jsme spolu popíjeli.“ "Vrať mi to!" zvolal kostelník a chtěl McBowerovi knihu vytrhnout.

Ten však hbitě uskočil a kostelník hmátl do prázdna.

"Pojďte, raději hned zmizíme," řekl McBower. Vůbec se nestaral o to, co kostelník vykřikuje, že nám nadává do zlodějů a lupičů.

Bob na něj zavolal přes rameno:

"Nezapomeň zvonit, ty opilče starý!"

ně neudělali. Ne, muselo se něco stát.

Teď už McNeal uviděl červenou bójku, u které se otáčelo. Projel kolem ní a rozhlížel se po vodní hladině. Něco uviděl. Přidal plyn a širokým obloukem k tomu místu dojel.

Oči se mu rozšířily údivem.

Ta věc, od které se odrážely sluneční. paprsky, byl kus člunu 'Connorových.

Ryan McNeal si byl jistý, že to je část paluby s kovovými pruhy.

V té chvíli mu ztěžkl žaludek.

Všechno se mu roztočilo před očima. To bylo kruté zjištění.

Člun O'Connorových se rozbil a potopil.

Poblíž pluly další trosky. Ryan McNeal se nezdržoval jejich sbíráním a na plný plyn se rozjel nazpět k startovní čáře, takže to vypadalo, jako by se nad vodou řítila raketa. Za jízdy přemýšlelo tom, jak se mohlo stát, že se O'Connorovi potopili.

Nenašel žádné vysvětlení...

I my jsme pátrali po vysvětlení a proto jsme také byli na cestě ke kostelníkovi. Procházeli jsme úzkými uličkami a vystupovali po schodištích, která byla mnohdy zajištěna jen rezavým zábradlím. Kostel stál na vrcholku kopce a těsně u kostela měl bydlet kostelník, který nám měl údajně říct víc. Dost namáhavá cesta končila na malém náměstíčku před kostelem. Vlevo ve svahu ležel seagroundský hřbitov. Hroby byly upravené stejně jako samotný kostel, jehož silné stěny byly bílé jako sníh. V nich se blýskala dlouhá úzká okna prokládaná barevnými mozaikami z olovnatého skla. McBower nás vedl kolem kostela pěšinou k červenému domku z neomítnutých cihel, který vypadal

42

" Sklapni! " ozval se kostelník zlostně.

Bob se jen zasmál.

Tentokrát jsme už opravdu šli do restaurace. Našli jsme si útulný koutek a posadili jsme se k oválnému stolu. Objednali jsme si minerální vodu. Hostinský se na nás sice díval překvapeně, ale to nám bylo jedno. Pivo jsme si tak časně zrána objednat nemohli, abychom byli schopni přemýšlet a jednat. McBower listoval knihou. "Ne všechno, co tady je, je pro nás zajímavé," komentoval. "Ale jedna kapitola ... " Nalistoval ji a podal mi knihu. V kapitole se hovořilo o životě hraběte z Ferryguardu a musím upřímně přiznat, že jsem byl fascinován hned od začátku. Před sedmi sty lety se prohlásil hrabě z Ferryguardu za samozvaného vládce Hebridů. Panoval severozápadnímu Skotsku železnou rukou a mezi lidem byl nazýván tyranem. Jako všichni tyrani měl i on strach před vlastním příbuzenstvem. Doslechl se, že se ho jeho bratr chystá svrhnout z trůnu.

Vévoda se tomu snažil předejít.

Jeho důvěrník, exkomunikovaný mnich Alexis mu nabídl svou pomoc. Alexis se zajímal nejen o náboženské vědy, ale také o opak, o ďáblovu nauku. Po svém vystoupení z církve propadl Satanovi. Nepodařilo se mu sice vyrobit zlato, ale dokázal vyvolávat ty nejmocnější démony.

Mezi nimi i Černou smrt.

Když jsem četl tyto řádky, trhl jsem sebou úlekem. Už dlouho jsem o ní nic neslyšel a teď se znovu vynořila. Černá smrt přislíbila mnichovi a vévodovi pomoc. Probudila Ogura, netvora z hlubin, a on přišel. Jednoho dne, když si vyjela vévodova rodina na jezero Loch Morar, vynořil se z hlubin Ogur.

A tento netvor neznal slitování.

Vtáhl člun i s jeho posádkou do hlubiny.

Nikdo už se nikdy živý odtud nedostal. Hrabě si vydechl, ale Černá smrt ani Ogur nebyli spokojeni, chtěli více obětí. Hrabě poslechl a dodával jim je. Zmizela beze stopy loď s trestanci a proslýchalo se, že hrabě uzavřel smlouvu s pekelnými mocnostmi. Hovořilo se o druidech, tajných sektách a nebezpečných rituálech. Nikdo se však neodvážil proti hraběti otevřeně postavit.

Ale i na něho jednou došlo. Někdo mu otrávil pokrm.

Lid si oddechl. Hrabě upadl v zapomnění a Ogur se stáhl do hlubin. Černá smrt zde ale získala opěrný bod, to bylo jisté.

Odložil jsem knihu stranou.

Bill se na mě s napětím v očích díval. "Tak co?" zeptal se.

"Černá smrt," řekl jsem. "Proklatě!" komentoval to Bill jedním slovem.

"Kdo je Černá smrt?" zeptal se Bob McClure a já mu několika větami odpověděl. "Musíme se připravit na nejhorší," shrnul moje slova Bill. "Protože když se do něčeho zaplete Černá smrt, jsou naše vyhlídky špatné." Podíval se na mě. "Co je, Johne, chceš zavolat Suka?"

"Bylo by to lepší, ve třech budeme silnější. "

"Souhlasím. "

Vstal jsem a zeptal se hostinského na telefon. Když jsem mu řekl, že chci volat Londýn, vykulil oči.

"To budu muset nejdříve nahlásit na ústředně," řekl. "Tak to udělejte," řekl jsem s náznakem netrpělivosti v hlase.

"Ano, hned to bude, pane." Utřel jsem si pot z čela. Tak tedy

43

teď stejně bledý jako jeho šéf. "Co budeme dělat?"

McNeal pokrčil rameny. "Musíme závody odložit."

"To nejde."

"Proč by to nešlo'?" okřikl ho Mc Neal. Byl strašně vynervovaný, a hned se za ten výbuch omluvil. "Lidi čekají. Někteří přijeli z velké dálky, jen aby viděli závody. Nemůžeme je jen tak zrušit."

"Kdo říkal zrušit, řekl jsem odložit!"

"To by možná šlo." McNeal kráčel vzhůru po břehu.

Thomas vedle něho. McNeal kývl na startéra.

Ten se k nim hned rozběhl. "Všechno v pořádku?" zeptal se. "Ne, nic není v pořádku," odpo-

věděl McNeal a informoval ho o tom, co zjistil.

Startér polkl. "Ale jak se to mohlo stát?" zašeptal.

"To já nevím. O'Connoroví byli vynikající závodníci. Znali jezero jako své boty. Je to pro mě záhadou."

"Pošleme tam pátrací tým?" zeptal se startér.

"To by nemělo smysl. "

"Možná by je ještě mohli zachránit."

MeNeal zavrtěl hlavou. "To sotva.

Je to daleko od břehu."

Clive Thomas se zatvářil rozpačitě.

Zadíval se ke startovní čáře. Stálo tam dvacet člunů připravených ke startu.

V prvním závodě šlo o čas a zkušenost v jízdě.

Nebyly to první závody, které Clive Thomas zažil. Obdivoval všechny účastníky. Stáli u svých člunů, aniž by hnuli brvou. Žádná nervozita, žádné vzájemné slovní napadání. Zdálo se mu, jako by ty lidi přepadla letargie.

Stáli tam jako sochy a jejich barevné oblečení ve slunci zářilo.

McNeal si toho nevšímal, protože měl na krku příliš mnoho organi-

zase jednou Černá smrt. Viděl jsem ji v duchu před sebou. Často připravila jak mně, tak mým přátelům horké chvíle, ale až dosud jsme ji vždy poslali, kam patří.

Dopadne to tak i tentokrát? Přišlo spojení s Londýnem. Nejprve jsem slyšel jen šumění

a pak teprve Sukův hlas.

"Musíš okamžitě přijet," řekl jsem mu. "Přihlásila se po delší době naše společná přítelkyně. "

Suka okamžitě věděl, o kom hovořím. "Černá smrt?" zeptal se.

"Správně." "K čertu!"

"Přileť letadlem, Suka. Přistaneš v Glasgow a já si tě tam vyzvednu. Chci, abys tady byl už odpoledne. " "Spolehni se, Johne."

Ostatní na mě čekali u stolu. "Tak co?" zeptal se Bill.

"Suko se tu ukáže odpoledne, " řekl jsem. "Výborně. A co budeme dělat mezitím?"

"Pojedeme se podívat na jezero. " "To nepůjde," vmísil se do toho McBower.

"Proč by to nešlo?"

"Protože jezero je uzavřeno, pane Sinclaire. Nebo přinejmenším částečně uzavřeno, a to ta část, na které se bude závodit. "

"Závody už vlastně začaly, " ozval se Bob McClure.

Podíval jsem se na Billa. "Tak si vyjedeme na tu část jezera, která uzavřena není. Souhlasíte?"

Bill přikývl. "Jako vždycky." Ryan McNeal byl popelavě šedý v obličeji, když přistál u břehu a vystoupil ze člunu.

Jeho asistent, Clive Thomas, se k němu rozběhl.

"Co se stalo?" zeptal se.

McNeal se zhluboka nadechl, než . odpověděl. "Jsou mrtví," řekl. "Utopili se. Viděl jsem trosky jejich člunu. " "Panebože," zavrávoral Clive. Byl

44

začních starostí. K tomu patřilo spousta psaní, sestavování seznamu závodníků, telefonáty a tak dále.

Takže si závodníků nevšímal. Startér se podíval na hodinky.

"Nemůžeme si dovolit závody odřeknout," tekl. "Show must go on."

"To já vím taky," odpověděl McNeal. "Ale musíme start odložit."

"Jsem téhož názoru," tekl startér. "Zařídíte to?" zeptal se ho McNeal. "Ano, půjdu to říct závodníkům.

Ale kdyby byly nějaké nepříjemnosti, řeknu jim, že se mají obrátit na vás, pane McNeale."

"Jak myslíte." McNeal pokynul asistentovi, aby šel za ním. "Postaráme se o to, aby někdo posbíral trosky člunu, které ještě plují na vodě. Byl bych nejraději, kdyby se ty závody nekonaly vůbec. " Thomas svého šéfa plně chápal, ale jen pokrčil rameny. Co na to také mohl říci?

Vraceli jsme se nazpět stejnou cestou. Po cestě mě něco napadlo.

"Kde se tu dá sehnat nějaká loďka?" zeptal jsem se Boba McClura. "Je tu nějaká půjčovna?"

"Ano."

"To je báječné," řekl jsem, avšak student učinil zamítavé gesto.

"Už tam nic nezůstalo, pane Sinclaire, pokud vím, už jsou všechny čluny půjčeny. Uvědomte si, že jsou tento týden závody a mnoho diváků je chce sledovat z jezera. Pokud možno z blízka."

Zaklel jsem. Starý McBower vyskočil. "Jámám

člun!" zvolal. "Půjčím vám ho."

"Kolik chcete?" zeptal jsem se. "Nic."

"Tak se vám odvděčím jinak."

Držel jsem knihu pod paží. S Billem jsme vyhlíželi, jestli už nepři-

jela Sheila s Jane Collinsovou, ale zatím jsme je neviděli. Že by si z nás udělaly legraci? Bill se zeptal McBowera, kde jeho člun kotví.

"Hned vedle mé boudy," odpověděl starý. "Natankováno je také." "Tak už nám nic nebrání, abychom vyrazili," řekl Bill, Došli jsme na pláž a všichni jsme se divili, že závody ještě nezačaly. "To je divné," řekl McBower. "Že by se něco stalo?"

Přepadl mě nepříjemný pocit a naskočila mi husí kůže na zádech. Pohled na Billa mi prozradil, že má stejný pocit. Že by to zpoždění závodů mělo něco společného s naším případem?

Když člověk neví, má se zeptat. "Omluvte mě na chvíli, " řekl jsem svým přátelům a rozběhl se k pláži.

Potkal jsem mladého hubeného muže s brýlemi a sešitem v pravé ruce.

Vypadal jako pořadatel, a proto jsem ho oslovil,

"Co pro vás mohu udělat, pane?"

Díval se na mě trochu překvapeně.

"Závody ještě nezačaly, jak vidím." "Zatím ne." "Kdy je odstartujete?"

"Nevím, zatím. Jestli patříte k divákům, tak se prosím přidejte k ostatním. Nebo se zeptejte nějakého novináře, ten vám jistě poskytne

závodech všechny informace. " "Já nechci žádné informace, chci

vědět, kdy bude start. " "To já bohužel nevím."

"Byl start odložen?" naléhal jsem. "Ano."

Chtěl se obrátit, ale já jsem ho zadržel. "Co si to dovolujete, k čertu?" rozkřikl se na mě.

45

Usmál jsem se mu do obličeje a ukázal mu svůj průkaz.

"Policie?" zeptal se překvapeně. "Ano, jsem John Sinclair, vrchní inspektor Scotland Yardu. Budete tak laskavá odpovíte teď na mou otázku?"

Zdálo se, že to na něj zapůsobilo.

"Samozřejmě, pane, nemohl jsem vědět, že jste od policie. Myslel jsem, že jste jeden z těch zvědavých reportérů, kteří stále někam strkají nos a pátrají po nějaké senzaci. "

"A myslíte, že tu nějakou najdou?"

zeptal jsem se.

"Co?"

"Nějakou senzaci. " "Ne."

Usmál jsem se znovu a schoval jsem průkaz. "Tak mi tedy alespoň řekněte, proč jste odložili start, pane ... "

"Thomas, Clive Thomas se jmenuji. "

"Dobře, pane Thomasi, poslouchám."

"Odložili jsme start závodu kvůli nehodě jednoho ze člunů," začal. "Byl to člun, který vyjel na poslední kontrolu dráhy a přitom se potopil."

"A jeho posádka?"

Pokrčil rameny .. "Byli dva," odpověděl. "Manželé. Nenašli jsme po nich žádnou stopu. "

"Takže se utopili," konstatoval jsem spíš sám pro sebe. "Ale řekněte mi ještě něco, pane Thomasi. Našli jste jejich těla?"

"Ne, zatím jsme nevyslali na jezero pátrací oddíl."

"Možná ještě žijí. " Thomas zavrtěl hlavou. "Proč jste si tak jistý?"

Řekl mi, že pořadatel závodu, jeho šéf, vyjel na místo a našel jen trosky člunu.

"A svědkové té nehody nejsou žádní?"

"Ne, bohužel."

"No dobrá," přikývl jsem. "Kdy-

46

bych měl ještě otázky, obrátím se na vás. Zatím vám děkuji za ochotu. " "To je přece samozřejmé. "

Byl jsem už dva kroky za ním, když na mě zavolal: "Pane, jste tu soukromě, nebo služebně?"

"Obojí," odpověděl jsem a vracel se k ostatním.

Čekali na mě.

"Co jste si tak dlouho povídali?" vyzvídal Bill.

"Byl to jeden z pořadatelů závodu a řekl mi, proč odložili start. " "A proč?"

Řekl jsem jim důvod. Bill Conolly, Bob McClure a starý McBower zbledli. Starý McBower vyslovil nahlas to, co jsme si všichni mysleli:

"Ta nehoda neměla přirozenou příčinu. To vím docela určitě."

Všichni jsme přikývli.

,,0 to nebezpečnější je vyjet teď

na jezero," řekl Bill.

"Ty nemáš žádnou zbraň?" "Ne," odpověděl.

"Tak zaběhni k mému autu a nějakou si vezmi."

Služební kufřík se zbraněmi byl v kufru auta. Vytáhl jsem z něho rezervní berettu a gnostický drahokam. Pistole byla nabitá stříbrnými posvěcenými kulkami a gnostický drahokam, gemma, byl oválný kámen, na jehož povrchu byl vyrytý had, který si kouše vlastní ocas. Kámen měl nazelenalou barvu a byl už velmi ohlazený.

Podle pověstí měl být starý přes dvě stovky let a kdysi ho prý vlastnil vůdce gnostiků. To byla sekta, která se již v dobách raného křesťanství oddělila od hlavní větve křesťanské církve, protože popírala část křesťanské nauky a zabývala se filozofickými pracemi starých Řeků a zkoumáním jejich víry. Gnostičtí kněží ovládali také magii a věděli, jak se člověk může bránit zlým silám.

Kámen byl zavěšen na koženém řemínku a já ho teď předal Billovi.

který si ho omotal kolem zápěstí, Když zastrčil pistoli, řekl: "Teď se cítím mnohem líp."

Myslel jsem v tu chvíli na Ogura, Zatím jsem ho neviděl, ale věřil jsem v jeho existenci, Stejně jako existovala Černá smrt. Proti té jsem stál dost často. Všude po sobě zanechávala stopy, pokud jste byli schopni je rozeznat.

Byl jsem si jistý, že jich najdeme ještě víc, pokud dobrodružství, které nás čeká, přežijeme.

Přišli jsme' k McBowerově boudě a dali jsme se k jezeru.

Kolem břehu rostlo rákosí, jehož dlouhé zelené stonky se pohybovaly ve větru.

„A kde je ten váš člun?" zeptal se Bill.

McBower ukázal doprava. "Musíme ujít ještě pár kroků. " Skutečně to nebylo daleko.

Starý McBower si v rákosí vysekal průsek a postavil dřevěnou lávku, ke které přivázal svůj motorový člun.

Byl to velmi starý člun. Byl už tak oprýskaný, že přímo volal po novém nátěru.

Když uviděl McBower můj zklamaný obličej, rozesmál se. "Nebojte se, pane Sinclaire. Motor je jako nový. Nemusíte mít žádné obavy, ten člun je v naprostém pořádku. "

"No uvidíme," řekl jsem nepřesvědčen.

Byl to člun s přídavným motorem vzadu. Vešly se do něho jen dvě osoby.

Bill a já jsme se rozběhli přes lávku.

Bill naskočil jako první a sedl si na záď. Když jsem do něho skočil já, člun se povážlivě zakymácel.

Motor vyčníval nad hladinu. Bill nastartoval a šroub se ponořil do zelené vody. Vlny házely člunem ze strany na stranu.

Starý McBower udělal průsek v rákosí dost široký, takže jsme měli dobrý výhled.

Teď Bower odvazoval lano. Bill ho

pozoroval, zatímco já jsem pozoroval jezero, Čirou náhodou jsem si všiml nějakého pohybu ve vodě, tam, kde rákosí končilo.

Tvořila se tam kola, což mohla způsobit nějaká větší ryba. Také bych se tam za normálních okolností už déle nedíval, ale teď jsem byl velmi nedůvěřivý kvůli tomu, co jsem věděl.

Najednou se z vody vynořila zelená ruka s pokroucenými prsty.

Ryan McNeal běžel za svým asi-

stentem, "S kým jsi to hovořil?"

"Policajt. "

"Cože?" vydechl McNeal nasupeně, "Dokonce ze Scotland Yardu." "A co chtěl?"

"Ptal se mě, proč jsme odsunuli

začátek závodu, nic víc. "

"A co? Řekl jsi mu důvod?" "Samozřejmě. "

"Ty idiote!" McNeal se ťukl pěstí do čela. "Pro pána krále, teď už pojal podezření. Jestli bude pátrat dál, tak můžeme závod zrušit. "

"Měl jsem mu snad lhát?"

"A to tě nenapadla nějaká výmluva?" vybafl na něj McNeal.

"A nakonec bych já byl ten blbec, kdyby se dozvěděl pravdu. Ne, pane McNeale, o to já nemám zájem."

"No dobře, už se nedá nic změnit.

Pokud všechno nezařídím já, tak nic neběží, jak má. "

"Ty nafoukaný opičáku," pomyslel si v duchu Clive,

"Doufejme jen, že se kolem toho nerozvíří ještě víc prachu," řekl McNeal. "Teď ale musíme jít k závodníkům a uklidnit je. "

"Oni ale nejsou nervózní," řekl Thomas.

47

Za tu odpověď sena něj jeho nadřízený zadíval tak, jako by ho chtěl sežrat. Zlostně vykročil k závodníkům a Thomas za ním.

Závodníci stáli po skupinkách a bavili se, někteří stáli stranou. výrazy v obličejích těch mužů se blížily stoickému klidu.

Díky nějaké indiskrétnosti se už muselo rozkřiknout, že-byl start odložen.

Jeden ze závodníků se oddělil od skupinky. Měl na sobě červenou bundu se startovním číslem. V ruce držel helmu.

"Tak co, ještě se nebude startovat?" zeptal se.

"Odkud to víte?"

Závodník pokrčil rameny. "Člověk zaslechne ledacos. Taková věc se rychle rozkřikne. "

McNeal pokýval hlavou. "Tol1láte pravdu. Začneme později."

"A.kdy?"

"Zatím vám přesný čas nemohu sdělit. "

"No dobrá."

McNeal a Thomas šli dál. Thomas se tvářil stále stísněněji, jak kráčeli kolem závodníků. "Vy jste to neviděl?" zeptal se svého šéfa.

"Co jsem měl vidět."

"Oči toho člověka. Byly strnulé, úplně bez lesku a bez života. Jako oči mrtvého ... "

"Děláš si legraci?!" .

Thomas pokrčil rameny. "Viděl jsem jen to, co jsem viděl. "

"No jo," odbyl ho McNeal a pokračoval v chůzi.

Clive šel za ním jen váhavě. Oba muži chtěli mluvit se závodníky, kteří tvořili větší skupinu, ale už k tomu nedošlo. Stalo se něco, co se dalo označit přinejmenším za neobvyklé.

Stalo se jednomu ze závodníků. Thomas zaslechl kletbu a hlas.

"Zatraceně, řízl jsem se. "

Thomas se podvědomě zastavil

48

a otočil se tam, odkud ten hlas zaslechl. Uviděl jednoho ze závodníků, který se řízl do ruky o plech. Byl to jen řez do masa, nic víc.

Ale něco na tom bylo divné. Z rány netekla žádná krev!

Několik vteřin j sem pozoroval ruku nad hladinou. Posouvala se doleva k rákosí.

"Jsi připraven, J ohne?" slyšel jsem hlas svého přítele, který si zatím ničeho nevšiml.

"Ještě okamžik, Bille," řekl jsem. "Co se děje?"

Nespustil jsem ruku z očí. Teď už se ocitla u rákosu a rozhrnula stébla. Najednou se z ruky stala celá paže, pak už vyčníval kus ramene a najednou jsem uviděl i hlavu. Mokré vlasy jí visely přes zelený obličej. Viděl jsem oči obrácené v sloup - bylo vidět jen bělmo.

Bylo mi jasné, koho mám před

sebou.

Byl to zombie! Živá mrtvola.

To nám ještě chybělo ...

Za mnou bylo ticho, Bill Conolly se zdržel komentáře. I můj přítel si nemrtvého všiml a už sahal pravou rukou po pistoli.

Teď už jsem věděl, do čeho jsme

se to dostali.

Vyměnili jsme si s Billem pohled. "Mám vystřelit?" zeptal se Bill tiše. Zavrtěl jsem hlavou, protože jsem

nechtěl, aby Bill poslal zombieho už teď s konečnou platností do pekel. Měl jsem totiž v úmyslu ho sledovat, abychom věděli, co má za lubem.

"Proč už nejedete?" ozval se za námi hlas Boba McClura.

Neodpověděli jsme. Mezitím už se zombie vynořil z vody. Podle toho, jak se loďka houpala, jsem poznal, kterým směrem jde.

biích. A pokud o nich někdy slyšel, nevěřil tomu. Nespojoval to, co viděl, vůbec se zombii, Byl ohromený a vyděšený.

"Tak se postarejte o to, abychom brzy vyrazili," řekl mu závodník.

"Ano, ano," odpověděl Thomas duchem nepřítomen,

"Clive, proboha, pojď už konečně. Jak dlouho mám čekat?" volal na svého asistenta McNeal.

"Už jdu!" Thomas si zvedl brýle.

Nechal závodníka závodníkem a šel ke svému šéfovi.

"Člověče, vy jste jako tarantule.

Naprosto neschopný."

McNeal mu chvílemi tykal, chvílemi vykal Nepovažoval to za podstatné.

Thomas jen pokrčil rameny. "Šéfe, já ... "

"Ale nechte toho!" okřikl ho McNeal.

"Tak mě už konečně poslouchejte, zatraceně!" zvolal Thomas a hned nato se kousl do rtu, jak se vylekal vlastní odvahy.

Uvědomil si, že to přehnal a že mnoho riskuje.

Očekával, že jeho šéf teď vybuchne, ale opak byl pravdou.

Ryan McNealse zaculil. "No konečně, člověče, konečně jsi dostal

rozum, chlapče." .

"Promiňte, já ... " Thomas zčervenal, ale McNeal ho poklepal po rameně.

"Tak co je?"

Asistent zhluboka nabral vzduch.

"Víte, já jsem teď něco viděl," vykoktal ze sebe a potom řekl McNealovi, čeho si všiml u poraněného závodníka.

McNeal se ťukl do čela. "Ty snad nemáš všech pět pohromadě," řekl. "Rána bez krve, to neexistuje. "

Zombie se pohyboval směrem k nám. Šel k nám, to mi začínalo být jasné.

"Hej, proč nejedete?" zavolal na nás Bob netrpělivě.

Bill se obrátil a položil si prst na rty. Mladík rozpačitě zmlkl, protože neznal důvod našeho váhání.

Pro jistotu jsem vytáhl berettu.

Zombie přicházel stále blíž.

Stébla rákosu se pohybovala už dosti blízko. Sem a tam jsem mezi nimi zahlédl stín postavy. Zombie na sobě měl modrou bundu, aspoň to tak nějak vypadalo.

Byl od nás ještě tak dva yardy. Bill Conolly seděl na zádi a byl připraven vystřelit. Kryl mi záda.

Potom už byl zombie v bezprostřední blízkosti. Prudce ohnul stébla rákosu a klestil si k nám cestu.

Zírali jsme na sebe.

Jeho obličej byl zelený a odulý.

V obrácených očích bylo vidět jen bělmo. Ústa měl pootevřená, ruce visely podél těla, dlaně ponořené do vody.

Zvedl jsem zbraň.

V tom okamžiku zombie skočil,

Clive Thomas se zastavil, jako by narazil do zdi. Díval se na ránu, z níž nevytekla ani kapka krve.

Neuvěřitelné.

Závodník zvedl hlavu. Jeho pohled se střetl s pohledem Cliva Thomase a ten.měl pocit, jako by ho vykoupali v ledové vodě.

Sklopil zrak.

"Ještě nebudeme startovat?" zeptal se závodník.

Thomas zavrtěl hlavou. Chtěl něco říct, ale hlas se mu zadrhl v hrdle. Nedokázal to pochopit - člověk, který se řízne a neteče mu krev.

. To je zrůdné.

Clive Thomas nevěděl nic o zom-

49

"Právě jsem to viděl na vlastní oči."

"Hloupost. "

"Tak se přesvědčte sám, pane, vrátíme se tam a podíváte se. "

"Ne, a hotovo!"

Co měl mladý asistent dělat, nemohl svého nadřízeného k ničemu nutit, ale Thomas si myslel své -. To, co před chvílí viděl, odporovalo všem pravidlům. Rána, ze které netekla krev. To muselo logicky znamenat, že v těle toho člověka žádná krev nekoluje.

Clive Thomas najednou začal viděl nehodu O'Connorových v jiném světle. Co když je ta pověst, kterou si staří vyprávějí o jezeře, pravdivá, co potom?

Clive o tom začal přemýšlet.

Ale hlas jeho nadřízeného ho vy_ trhl z myšlenek. "Pojďte sem, Clive, čekají tu reportéři, musíte jim to vysvětlit. "

Ale Thomas myslel na něco jiného. Najednou viděl, jak se nad jezerem Lach Morar stahují černé mraky.

Zombie vyrazil tak rychle, že jsem nestačil vystřelit. Vyrazil mi berettu z ruky a levou rukou mi podtrhl nohy.

Upadl jsem.

Bill vykřikl a vystřelil, ale soudě podle jeho zaklení, nezasáhl.

Spadl jsem do vody.

Ta se nade mnou zavřela. A jelikož jsem se dopustil té chyby, že jsem nestiskl rty, vnikla mi špinavá voda do úst.

Vyplivnout jsem ji nemohl, protože bych jí vypil ještě víc, a tak jsem se zoufale snažil dostat na hladinu.

Vlasy mi visely do čela, slyšel jsem vzrušené hlasy nad hladinou, zaslechl jsem další výstřel a potom

50

žbluňknutí, jak kulka pronikla do nemrtvého těla.

Ne, nezasáhla ho. Zombie se na mě vrhl.

Člun byl odvázaný, Bill z něho vy_ skočil zpět na lávku. Stál s rozkročenýma nohama připravený k výstřelu, ale nevystřelil, protože měl strach, aby nezasáhl mne.

Kromě toho nestačilo, aby stříbrná kulka zasáhla zombieho kamkoliv. Musela by se trefit buď do hlavy nebo do srdce, aby uhasila jeho nešťastný život.

Zambie mě uchopil kolem pasu.

Už se mi podařilo vstát, ale on mne znovu stáhl pod hladinu.

Tentokrát jsem se nadechl a zadržel jsem vzduch v plicích, takže když se nade mnou hladina zavřela, nebylo to tak strašné jako před tím.

Věděl jsem přesně, co má zombie v úmyslu.

Chtěl mě utopit.

Ale tak daleko to ještě nedošlo. Měl jsem v zásobě mnoho triku. Pod vodou jsem skrčil nohy a vykopl. I když jsem ho zasáhl. vůbec na to nereagoval. Necítil žádnou bolest. Poháněl ho jeho zlý pud, za který však nemohl, protože do něj byl vdechnut jinými démony, patřícími do vyšších kategorií.

Zombie mě přitiskl ke dnu. Cítil jsem bahno pod zády. Pomalu mi začal docházet vzduch a měl jsem silné nutkání otevřít ústa.

Dokázal jsem se však ovládnout. Zápas pokračoval.

Váleli jsme se po dně zaklesnuti jeden do druhého. Ze dna se vířilo bahno a voda kolem nás začala být neprůhledna a hustá.

Zombie měl nesmírnou sílu, proti které neměl obyčejný člověk mnoho šancí. Házel se mnou ze strany na stranu a já se zoufale snažil z jeho sevření vyprostit, což se mi však nedařilo. Vzduch mi docházel.

Před očima se mi začala dělat

Vychází dvakrát v měsíci Vydává Moravská Bastei (MoBa) spol. s r. o.

Kotlářská 53, 602 00 Brno Redakce: tel. (05) 41 24 69 78, linka 205, 208

Obchodní oddělení: tel./fax (05) 41 21 28 50 Sekretariát: tel./fax (05) 41 248329 Odpovědná redaktorka: .Květa Matoušková Technický redaktor: Zdeněk Valach

Sazba: STUDIO MO BA

Tisk: Moravská typografie, a. s., Brno

Jason Dark: Jezerní příšera Překlad: Alena Smolíková

© MoBa, spol. s r. o., 1998

© Bastei-Verlag, Gustav H. LObbe GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MO BA vychází:

Hedwiga Courths-Mahlerová společenské romány Silvia-Exklusiv královna milostných romancí Dr. Stetan Frank - lékař z Polesí Pouta lásky -

příběhy z rodinného života

F. Unger - jeho velké westerny John Sinclair-Speciál - kabinet hrQzy John Sinclair - na stopě hrQzy Zlatá rOže - láska a diadém Veronika - láska, sny a romance Western-Bestseller hrdinové Západu

Dr. Kristen - mladý lékař závodí s časem Hedwiga Courths-Mahlerová - Extra nová řada společenských románů

mlha. Jako ve snu jsem sáhl po berettě. Ruce jsem měl relativně volné. Pokusil jsem se ho uhodit hlavní do hlavy, ale zbraň mu sklouzla po lebce. Navíc ještě odpor vody pohyb zbrzdil.

Jestli se mi nepodaří co nejdříve vyplavat na hladinu, bude to se mnou vypadat zle, protože nedostatek vzduchu už byl kritický.

Cítil jsem, jak mi ubývají síly.

Nebyl jsem schopen pořádně se pohybovat, tělo jsem měl jako ochromené a zmocňovala se mě nesmírná panika.

Je mi snad určeno utopit se na dně jezera?

Ještě několikrát jsme se obrátili po bahnitém dně. Zombie věděl přesně, co dělá. Nedal mi žádný prostor, abych se mohl dostat na hladinu.

A jeho taktika byla velmi úspěšná. Záchrana přišla vskutku v poslední Vteřině.

V podvědomí jsem si všiml jakéhosi stínu ve vodě. Potom najednou stisk škrtících rukou povolil.

Byl jsem volný!

Jak se mi podařilo vynořit, už nevím. V každém případě jsem hlavou prorazil vodní hladinu a mohutně se nadechl.

Vodu jsem měl až po vlasy. Proto jsem viděl události, které se přede mnou odehrávaly, jako přes záclonu.

Bill Conolly stál po pás ve vodě.

V ruce držel berettu.

A mířil přesně. Zazněl výstřel.

Nemohl zombieho minout. Ze vzdálenosti tří kroků se mu stříbrná kulka zavrtala do hlavy.

Zombie rozhodil ruce, upadl na záda a zůstal ležet na hladině.

Jeho život byl u konce.

Bill zastrčil zbraň a zamířil ke mně.

Ještě se mi třásla kolena a k lávce mi musel Bill pomoci.

"Tak co, jsi v pořádku, Johne?" "Skoro," odpověděl jsem chraplavě.

Podávání novinových zásilek bylo povoleno Českou poštou s. p. OZSeC Ústí nad Labem ze dne 21. 1. 1998, j. zn. P-276/98 Podávání novinových zásilek v SR povoleno RPP, Bratislava,

pošta 12, Č. j. 397/94

51

Dopotácel jsem se k lávce, položil na ni ruce a nechal je tam ležet. Okamžitě ke mně přiskočili McClure a starý McBower. Z jejich obličejů jsem vyčetl zděšení,

Vzhlédl jsem k nim.

"Teď už víme, koho máme před sebou," řekl jsem. "Jsou to nemrtví mrtví, kterým se říká zombiové. " Oba se na mě jen nevěřícně dívali.

"Pomůžete mi nahoru?" poprosil jsem je.

Bob ke mně natáhl ruku. Chytil jsem se ho a s jeho pomocí jsem se vyšplhal na lávku.

Bill zatím dotáhl zpět člun,který uplavalo kousek dál. Starý McBower ho uvázal.

Co s tím mrtvým?

Když vylezl Bill z vody,promluvili jsme si o tom. McBower zatím běžel do chatrče pro deky, protože jsme se v mokrých šatech třásli zimou.

"Měli bychom mu uspořádat křesťanský pohřeb," řekl jsem. "Teď, když je osvobozený od svého nečistého života ... "

Bob a Bill přikývli na souhlas. Bob k tomu tiše dodal: "Já ho znám. Je to pan O'Connor, muž, který jel se svou ženou ještě jednou zkontrolovat závodní trasu. "

"Jinými slovy, musíme počítat ještě s druhým exemplářem," poznamenal jsem. "Nedá se očekávat, že by jeho žena zůstala naživu. "

Bill přikývl.

Starý McBower nám přinesl deky.

Obličej měl popelavě šedý. "Je mi skoro sedmdesát let," řekl, "ale něco takového jsem ještě nezažil. "

Bob McClure jen tiše pokyvoval hlavou.

My jsme se zabalili do dek.

"S kolika zombii ještě počítáte?" zeptal se McBower.

"Přinejmenším se dvěma, se ženou toho mrtvého a s Danem Dryerem, o kterém nám vyprávěl tady Bob. "

52

"Nemůže jich být víc?" "Samozřejmě může."

Stařec se pokřižoval. "Co budeme dělat?"

Podíval jsem se na Billa. "My dva se půjdeme převléknout a potom uděláme to, co jsme chtěli udělat předtím. Vyjedeme na jezero. "

"Ale co ti zombiové?" zašeptal Bob. "Když se s nimi setkáme, budeme už vědět, jak proti nim zasáhnout, " odpověděl jsem.

Rychle jsem se vzpamatoval ze šoku. Člověk nesmí myslet na minulost, musí myslet na budoucnost.

A ta nevypadala právě nejrůžověji.

Stále znovu jsem si kladl otázku, oč tu vlastně jde. Jaký boj o moc se tu odehrává a kdo stojí za těmi zdejšími zombii.

Černá smrt?

Možná, i když se nám zatím ještě neukázala. Domníval jsem se, že se stále zdržuje ve své dimenzi, kde bojuje se svým soupeřem, mágem Myxinem. Možná už boj vyhrála a teď se chce vrátit na zem, aby tu uskutečnila svůj sen, totiž že převezme vládu nad světem.

Před krátkým časem jsem vyřešil s profesorem Zamorrou jeden případ. I on byl informován o Černé smrti a stejně jako já si umínil, že bude sledovat znamení svědčící

jejím působení.

Stejně tak Tony Ballard. S tím jsem rovněž výborně vycházel. A jak jsem se doslechl, žije ve Skotsku jedna žena, která údajně také vyhlásila boj temným silám.

Jmenuje se Damona Kingová a je dcerou čarodějnice. Osobně jsem ji neznal, ale jednou se s ní určitě setkám.

Šli jsme se převléknout.

křoví a budeme dávat pozor, jestli se neděje něco neobvyklého na jezeře nebo v městečku. "

"Škoda, že nemáme vysílačky," řekl Bill.

"Nikdo není dokonalý," odpověděl jsem.

Vyšli jsme z boudy k jezeru.

Už na lávce mě přepadl divný pocit. Stébla rákosu se klidně pohybovala ve větru a nic už nepřipomínalo divoký zápas, který se tu před hodinou odehrál.

Závodní čluny ještě neodstartovaly. Viděli jsme však na jezeře větší motorový člun.

"To určitě hledají trosky," pronesl

McBower. "Znám ten člun. " .

"Určitě toho moc nenajdou, tím jsem si jist," řekl jsem.

Podruhé jsme nastoupili do McBowerova člunu. Bill znovu zamířil na záď a McBower odvázal lano.

"Zlomte vaz!" popřáli nám oba s Bobem a mysleli to velice vážně.

Motor byl opravdu silný. Bill mohl ze svého místa regulovat rychlost a v této chvíli přidal plyn.

Jezero leželo před námi.

Byl na ně překrásný pohled. Paprsky jarního slunce dopadaly šikmo do vody, protější břeh byl zahalen v mlžném oparu a před námi ležela zelenomodrá hladina zčeřená malými vlnkami.

Přivřel jsem oči, aby mě slunce neoslňovalo.

Teď už jsme viděli z druhého člunu jen obrysy.

"Kdyby nebyla situace tak vážná, začal bych si myslet, že jsem na dovolené," řekl Bill.

Souhlasil jsem s ním.

Vlny šplouchaly o boky člunu. Uběhla půlhodinka, aniž by se cokoliv stalo.

"Dnes jsem se už vykoupal podruhé," řekl Bill, "Pomalu toho začínám mít dost. "

"Myslel jsem, že první koupel se odehrála před půlnocí," škádlil jsem ho.

"Nesmíš se na to dívat tak úzkoprse, Johne. Spíše intergalakticky. Na tobě se hned pozná, že jsi byrokrat. " ,,1 byrokrati jsou lidi," odpověděl jsem.

"Vážně? Odkdy?"

"Od té doby, co si první byrokrat dal jednoho reportéra k snídani a nepokazil si žaludek, milý Bille. " "Toho bych rád viděl."

"Stojí před tebou."

Oba jsme se rozesmáli. Mezitím už jsme se oblékli do suchého. Domácí se na nás dívala jako na duchy, když jsme vstoupili do jejího domu. Ale nic jsme jí nevysvětlovali. K čemu taky.

Od Sheily a Jane jsme zatím nedostali žádnou zprávu. Bill si začínal dělat starosti.

"Jsi hotov?" zeptal jsem se ho. "Ano."

Vyšli jsme ven, tentokrát dobře vyzbrojeni. Bill si vzal ještě stříbrnou dýku. Bič na démony jsme nechali doma. Nechtěli jsme to přehánět.

Domácí nám na rozloučenou řekla:

"Vraťte se živí a zdraví, pánové."

"Proč bychom se neměli vrátit živí a zdraví?"

"Víte, pane Sinclaire, měla jsem v noci hrozný sen. "

Mávl jsem rukou. "Snům se nedá

věřit."

"Někdy ano. "

Měla pravdu, ale to jsem neřekl. Bob McClure čekal u McBowera

v jeho boudě a popíjeli spolu. Cítil jsem z jejich dechu whisky.

"Zaháněli jsme strach," vysvětloval Bob.

"Uděláme, na čem jsme se dohodli?" zeptal jsem se.

"Ano. Odnesli jsme mrtvolu do

53

KONEC

Druhý člun se vracel. Projel kolem nás dost blízko. Hned nato jsme se ocitli u bójky. Zářila jasnou červenou barvou na hladině.

Obrátili jsme člun zpět.

Připadali jsme si tu nesmírně opuštění, Jen motor nám poskytoval zvukovou kulisu.

Blížili jsme se teď k té části jezera, na které se nemělo závodit. Blížili jsme se k protějšímu břehu. Voda dorážela na vysoké skály, které strmě vystupovaly z vody.

Ta skaliska mě zajímala a tak jsem Billovi navrhl, abychom se tam zajeli podívat.

Neměl námitky.

Teprve teď, když jsme byli uprostřed jezera, jsme si uvědomili, jak je veliké. Připadali jsme si skutečně ztracení.

Všude kolem nás samá voda. "Pomaleji!" zavolal jsem na Billa. Snížil rychlost a řekl: "Co se děje,

Johne? Vidíš něco?"

"Možná."

Nebyl jsem si jistý, ale domníval jsem se, že vidím po pravoboku něco pod hladinou.

"Ještě pomaleji!" křikl jsem na Billa.

"Tak to. už můžu rovnou vypnout motor," odpověděl.

"To by bylo nejlepší. " Motor ztichl.

54

Všude bylo ticho. Až na křik racků - moře odtud nebylo daleko - a na šplouchání vln o boky člunu jsme nic neslyšeli.

Obrátil jsem se.

Bill se na mě díval s pokrčeným čelem. "Nepohrává sis tebou tvá fantazie?" zeptal se.

"Ne."

Klouzal jsem pohledem po vodní hladině. Byl to však Bill, kdo objevil ten předmět jako první.

"Johne, vpravo od tebe!" Podíval jsem se tím směrem.

Z vody se vynořila hlava. Zelená lebka se slepenými mokrými vlasy, šupinatou kůží a prázdnými očními důlky.

Bill sáhl po zbrani.

Zdálo se, že zombie šlape vodu, protože se nehýbal z místa.

Co má asi v úmyslu?

A pak jsem uviděl dalšího. Vynořil se nám u zádi. Znovu podobná odporná hlava, částečně už rozežraná vodou, ale naplněná tajemným zlověstným životem.

Bill uviděl třetího, já pak čtvrtého zombieho,

Za deset vteřin jsme jich napočítali šest! Šest mrtvých, kteří nás obklíčili ...