S eděl na židli, spoutaný. Provazy mu pevně stahovaly nohy a horní polovinu těla. Ruce měl přivázané k širokým opěrkám.

Ale tím to ještě nekončilo. Vedle něho stáli dva strážci. Stáli po obou stranách jako sochy u vchodu do paláce. Až na bederní roušky byli nazí. Stáli bosými chodidly na rozpálené skále, kterou nemilosrdné slunce vysušilo. Obličeje měly skryté za maskami, takže jim Bill neviděl do tváře.

Byli to rudí kati!

Bill netušil, jak už je tu dlouho.

Hodiny? Dny? Úplně ztratil přehled o čase.

Zůstaly mu jen vzpo mínky. Věděl, že vše začalo v N ew Yorku a také to zde skončí.

Skončí?

Ano, Bill už neviděl žádnou naději. Nacházel se spoután na maličkém ostrůvku v moři, o jehož skalnaté pobřeží se rozbíjely vlny jako šedé olovo. Nevytvářely pěnu, vypadalo to, jako by se ztrácely v četných puklinách a škvírách, které během času vymlely ve skaliskách.

Nešlo o normální moře ani o nor- . mální ostrov, na němž se Bill nacházel.

Nad hlavou mu viselo jedovatě zelené nebe, na němž se tyčila mračna jako horské masivy a vznášela se jako hustá clona na horizontu. Slunce Bill vůbec neviděl a zdejší zelené světlo ho zaplavovalo jako mořská vlna.

Zvedl hlavu a zadíval se kupředu. V dálce na horizontu splývala voda s mračny v šedozelenou směsici.

Byl to nějaký neznámý a záhadný svět?

Nebo jiná dimenze?

Bill Conolly věřil spíše tomu, že ho přenesli do jiné dimenze. Ale proč ho už nezabili? Na co čekali? Chtěli prodloužit jeho soužení?

Znovu se vrátil ke vzpomínkám. John Sinclair, Suko a novinářka Laurie Ballová ho nechali v hotelovém pokoji v New Yorku a jeli navštívit barevného policistu Raye Onedina. Jeho otec údajně věděl něco o těch podivných policistech, kteří se před nedávnem objevili v Bronxu. Jejich návštěva se nečekaně protáhla a Bill čekal. Mohl jen tušit, že se něco stalo.

Pak se objevili ti zakuklení muži. Obelstili Billa a dostali se k němu do poko je. Zápasili spolu a Bill Cono lly prohrál. Neodolal přesile dvou mužů. Upadl do bezvědomí.

Probral se až tady, na tomto mi-

2

N iaturním ostrůvku. A možná v jiné dimenzi.

Dýchat se tu dalo, i když těžce.

Vzduch byl těžký a horký, každé nadechnutí bodalo v plicích a tak se dýchání stalo strastiplným procesem. Naštěstí mohl hýbat hlavou a rozhlížet se kolem.

Když se podíval doprava, uviděl jednoho kata, totéž viděl vlevo. Svalnaté paže měli zkřížené na prsou a stáli tiše.

Bill se pokusil navázat s nimi hovor, ale neodpovídali mu.

Jeho strážci zůstávali němí.

Ale Bill Conolly o nich něco přece jen věděl. Ti dva byli bez hlavy. Kápě měli posazené přímo na krku.

A přesto tyto podivné bytosti žily. Při životě je udržovalo nějaké cizí kouzlo a ten, kdo je očaroval, to dělal proto, aby mu tyto bytosti sloužily.

Jejich pána a vládce Bill dosud neviděl.

Objeví se vůbec?

Bill v to doufal a zároveň se toho bál. Objeví-li se, bude s ním možná moci mluvit, pokud ovšem onen démon nebude mít jiné plány.

A tyto plány nemohou představovat nic jiného než Billovu smrt.

Už dávno přestal cítit své tělo.

Pevně utažené provazy mu téměř zastavily krevní oběh. Ale úplně odumřelé končetiny ještě neměl. Snažil se hýbat prsty na rukou i na nohou, aby si krevní oběh udržoval.

I tupý pocit bolesti v hlavě začal pomalu ustupovat. Oba kati ho předtím poslali do bezvědomí pořádnou ranou do hlavy.

Když Bill neuspěl s navázáním rozhovoru ani s jedním z nich, nezbývalo mu nic jiného, než zírat před sebe na moře. Celý ostrov

mohl měřit nanejvýš dvacet metrů čtverečních a nic na něm nerostlo. Žádná tráva, ani mech, lišejník, ani náznak vegetace.

Jen holé rozpálené skály.

Někde za ním muselo být slunce, které vydávalo to podivné, zamlžené zelené světlo. Bill už neměl v těle ani kapku potu. To neviditelné slunce ho úplně vysušilo.

Nesmírně toužil po trošce vody.

Jazyk měl celý naběhlý a skoro se mu nevešel do úst.

Dal by celé království za trochu vody.

Ale nedostal ji.

Stalo se však něco jiného. Vodní hladina před ním se rozčeřila. Začaly na ní vystupovat praskající bubliny. Vytvářela se kola, která se rozbíhala do šířky a mizela.

Pak se hladina protrhla a -do výšky vystříkly tě žké kapky, které Billovi připom něly rtuť.

A potom uviděl netvora. Podvědomě zadržel dech, když se před ním objevila otevřená tlama na výšku dospělého muže, plná špičatých zubů.

Obluda vypadala jako kříženec velryby a žraloka, ale její špičaté ostré zuby svědčily o tom, že je víc žralokem.

Bill dostal strach. Tato šedozelená obluda byla snad ještě strašidelnější než Ogur, obluda z jezera Morar ve Skotsku.

Bill zahlédl její oči a připadalo mu, že jsou plné zloby, nenávisti a potměšilosti. Měl strach, že ho tohle monstrum spolkne celého i s vlasy.

3

Ale nic takového se nestalo. Obluda setrvala na hladině jen pár vteřin a pak se znovu ponořila do zelenošedé kaše. Utvořily se vlny, prasklo pár bublin a pak bylo tohle divné moře zase klidné jako předtím.

Bill si vydechl.

Ale co to mělo znamenat? Proč se vůbec obluda ukázala? Chtěl mu tím někdo ukázat bezvýchodnost jeho situace?

Odpověď dostal velmi brzy.

U břehu se začal chvět vzduch.

Nad rozpálenými kameny se objevil stříbrný třpyt a z něho se vynořila postava.

Člověk? Ne, démon. Bezhlavý!

Byl to Sinistro.

Bezhlavý mág stál před Billem a oslovil ho, přestože neměl hlavu a tedy ani hlasivky. Nad límcem jeho tmavě červeného pláště pomalovaného zvířecími motivy se třpytil ovál, který naznačoval obrysy hlavy.

Billovi připadalo, že démonův hlas vychází z toho oválu. "Vítám tě ve své říši, Bille Conolly!"

Bill se pokusilo úsměv. "To je snad trochu přehnané, ne?" odpověděl ochraptěle. "Nejsem tu dobrovolně."

"Ne, to nejste."

"Kdo vůbec jste?" pokračoval Bill. Díky tomu, že hovořil, vytvořily se mu v ústech sliny a jeho hlas začínal znít normálně.

"Jsem Sinistro," řekl mág.

"To jsem nikdy neslyšel," odpověděl Bill. "To vy jste vypustil do ulic ty kostlivce v policejních uniformách?"

"Ne, to byla pravá ruka Satanova."

4

"A smím se zeptat, kdo to je?" "Vy mu říkáte Černá smrt! "

Ta odpověď Billa pořádně vylekala, protože tohoto démona dobře znal a věděl, jak je nebezpečný. Setkal se s ním už několikrát a proto si byl vědom toho, že může považovat za malý zázrak, že ještě žije. Černá smrt neznala slitování.

"Co tím Černá smrt sleduje?" vyptával se dál.

Sinistro jen mávl rukou: "To je

její věc, ne moje."

"A co sledujete vy?"

"To úzce souvisí s tebou. " "Jak?"

Ze stříbřitého oválu zazněl smích. "To je přece jednoduché. Unesl jsem tě proto, abych přes tebe něco získal."

Bill už tušil, co by to mohlo být. "Johna Sinclaira?" zeptal se. "Toho taky. "

Teď z toho Bill nebyl moudrý. Domníval se, že Sinistrovi jde o jeho nejlepšího přítele, ale zdálo se, že lovec duchů pro něho není tak důležitý.

"Co znamená to také?"

"Chci něco jiného," odpověděl Sinistro. "Chci svou hlavu."

Bill polkl. To, co slyšel, bylo šílené a svým způsobem mu to připadlo zvrhlé.

"Vaši hlavu?" zeptal se užasle. "Ano, sťali mě před třemi sty lety.

Jenže zapomněli, že jsem schopen žít i bez hlavy. Drží mě při životě silné kouzlo. Ale svou hlavu potřebuji, abych získal zpět všechny své schopnosti. "

"Vy nevíte, kde vaše hlava je?" "Ne."

"Takže úkolem Johna Sinclaira bude, vám ji najít."

"Docela ti to myslí, novináři."

Sinistro se znov u zasmál a potom pokračoval: "J enže to má jeden háček, Conolly. S i nclair nebude mít tři sta let na to, aby mou hlavu našel, dokonce ani třicet let, nýbrž jeden jediný den. Přesně dvacet čtyři hodin! "

Bill Conolly se lekl. Srdce se mu prudce rozbušilo. Lhůta, kterou dal Sinistro Johnovi, byla nesmyslná. Jak může najít jeho hlavu za jeden jediný den? To je zcela vyloučeno.

"Nuže, co na to říkáš?" zeptal se Sin i stro.

"Táhni do pekla!" procedil Bill skrze zuby.

Mág se zachechtal. " Tam se ocitneš velmi brzy ty, jestli Sinclair mou hlavu nenajde. Dvě hodiny lhůty už mu uběhly."

Sotva dořekl ta slova, rozplynul se ve vzduchu. Tentokrát s sebou vzal i svoje katy.

Bill Conolly zůstal na ostrůvku sám. Strach mu probíhal tělem jako vlny.

Zbývají mu už jen dvacet dvě hodiny života. Pak ho čeká smrt ...

Jižním Bronxem se hnalo policejní auto!

Mělo zapnutá signální světla na střeše, siréna kvílela a červený odraz světel se promítal na polorozpadlých zdech okolních domů.

Auto vypadalo jako fantom. Jelo tak rychle, že ho bylo sotva vidět a za jeho volantem neseděl člověk.

Byl to kostlivec!

Kostlivčími prsty svíral volant.

Umrlčí lebka se šklebila, oční důlky ale vnímaly všechny detai-

ly, které odhalovala čelní světla na silnici před vozidlem.

Řev sirény vozidlu zajistil volný průjezd. Dokonce ani lidé žijící ve slumech jižního Bronxu se neodvážili ven, když uslyšeli řev sirény policejního auta a zahlédli jeho červená blikající světla.

Démon měl volnou cestu.

A z toho profi toval i červený chrysler, jehož řidič pronásledoval policejní auto s kostlivcem.

Ten řidič jsem byl já.

Suko zůstal s těžce raněným Rayem Onedinem na policejní stanici a já se pustil za seržantem Tuckerem.

Tuckerovi se podařilo na posled-

VE DRUHÉM POLOLETí 1999 V ROMÁNOVÉ ŘADĚ

NA STOPĚ HRŮZY JOHN SINCLAIR VYCHÁzí:

sv. 128 Vlak veze smrt sv. 129 Tyran z Benátek sv. 130 Oči hrůzy

sv. 131 Zubatá na svatbě sv. 132 Noční horor

sv. 133 Pavoučí démon sv. 134 Děsivý snář

sv. 135 Tygřice útočí sv. 136 Tažení kostlivců sv. 137 Hrůzné stíny

sv. 138 Hřbitov hrůz

sv. 139 Ostrov vlkodlaků

5

ní chvíli uniknout, když jsem se chystal ukončit jeho nečistý život svou stříbrnou dýkou. Uniknul jsem smrti o vlásek. Tucker byl odhodlán poslat mne bez váhání na onen svět.

Vystřelil po mně.

Ale karta se obrátila zásluhou Raye Onedina, který mi svým zásahem zachránil život.

Teď jsem tedy honil Tuckera.

Doufal jsem, že mě dovede na stopu Černého smrťáka. A možná taky na stopu rudých katů, kteří už nám nadělali spoustu problémů. S jedním z nich už jsem se setkal tváří v tvář a bojoval proti jeho sekyře. Byl to novinář Hank Stone, kterého rudí kati unesli a on se pak objevil znovu jako bezhlavý démon.

Se sekyrou v ruce.

Neútočil s ní jen na mě, ale i na starého Henryho Onedina, který mi vyprávěl vše, co vědělo mágovi bez hlavy, jménem Sinistro.

Bezhlavému novináři jeho pokus zabít mě nevyšel, ale podařilo se mu uprchnout.

Museli jsme ho zatím nechal v klidu, protože jsme se nejdříve museli vypořádat s kostlivci v policejních uniformách. Dva z nich jsme vyřídili, ale třetí - Tucker nám unikl.

Do New Yorku se mnou přijel kromě Suka i Bill Conolly. Nechali jsme ho čekat v hotelovém pokoji, zatímco my jsme byli na návštěvě u Henryho Onedina.

Naši nepřátelé to nějak zjistili, vtrhli k němu do pokoje a Billa unesli. Přirozeně jsem si dělal hrozné výčitky, ale to už ničemu nepomohlo. Bill prostě zmizel.

O jeho dalším osudu jsem v tuto chvíli nevěděl. Neměl jsem ani nejmenší tušení o ultimatu, které jsem

6

dostal a jehož konec se nezadržitelně blížil.

Sledoval jsem ve voze Laurie Ballové policejní auto, které řídil Tucker. Její chrysler sice nebyl zdaleka tak rychlý jako chevrolet přede mnou, ale v úzkých ulicích jižního Bronxu stejně Tucker nemohl jet naplno.

V tom byla moje šance.

Za několik minut jsem si na chryslera zvykl. Byl dobře ovladatelný a bez problémů vybíral zatáčky. A těch tu bylo požehnaně.

Uháněli jsme moderním městem duchů. Strašidelnou krajinou s rozpadlými domy, zčásti vypálenými, po silnici plné děr.

Přední světla osvětlovala široký pruh silnice před námi a když jsme projeli zdevastovanou a neobydlenou částí, ocitli jsme se v obydlené čtvrti.

Chodci na chodnících se kolem mě míhali jako duchové. Byly to typy, které za denního světla nevylézaly ze svých děr a v noci se vydávaly na lov. Spoj ovaly se do pouličních band, které spolu mnohdy sváděly tvrdé boje. Vraždy a zabíjení byly na denním pořádku.

Ale kdo by se v jižním Bronxu sháněl po nějakém mrtvém?

Objevili se rokeři na motorkách. Seděli na svých těžkých strojích značky harley nebo kawasaki. Přijížděli sem z jiných čtvrtí a ozbrojeni přepadali slumy v Bronxu.

Přestože jsem jel velmi rychle, předjeli mě. Několik vteřin jeli vedle. Když ke mně otočili hlavu, viděl jsem v průhledech helem jejich bezcitné oči a po zádech mi přeběhl mráz. Těmhle hochům bych nechtěl padnout do spárů.

Naštěstí pokračovali v jízdě. Ale nechali m i pozdrav. .

Byla to dívka, která mě dostala do životu nebezpečné situace. Poslední z motorek mě předjela a dívka sedící na zadním sedadle se ke mně otočila. Viděl jsem dlouhé blond vlasy a pohyb pravé ruky.

Něco v ní držela a v příštím okamžiku to něco dopadlo na čelní sklo mého vozu, rozlilo se a zaclonilo mi výhled.

Byla to plechovka s barvou.

Ta dívka mi hodila na čelní sklo plechovku s barvou!

Zaklel jsem a automaticky přibrzdil a současně pustil stěrače.

Jenže ty to nezvládly.

Barva byla hustá a lepkavá a stěrače se sotva hýbaly. Pustil jsem ostřikování.

Tím se barva zředila a za chvíli už jsem alespoň zčásti viděl před sebe na silnici. Ale musel jsem natolik snížit rychlost, že jsem předpokládal, že mi kostlivec v policejním autě ujede.

Ale nestalo se.

Rockeři si tutéž životu nebezpečnou hru zahráli i s ním.

Seržant Tucker musel stejně jako já snížit rychlost a vzdálenost mezi námi zůstala nezměněna.

Promiňte mi, přátelé, ale neubránil j sem se úsměvu. Jen j sem se v duchu ptal, co si asi rockeři mysleli, když za volantem policejního vozu uviděli kostlivce.

Určitě nic dobrého.

Při své divoké jízdě jsme mířili směrem na západ, tedy k řece Hudsonu. V mezerách mezi řadami domů už jsem zahlédl světla lemující dálnici, probíhající Bronxem, které tu říkali Bronx Cross Expressway. Brzy dorazíme v nájezdu na ni.

A opravdu!

Když jsme zabočili do Webste-

rovy Avenue, uviděl jsem ukazatel.

A to už jsme se ocitli v úplně jiné části města.

Opuštěné domy jsme nechali za sebou a s nimi i tuny odpadků na ulicích. Na Websterově Avenue panoval čilý provoz. Policejní auto do ní zabočilo s kvílejícími pneumatikami a všiml jsem si, že moc nechybělo a dostalo smyk.

Byl jsem v těsném závěsu, přibrzdil jsem, prudce otočil volantem a vjel do zatáčky.

Pak jsem přidal plyn a pokračoval v jízdě.

Naštěstí nikdo nejel přede mnou, ale za sebou jsem viděl čelní světla vozu, která se odrážela ve zpětném zrcátku.

N a chvíli mne oslnila. Policejní auto zrychlilo.

Poslalo mi pozdrav v podobě výfukových plynů. Hluk motorů už j sem skoro nevnímal.

Ale všimli si ho jiní. Lidé se zastavovali na chodnících a udiveně se za námi ohlíželi. Auta před námi zajížděla ke krajnici a uvolňovala nám cestu.

Hon znovu nabyl životu nebezpečného tempa.

Seděl jsem soustředěn za volantem. Tucker teď šlapal na plyn a jeho chevrolet získal náskok.

Vjezd na dálnici!

Tucker vjel do široké zatáčky a krátce přibrzdil. Viděl jsem před sebou jeho zadní světla.

Ale seržant Tucker se dopustil chyby. Měl zabrzdit víc. Jeho auto dostalo smyk a s kvílejícími pneumatikami se otočilo kolem vlastní

7

osy a pak zůstalo stát šikmo přes silnici.

Všechno šlo tak rychle, že vozidlo přijíždějící z východu už nestačilo vyhnout.

Jeho řidič sice strhl volant svého buicku, ale nedokázal ho udržet na vozovce. Narazil čelem do svodidel. Z kapoty měl během okamžiku tahací harmoniku. Bylo slyšet skřípění kovu a rozbité sklo.

Tucker pokračoval v jízdě.

Jeho manévr mě varoval. Při brzdil jsem před zatáčkou daleko silněji a vjížděl do zatáčky co nejnižší rychlostí.

Vyšlo to.

Rychle jsem se zadíval doprava.

Už se tam vytvořila menší zácpa. Řidiči vybíhali z aut a prohlíželi si havarovaného buicka. Věděl jsem, že jeho řidič je v dobrých rukou a tak jsem uháněl dál.

Chevrolet mezitím získal dost velký náskok, ale jeho červená světla mi ukazovala cestu.

Dal jsem chryslerovi "ostruhy".

Jestli mi Tuckeru jede, bylo všechno marné. Motor mého vozu se rozeřval. Vjel jsem do levého pruhu a všechny předjížděl. V duchu jsem se divil, že za sebou ještě nevidím auto silniční kontroly.

Vpředu mi uvolňoval cestu Tucker.

Vzdálenost mezi námi zůstávala více méně konstantní. Rychlostí devadesáti mil za hodinu jsme se řítili vstříc Bulváru majora Deegana a řece Hudson.

Pak jsem na silnici před sebou uviděl žlutou řadu světel. Silniční uzávěra - stavba na silnici!

Teď bude muset zpomalit i Tucker.

Na kratičký okamžik jsem zahlédl jeho brzdová světla. Já ne-

8

chal plyn sešlápnutý, abych snížil jeho náskok a přibrzdil jsem až v poslední chvíli, když už jsem projížděl kolem značek.

Jízdní pruhy se zúžily.

Objevila se protijedoucí vozidla s rozsvícenými světly, která se rychle blížila a stejně rychle mě míjela.

Mezi mne a chevrolet se připletlo d alší auto. Byl to starý ford. N emohl jsem ho předjet, protože v protisměru stále něco jelo.

Tucker přidal plyn. Měl stále zapnutou sirénu i světla, bylo vidět, že mi hodlá ujet.

To se mi ani trochu nelíbilo. Na čele mi vystoupily kapky potu. Obával jsem se, že ztratím Tuckera a jeho auto z očí, protože jeho náskok se zvyšoval. Pak jsem měl štěstí. Konec rozestavěné části vozovky!

A pak už byla silnice zase normálně široká.

Přidal jsem plyn!

Hravě jsem předjel forda před sebou. Už jsme byli docela blízko Bulváru majora Deegana, který je pokračováním Cross Bronx Expressway. Počítal jsem s tím, že do něj Tucker zabočí, ale ten kolem něj projel a mířil směrem k mostu George Washingtona, který vede přes řeku Hudson a tvoří spojnici mezi N ew Yorkem a Bergen County.

Co tam chce?

Ulice se rozdělovala.

Jeli jsme stále doprava po mnohem užším pruhu než předtím.

Náhodou mi padl zrak na kontrolku benzínu.

Zděsil jsem se.

Měl jsem téměř prázdnou nádrž.

Pokud dobře ukazovala, jel jsem už na rezervu.

Začalo mi být úzko. Pojede-li Tucker dál do Bergen County, budu muset někde natankovat. To by mi ještě chybělo.

Ale Tucker si to rozmyslel jinak.

Musel už dávno zjistit, že mě nesetřese. Alespoň ne na rovné silnici. I když se mu párkrát podařilo zvýšit náskok, zůstal jsem mu v patách.

Těsně před vjezdem na Washingtonův most, ještě před Henry Hudson Parkway, nečekaně odbočil. Zaznamenal jsem v posledním okamžiku, jak prudce strhl auto a vjel do úzkého vjezdu, který ústil ve spleti uliček.

V této části města jsem ještě nikdy nebyl.

Na štítku jsem si přečetl, že jsme na 181. ulici. Vybíhala z ní spousta ulic směrem k řece.

Bylo tu jen málo obytných domů, většinou průmyslové budovy a železniční stanice, některé z nich opuštěné. Stáhl jsem okénko. Na čelním skle byly ještě zbytky barvy.

Čerstvý vzduch mi ovanul tvář.

Přinášel však s sebou i pach bahna a hnijící vody.

Tucker musel nasadit veškeré řidičské umění, aby mi unikl. Ve své nynější démonické podobě si nezachoval svůj lidský vzhled, ale jeho lidské schopnosti a kvality mu zůstaly.

Ale byl čím dál nervóznější. Držel jsem se těsně v závěsu.

Jednu chvíli jel těsně při pravé straně u zdi a já měl možnost dohonit ho.

Jeli jsme právě úzkou ulicí s kamennou dlažbou, kde se nedalo jet příliš velkou rychlostí. Jel jsem v levém pruhu a chtěl konečně kostlivce předjet, nebo ho alespoň dostihnout. Ale když jsem se po-

díval na ukazatel paliva, bylo mi všelijak.

Dostal jsem se až k jeho zadnímu kolu, přidal ještě víc plynu a už jsem jel vedle něho.

Podíval jsem se doprava. Tucker seděl předkloněn za volantem. Jeho lebka vypadala ve světle palubního osvětlení nažloutle. Viděl jsem i kostlivčí prsty, svírající volant. Čepice mu spadla z hlavy. Oční důlky upřené před sebe.

Na dvě vteřiny jsem držel volant levou rukou a pravou sáhl po berettě. Pak jsem se přitiskl autem k jeho, až se téměř dotkly plechy

sebe.

Chystal jsem se vystřelit.

Bylo těžké z této pozice kostlivce zasáhnout. Kulka musela proniknout dvěma skly, než pronikne do lebky. Nicméně jsem to zkusil.

Vyšla rána.

Sklo okénka po pravé straně se rozletělo, ale mířil jsem příliš vysoko. Kulka minula dokonce i okénko chevroletu a sjela po plechu nad ním.

Tucker ihned přidal plyn.

Jeho auto vyrazilo prudce kupředu. Silnice tu byla širší. Tovární haly a budovy jsme nechali za sebou.

Ocitli jsme se v blízkosti zpev-

něných břehů řeky Hudsonu.

Tucker jel přímo. Přímo k řece.

Co chce udělat? Copak řeku nevidí? Ještě jednou jsem sešlápl plyn, dohonil ho, ale pak mi zase ujel.

9

Přejeli jsme kolem Henry Hudson Parkway. Lampy po obou stranách silnice se kolem míhaly jako pozdravy z jiného světa.

Už jsem viděl vodu. Tucker uháněl dál.

Teď musí přibrzdit, nebo ... Ne, nepřibrzdil,

Zatímco já jsem sešlápl brzdu doslova až k podlaze, hnal se Tucker dál. Jeho těžký chevrolet se přehnal přes zpevněný břeh, chvíli se nesl vzduchem a pak dopadl do temné vody. Můj chrysler jel smykem a voda se rychle blížila. Zabrzdil jsem příliš pozdě.

Ale auto se otočilo kolem osy a zůstalo stát. Ještě jeden yard a byl bych taky ve vodě.

Odepnul jsem pás, otevřel dveře a doslova vyletěl ven. Dvěma skoky jsem byl u řeky.

Chevrolet se potápěl.

Kostlivec seděl za volantem a nepokoušel se dostat ven.

Jenže já ho chtěl dostat.

Strhl jsem si bundu, zastrčil berettu za opasek, rozběhl se a skočil do vody.

Šipkou jsem skočil do špinavé vody Hudsonu ...

Suko doběhl ke dveřím a viděl, jak odjíždím. Držel mi oba palce a nejraději by jel se mnou. Ale věděl také, že se někdo musí postarat

těžce raněného.

Ray Onedin na tom byl špatně. Jeho vlastní kolegové, kteří se ukázali být kostlivci v policejní uniformě, ho zle zřídili. Ne zbra - 10

němi, ale pěstmi. Výsledkem byla těžká zranění.

Onedin byl v bezvědomí a Suko ho opatrně položil na záda. Hledal kapesník. Když ho našel, navlhčil ho pod kohoutkem a mokrým kapesníkem otíral Rayovi čelo a stíral mu krev. Chladná voda Raye osvěžila a on otevřel oči. Díval se do Sukovy usměvavé tváře.

"Nebojte se, dostanete se z toho," uklidňoval ho Číňan.

Ray pohnul rty. "Ti ďáblové," zašeptal, "ty proklaté bestie! Zmlátili mě. Brutálně a nelítostně." Zachroptěl a těžce polkl. Suko mu znovu otřel zpocené čelo. "Uklidněte se, Rayi, už je po všem."

" Už jste ty ďábelské policisty vy-

řídili?" zašeptal.

"Skoro." "J ak to skoro? Já myslel... "

"J ohn Sinclair pronásleduje Tuckera. Jeho dva komplicové už to mají za sebou. Stříbrné kulky ukončily jejich nepřirozený život."

"Díkybohu!" usmál se spokojeně Onedin. Pak znovu omdlel.

Suko vstal. Na policejní stanici bylo všecko zpřeházené. Suko hledal telefon. Našel ho vedle převráceného stolu.

A dokonce fungoval.

Suko zavolal do hotelu, kde čekala Laurie Ballová. Chtěl se jí zeptat, zda se něco nestalo.

Vzal telefonní přístroj do ruky a posadil se na židli.

Laurie Ballová zvedla sluchátko hned, jak telefon poprvé zazvonil.

"Prosím?" ozvala se.

"Tady Suko. Ahoj, Laurie, jak to ... ?"

Přerušila ho vzrušeným hlasem:

"Bože, to je dobře, že voláš. Stalo

se něco strašného!" Nemohla ani mluvit, jak popadala dech.

"Mluv!" vybídl ji Suko nedo-

čkavě.

"On - on volal. " "Kdo on?"

"Ten Sinistro. Mluvila jsem s ním.

Má strašný plán." Laurie se rozplakala a Suko seděl jako na rožhaveném uhlí, ale nechal nejprve novinářku uklidnit.

"Sinistro volal," řekla po chvíli.

"A oznámil, že unesl Billa Conollyho. Prý ho zase pustí, ale pod jednou podmínkou: John Sinclair mu má přinést jeho hlavu."

"Cože? Jakou hlavu?" "Jeho - Sinistrovu!"

"To jsou mi věci," zašeptal Suk o a cítil, jak se zpotil. Znal přirozeně tuto historii a věděl, že Sinistro svou hlavu hledá už přes tři sta let. "To nejhorší ještě přijde," pokračovala Laurie Ballová. "Dal mu ultimátum. Jestliže se Johnu Sinclairovi nepodaří najít hlavu do dvaceti čtyř hodin a předat ji Sinistrovi, Bill Conolly zemře!"

To byl pro Suka druhý šok. Pouhý den a noc.

Taková šibeniční lhůta. Vyloučeno ...

"Proč nic neříkáš?" dolehl mu do ucha zvuk Lauriina hlasu jakoby z velké dálky. "Ano, já tě slyším, Laurie. Děkuji za zprávu." Suko byl úplně vedle, což se mu stávalo jen výjimečně. "Zůstaň pro každý případ v hotelu," řekl na závěr. "Nevycházej prosím z pokoje, kdo ví, co se ještě všechno stane."

"Ano. A co budeš dělat ty?" "Musím sehnat Johna. Není tady, honí se za jedním z těch podivných policajtů. "

"Kdy se vrátí?" "To já nevím."

Suko Laurii znovu požádal, aby neopouštěla hotelový pokoj a pak položil. Jeho druhý telefonát platil kapitánu Hamiltonovi. Ten nebyl v kanceláři, jen seržant McCandle.

Suko mu stručně vypověděl, co se stalo.

"U věčného Texasu!" zvolal halasně seržant. "To je celý Sinclair, pokaždé nadělá spoustu rozruchu. " "Co se děje?" zeptal se Suko. "Hotové peklo, příteli. V Bronxu se honí policejní auto s chrys-

lerem. Nechali jsme to policejní auto volat vysílačkou, ale nikdo se nám neozval. Kdybych jen věděl, co se to tam zase ... "

"V tom policejním autě sedí jakýsi kostlivec, který býval za života seržantem Tuckerem," informoval ho Suko. "Zatraceně. Došlo tam už k nehodě. Dobře, že jste mi to řekl, Suko, vyhlásím okamžitě pátrání."

"A pošlete sem sanitku." "Je někdo raněný?"

"Ano, poručík Onedin. Jeho

vlastní kolegové ho ztloukli."

"Ti ničemové. "

"To mi nemusíte říkat, seržante!" Suko položil. Cítil se velmi špatně.

Myslel na mě a připadal si na policejní stanici jako ve vězení. Přecházel po místnosti. Zastavil se u dveří, kudy sem předtím z posledních sil vpadl raněný Ray Onedin.

Byly ještě pootevřené a Suko viděl červené světlo, které svítilo ve vedlejší místnosti.

11

Otevřel dveře zcela a vešel do ní. Najednou zůstal stát, jako zkamenělý.

Jeho pohled padl na obraz proti dveřím. Byl tak velký, že zabíral téměř půl zdi.

Byla to podobizna démona, kterého znal. Byla to - Černá smrt!

Kdesi jsem četl, že když se člověk napije vody z řeky v New Yorku, může dostat různé nemoci. Jedno, zda to byla voda Hudsonu či East River. Dával jsem si proto dobrý pozor, abych se vody nenapil. Stiskl jsem pevně rty a plaval ke dnu.

Ale nedoplul jsem až k němu.

Krátce předtím jsem dosáhl vrcholu paraboly potápění a začal se obracet k hladině.

Za pár vteřin jsem ji prorazil. Odhodil jsem si vlasy z obličeje, šlapal vodu a rozhlížel se po autě.

Nebylo moc daleko a částečně už bylo pod vodou. Špinavá voda Hudsonu bublala dovnitř okny a štěrbinami.

Za volantem se bělela lebka. Tucker se ke mně obrátil. Jemu nevadilo, když se napije, nebyl už živý člověk v pravém slova smyslu. Buď z auta vyplave a dostane se na hladinu, nebo zmizí pod vodou. Tomu jsem chtěl zabránit. Kostlivec byl oproti mně ve výhodě, protože nepotřeboval dýchat, zatímco já jsem byl na kyslíku závislý.

Když mě Tucker zahlédl, sklonil hlavu, protože se obával, že na něho vystřelím podruhé.

12

Něco takového jsem však nem ěl v úmyslu.

Plaval jsem k autu.

Tucker přirozeně pochopil, co chci udělat. Stáhl okénko, aby se voda mohla rychleji dostat do kabiny.

Auto začalo klesat rychleji.

To mě náramně rozčililo. Jestli se dostanu do víru, může to být víc než nepříjemné. Až se auto potopí, bude mít Tucker velkou šanci uniknout. Bude moci vyplavat ven a překvapit mě. Voda byla tak špinavá, že nebylo vidět, co se děje pod ní. Snažil jsem se co nejrychleji doplavat k potápějícímu se vozu. Nad hladinou ležel vodní opar, ale daleko široko jsem nezahlédl žádnou loď. Touhle dobou už lodě dávno kotvily a ten, kdo se vydal po řece, měl určitě něco nekalého za lubem. Naštěstí v noci hlídkovaly i čluny říční policie. Tak už jsem byl zase ve vodě jako v Londýně, kde jsme se Sukem honili démona Grimese. Přestože to bylo teprve dva dny, zdálo se mi to už velmi dávno.

Pak se auto potopilo úplně. Okamžitě jsem přestal plavat. Za okamžik se mě zmocnil vodní vír a táhl mě ke dnu.

Podařilo se mi ubránit a šlapal jsem vodu na místě.

Z vody vystupovaly velké bubliny a praskaly na hladině. Pak nastalo ticho.

Potopil jsem hlavu.

Čím hlouběji jsem se díval, tím hůře jsem viděl potopený chevrolet. Jeho obrysy se rozplývaly v šedohnědé břečce a mně bylo jasné, že se budu muset znovu potopit. Zhluboka jsem nabral dech.

Plaval jsem dolů k autu a z nosu

pomalu vypouštěl vzduch, který v bublinkách vystupoval k hladině.

Dostal jsem se k okénku u řidiče. Ale seržant mě obelstil. Přesunul se na vedlejší sedadlo

a počkal, až se auto potopí a vyrovná se tlak. Teprve pak otevřel dveře.

Přesně ve chvíli, kdy jsem přitiskl tvář ke sklu a díval se dovnitř.

Pak Tucker zmizel.

Obeplul jsem auto a pátral po něm.

Ale začal jsem pociťovat nedostatek vzduchu a bylo mi jasné, že se nemůžu pouštět do žádného boje. Musel jsem se co nejrychleji dostat na hladinu, tam se nadechnout a pak zas můžu dolů.

Kostlivce jsem neviděl.

Plul jsem nad autem a díval se dolů, ale Tucker mi zmizel z očí.

Ukryl se někde?

Obrátil jsem hlavu k hladině a spirálovitým pohybem vyplul.

V té chvíli mě kostlivec uchopil! Jeho prsty mi pevně sevřely kotník pravé nohy.

V první chvíli mě zachvátila panika, pak jsem se přinutil zachovat si chladnou hlavu a levou nohou se snažil kostlivce od sebe odkopnout.

Kopl jsem ho do lebky, ale on své železné sevření neuvolnil.

Už se mi nedostávalo vzduchu. Potřeboval jsem se za každou cenu vynořit n ad hladinu, abych se nadechl. J enže kostlivec mi v tom bránil.

Nemínil mě pustit. Zadíval jsem se dolů a viděl, že se chystá chytit mě i za druhou nohu. Kdyby se mu to podařilo, znamenalo by to můj konec.

Stočil jsem se do klubíčka a vy-

razil horní částí těla kupředu. Současně jsem vykopl nohama, abych se kostlivce zbavil.

Sáhl jsem pravou rukou za opasek. Tam jsem si zastrčil berettu nabitou stříbrnými kulkami.

Rychle jsem ji vytáhl. Doufal jsem, že vystřelí i ve vodě. Dříve voda zbraně vyřadila z provozu, ale v dnešní době už se vyrábějí tak, aby byly vodovzdorné. Pod hladinou řeky Hudson se mezi námi rozpoutal zarputilý tichý boj. Žádný z nás nemínil ani o kousek uhnout. Podařilo se mi natáhnout ruku se zbraní tak daleko, že ústí hlavně bylo v těsné blízkosti démonovy lebky.

Tucker vycítil nebezpečí, pustil mě a vyrazil směrem ke dnu.

Jak rád bych ho byl pronásledoval, ale musel jsem znovu na hladinu - nadechnout se. Vyrazil jsem jako šíp, prorazil hlavou hladinu a lačně dýchal vzduch. Byl to osvobozující pocit. A pak mi na obličej dopadlo světlo silného reflektoru. Slyšel jsem hlasy. Ozývaly se od břehu, kde stálo moje auto. Stálo tam policejní vozidlo s rozsvícenými červenými světly. "Támhle je!" vykřikl kdosi a kužel světla se přesunul doleva.

Potom další hlas: "Sinclaire! Vylezte na břeh!"

Znovu jsem se nadechl a zavolal v odpověď: "Ne! Musím znovu pod vodu!"

Odpověděl mi první hlas: "Spustíme na vodu gumový člun!"

13

·

Policisté se pustili do práce. Zahlédl jsem vlevo u břehu žlutý ovál, který spouštěli dolů. Čert ví, kde ho mí kolegové tak rychle vzali. Napumpoval jsem si plíce vzduchem a znovu se potopil. Měl jsem dobrý pocit z toho, že mi policie kryje záda. Znovu mě uvítala špinavá břečka. Co nejrychleji jsem plaval k potopenému autu. Ještě nějakou chvíli mě doprovázelo světlo reflektoru, ale pak ho pohltila temná voda. Zapamatoval jsem si polohu potopeného vozu, proto nebylo těžké ho najít. Připadal mi jako nějaká mořská obluda. Byl jsem ve střehu, nechtěl jsem se podruhé nechat Tuckerem překvapit. Pomalu jsem obeplouval auto.

Kde asi Tucker číhá?

Plaval jsem v kruzích na místě, ale po Tuckerovi ani stopy. Buď se ukryl na bahnitém dně, nebo už dávno uplaval.

Druhá možnost byla pravděpodobnější. Znovu jsem obeplul auto a pak začal druhý okruh, poněkud širší. Pak jsem se musel znovu vynořit. Prorazil jsem hlavou hladinu a jak se zčeřila, napil jsem se špinavé břečky. Rozkašlal jsem se a rychle plival vodu ven. Na chvíli se mi zamžilo před očima. Setřel jsem si z nich vodu a hned jsem viděl líp. Gumový člun už byl na vodě. Nastupovali do něj dva policisté ve žlutých plovacích vestách. Hladinu prohledávaly reflektory. Jejich světla poskakovala na vlnách a odrážela se od zpěněných hřebenů. Několikrát jsem se nadechl a rozhodl se, že rozšířím okruh plavá-

14

ní. Pokud ani tentokrát kostlivce neobjevím, požádám o pomoc policii a odpluji s nimi na břeh.

Ale stalo se jinak.

"Sinclaire!" volal na mě jeden z policistů a ukazoval pravou rukou přede mě. Jeho kolega tam zamířil reflektorem a když jsem se tím směrem podíval, uviděl jsem na vlnách nějaký světlý předmět.

Umrlčí lebka! To byl Tucker!

A nebyl ani daleko ode mne. Začal jsem k němu kraulovat. Současně se od břehu odrazil gu-

mový člun a oba policisté, kteří v něm seděli, pádlovali jako šílení. Jejich pádla se potápěla do špinavé břečky a voda stříkala. Policisté byli zkušení a pohybovali se mnohem rychleji než já. Doplují k Tuckerovi přede mnou, což se mi vůbec nelíbilo.

Oni totiž kostlivce neznali. Nevěděli, že se nedá zabít normálními zbraněmi. Doufal jsem, že se kostlivec náhle nepotopí a nezmizí.

Gumový člun se ke mně i ke kostlivci blížil v šikmém úhlu.

Kostlivec se nepotopil, zůstával na hladině. Čas od času se přes jeho lebku převalila vodní vlna a já plaval ze všech sil.

Ale člun byl pochopitelně rychlejší.

Policisté vytáhli pádla z vody a nechali člun doplout setrvačností ke kostlivci.

Policista na přídi se předklonil

a natáhl po něm ruce.

Tím se dopustil velké chyby. Kostlivec po něm chňapl.

U chopil ho za zápěstí, pak prudce škubnul a strhl policistu do vody.

Oba se okamžitě potopili pod hladinu.

Druhý policista vytáhl zbraň a namířil šikmo do vody. Čekal, až se jeho kolega s ko s tlivcem zase vynoří.

Vykřikl jsem: "Ne! Nemá to smysl. Tím nic ne ... ! " Přelila mě vlna a zbytek věty už jsem nedořekl.

Rozkašlal jsem se a plival.

Ale policista mě slyšel i tak. Obrátil se ke mně. Zbývala mi asi tři tempa a budu u člunu.

Ocitl jsem se ve světle reflektoru. Rukama jsem se zachytil okraje člunu. Nic jsem mu nevysvětloval, v oslnivém světle jsem jen viděl jeho vyděšený obličej, ještě jednou jsem se zhluboka nadechl a potopil se. Získal jsem už něco jako zkušenost. Otevřel jsem oči a uviděl policistu a kostlivce.

Policista už na tom byl špatně.

Tucker ho škrtil a on už jen bezvládně visel v ocelovém sevření.

Soudě podle toho, byl už v bezvědomí. Jestli rychle nic neudělám, tak to s ním špatně skončí.

Jako torpédo jsem se k oběma vrhnul.

Kostlivec mě uviděl. Otočil ke mně hlavu a pustil policistu, který okamžitě klesal ke dnu. Tucker plul směrem ke mně.

Uhnul jsem.

Kostlivec byl sice důležitý, ale policistův život měl přednost. Budu ho muset dostat na hladinu. Podplul jsem kostlivce. Chňapl po mně, ale sáhl do prázdna. To už jsem byl u policisty. Chytil jsem ho za límec uniformy a kopaje nohama jsem se propracovával na hladinu. Stihl jsem to dřív, než mě kostlivec stačil chytit. Měl jsem dokon-

ce takové štěstí, že jsem se vynořil blízko člunu, který byl zalit světlem reflektoru. .

Druhý policista ke mně natáhl ruce, aby mi pomohl.

"Vezměte ho!" zasípěl jsem a zvedl bezvědomého policistu

něco výš.

Jeho kolega ho zachytil. V té chvíli kostlivec zaútočil. Znovu mi visel na kotníku u nohy

a stáhl mě do vody. V duchu jsem s tím počítal a nadechl se předem. Tentokrát jsem nečekal a sáhl po stříbrné dýce. Berettu jsem nechal za opaskem, kam jsem ji mezitím zase zastrčil.

Zkroutil jsem se tak, abych dosáhl kostlivci na záda a bodl jsem. Ránu sice zbrzdil odpor vody, ale i tak měla dýka ještě dost energie, aby prořízla látku uniformy a zabodla se kostlivci do zad. Posvěcené stříbro působilo proti démonickým silám. Tento kostlivec nepatřil k démonům vyšší kategorie, byl to jen sluha. Proto se účinek posvěceného stříbra dostavil okamžitě. Stisk na kotníku povolil. Jeho prsty se rozevřely. Sehnul jsem se k němu, uchopil ho za ramenní kost a táhl ho vzhůru, na hladinu. Šlo to velmi rychle.

Prorazili jsme vodní hladinu. Asi jeden yard od nás se houpal na vlnách gumový policejní člun. V něm se policista pokoušel přivést k životu svého kolegu. Dával mu dýchání z úst do úst.

Zvedl hlavu a zavolal na mě:

"Máte ho?"

15

Suko zůstal jako opařený. Byl by čekal všechno možné, jen ne to, že v této místnosti uvidí podobiznu úhlavního nepřítele - Černé smrti!

16

"Ano," odpověděl jsem zajíkavě. "Dostanete se do člunu sám?" zeptal se ještě.

Neodpověděl jsem a pokusil se vylézt do člunu.

Pravou rukou jsem se zachytil za okraj, odrazil se nohama a přehoupl se přes okraj.

Tuckera jsem táhl za sebou. Lépe řečeno, jeho pozůstatky, protože už nastal proces rozkladu. Začal u nohou, postupoval ke kolenům a teď už se rozpadaly i stehenní kosti.

Policista vytřeštil oči a úlekem přestal s oživovacími pokusy.

"Co to je?" zašeptal nevěřícně. Ušklíbl jsem se. "To je černá magie, která prohrála na celé čáře," odpověděl jsem.

Policista mi nerozuměl.

"Raději se věnujte svému kolegovi," vybídl jsem ho. "Ano, jistě." Začal mu znovu cvičit rukama.

Seržant Tucker se rozpadl na prach před mýma očima. Chtěl jsem ho dostat "živého", abych se od něho něco dovědělo úmyslech Černého smrťáka, ale musel jsem se smířit s tím, že z toho nic nebude. Budu muset najít jiný způsob, jak tento spletitý případ rozluštit. V této chvíli jsem ještě netušil nic o tom, jak se situace vyhrotila, protože z mé čtyřiadvacetihodinové lhůty už tři hodiny uplynuly ...

Pomalu se k ní blížil.

Byl to ponurý obraz, z něhož vycházela aura, při níž divákovi přebíhal mráz po zádech. Smrťákova postava zabírala téměř celou plochu obrazu. Měl na sobě jako obvykle černý dlouhý plášť, jeho černá lebka se leskla jako čerstvě naleštěné lakýrky, jen oční důlky zářily bíle.

Suko si protřel oči.

Obraz byl tak věrně namalován, že člověk dostal pocit, že podobizna každým okamžikem oživne. Umělec, který ji namaloval, musel být mistrem svého oboru. Suko se vrátil ke dveřím a otevřel je, aby do místnosti pustil více denního světla.

Teď viděl obraz ještě zřetelněji. A všiml si, že na obrazu není jen Černá smrt, ale ještě někdo další. Stál v pozadí, za Smrťákovým černým pláštěm, nebylo ho téměř vidět.

Démon bez hlavy. Sinistro!

Přestože stál za Černou smrtí a nebylo ho téměř vidět, vyzařoval i on auru zla. Suko viděl jeho tmavě rudý plášť se zvířecími motivy a nad stojacím límcem mu malíř namaloval stříbrný ovál místo hlavy. Suko přistoupil těsně k obrazu, natáhl ruku a dotkl se konečky prstů obrazu ve výšce dolní třetiny pláště.

A tímto dotekem musel spustit nějaký kontakt. Pod Sukem se propadla podlaha a on padal kolmo dolů ...

Byl jsem úplně promrzlý.

Mokré oblečení se mi nalepilo na tělo a já se začal třást. Zuby mi cvakaly o sebe a kýchal jsem

závod.

Policista vzal do ruky pádlo a pravidelně ho zapichoval do šedivé břečky. "Moment!" zvolal jsem. "Pusťte k tomu mne." Vzal jsem mu pádlo z ruky. "Vy se starejte o kolegu."

"Děkuji."

Trochu pohybu mi nemohlo uškodit. Kdybych tam zůstal sedět a klepal se, určitě bych dostal zápal plic. Na břehu přibylo další policejní auto a reflektor navíc. Z kostlivce už nezbylo nic než hromádka popele, kterou rozfoukal vítr. Seržant Tucker přestal existovat. Policista to stále ještě nemohl pochopit. Mluvil si něco pro sebe a snažil se probudit k životu svého kolegu. Tomu už bylo o poznání líp. Už nebyl tak bledý v obličeji. Pak zamrkal víčky a otevřel oči. Jeho kolega se usmál. "To je dobře, Steve, to je dobře. Dostaneš se z toho."

"Ale co ten kostlivec, co mě ... ?" "Žádný kostlivec už není." Zadíval jsem se na poloutopené-

ho policistu a četl v jeho očích, že nic nechápe. Beze slova jsem pádloval dál. Střídavě jsem zapichoval pádlo napravo a nalevo do vod Hudsonu. Druhý policista mi pomohl a přistáli jsme u schůdků vedoucích na nábřeží.

Nejdříve jsme vynesli ze člunu policistu, který se málem utopil. Když jsme ho zvedli, začal zvracet špinavou říční vodu. Přenechal jsem ho kolegovi a vystoupil ze člunu.

Někdo mi podal ruku a vytáhl mě na břeh.

Se ztuhlýma nohama jsem se vydal po schůdcích nahoru a pak k policejnímu autu. Policisté mi dali deku a láhev bourbonu.

Vděčně jsem láhev přijal a nejprve se napil.

Byl to skvělý pocit. Whisky mi protékala hrdlem a její teplo se rozlévalo celým tělem.

S úsměvem jsem láhev vracel. "Ještě doušek?" zeptal se mě policista ..

"Ne, ne, ještě bych se opil," odmítl jsem.

"Při vaší postavě?" řekl policista humorně a to mi bylo sympatické. Byl jsem moc rád, že můj zápas s kostlivcem nakonec dopadl aspoň takhle.

Ale starost o Billa mě trápila dál.

Musím ho teď co nejrychleji najít.

Chtěl jsem taky mluvit se Sukem, který na mě čeká na policejní stanici. Někdo mi podal deku. Když jsem nastupoval do jednoho ze čtyř policejních aut, slyšel jsem policistu ze člunu, jak ostatním vypráví, co se stalo. Nekomentoval jsem to.

Další policista seděl za volantem a tázavě se na mě díval. "Můžete mě spojit s kapitánem Hamiltonem?" požádal jsem ho.

"Samozřejmě. "

O minutu později už jsem držel sluchátko autotelefonu. Neozval se Hamiltonův hlas, ale seržanta McCandla.

"To jste vy, Sinclaire?"

17

"Ano."

"Tomu říkám štěstí. My už jsme vás skoro odepsali."

"Proč?"

"Doufám, že si uvědomujete, že ta vaše honička Bronxem nezůstala bez povšimnutí?" "To rád věřím, ale teď už je všechno v pořádku. Slyšel jste něco o Sukovi?"

"Ano. Nejen o něm, ale také

Laurii Ballové. Čeká ve vašem hotelovém pokoji a velmi touží po tom, abyste jí zavolal. "

"Tak to já tam raději zajedu." "Jak chcete."

"Ještě něco, pane Sinclaire. Poslali jsme do jižního Bronxu své kolegy, aby se postarali o vašeho přítele Suka a toho těžce raněného policistu. " "Výborně." Skončil jsem hovor a obrátil se na řidiče: "Měl bych jednu prosbu. Palivová nádrž chryslera už je skoro prázdná. Nemohli byste ji natankovat?"

Policista přikývl.

Za chvíli už lil z kanystru benzín do nádrže červeného chryslera. Poděkoval jsem mu, sdělil mu, kde budu a odjel. Teď už se mi po New Yorku jelo lépe, protože ulice byly skoro prázdné. Jel jsem po Bulváru majora Deegana až po 125. ulici. Pak jsem to vzal po Lennoxově Avenue k Central Parku. Odtamtud jsem jel po Páté Avenue, na které byl i v tuto dobu dost rušný provoz. Oblečení jsem měl stále mokré a přilepené na těle. Cítil jsem se unavený a toužil po horké sprše. Doufal jsem, že se osprchuji v hotelu. Vůz jsem odstavil v hotelové garáži a vyjel výtahem na své poschodí.

18

Zaklepal jsem na dveře svého pokoje.

"Dále!"

Laurie vstala, když jsem vešel do pokoje. Podívala se na mě a řekla lakonicky: "Konečně!"

Byla bílá jako křída.

Dvěma kroky jsem byl u ní. "Co se stalo?" zeptal jsem se. Sedla si do křesla. "Já už nemůžu, Johne, Bill ... "

Zamířil jsem k domácímu baru a vyndal něco k pití. Nalil j sem novinářce koňak, který vděčně přijala. Ruce se jí třásly, když zvedala sklenici k ústům. Pak začala povídat.

Teď jsem pro změnu zbledl já. Poprvé jsem se dozvědělo tom ultimátu a okamžitě mi bylo jasné, že takovou lhůtu nedodržím.

Kromě toho už jsem neměl celých dvacet čtyři hodin, ale maximálně dvacet.

Jak jsem to měl dokázat? Vykouřil jsem cigaretu. Byla mi zima. Sklonil jsem sklesle hlavu.

Laurie už také mlčela.

Až po chvíli jsem promluvil: "Objednala bys prosím kávu? Musím se jít napřed osprchovat, nebo si ještě něco uženu. A tím Billovi neposloužím."

Laurie zazvonila na pokojový servis a já šel do sprchy.

Horká voda mi dělala dobře. Povzbudila mi ducha i ztuhlé tělo. Fyzicky už jsem se cítil celkem dobře, ale uvnitř mne to vřelo. Mého nejlepšího přítele Billa Conollyho unesl a věznil strašný nepřítel. Nikdo netušil, kde ho vězní a navíc mi tenhle démon dal ultimátum. Měl jsem mu do čtyřiadvaceti hodin přinést jeho hlavu. Úkol, který sám nebyl schopen splnit ani za tři sta let.

Byl to šílený nesmysl, naprosto vyloučená věc. Vůbec jsem se neodvažoval domyslet ...

Ale Billa musím zachránit. Třeba by bylo možné s tím Sinistrem uzavřít kompromis a lhůtu o něco prodloužit. V každém případě musím nejprve promluvit se Sukem a Sheila se zatím o ničem nesmí dovědět.

Ano, to je nejdůležitější.

Když jsem se převlékl, stála už na stole v pokoji konvice s horkou kávou a dvěma šálky. Laurie řekla: "Nechala jsem přinést hodně silnou kávu. Chtěl jsi to tak, ne?"

Přikývl jsem. Laurie nalila.

Horká tekutina naplnila šálky.

Káva byla opravdu silná, což dokazovala lžička, která v ní zůstala stát.

Pil j sem ji bez mléka a bez cukru. Opatrně jsem upil horkého nápoje a popálil si rty.

I Laurie ucukla, když se pokoušela napít. Káva byla ještě příliš horká.

Vykouřil jsem si další cigaretu.

Laurie už cigaretu nechtěla, řekla, že už dnes kouřila až příliš.

Zatímco jsem opatrně upí jel kávy, nechal j sem si od La urie ještě jednou podrobně vyprávět celou historku. Ale ať jsem to probíral z kterékoliv strany, nic rozumného jsem nevymyslel. Mág Sinistro po sobě nezanechal žádnou stopu. Po druhém šálku jsem cítil, jak ze mne opadává únava a pocit otupělosti. Začalo mi být mnohem lépe. Laurie mi položila otázku, na kterou jsem v této chvíli neznal odpověď: "Co teď budeme dělat?"

Pokrčil jsem rameny.

"Lovec duchů je bezradný?" "Ano, bohužel." Opřel jsem se lokty o stehna a položil obličej do dlaní. Pak jsem ucítil Lauriinu ruku na vlasech. "Netrap se, Johne, určitě něco vymyslíme."

"V to doufám taky," odpověděl jsem jí, zvedl hlavu a pokus il se o úsměv, což mi přišlo za traceně zatěžko. Přemýšlel jsem o tom, zda jsem jednal správně, když jsem pronásledoval Tuckera, vyčítal jsem si také, že jsem měl vzít Billa s sebou. Pak by se odehrálo všechno jinak. Určitě.

Moje pochmurné úvahy přerušilo zvonění telefonu.

Zvedl jsem sluchátko. Ozval se seržant McCandle.

"Držte se pevně, Johne," řekl mi. "Právě jsem telefonicky hovořil s kolegy z jižního Bronxu. "

"A co?"

"Ten váš Číňan Suko tam vůbec není. Propadl se do země."

Byl jsem tak ohromen, že jsem se nezmohl ani na slovo. Dokud jsem znovu neuslyšel hlas seržanta McCandla. "Haló, Johne, jste tam ještě?"

"Ano, jsem." "Co mám dělat?"

"Oznamte svým kolegům, že tam co nejrychleji přijedu." "Dobrá, udělám to," odpověděl McCandle.

Položili jsme oba téměř současně a Laurie se na mě tázavě zadívala.

"Něco se stalo, že?"

Řekl jsem jí to a zároveň ji požádal, aby nadále zůstala v mém 19

pokoji a čekala, jestli Sinistro nezavolá znovu. Já jsem se vydal na cestu.

Bill Conolly seděl stále přivázaný k židli. Sinistro se svými dvěma katy ho tu nechali samotného a Bill už ani nevěděl, kdy to bylo.

Ztratil pojem času.

Na jedné straně byl rád, protože nevnímal, jak rychle čas plyne. Měl ruce tak rafinovaně svázané, že se nemohl podívat na hodinky. Ale co znamená čas v jiné dimenzi? Téměř nic, protože tam všechno plyne úplně jinak. To, co je v normálním světě jedna hodina, může v jiné dimenzi znamenat třeba celý den. Bill už se často předtím dostal do zdánlivě bezvýchodných situací. Pokoušeli se ho ponížit a zastrašit, ale nikdy se nikomu nezdařilo zlomit jeho vůli po životě.

A jeho vůli přežít.

Bill myslel na to, že ho doma v Londýně čekají. Jeho Sheila a malý Johnny. Potřebují ho. A to vědomí mu dodávalo sílu.

Nechtěl se vzdát. On ne!

Zoufale se pokoušel uvolnit provazy. Snažil se hýbat rukama.

Byla to strašná dřina, při níž se začal potit. Takže to nemilosrdné zelené slunce ho přece jen zcela nevysušilo.

Kroutil zápěstími, tahal za provazy, ale ty nepovolily.

Nakonec byl tak vyčerpán, že toho musel chvíli nechat. Z čela mu kapal pot na kolena. Až do této chvíle to byl beznadějný boj. Jest 20

li to tak půjde dál, vrhne se ze zoufalství do moře. A tam si ho může klidně spolknout ta obluda.

Ale to byla jen taková drobná myšlenka, která mu na okamžik probleskla hlavou.

Ne, Bill nechtěl propadat beznaději - nikdy!

Znovu se vzchopil a zápasil s provazy. Nedopřál si odpočinku. Prodřel si kůži na zápěstích, až mu tekla krev. Ale Bill ani nevnímal bolest. A pak se stalo to, co už nepovažoval za možné: provazy na pravém zápěstí se uvolnily. Bill měl štěstí, že když ho svazovali, provaz se zachytilo podpěrku ruky a proto ho nemohli tolik utáhnout. Dřevo opěrky bylo hladce vyleštěné a Bill Conolly hýbal rukou, jako když se plazí had, aby se vyvlékl z provazů.

Nejraději by byl jásal radostí. Dokázal to!

Na pár minut si odpočinul. Jen rukou pohyboval tak, aby si oživil krevní oběh. V ruce mu mravenčilo. Byl to pocit, jako by mu po ní lezli tisíce mravenců. Pak se mravenčení proměnilo.v bolest. Bill zaťal zuby a počkal, dokud to nepřešlo. "Ještě jste mě nedostali," zašeptal ochraptělým hlasem, "ještě ne!" Potom se mu podařilo pravou rukou uvolnit provazy na levé ruce. Nebylo vůbec lehké uvolnit uzly, ale mnohem snazší než to, co už měl za sebou.

Konečně měl obě ruce volné.

A mravenčení začalo znovu. Tentokrát v levé ruce.

Bill se opřel do opěradla a těžce dýchal. Měl za sebou vyčerpávající

prací. Ale ještě zdaleka nebyl volný. Musel ještě rozávazat pouta na nohou.

Předklonil se a krev se mu nahrnula do hlavy. Znamení, že ještě nemá krevní oběh v pořádku. U dělalo se mu mdlo. Až se obával, že skutečně omdlí.

Ale vzchopil se. Pak rozvázal provazy na nohou. Za dvě minuty byl volný! Protáhl se, jako by se probudil

z dlouhého spánku. Cítil se svobodný a šťastný.

Dokonce velmi šťastný!

U smí val se, ale úsměv roztál jako máslo na slunci.

Pohled mu padl na šedé rtuťovité moře, obklopující tento malý ostrůvek ze všech stran. Širé moře, neznámé a nebezpečné, splývající na horizontu s oblohou. Obraz, ze kterého se Billovi sevřelo srdce a který zahnal jeho euforii.

Dokázal se sice zbavit svých pout, ale přesto zůstal zajatcem.

Bez naděje?

Billa napadlo, že i dřív byli lidé vysazeni na malých ostrovech. Většinou šlo o trestance, které tam vysadili proto, aby pomalu a strasti':' plně zahynuli. Bill se srovnával s jedním z těch, které vysadili na takovém ostrůvku a pak, téměř jako demonstrace toho, jak je bezmocný, se znovu objevila mořská obluda, připlavala až ke břehu a otevřela tlamu plnou ostrých zubů.

Bill se jí zadíval do hlubokého jícnu a podvědomě ucouvl.

Najednou mu hlavou bleskla strašná myšlenka. Jestli mu setnou hlavu, hodí jeho tělo té obludě jako potravu.

Při té představě se Billa zmoc-

nilo zoufalství. Pomalu se začal smiřovat s tím, že už nikdy neuvidí Sheilu ani svého syna Johnnyho ...

Suko padal do hloubky jako kámen. Nekřičel a neutrpěl ani srdeční záchvat z úleku. Nebyl jen skvělým bojovníkem, vypěstoval si reflexy, které mu už dávno přešly do krve.

Stočil se ve vzduchu tak, aby ztlumil dopad.

Pak přišel náraz.

Suka dopadl na nohy, ale rychle se převalil přes pravé rameno a tím ztlumil náraz do nohou.

Okamžitě se podíval nahoru. Otvor nad ním se uzavřel. Nevěděl, zda ho někdo zavřel,

nebo zda se uzavřel automaticky. To taky nehrálo žádnou roli. Chtěl pochopitelně vědět, kde je.

Když si trochu přivykl na tmu, začal vnímat něco jako červený třpyt.

To slabé záření vycházelo zepředu. Bylo to světlo. A tam, kde je světlo, bývají většinou i lidé.

S největší pravděpodobností Sukovi nepřátelé, ale jeho to kupodivu uklidnilo. Konec konců, měl u sebe berettu a bič na démony. Kromě toho měl u sebe ještě krabičku zápalek, přestože byl neku řák. Suko ji teď vytáhl z kapsy a škrtnul zápalkou. Ta však chtě-

21

la hned zhasnout, protože tu bylo málo kyslíku. Pak se malý plamínek přece jen udržel při životě.

Suko se pomalu točil dokola a svítil si při tom zápalkou.

Zjistil, že se ocitl na konci zděné šachty, z níž vybíhaly další štoly do zemského nitra.

Zápalka zhasla. Suko přemýšlel, co bude dělat.

Měl dvě možnosti. Mohl počkat, až se nad ním objeví policisté a pak volat o pomoc. Určitě by ho uslyšeli.

Druhou možností bylo jít chodbou dál a najít zdroj světla.

Suko byl od přírody zvědavý člověk a proto se rozhodl pro druhou možnost. Zapálil další zápalku, aby nepřešel vchod do šachty. Zapamatoval si směr a pokračoval v cestě i poté, co zápalka zhasla. Ruce držel natažené před sebou, aby do něčeho nenarazil. V takové tmě mohl snadno minout vchod.

Pak o něco zavadil ramenem. Ocitl se ve štole. Naštěstí byla dost vysoká, takže mohl jít narovnaný a nenarážet hlavou o strop. Soustředil se na červené světlo v dálce, které sem dopadalo škvírou v pootevřených dveřích. Vypadalo, jako by bylo namalované podle pravítka na hladké podlaze.

Suko se k jeho zdroji pomalu blížil.

Konečně došel ke dveřím. Nikdo na něho nečíhal, nikdo ho nepřepadl.

Suko vytáhl další zápalku a škrtl.

Plamínek zablikal jako předtím, ale hořel dál.

Suko stál přede dveřmi z tvrdého dřeva s kovovou klikou, které u podlahy netěsnily, proto škvírou pronikal ven úzký pruh světla.

Suko očekával, že budou zamčené. Ale když položil ruku na kliku a stiskl ji, dveře se otevřely.

Suka to překvapilo.

Když dveře zavrzaly v kloubech, vylekal se. Pootevřel je jen natolik, aby nahlédl do prostoru za nimi. Pak se protáhl dovnitř a ocitl se ve sklepení, které mu připomnělo středověkou mučírnu.

Suko zadržel dech.

Místnost nebyla velká, ale její atmosféra naháněla strach.

Uprostřed trčel z podlahy kůl, který připomínal mučednický kůl starých indiánských kmenů z divokého západu. Sahal téměř do stropu. Bylo tam jen tolik místa, aby bylo možné nasadit na jeho špici lidskou lebku. Před kůlem ležely na zemi poházené provazy. To bylo pro Suka znamení, že tu před krátkou dobu byl někdo uvázán.

Opatrně zavřel dveře, aby nevrzaly. Když si je prohlížel zevnitř, objevil kovovou zástrčku.

Světlo, které předtím viděl zdálky, pocházelo z lamp na zdech, které visely nad regály, v nichž stály jakési truhlice. Suko ze svého místa nerozeznal jejich obsah. Viděl jen to, že čelní stěna je skleněná a že za sklem něco bylo.

Přistoupil blíž. Měl přitom nepříjemný pocit.

Cítil tajemnou auru, šířící se celým sklepením. I když tu nikdo jiný nebyl, připadalo Sukovi, že cítí záření, pocházející ze samého pekla.

23

Pak uviděl kus látky. Přímo před kůlem.

Bylo mu okamžitě jasné, že ten kus látky znamená něco strašného. Vzpomněl si na toho bezhlavého a teď už věděl, kde o svou hlavu přišel.

Tady, na tomto místě!

Když teď přišel na tajemství katů s kápěmi, přišel i na tajemství Sinistra?

Na to odpověď prozatím neznal.

Zamířil k regálům s truhlicemi.

Druhý krok, třetí ... Pak se prudce zastavil.

Stál tak blízko truhlicím, že ro-

zeznával jejich obsah.

Byly v nich hlavy! Lidské hlavy! Celkem tři!

Suko se zhluboka nadechl. Protřel si oči a pevně stiskl rty, takže mohl dýchat jen nosem. Potom přecházel zrakem z jedné hlavy na druhou. Jedna z nich měla černé vlasy, druhá byla holá a třetí měla ještě ve tváři výraz plný utrpení. Podle barvy tu nemohla být dlouho. Kůže byla ještě zachovalá. Ty druhé už byly zažloutlé, z větší části vyschlé a napjaté na kostech. Suko si vzpomněl na ty ubožáky v kápích. A byl si jist, že tady našel jejich hlavy. Sebral odvahu a otevřel truhlici s nejzachovalejší hlavou. Sklo při tom strašně skřípělo a Suko se musel natáhnout, aby viděl dovnitř.

Najednou vytřeštil oči. Rty uťaté hlavy se pohnuly! Viděl zcela zřetelně, jak se bez-

krevné rty pootevřely, ale nevydaly ani hlásku. Přesto mu bylo jasné, že mu hlava chtěla něco sdělit.

Sledoval pozorně rty. Ty oči ho čímsi zaujaly. Byly ote-

24

vřené, ústa se pohybovala rychleji a Suko najednou ucítil šimrání v zádech.

Nebezpečí!

Varoval ho šestý smysl. Prudce se obrátil.

Právě včas, protože za ním stál jeden z katů a nad hlavou držel sekyru ...

Plnou nádrž jsem natankoval až po cestě!

Čerpadlář vypadal ospale. Zdálo se, že ho příjezd zákazníka otrávil. Mrzutě zasunul stříkačku do nádrže a čekal, až se naplní. Jel jsem nazpět do jižního Bronxu. Kolik mil jsem už po N ew Yorku najezdil, jsem ani nepočítal.

Zaplatil jsem a vyrazil.

Šlápl jsem na plyn a doufal, že mě nezastaví policejní hlídka. Ale ulice byly prázdné a tak jsem se dostal na místo bez úhony. Policejní stanici jsem však našel až na několikátý pokus. Před ní stála dvě policejní vozidla. Na střechách jim ještě rotovala světla a odrážela se od zdí domů a blikavě osvětlovala ulici. Kolem se shlukli zvědavci. Zacpali vjezd a uhnuli mi teprve na druhé zahoukání. U policejní stanice se sešli obyvatelé jižního Bronxu. A to dobrovolně. Zřejmě se rozkřiklo, že se tu něco děje. Byli tu i novináři. Opírali se o svá auta s připravenými fotoaparáty. Zastavil jsem za druhým policejním vozem a když jsem položil nohu na chodník, z fotoaparátů vyšlehly blesky.

Jeden z reportérů se odlepil od auta a mířil ke mně. "Haló, pane, co tady děláte?" volal na mě. "Bez' komentáře," odpověděl jsem.

Přede dveřmi stál policista s rozložitými rameny, aby se do stanice nedostal nikdo nepovolaný. Mne taky zastavil.

Sdělil jsem mu svoje jméno. Požádal mě o průkaz.

Předložil jsem mu ho, on ho chvíli studoval pod světlem kapesní svítilny.

Pak mě nechal projít.

To už jsem narazil na seržanta McCandla. Silný policista byl velmi zaneprázdněn. Stál vedle doktora, který právě dával injekci Rayi Onedinovi.

Vtom mě seržant uviděl: "Ah, S inclaire!" zvolal. "Johne Sin- claire, konečně."

Pokrčil jsem rameny. "Omlouvám se, ale rychleji to nešlo."

"To nic," řekl blahosklonně. Ukázal jsem na Onedina a zeptal se: "Jak je na tom?"

Lékař zvedl hlavu. "Tak, jak to odpovídá jeho zraněním. Byl krutě zmlácen. Dal jsem mu injekci tišící bolest. Má těžký otřes mozku a spoustu podlitin. Taková krutost," dodal nakonec.

"To mi povídejte," odpověděl jsem. V místnosti byli další čtyři policisté, kteří zajišťovali stopy. "Ještě nevíte nic o Sukovi?" zeptal jsem se McCandla.

Ten potřásl hlavou.

Kousl jsem se do rtu. To se mi vůbec nelíbilo. Kdyby odtud Suko odešel z vlastní vůle, nechal by mi určitě vzkaz. Ale nic takového se nenašlo.

Lékař znovu zvedl hlavu a zadíval se na nás. "Myslím, že už raněného můžeme převézt." "Ještě okamžik," požádal jsem ho a položil mu ruku na rameno. "Dovolíte mi s ním na okamžik mluvit?"

Doktor se zamyslel a mnul si nos.

"To je velká zodpovědnost," řekl váhavě.

"To rád věřím, doktore, jenže tady jde o lidské životy. Musím s ním mluvit. Prosím vás, udělejte výjimku a dovolte mi to."

Doktor se zadíval na McCandla. "Když chce," řekl seržant. "Dobrá, tak já to zkusím." "Děkuji, doktore."

Naštěstí nedal doktor Onedinovi nic na spaní. Teď mu dal druhou injekci a dvě minuty jsme čekali. Pak Onedin otevřel oči. Měl neklidný a roztěkaný pohled. Pokrčil čelo, chvíli přemýšlel a pak mě uviděl a sotva slyšitelně zašep t al:

"J ohn Sinclair! "

"Jak je vám?" zeptal jsem se. "Já nevím ... "

Sklonil jsem se k němu. Měl obličej celý naběhlý, ale krev mu doktor smyl. Byl plný oděrek a modřin. "Chtěl bych vám poděkovat, Rayi, za to, že jste mi zachránil život. " "Vy byste to zvládl i beze mne. Ale ti proklatí ničemové. Nikdy jsem si ničeho nevšiml. Neměl jsem nejmenší podezření, že jsou mezi nimi ti podivní policajti. To je hrozné!"

"Takže si vzpomínáte?" "Jistě. "

25

"Co se stalo, když jsem odjel?" "To nevím, byl jsem v bezvědomí." "Ale vzpomínáte si na Suka?" "Ano, mluvil jsem s ním. Pokud vím, chtěl někam volat."

"To taky udělal. Ale potom zmizel. "

Ray Onedin vypadal překvape-

ně. "Kam?"

"To nevím. Je pryč." "Možná, že prostě odešel." Zavrtěl jsem hlavou. "To by Suko

neudělal. Muselo se mu něco stát."

"Jenže já vám o tom bohužel nic neřeknu, Johne," šeptal Onedin a výraz v jeho tváři mi prozradil, jak velké potíže mu činí hovořit.

"Myslím, že to stačí, " řekl doktor. "Ještě chvíli," vmísil se Onedin. Zadívali jsme se na něho.

"Ta místnost je nebezpečná. Pověsili tam ten obraz až dneska," zašeptal.

"Jaký obraz?" zajímal jsem se. "Hrozný. Kostlivec, který vypadá jako živý."

Seržant McCandle ukázal na dveře do sousední místnosti. "Musí být tam," řekl.

"Na to se musím jít podívat," řekl jsem.

Ray Onedin nám řekl vše, co věděl. Lékař pokynul policistům a ti ho odnesli.

Byl jsem zvědavý na ten obraz. Vešel jsem do vedlejší místnosti. Byl jsem neméně překvapen jak

Suko. Policie místnost ještě neprohledala. Cítil jsem atmosféru prosycenou zlem, které vycházelo z toho obrazu.

Cítil jsem také pach síry ve vzduchu. Nebyl příliš intenzivní, jen takový závan.

Síra a ztuchlina, typické pachy mých protivníků z říše stínů.

26

Seržant McCandle stál za mnou tak tiše, že jsem si ho ani nevšiml.

"Propánakrále," zašeptal. "Co je to?"

S povzdechem jsem odpověděl:

"To je podobizna mého úhlavního nepřítele - Černé smrti."

"Pak to znamená, že ... "

Seržant nedomluvil. Věděl jsem, co chce říct, ale nechtěl jsem se pouštět do dlouhého vysvětlování. Podobizna byla tak věrně namalovaná, že se zdálo, jako by démon žil. Byl středem obrazu. Jeho bílé oči v černé lebce byly studené a nelítostné. Plášť mu sahal na zem a já si vzpomněl na chvíli, kdy se mi zjevil poprvé. Bylo to ve Spessartu, v Německu. Tehdy si ještě říkal Kala a dal mi na srozuměnou, že je neporazitelný. Ale časy se změnily. Černý smrťák musel spolknout hořké porážky, nutno však přiznat, že se mi ho do dnešního dne nepodařilo zlikvidovat. Ale díky porážkám ztratil u pekelného knížete Asmodise velkou část důvěry a určitě není daleko chvíle, kdy Černý smrťák zmizí ze scény, nebo mne vyzve na souboj jen mezi námi dvěma. Předpokládal jsem spíš to druhé a teď mi vrtalo hlavou, zda budu schopen v tom boji obstát. Tady, v New Yorku, jsem mu dal další těžkou ránu tím, že jsem zlikvidoval jeho ďábelské policisty.

Ještě tu však byl Sinistro.

On a Černý smrťák uzavřeli dohodu, kterou potvrzoval i tento obraz. Všiml jsem si totiž Sinistra v pozadí. Mág měl na sobě rovněž dlouhý plášť, ale červený. Bylo těžké ho rozeznat, protože neměl hlavu. Nad místem, kde končil plášť, se třpy -

til stříbřitý ovál, který naznačoval obrysy hlavy.

Přistoupil jsem blíž.

Seržant McCandle zůstal stát u dveří. On, kterého nebylo tak snadné vylekat, dostal najednou strach.

Stál jsem před obrazem a obrátil se k němu: "Zavřel byste p r osím dveře, seržante a nechal mě o samotě?"

McCandle se zatvářil udiveně.

"Vy opravdu chcete ... ?"

"Ano, nechte mě o samotě, prosím."

"J ak myslíte, Johne. Na vaši zodpovědnost." Zadíval se na mě, jako bych už byl zasvěcencem smrti. Zřejmě už mě viděl mrtvého. Z vedlejší kanceláře sem teď dopadal jen proužek světla. Pak McCandle dveře zavřel a nastalo šero.

Zůstal jsem sám.

V místnosti zavládla podivná hra světla a stínů. Venku už byla tma, na oknech visely žaluzie, ale v pokoji i přesto nebyla úplná tma.

Bylo to tím obrazem.

Zvláštně se leskl. Ani světle, ani temně - bylo to jakési příšeří a bylo nebezpečné ...

Ano, ten lesk naháněl strach. Přistoupil jsem těsně k obrazu a dýchal co nejméně. Soustředil jsem se na atmosféru v místnosti. Chtěl jsem ji do sebe nasát a splynout s ní.

Ve vedlejší kanceláři hovořili policisté, ale jejich hlasy mi připadaly tlumené a vzdálené, jako by nás dělily celé míle. Sousední kancelář a tato místnost představovaly dva různé světy. Obraz přede mnou představoval přímo hmatatelnou hrozbu. Začal jsem pociťovat fyzickou nevolnost

a podvědomě sáhl po křížku, který mi visel na krku. Když jsem se dotkl prsty posvěceného stříbra, udělalo se mi o poznání líp.

Přestalo se mi svírat hrdlo a mohl jsem volně dýchat.

Nastalo takové ticho, že mi to drásalo nervy. Začal jsem se potit a studený pot mi stékal v praméncích po zádech. Bylo mi jasné, že tato místnost byla základnou zlých sil.

Znovu jsem se zahleděl na obraz. Nic se na něm nezměnilo. Ale v místnosti se něco změnilo.

V koutech číhaly stíny. Zdálo se mi, že slyším nějaké hlasy. Šepot, šelestění ...

Ano, něco nebo někdo tu na mě číhal. Když jsem se znovu podíval na obraz, ustrnul jsem.

Obraz sice visel na zdi, ale změ-

nil se.

Ten obraz žil! Černý smrťák žil a žil i Sinistro ... Jaká hrůza!

Oči mého úhlavního nepřítele se pohnuly. Koulel jimi v černých důlcích a pokoušel se mě zhypnotizovat.

Ale já už byl proti démonickým silám odolný.

Černý smrťák se zatím nepohnul.

Omezoval se jen na to, že na mě upíral upřený pohled, kterým ke mně vysílal své kouzlo. Nejprve mi napadlo, že bych se ho mohl zeptat na Suka, ale pak jsem ten nápad zamítl. Nechtěl jsem prozradit, jaký strach mám o Suka i Billa Conollyho. Udělal bych mu

27

·

tím zbytečnou radost. Však on udělá něco sám.

Ale tato naděje se mi nesplnila.

Černý smrťák neudělal nic a já dospěl k závěru, že v tomto případě hraje až druhé housle.

Zřejmě přenechal hlavní roli Sinistrovi!

A mág, který už přežil tři sta let, ke mně promluvil. Vykročil při tom z obrazu. Neustále se zvětšoval, až zastínil postavu Černé smrti.

Viděl jsem ho poprvé v životě. Místo hlavy měl kapuci a teď, když byl tak blízko, rozeznal jsem zvířecí hlavy, kterými měl pomalovaný plášť. Byla tam kozlí hlava, hlava krokodýla a hyeny. Bylo pravděpodobné, že byl spolčen s těmito zvířaty a v případě nejvyšší nouze je zavolá na pomoc.

Ale zvířata mu určitě hlavu nenajdou.

To mělo být mým úkolem. "Jsem rád, lovče duchů, že tě konečně poznávám. Černá smrt mi o tobě mnohé vyprávěl. Musíš být opravdu velmi schopný, když se jí dosud nezdařilo nad tebou zvítězit. Jenže toto je moje hra. Znáš mé ultimátum. Zbývá ti přesně dvacet hodin na to, abys mi přinesl mou hlavu. Záleží na každé minutě. Pokud to nedokážeš, odsoudíš svého přítele, Billa Conollyho, k smrti!"

"Kde ho vězníš?" zeptal jsem se hlasem tak ochraptělým, že jsem ho sám nepoznával.

"Je v bezpečí!" Napřáhl jsem proti němu ruku.

"Dobrá, Sinistro, je to tvoje hra, to připouštím, ale i já mám své podmínky."

Mág se zasmál tak, až mě zamrazilo. "Ty mi ne m áš co dávat podmínky."

28

"Jen si je poslechni!"

Sinistro zaváhal. Zřejmě považoval pod svou důstojnost, aby se mnou smlouval, jenže já se jen tak nemínil dát. "Tedy dobře," řekl po krátké pauze. "Můžeš mluvit, lovče duchů!" "Dříve, než přijmu tvou podmínku, chci se ujistit, že Bill Conolly ještě žije. Můžeš to zařídit?" Moje otázka se nesla prostorem a já naslouchal ozvěně svých slov. Sinistro zavrtěl hlavou. "Ne, budeš se muset spokojit mým slovem." Vsadil jsem ještě výš. "Na tvé slovo kašlu, démone. Jestli chceš, abych přijal tvou podmínku, buď mi řekneš, kde Billa vězníš, nebo mi musíš přinést důkaz, že je ještě naživu. Jinak z naší dohody nic nebude!"

"Víš ty vůbec, co je strach?" zeptal se Sinistro zlostně.

"Ne."

"Mohl bych tě rozmáčknout jako červa."

"Tak to zkus!"

Zdálo se, že moje drzost na mága zapůsobila. Mumlal si něco, čemu jsem nerozuměl.

"Nemíním dlouho čekat," provokoval jsem dál

Sinistro se rozhodl: "No dobře, lovče duchů. Přijímám tvou podmínku. Dokážu ti, že tvůj přítel ještě žije. Dívej se dobře na ten obraz, Sinclaire. Uvidíš ho jen na jedinou vteřinu. Ne déle ... " Už při jeho posledních slovech vybledla jeho postava i postava Černé smrti. Na obrazu se objevila olověné šedivá plocha a uprostřed ní mrňavý ostrůvek a na něm muž stojící vedle nějakého křesla.

Tím mužem byl Bill!

Vypadal vyčerpaný, zoufalý a poražený. Zíral do moře, odkud se vynořila hlava nějaké obludy s otevřenou tlamou, která vypadala, že chce Billa spolknout.

Pak obraz zmizel.

Učinil jsem podvědomě krok kupředu, když jsem Billa uviděl, ale teď jsem honem couvl.

Bill tedy žije. Snad ...

Mohla to být iluze. Mág mohl jeho obraz promítnout z minulosti do současnosti. Mí soupeři neváhali použít jakýkoliv špinavých triků. Obraz už zůstal šedivý. Sinistro se už neukázal. Byl jsem si jistý, že přemístil Billa do jiné dimenze, protože v našem světě nebylo zelené světlo a zelená obloha.

Jak bych ho tam mohl najít? Ale Sinistro se dopustil jedné chyby. Předvedl mi, že ten obraz není jen tak obyčejný. Byla to brána, kudy se vcházelo do jiného světa. Takové brány existovaly všude. Mnoho jsem jich již viděl a několikrát jsem se jimi dostal do jiné dimenze. V jednom případě dokonce démoni udělali takovou transcendentální bránu z filmového plátna.

Proč tedy ne z obrazu?

Byly tu dvě možnosti. Buď tou branou ihned proniknout do jiné dimenze, nebo se nejdříve pustit hledat Suka a masku? V této chvíli jsem se nedokázal rozhodnout. Ale ukázalo se, že to ani nebylo nutné, protože se stalo něco, co rozhodlo za mě.

Zaslechl jsem vzdálený výkřik. Naslouchal jsem.

Někdo opravdu křičel.

A najednou se mi rozsvítilo v hlavě.

Ten křik se ozýval zdola, pode mnou.

Z hlubin země!

Suko ho poznal okamžitě.

Byl to ten kat, který chtěl zabít Henryho Onedina, a kterého jsme spolu pronásledovali. Byl to novinář Hank Stone, u něhož celý případ začal. Byl to kolega Laurie Ballové, který ji přivedl na stopu kostlivců v policejních uniformách a pak se sám stal jejich obětí. Suko ani na chvíli nepochyboval, že ho bezhlavý novinář chce zabít. Přesto nepropadl panice. Byl nejen vynikajícím karatistou, ale byl i ozbrojen. Jen si nedovedl vysvětlit, jak se tu ten bezhlavý tak náhle objevil, ale možná tu někde byly dveře, které unikly Sukově pozornosti.

"Polož tu sekyru!" varoval ho Suko.

Kat se rozmáchl.

Neuvěřitelně ostrá sekyra prořízla vzduch, až to zasvištělo. Suko se pohyboval jako tanečník.

Než ho sekyra mohla zasáhnout, uskočil vlevo. Dalším skokem se ocitl vedle bezhlavého kata, kterého setrvačnost rozmachu vymrštila kupředu. Sekyra dopadla ostřím na zem, a odletovaly z ní jiskry .

Muž s kápí místo hlavy se prud-29

ce otočil a rozmáchl se po Sukovi asi ve výši krku.

Ten však uskočil dozadu a skryl se za kůl.

Sekyra se zasekla do kůlu a zůstala v něm trčet. Než se kat k ní dostal, vytáhl Suko berettu nabitou posvěcenými kulkami a namířil na bezhlavého novináře.

"Ani hnout! " varoval ho podruhé. Bezhlavý mu rozuměl. Stál nehybně na místě a oběma rukama svíral topůrko sekyry.

Suko ho nechtěl zabít, chtěl s ním mluvit, aby se dověděl, jaké s ním má Sinistro plány a kam ukryl Billa Conollyho.

Třeba ten novinář něco ví.

Zpod kápě se ozývalo tlumené vrčení.

Znělo výhrůžně a útočně. Pak jediným trhnutím vytrhl bý-

valý novinář sekyru z kůlu.

Suko pokřivil tvář. Pokrčil ukazováček ke spoušti ... Kat se znovu rozmáchl k ráně. Suko nechal klesnout ruku s pis-

tolí. Ne, chtěl to zkusit jinak, nechtěl svého protivníka zabít.

Kat teď vedl ránu šikmo. A tentokrát zasáhl Suka do ramene alespoň topůrkem.

Číňan dostal vztek.

. Než se kat rozmáchl k nové ráně, vykopl Suko pravou nohou a zasáhl ho do žaludku.

Bezhlavý odletěl. Suko po něm skočil.

Tentokrát kopl levou nohou. Zasáhl kata do hrudi a ten šel k zemi. Jako blesk však vyskočil zase na nohy, protože nebyl schopen cítit bolest ani omdlít.

"Vzdej se!" vyzval ho Suko. Kat se na něj znovu vrhl a Suko musel rychle uskočit, aby ho sekyra nezasáhla.

30

Tentokrát už byl tak rozzlobený, že nahlas zaklel.

Pomalu začal chápat, že varovnými výzvami ničeho nedosáhne. Bude muset střílet. Toho zatvrzelce může přesvědčit jedině posvěcenou kulkou. Ta ho nejen zlikviduje, ale vrátí mu i věčný klid. Suko se však nedostal k tomu, aby stiskl spoušť, protože kat přešel do rozhodujícího útoku. Mával sekyrou rychle na obě strany. Kolem Suka to svištělo. Mohl poděkovat jen svým reflexům, že nebyl zraněn, i když ostří sekyry protínalo vzduch blízko jeho obličeje. Byl zahnán do defenzivy. Stále víc se blížil k regálům, na kterých stály hlavy v truhlicích.

Pak už dál nemohl. Buď vystřelí, nebo ...

Kat se rozmáchl k rozhodujícímu úderu. Vedl ránu kolmo dolů, chtěl Sukovi rozpůlit hlavu a ten viděl jen jednu možnost.

Padl na kolena.

Sekyra zasvištěla a hned na to uslyšet tupou ránou, třesk rozbíjeného skla a pak se stalo něco, co ho naplnilo děsem. Suko se odkutálel, zbraň připravenou k výstřelu a pak uviděl, co se stalo.

Sekyra rozsekla truhlici a zasekla se do lebky v ní. Bývalý novinář se zabil vlastní sekyrou!

Sklepením se nesl strašlivý výkřik. Výkřik, jaký Suko ještě nikdy neslyšel. Bylo v něm všechno utrpení a bolest toho bezhlavého ubožáka.

Sotva dozněl první výkřik, už se ozval druhý.

Suko podvědomě ucouvl. Nejra-

ději by si byl zacpal uši, tak hrozný byl ten výkřik.

Pak nastalo ticho. Bezhlavý se zhroutil.

Pomalu klesal na kolena. Sekyra sebou strhla truhlici na zem a ta se rozbila úplně.

Další výkřik.

Tentokrát však tišší, spíš zoufalé zasténání. A ten zvuk nevyšel z bezhlavého těla, nýbrž z hlavy.

Byla ještě schopna všechno vnímat.

Jak šílené ... Všechno se odráželo v očích useknuté hlavy. Nejprve byly vytřeštěné hrůzou a pak najednou prázdné a mrtvé.

Poté se hlava začala rozpadat.

Kůže odpadla a objevila se bílá lebka. Když do ní Suko šťouchnul špičkou boty, rozpadla se docela.

Suko se sehnul a zvedl kápi. Nic v ní nebylo.

Žádný třpyt ani obrysy. Bývalý novinář Hank Stone s konečnou platností zemřel.

Suko mu přál věčný klid. Ale svému cíli se nepřiblížil ani

krok. A to mu vadilo.

Sklopil hlavu a vyšel ze sklepa.

Když jsem zaslechl druhý výkřik, poklekl jsem a začal prsty ohmatávat podlahu. Jestliže se křik ozýval pode mnou, musí tu být nějaký vchod. Třeba padací dveře a za nimi provazový žebřík.

Pak jsem nahmatal škvíru.

Jel jsem po ní prstem a nakonec jsem odkryl obrysy kamenné desky, která se určitě dala odklopit.

Tak přece. Ale jak to udělat?

~

Tlačil jsem na ni oběma rukama a současně si klekl tak, abych měl kolena mimo. Nechtěl jsem se propadnout do nějaké šachty.

Snažil jsem se však marně. Vstal jsem a vrátil se do kanceláře.

Policisté se na mě dívali jako na ducha, včetně seržanta McCandale.

Usmál jsem se a zeptal se: "Copak je?"

McCandle potřásl hlavou a řekl:

"Propánakrále, já myslel, že Už se nevrátíte. "

"Víte, kde tady jsou padací dveře?" zeptal jsem se.

Mlčky zavrtěl hlavou.

Pak mi napadlo, že jsem se ptal zbytečně. Tihle policisté nebyli z tohoto revíru. Vysvětlil jsem jim stručně, co jsem objevil. Vynechal jsem jen to, jaká proměna se stala s obrazem.

"Tak je budeme muset vylomit," prohlásil McCandle.

"Máte nářadí?"

Na to se pohnul jeden z policistů a otevřel úzkou skříňku. Našel v ní nějaké provazy a páčidlo. V něco takového jsem se neodvážil ani doufat. Páčidlo bylo na jedné straně ploché. S tím tu desku určitě odklopíme.

Vrátil jsem se do vedlejší místnosti a rozsvítil světlo. Ostatní policisté šli za mnou. Už překonali strach. "Co se stalo s obrazem?" zašeptal McCandle. "Změnil se," odpověděl jsem lakonicky.

31

"J ak je to možné?" Neodpověděl jsem. Zbytečně bych ho vystrašil. Poprvé jsem viděl, jak je místnost zařízena. U zdí stálo několik skříněk. Do oka mi padl opancéřovaný trezor. Byl zamčený. Pravděpodobně do něj ukládali zbraně.

Přistoupil jsem ke kamenné desce a pokusil se zasunout páčidlo do škvíry. Napoprvé to nevyšlo. Chvíli jsem počkal a zkusil to znovu.

Tentokrát úspěšně.

Použil jsem páčidla jako páky a opřel se o jeho druhý konec. Zavrzalo a zapraskalo to. Uvolnilo se pár kamínků a zvedl se oblak prachu.

Seržant McCandle si přinesl druhé páčidlo a pomáhal mi.

Dva zmohou víc než jeden, alespoň se to tak říká. Nakonec se nám podařilo nadzvednout kamennou desku. Nebyla příliš silná, asi tak na šířku dlaně.

Převrátili jsme ji.

Chvíli to vypadalo, že se rozlomí, ale kamenná deska vydržela. Utřel j sem si rukou z čela pot smíš ený s prachem. J eden z policistů si přinesl silnou svítilnu a posvítil do šachty.

"Probůh, kdo by si to byl pomyslel?" řekl a díval se za světlem svítilny, které putovalo po stěnách šachty, až odhalilo něčí obličej.

Suko!

"Nesviťte na mě, oslňuje mě to!" zavolal můj parťák vzhůru.

Ulehčeně jsem si vydechl a bylo slyšet, jak mi spadl obrovský kámen ze srdce.

"Všecko v pořádku?" zavolal jsem na Suka.

"U mne vždycky," odpověděl. "Máme tady lano. Chceš vytáhnout nahoru?"

34

·

"Ne, radši slez ty za mnou," odpověděl.

"Proč?"

Suko se rozesmál. "Ukážu ti něco, na co budeš kulit oči."

Policisté mě spustili dolů.

Vzal jsem si s sebou kapesní svítilnu. Suko mě uvítal s otevřenou náručí. "Tak co jsi našel?" zeptal jsem se ho.

"Pojď se mnou," vyzval mě. Suko otevřel dveře do místnosti hrůz.

N evěřícně j sem se po ní rozhlížel.

Stál jsem krok před prahem a díval se na kůl a na mrtvolu.

Viděl jsem katovskou kápi a ty tři truhlice, z nichž jedna byla rozbitá. Její příšerný obsah mě do hloubi duše vyděsil. Přemohl jsem se a přistoupil ke zbývajícím dvěma truhlicím a prohlížel si jejich obsah.

Byly v nich hlavy! Jedna holá, druhá s černými vlasy. "Hlavy těch katů," komentoval Suko. Obrátil jsem se k němu. "A co se stalo s tou třetí?" "Náš přítel Hank Stone se sám zabil," odpověděl.

Tázavě jsem zvedl obočí.

Suko mi podrobně vyprávěl, co se odehrálo.

Vyslechl jsem ho a když se mě zeptal, co si o tom myslím, řekl jsem: "Našli jsme jednu ze základen mága Sinistra. Možná dokonce hlavní základnu, ale nevíme ještě, kam schoval Billa Conollyho a kde je jeho hlava. Viděl jsem Billa na obraze ... "

"Kde?" Teď jsem zase já vyprávěl Suko-

vi o tom, co jsem viděl na obraze a jak jsem se k němu dostal.

"A ty jsi se nepropadl dolů?" zeptal se udiveně.

"Ne, proč?"

"Protože i já jsem se toho obrazu dotkl," přiznal Suko.

"A tím jsi stiskl nějaké tajné tlačítko a propadl se dolů," dokončil jsem.

Suko mlčky přikývl a zeptal se:

"A Bill?"

"Podle mého názoru ho odnesli do jiné dimenze. Jestli ho chceme zachránit, musíme tam za ním," odpověděl jsem.

"Ale jak se tam dostaneme?" Pokrčil j sem rameny. "Myslím si, že ten obraz je jednou z přechodových bran."

"Potom tedy nebude těžké se tam dostat," mínil Suko.

"Možná ne, jenže já stále nevím, kde mám hledat mágovu hlavu."

"To je problém," připustil Suko. "Když se vydáme do jiné dimenze bez jeho hlavy, Sinistro Billa bez váhání zabije."

"Toho se bojím taky."

Byli jsme oba bezradní. Byla vůbec nějaká šance hlavu najít? V cizí zemi a tváří v tvář neznámé magii? Sinistro pocházel ze západní Indie, to znamená z Karibiku, kde je ještě i dnes rozšířené kouzlo woodoo. A tato oblast pro mě zatím byla neznámá. Už jsem se s woodoo setkal, ale zdaleka jsem se ještě neseznámil s jeho tajemstvími.

A čas nám proklouzával mezi prsty. "Vraťme se nahoru, nemá smysl tu postávat," řekl Suko.

Měl pravdu. Vyšli jsme ze sklepa, prošli štolou a ocitli se pod šachtou.

Policisté čekali nahoře. Přivázal jsem Suka na lano a oni

ho ve třech vytáhli. S jeho vahou měli i tři dost práce.

Pak jsem přišel na řadu já.

Po cestě vzhůru mě napadly dvě věci, z nichž se mi více zamlouvala ta druhá. První, co jsem udělal, když jsem byl nahoře, bylo, že jsem zamknul dveře do místnosti s obrazem a nechal si od nich klíč.

Seržant McCandle souhlasil. Pak jsem vysvětlil Sukovi svůj plán. "Pokud nám někdo vůbec může pomoci, pak je to Henry Onedin. On zná nejlíp mytologii svých prapředků. Nedá se nic dělat, musíme k němu ještě jednou zajet."

Suko sice s plánem souhlasil, ale mělo něm své pochybnosti.

"Doufám jen, že toho Henry Onedin o tom kouzlu budu vědět tolik, aby nám to pomohlo." "To se dozvíme za půl hodiny, " odpověděl jsem. "Pojď, vyrazíme." Seržant McCandle nás doprovodil ven. Když jsem zavíral dveře, řekl na rozloučenou: "Promluvím si s kapitánem Hamiltonem. Určitě vám poskytne všemožnou podporu, jakou budete potřebovat." Usmál jsem se: "Moc vám děkuji, seržante - a držte nám palce."

Místo odpovědi zvedl obě ruce a palci ukazoval nahoru.

Nastartoval jsem motor.

Starý pan Onedin byl opravdu naší poslední nadějí. Čas nelítostně běžel. ..

35

Dům, v němž Onedinovi bydleli, se ještě neutišil. Tu noc nemohl nikdo usnout. Vypadalo to, jako by lidé cítili, že je něco ve vzduchu.

Nebezpečí, násilí a něco strašného ...

Dívaly se na nás oči plné strachu. Ale i oči, v nichž byla nenávist, protože jsme měli jinou barvu kůže. Slyšeli jsme šepot za zády. Nevšímali jsme si toho.

Zastavili jsme se přede dveřmi.

Byly pootevřené. "Pojďte dál," slyšeli jsme hlas Sáry Onedinové.

Vešli jsme do kuchyně. Suko za námi zavřel dveře. Sára byla bledá. Ale tvářila se,

jako by se jí ulevilo. "Už dlouho jsem vás čekala," řekla a utřela si ruce do zástěry. Na očích jsem jí viděl, že plakala. Chtěl jsem jí říct něco, co by ji utěšilo. "Váš muž je v bezpečí a daří se mu dobře, věřte mi."

Ztišila televizi. "Já vím, pane Sinclaire. A jsem ráda, že to tak dopadlo. Tahle práce nebyla nic pro Raye. Od chvíle, co jsme se poznali, jsem o něho měla neustále strach. Být policistou znamená být stále jednou nohou v hrobě. Ray by tak rád měl děti, ale já nevím, jestli si to můžeme dovolit. Chtěla bych, aby naše děti měli tátu, pokud chápete, co tím myslím."

"Ale ovšem, paní Onedinová." U smála se a vypadala při tom velmi hezká. "Ale určitě jste nepřišli proto, abyste poslouchali moje stížnosti. Chcete mluvit s tchánem?"

"Ano." "Tak běžte dál. Je ještě vzhůru.

Stejně nemůže spát, jako většina starých lidí ... prosím." Zaklepal jsem na dveře. Neslyšel jsem žádné dále, ale 36

vešel jsem do pokoje, kde ležel Henry Onedin. Svítila tu lampička a když jsme se Sukem vešli, starý pán se posadil na posteli.

"Čekal jsem vás," řekl. "Stalo se dost věcí, nemám pravdu?"

Zastavil jsem se u postele.

"Uhodl jste, Henry. " "Ray měl ještě štěstí." Přikývl jsem.

"Jsem rád, že už je mimo nebezpečí, " řekl starý pan Onedin a přejížděl prsty okraj postele. "Už kvůli Sáře. Neřekla mi, co se stalo. Dozvím se od vás pravdu?"

"Samozřejmě. "

Řekl jsem mu všechno a nevynechal žádnou podrobnost. Měl právo na to, dovědět se, co se stalo. Když jsem se zmínil o ultimátu, řekl: "To je typické." Mluvil jsem asi čtvrt hodiny. Pak se starý pán usmál a podíval se na mě: "A co čekáte ode mne, pane Sinclaire?"

"Přišel jsem vás poprosit o radu a druhou pomoc." "To asi nebude v mých silách, jsem připoután k této posteli."

"Ale můžete nám pomoci svou radou a možná i nějakými triky."

"Za pokus by to možná stálo," odpověděl.

Byla to pro mě poloviční výhra.

Teprve potom jsem chtěl odkrýt karty. Do té doby si nechám svůj plán pro sebe. Neřekl jsem ho ani Sukovi.

"Takže vy opravdu nevíte, kde ta hlava je?" zeptal jsem se Henryho.

"Ne."

"Ale víte, jak vypadá?" "Myslím, že ano."

"Myslíte, nebo to víte jistě? Je to velmi důležité," řekl jsem vážným hlasem.

"Vím to."

Spadl mi kámen ze srdce. "A jak vypadá hlava toho mága?"

"Je to už malá vyschlá hlava. Má tak tenkou a vrásčitou kůží, že se podobá zeměpisné mapě."

"J ak je možné, aby měl někdo takovou hlavu?" zeptal jsem se.

"Sinistro je starý. Velmi starý.

A s každým rokem rostly j eho vlasy, ale také se zvětšovaly jeho ďábelské schopnosti, až si toho všiml Satanův komorník a učinil z něho jednoho ze svých věrných. Ale proč to chcete vědět?"

"Protože mu mám tu hlavu přinést nazpět," odpověděl jsem.

"Nenajdete ji!"

Teď jsem teprve vyrukoval s pravdou ven. "Já mu nepřinesu jeho pravou hlavu, ale umělou. Chtěl bych, abyste ji vyrobil vy!"

Po mých slovech bylo chvíli ticho.

Až se konečně ozval Suko. "Johne, tomu říkám nápad!"

Usmál jsem se, přestože mi vůbec do smíchu nebylo. "Je to jediná možnost, Suko!" "Která je neproveditelná," ozval se Henry Onedin a tím mi vzal poslední naději.

"Proč?"

Starý pán se zasmál: "Jen se na mě podívejte, pane Sinclaire. Jsem troska. Já už nic takového nedokážu. Lituji."

"Musíte to dokázat, Henry." "Ale on nám na ten trik neskočí," odporoval.

"Tak budeme mít smůlu."

"J e to příliš velké riziko. Váš přítel to nepřežije," řekl Onedin pesimisticky. Ale já si nenechal svůj nápad vymluvit. Nepodaří-li se nám Sinistra oklamat, pak bylo všechno předtím nadarmo.

"Musíme to aspoň zkusit," trval jsem na svém.

Henry Onedin se mírně pootočil a podíval se na mě. A pak se pousmál. "Vy jste čertovský chlapík, Johne Sinclaire. To, že nikdy neházíte flintu do žita, je pro mě důkazem, co jste za člověka. Tak já to kvůli vám zkusím. "

"Děkuji. Takže jste ochoten ... ?" "Ne, já ne. Já jsem připoutaný na lůžko, ale znám někoho, kdo by to zvládl. Jen ho musíte přivést sem."

"Řekněte mi, kde bydlí a já ho přivedu. "

"Vy ne, pane Sinclaire, vy jste běloch a to by nebylo dobré. Sára to zařídí. Zavolejte ji sem, prosím. " Suko už byl u dveří. Za chvíli přišla Sára Onedinová. "Co si přejete, otče?" zeptala se. Starý pán se na ni vážně podíval. "Možná máme šanci toho mága zadržet," řekl, "ale potřebujeme k tomu tvoji pomoc."

"Ale já ... " v Sářiných očích se znovu objevil strach. Vzpomněla si zřejmě na manžela.

"Jde jen o to, abys někam zašla.

Nic víc," uklidňoval ji starý pan Onedin.

Sára si povzdechla. "Dobře, otče.

Tak kam mám jít?"

"Zajdi k Saulusovi Cubillasovi.

Řekni mu, ať okamžitě přijde za mnou a přinese si svoje nářadí. Řekni mu, že za to dostane ... " starý pán se zadíval na mě.

"Sto dolarů."

"Ano, řekni mu, že dostane sto dolarů, když ke mně hned přijde. Stejně mi ještě něco dluží."

37

"Hned jdu," řekla Sára a odešla. Starý pán se usmíval: "Je to milé děvče. A já bych si moc přál, aby se jednou odtud mohla odstěhovat. Zaslouží si lepší život."

Sdílel jsem jeho názor. Teď jsme museli zase čekat.

Čas plynul a konec ultimáta se nezadržitelně blížil...

Uběhlo půl hodiny. A pak další.

Suko si přinesl židli a posadil se.

Vypadal přitom úplně klidně. V takových chvílích jsem ho obdivoval. Domnívám se, že je to otázka mentality. Suko je Číňan a já Evropan. Při všem, co jsme měli společné, nás mnohdy dělily celé světy.

Konečně jsme zaslechli kroky. Po více než hodině.

Pak z kuchyně zazněly hlasy.

Sára se vrátila se Saulusem Cubillasem. Zaklepala na dveře.

Starý pán otevřel oči. Sára s jeho přítelem vešli do ložnice.

Saulus Cubillas byl trpaslík.

Sahal mi sotva po ramena, měl úplně bílé vlasy a vrásčitou tvář s plochým nosem a velkými dírkami. Barva kůže byla už spíše šedá, než hnědá. Tmavé kalhoty mu plandaly, košile byla bez Iímeč ku a samý flek. Pod paží držel krabici.

Sára se omluvila za to zpoždění.

"Musela jsem toho opilce dlouho hledat."

Cubillas se zachechtal. Byl cítil levným rumem.

Henry Onedin se posadil na posteli. "Pojď ke mně," řekl a čekal, až se Saulus došourá k posteli. "To 38

jsou mí přátelé a byl bych rád, kdybys je považoval i za své přátele. Rozumíš mi?"

"Jo, jo."

"UŽ jsi vystřízlivěl?" Saulus přikývl.

"Je střízlivý," řekl starý pán.

"Mně by se neodvážil lhát. " Saulus postavil krabici na zem.

"Co po mně chceš?" zeptal se.

Henry mu to vysvětlil. Saulus se poškrábal za uchem.

Pak zavrtěl hlavou. "Ty víš, že pro tebe udělám všecko, ale tohle je moc nebezpečné." Už se chystal sebrat krabici a zmizet.

Viděl jsem, jak se moje naděje rozplývají.

"Sto dolarů!" řekl Henry. Saulus zaváhal. Pak si mě úkosem změřil a řekl: "Sto padesát!" "Vyděrači!" zaklel starý Henry. Saulus se zachechtal. "Ne, jsem obchodník. "

Bylo mi jedno, zda vyděrač či obchodník. Hlavně, že mě nenechá na holičkách.

Začal pracovat.

Sedl si na zem a otevřel svou krabici. Napřed vyndal kus jílu, poplácal ho z obou stran a podíval se na Henryho.

Starý pán byl ve svém živlu. Po únavě ani stopy. Vysvětloval Saulusovi přesně, jak vypadá Sinistrova hlava.

Já jsem jen s obdivem přihlížel.

Pod šikovnými prsty toho muže vznikala lebka, která vypadala tak skutečná, že byla od originálu téměř k nerozeznání. Pomocí nožíku a dlouhého nehtu na ukazováčku vyrýval v hlíně oční důlky, záhyby a vrásky. Pak vymodeloval cynické povislé rty. Dokonce i řasy vytvořil. Vyndal z krabice kus látky, kterou rozcupoval a upravil

tak, že řasy byly k nerozeznání od skutečných.

"Dobré?" zeptal se a zvedl své mistrovské dílko tak, abychom ho všichni viděli.

"Fantastické," odpověděl jsem. Suko uznale pokyvoval hlavou. Pak vešla do místnosti Sára s tác-

kem v rukou, na němž stály čtyři šálky horké kávy.

Větší radost nám ani nemohla udělat. Už se mě zmocňovala únava. Vůně kávy způsobovala, že se mi sbíhaly sliny v ústech.

Všichni jsme se na kávu vrhli. Sára viděla, jakou radost nám udělala, a řekla: "Uvařím ještě jednu konvici."

Vděčně jsme přijali.

Saulus se znovu pustil do práce hned, jak vyprázdnil svůj šálek. Vypil horkou tekutinu tak rychle, jako by měl žaludek z plechu. Vytáhl z krabice plechovou skříňku. Odklopil víko a našim zrakům odhalil kelímky s různými barvami.

Dal mágovu obličeji tu pravou barvu.

I v tom byl mistrem oboru. Henry mu dával instrukce a Saulus je přesně prováděl. Zpíval si při tom nějakou zádumčivou melodii a za hodinu - venku už svítalo - bylo dílo hotové.

Hrdě zvedl Sinistrovu hlavu a my byli nadšeni.

"Ještě chybí vlasy," řekl Henry. I na to měl Saulus řešení. Znovu zalovil v krabici a vytáhl paruku. Měla být černá, ale byla tak napudrovaná, že vypadala šedivá. Saulus si věděl se vším rady. Přilepil pevně paruku a nakonec do lebky zapíchl vějíř barevných per.

Hotovo! "To už by šlo," řekl Henry One-

din. "Až ji ponesete, buďte opatrný. Za normálních okolností bychom ji ještě vypálili, ale na to už není čas," upozornil mě. "Musíte mu ji dát takhle."

Přikývl jsem.

Poděkovali jsme Saulusovi Cubillasovi. Byl to skutečný umělec. Bylo vidět, že má radost. Vzal od nás peníze, strčil je do kapsy a zmizel. Setkali se se Sárou ve dveřích. Nesla další várku kávy. Vypil jsem ještě dva šálky. Sára mezitím volala do nemocnice a ptala se na svého muže.

Ray už byl z nejhoršího venku. Z toho jsme měli radost všichni. Sára nám našla kufřík, který byl

na hlavu jako dělaný.

Když jsme scházeli po schodech dolů, svíralo se mi hrdlo. Doufal js em, že mág na náš trik skočí. J estli ne, znamená to pro starého kamaráda Billa Conollyho smrt...

Bill Conolly nevěděl, zda je den či noc. Tady se zastavil čas. Nestřídal se tady den s nocí, jak je tomu na zemi.

Žádné svítání, žádná noc. Všechno bylo monotónně stejné. A on byl uvězněn na malém ostrůvku.

Přestože se mu podařilo zbavit se svých pout, jeho šance se tím nezvětšily. Jedinou výhodou bylo, že se mohl hýbat a udržovat krevní oběh funkční.

39

Bill si lámal hlavu tím, jak se z toho mrňavého ostrůvku dostat. V takovém moři se nedá plavat. Při nejlepší vůli se to, z čeho bylo toto divné moře vytvořeno, nedalo označit za vodu, hmota sice tekla, ale byla hustá jako rtuť a také tak vypadala.

A rtuť je jedovatá ...

Navíc tu byla ta nebezpečná rybí obluda. Bill si dobře pamatoval její ostré zuby a mrazilo ho při tom v zádech.

Jeho situace byla vskutku nezáviděníhodná. Nemyslel jen na sebe, ale na svou rodinu a přátele.

A především na to ultimátum. Bill věděl, že už o něm vím, a kladl si otázku, zda budu schopen lhůtu dodržet. Podle běžných lidských měřítek ne. Jeden člověk ne m ůže něco takového dokázat. Sám mág to nedokázal za tři sta let.

Bylo to vyloučeno.

Bill Conolly si nedělal žádné iluze. První euforie poté, co se mu podařilo zbavit pout, už vyprchala. Neposadil se už na židli, seděl na skále rozehřáté sluncem. Díval se do dálky před sebou, kde se setkávalo moře se zeleným nebem. Ale ani na horizontu se nic nedělo. Všude klid a ticho, které začínalo být téměř nesnesitelné. Ani hmyz nebzučel. Billovi nervy byly napjaté k prasknutí. K tomu se přidávala mučivá nejistota, co s ním bude dál. Když na to Bill pomyslel, nechybělo mu moc, aby začal šílet.

Proto se snažil myšlenky na svůj osud zapudit.

Kromě toho ho mučila strašná žízeň. Už dlouho nevypil ani kapku vody a to ještě zvyšovalo jeho utr 40

pení. Pokoušel se mluvit sám se sebou a tím si udržovat v ústech alespoň zbytky slin.

Ale příliš to nepomohlo.

Bill si toužebně přál moci s někým mluvit, i kdyby to byl nepřítel.

Sotva ho ta myšlenka napadla, stala se skutkem.

Vzduch před ním se rozechvěl

a pak z něj vystoupily obrysy.

Obrysy lidské postavy ... Zjevil se Sinistro.

Bill obrátil hlavu a díval se na něho zpříma.

Své dva katy s sebou tentokrát Sinistro nepřivedl. Zřejmě se považoval za tak silného, že může před Billa Conollyho předstoupit sám. Ozval se jeho potměšilý smích.

Pak se objevil má-g osobně. Stál před Billem bez hlavy. Jako vždy byl oděn v rudý plášť

a nad ním se třpytil ovál místo hlavy.

Bill zaťal pěsti. Zúžil oči jako štěrbiny, sípavě nasál vzduch a v prvním návalu zlosti se chystal na mága vrhnout, ale nakonec se ovládl. Nechtěl udělat nic, čeho by pak musel litovat. Jeho heslem bylo zachovat klid za každou cenu. Mág se určitě neobjevil bez nějaké příčiny. Něco chtěl a Bill by rád věděl, co.

Sinistro dlouho nemlčel. "Mluvil

jsem s tvým přítelem," řekl.

"No a?" zeptal se Bill. "Polovina lhůty už uběhla." Novinář mlčel.

T o mága udivilo a zeptal se: "Ty nechceš vědět, co dělá Sinclair?"

"Ty mi to řekneš sám. "

Sinistro se zasmál. "Ano, řeknu ti to. Jen nevím, jestli se ti to bude líbit. "

Bill pokrčil rameny.

"John Sinclair to nedokáže! " Sinistrova slova zněla výsměšně a bylo znát, že má škodolibou radost z toho, že to může říct. Bill stiskl rty a sklopil zrak. Podle toho Sinistro poznal, že ho to přece jen zasáhlo. Přesto se Bill vzmohl na odpor: "Zatím má ještě čas!"

"UŽ nemá šanci to dokázat," řekl mág tvrdě. " Tak proč jste tady?" zeptal se ho Bill.

"Chci tě připravit na smrt!"

Ta odpověď Billa zasáhla do hloubi duše. Jeho smrt je tedy hotová věc. Je jen otázkou času, kdy bude rozsudek vykonán.

Kolik života mu ještě zbývá? Jedenáct hodin? Dvanáct?

Když si to uvědomil, přivádělo ho to k šílenství. "Já nechci zemřít a taky nezemřu!" vykřikl na Sinistra. "Co vůbec chceš? Proč ti má John přinést tvoji hlavu? K čemu ti bude?"

"Potřebuji ji k tomu, abych posílil svou moc! "

"Nejsi už mocný dost?"

"Ne, mága bez hlavy v říši temnot nikdy neuznají za hodna vůdčí role. Jsem jen poloviční démon, zbloudilec v říši zla, který čeká na svou hlavu, aby byl konečně uznán za vůdce. Černá smrt mi to slíbila. Říkáme jí v našich končinách Satanův majordomus. Obrátil jsem se na něho s prosbou o podporu. Ale Satanův majordomus mi ji přislíbil až od chvíle, kdy budu mít zpět svou hlavu. Proto přišel do New Yorku, aby mi pomohl. Chtěli jsme zaútočit současně ze dvou stran. Mým cílem je získat zpět svou hlavu." Bill mávnul rukou. "Černá smrt ztrácí stále víc půdu pod nohama.

Blíží se doba, kdy bude totálně poražena."

"Tomu nevěřím!"

"A přece je to tak. Utrpěla už mnoho porážek a na takové věci Asmodis nezapomíná. Našel sis špatného spojence, .Sinistro."

" Ten tokrá t Černá smrt zvítězí! " "To nikdy!"

"Ale ano, skrze tvou smrt, Bille Conolly. Až se Sinclair dozví, že už nežiješ, oslabí ho to natolik, že pro nás bude hračkou zlikvidovat ho. Rozehráli jsme svou hru. Ti policisté byli jen chytrým manévrem, jak odlákat vaši pozornost a vy jste na to naletěli. Ale teprve teď všechno začíná. Sinclair se soustředil na ty policisty a tím nám umožnil zaútočit jinde."

"A co když ti John tu hlavu při-

nese?" zeptal se Bill.

"Ty tomu věříš?" zasmál se mág. Bil přikývl.

"Pak nejsi nic víc než ubohý snílek, Conolly. To, co jsem já nedokázal za tři sta let, nemůže Sinclair dokázat za pouhý jeden den a noc. Nesmíš zapomenout na má slova. " "Ty mě necháš zabít, i když ti tvou hlavu přinese, je to tak?" řekl Bill víc jako konstatování, než otázku.

"Přirozeně! "

"Tak drží démoni své slovo?! " zaskřípěl zuby Bill.

"Já zatím ještě nejsem démon," odpověděl Sinistro. "Zatím. Jsem ještě v jakém si mezistavu a to se musí změni t! " Hlasitě se rozesmál. "Přemýšlej přece, Conolly. Využi-

41

jeme Sinclaira, lovce duchů, ke svým cílům. Není to skvělé?"

"John vaše plány prohlédne," řekl Bill.

"Ne, zatím se snaží jako blázen a usilovně hledá moji hlavu. Je úplně mimo strachem o tebe. Všechno nasvědčuje tomu, že naše vyhlídky jsou víc než slibné." Mág hovořil tak sebejistě, že z toho Billa mrazilo v zádech. V duchu se ptal, jak to asi všechno skončí. "Zbývá mu ještě asi dvanáct hodin, Conolly. Dvanáct hodin. Můžeš začít počítat minuty." To už Bill nevydržel. Zajetí, výsměch, ironie - to už bylo příliš. Byl nabitý jako akumulátor a musel se vybít.

Zmobilizoval všechny své síly a vyrazil.

Vrhl se ze svého místa na mága.

Chtěl využít momentu překvapení a zasáhnout ho pěstí.

Jenže byl pomalý. Velmi pomalý.

Zatímco letěl vzduchem, Sinistro se rozplynul. Billova pěst dopadla do prázdna.

Vlastní odraz Billa katapultoval.

Dopadl na skálu, jel kus po loktech směrem k olovnatému moři.

Zmocnil se ho strach.

Strach, že spadne do té kapaliny a strach z obludy číhající někde na dně.

Pokoušel se zachytit prsty

skálu, ale prsty mu klouzaly.

Nakonec se mu to podařilo. Zaslechl zasyčení.

Někde za zády.

Vyškrábal se na všechny čtyři a pln děsu se podíval na pravou botu. Podpatek byl částečně rozpuštěný! Ještě z něj vystupovaly úzké

proužky dýmu a Bill Conolly najednou věděl, že to moře není ze rtuti, ale že je to mnohem horší, to moře bylo plné silné všesžírající kyseliny ...

Ráno přineslo změnu počasí.

Od západu foukal svěží vítr, který profukoval ulice a zvedal z chodníků odhozené papíry a odpadky. Pohrával si s plechovkami a honil je po asfaltu. V této newyorské čtvrti nejezdili mlékaři, žádní metaři, nikdo tu nečistil ulice.

V tuto dobu se ulice vylidnily.

Noční hyeny teď spaly. Ti, kdo ráno brzy vstávali, zatím ještě spali a obří město na Hudsonu nabíralo dech na nový den.

K lidem, kteří už byli na nohou, jsme patřili já a Suko. Pod paží jsem nesl kufřík s mágovou hlavou.

Mířili jsme k našemu autu. Připadalo mi, že mám v kostech olovo. Cítil jsem se unavený a opotřebovaný. Suko vypadalo něco líp. Podíval jsem se ráno do zrcadla a sám sebe se polekal.

Pod očima jsem měl černé kruhy, v očích unavený lesk a nepomohla mi ani silná káva.

Ale teď jsem si nemohl dovolit odpočinek.

Slo o život mého přítele Billa. Otevřel jsem auto. Suko se na mě díval vážným pohledem přes střechu chryslera. "My to doká-

43

žeme, Johne," snažil se mi dodat odvahy.

Místo odpovědi jsem se jen pousmál. Pak jsme nastoupili do auta. Chtěli jsme se vrátit do Jižního Bronxu, do revíru, který skrýval své strašné tajemství. Byl tam ten obraz, který jsem považoval za bránu do jiné dimenze a který nás, jak jsem doufal, zavede k mému příteli Billu Conollymu.

Měli jsme jasný plán. Všechno se zdálo snadné. Jedinou otázkou bylo, zda Sinis-

tro bude spolupracovat. Moc jsem tomu nevěřil. Měl jsem totiž pocit, že čeká jen na příležitost, jak nás odstranit.

Doufal jsem jen, že se mýlím ... Jel jsem pomalu a Suko se divil.

"Nechceš, nebo snad nemůžeš?" zeptal se.

"Dívej se po nějaké telefonní budce." Suko ukázal dopředu. "Támhle, na druhé straně! "

Přejel jsem na druhou stranu.

Nebyl tu žádný provoz, ale byl jsem zklamán, když jsem zjistil, že je sluchátko utržené.

Polkl jsem zaklení.

"Komu chceš vlastně volat?" zeptal se Suko.

"Laurii Ballové. Třeba se jí Sinistro ozval. Určitě už se dozvěděl, že jeho poslední oběť už neexistuje. "

"Bojíš se jeho pomsty?" podíval se na mě Suko zboku.

"Ano."

Uběhlo dalších pět minut. Za tu dobu nikdo z nás nepromluvil.

Pak jsem objevil budku, která zů "stala ušetřena. Zastavil jsem a vystoupil. Suko zůstal sedět. Položil si krabici s hlavou na kolena.

Starostlivě se na mě díval.

44

V telefonní budce byl ještě starý aparát, kde se číslice vytáčely. Všiml jsem si, jak se mi třesou prsty. Ten případ na mně zanechal své stopy.

Laurie se ohlásila okamžitě. Její hlas zněl nervózně a unaveně,

"To jsem já, John!"

"Co je s Billem?" zeptala se Laurie.

"Nevím, zatím jsme ho nenašli." "Johne, je vůbec ještě nějaká naděje?"

"Jak se říká, naděje umírá naposledy," odpověděl jsem vyhýbavě. "Ale máme stopu, dokonce velmi horkou. "

"Neříkáš to jen proto, abys mě uklidnil?"

"N e, Laurie, ale chci se tě na něco zeptat. Mluvila jsi mezitím se Sinistrem?"

"Zatím se neohlásil." "Toho j sem se bál."

"Co mám dělat, Johne?"

"Čekat dál. Až zavolá, pokus se ho zdržet. Kdyby se ptal po mně, dávej mu jen vyhýbavé odpovědi. Řekni mu, že nevíš, kde jsem."

"Dobře. A kam teď jedeš?"

"Na policejní stanici, kde jsme byli předtím. Tam, kde to všechno začalo. Tam se taky sbíhají všechny nitky, jak jsme mezitím zjistili. "

"Alespoň něco."

Rozloučil jsem se s ní. Laurie nám popřála hodně štěstí a já v jejím hlasu slyšel obavy. Za pár minut už jsem zase seděl za volantem a informoval Suka, že se zatím nic nestalo. "To se dalo předpokládat," poznamenal partner. "Sinistro už nás dostal tam, kde potřeboval. Teď jsme na tahu my."

Nastartoval jsem.

Sinistro! To jméno už mi strašilo v hlavě. Když jsem si představil, že je v říši temnot celá řada démonů, které ještě neznám, udělalo se mi špatně. Ne, na to člověk opravdu nesmí myslet, jinak by se zbláznil. Musím se soustředit vždy jen na protivníka, kterého mám právě před sebou.

A teď jím byl Sinistro. Předpokládal jsem, že se Černá smrt už z boje stáhla. Zbavil jsem se jejích služebníků a tím jí připravil další porážku, takže teď jsem doufal, že se mohu soustředit jen na Sinistra.

Zabočil jsem do úzké ulice, v níž stála policejní stanice. Lampa nade dveřmi stále svítila. Slunce už zašlo. Jeho paprsky dopadaly šikmo do ulice, zčásti ji osvětlovaly a odhalovaly strašný nepořádek, kterým se tato čtvrt vyznačovala.

Zastavil jsem před stanicí. Vchod byl zamčen. Měl jsem od něj klíč a tak jsme mohli vejít.

Suko šel za mnou. Nesl kufřík s hlavou. Dveře za ním zabouchly. Na dveřích do kanceláře byla policejní pečeť, kterou jsem odstranil a spolu se Sukem jsme vešli. Policisté tu zatím neuklidili. Vypadalo to tu jako na bojišti.

Podívali jsme se na sebe. Atmosféra se vůbec nezměnila, byla cítit blízkost zla. Dveře do vedlejší místnosti byly pootevřené. Za nimi byla tma. Suko mi pokývl. "Pojď," řekl. Ještě jednou jsem zkontroloval zbraně.

Pistole, dýka, stříbrný křížek všechno bylo na svém místě. Včetně magické křídy, kterou jsem měl v kapse. Suko měl druhou berettu a bič na démony.

Přestože jsme byli dobře vyzbrojeni, měl jsem divný pocit. Nešli jsme do jiné dimenze poprvé. Není to tak dávno, co jsme museli zachraňovat z takového hrůzostrašného světa Shao. Jenže jednotlivé dimenze byly velmi odlišné a stejně tak jednotlivé oblasti v nich. Vzájemně se vůbec nepodobaly a v každé z nich číhalo jiné nebezpečí.

Co nás asi čeká v té Sinistrově? Přistoupil jsem ke dveřím jako první, zalovil rukou po zdi a hledal vypínač.

Otočil jsem jím. Nic ...

V místnosti byla tma! Suko rovněž zavětřil nebezpečí.

Zůstal stát za mnou.

"Buď opatrný," zašeptal mi do ucha.

Mlčky jsem přikývl.

Překročil jsem práh a Suko otevřel dveře dokořán, aby sem dopadalo víc světla.

Zůstal jsem stát jako zasažený bleskem.

Obraz zmizel!

To je konec. Jsme vyřízeni. Ta slova mi proletěla hlavou během několika vteřin. Sinistro nás velmi chytře přelstil.

"To snad není možné," slyšel jsem za sebou Sukův hlas.

Zasmál jsem se. "Ale ano. Podívej se sám." Z mých slov bylo sly 45

šet rozčarování. Dali jsme si tolik práce a teď bylo všechno nadarmo.

Cesta k Sinistrovi a tím k Billu Conollymu pro nás zůstala uzavřená. Takže jsme nebyli na tahu my, ale Sinistro. Museli jsme počkat, až udělá první tah.

Stál jsem tam a nebyl schopen přemýšlet ani cokoli udělat.

To byla čára přes rozpočet. Rozhlédl jsem se po místnosti.

Tam, kde předtím visel obraz, byl teď vidět jen světlejší obdélník. Prohlížel jsem si jeho rohy a zdálo se mi, že jsem zahlédl pohyb.

Prudce jsem se zastavil.

"Co je?" zeptal se Suko. "Podívej se do těch rohů. Nevi díš nic?" zeptal jsem se ho.

"Moment," udělal Suko krok doprava, aby líp viděl. "Ano, je tam stín."

"Správně." "A co?"

Pak se ozval zlomyslný a trium-

fální smích.

Ruka mi okamžitě zajela pod bundu. "Nech tam tu pistoli, Sinclaire, tou mi strach nenaženeš."

Ten hlas j sem znal. Slyšel j sem ho už víckrát. I tady, v New Yorku, když jsem honil taxi z říše hrůz. Ten, kdo na nás v této místnosti čekal, nebyl nikdo menší, než náš starý přítel Spuk.

Nesnažil jsem se přemýšlet

tom, proč se tak najednou zjevil. Řekne mi to určitě sám. Spuk, pán v říši démonických duší, byl sám také démon. A démoni prahnou po úspěchu. Žene je k tomu jakýsi vnitřní pud.

Spuka nebylo vidět. J eho tělo nebylo víc než stín, nemělo žádné pevné obrysy. Byl to výtvor noci. Měl sice i jiné podoby, ale ty pou-

46

žíval jen v říši stínů. Tam se zjevoval v podobě odporné šupinaté obludy, z níž šel strach. Ale to bylo proto, aby duše zabitých démonů co nejvíc trpěly.

Považoval jsem Spuka za ještě nebezpečnějšího než Černou smrt. Byl jedním z nejvychytralejších démonů a ze všeho se snažil získat vlastní prospěch. Byl to démon, před nímž se musel mít člověk na pozoru, nechtěl-li přijít o život.

A teď byl tady.

"Překvapen, lovče duchů?" zeptal se. Jeho hlas zněl dutě a vzdáleně. Dával tušit něco o velikosti říše stínů, jejímž byl vládcem.

"Tak trochu ano," přiznal jsem. "To ti věřím. Představoval sis to moc jednoduše, Sinclaire. Chtěl jsi vklouznout do jiné dimenze a vytáhnout ven svého přítele Conollyho. Nene, takhle to nepůjde. Příliš často jsem už zažil, jak jsi dokázal zvládnout i ty nejneproveditelnější věci. Proto jsem musel zasáhnout. Bylo takřka mou povinností přijít na pomoc svému bratrovi poté, co se Černá smrt nestydatě stáhla." "Co ode mne chceš?" zeptal jsem se. "Vůbec nic, jen přihlížet a možná ti říct pár slov na vysvětlenou. " "V jakém smyslu?"

"To se, Sinclaire, včas dozvíš, věř mi. Už se těším na tvoje setkání se Sinistrem. Mimochodem, co nese ten Číňan pod paží?"

"Dárek pro Sinistra," odpověděl Suko.

Spuk se zasmál. "Snad ne jeho

hlavu?"

"Správně."

V rohu nastal pohyb. Spuk se zřejmě zavrtěl. "Hlavu!" smál se. "Tak jeho hlavu, ano?"

O mě se pokoušely mdloby. Pře-

sto jsem odpověděl: "Ano, je to jeho hlava, jak už jistě víš."

" To není pravda!" zazněla jeho odpověď, jako když práskne bičem.

"A proč by to neměla být pravda?" zeptal jsem se.

"Protože Sinistrovu hlavu mám já.“

Ta odpověď mě zasáhla jako blesk. Moc doopravdy nechybělo a kolena pode mnou poklesla. Cítil jsem, jak mi krev mizí z obličeje a já blednu. Počítal jsem se vším, jen ne s něčím takovým.

Spuk měl škodolibou radost, že nás tak dostal. Já bych se na jeho místě zřejmě radoval stejně, protože jeho nález měl skutečně cenu zlata.

"To zíráš, co?"

Podařilo se mi promluvit až na druhý pokus. "Smím se zeptat, jak to, že ty máš jeho hlavu?"

"Jistěže smíš. Když Sinistra sťali, měla jeho duše přijít do mé říše. Ale on se spojil s Černou smrtí a tak mi jeho duše unikla. Což se mi vůbec nelíbilo, jak si jistě umíš představit. Rozhodl jsem se, že se mu pomstím. Ne hned, ale až někdy, po letech, desítkách, či stovkách let. Měl jsem čas. Kdosi jeho hlavu našel a přivezl ji do New Yorku a tady už pro mě bylo hračkou získat ji. Mám ji už dost dlouhou dobu, zatímco ostatní věří, že se ještě někde povaluje. Ale na tom není ani slovo pravdy. Ta hlava je umě!"

"No dobrá," řekl jsem. "Až sem jsem to pochopil. Jen se ptám, jaké máš s tou hlavou plány? Chceš ji

Sinistrovi vrátit a udělat z něho svého sluhu?"

"Možná a možná taky ne. Jedna věc je pro mě důležitější. Mám zájem na tom, abyste byli odstraněni - ty a tví přátelé. A mágovu lebku si zatím ponechám. Jeto svým způsobem eso v rukávu, kterého budu moci použít, až nadejde ta pravá chvíle."

S něčím podobným jsem počítal.

Tento démon rozvinul velmi rafinovanou hru, ve které může kdykoliv vystoupit jako žolík.

A my byli bezmocní.

Svými zbraněmi jsem nad ním bohužel nemohl v žádném případě zvítězit. Byl velmi mocný a já musel přijít na to, jak ho vyřadit z pokeru o Billův život.

Jak - to bylo otázkou.

Zdálo se, že je si toho Spuk vědom, protože řekl: " Trumfy, lovče duchů, mám v rukou já. Ty můžeš jen dráždit býka. Bodat ho budu já."

"Počkat!"

"Ještě stále optimista?" zeptal se.

"Proč ne? Zatím žiju. "

"Je dokonce možné, že přežiješ.

Ale tvůj přítel Bill Conolly nepřežije. "

Zaskřípěl jsem zuby. Tyhle bestie nebudou váhat vybít svou pomstu na Billovi. Jestli nebudu jednat nanejvýš opatrně, je Bill opravdu ztracen.

Změnil jsem téma: "Kde je teď Sinistro?"

"J e velmi blízko," zazněla odpověď. "Ve svém úkrytu v podzemí. 47

Řekl jsem mu, aby tam na tebe počkal. "

"Ví o tom, že máš jeho hlavu ty?" srdce mi bušilo, když jsem se na to ptal.

"Ne, o tom nic neví. Je to moje překvapení. Tu trochu zábavy mi snad dopřeješ. Řeknu mu to, až nadejde pravý čas."

To jsem Spukovi věřil. Po očku jsem se díval dolů. Tajný vchod do podzemí tam stále byl. Nikdo nepoložil kamennou desku na místo. Mohli jsme se tedy kdykoliv dostat do podzemí.

Lépe řečeno, museli jsme. Pokud se ovšem Sinistro neobjeví nahoře.

Vrhl jsem rychlý pohled na Suka.

Ten se zatvářil, jako by chtěl krabici i s jejím obsahem odhodit.

"Nedělej to!" křikl jsem na něho. Suko se usmál.

Spuk se do toho vmísil. "Tak co, Sinclaire, jak ses rozmyslel?"

"Jsem připraven na všecko," od-

pověděl jsem zdánlivě odevzdaně.

"J si tak arogantní, nebo naivní?" "To ponechám na tobě."

Suko mě taky nepochopil. "Jen neudělej chybu," varoval mě šeptem.

"Neboj se!"

"Sestupte dolů," řekl Spuk. "Sinistro už na vás čeká. "

"I s Billem Conollym?" zeptal

jsem se.

"To uvidíš."

Rafinovaná odpověď, která nás ponechala v nejistotě. Spuk chtěl být tím, kdo bude triumfovat a já se tvářil, jako bych se s tím smířil.

"Dobrá," řekl jsem. "Vrátíme se do podzemí. "

"Fajn," zasmál se démon. "Máte tam už nachystaný žebřík. Nechtěl jsem, abyste si polámali kosti."

"Jak velkorysé." 48

Dal jsem Sukovi znamení rukou.

Ten mě stále ještě nechápal. Pravděpodobně si myslel, že nejsem dost tvrdý, ale já jsem v přítomnosti Spuka nemohl svůj plán vyzradit.

Když jsem se obrátil zády ke Spukovi, nepozorovaně jsem si rozepnul knoflíčky u košile.

Stříbrný křížek mi visel na krku. Nebyl to sice všespasitelný prostředek, to bych chtěl znovu zdůraznit, ale v jistých situacích už mi prokázal mnohokrát neocenitelné služby.

Suko stále držel kufřík. Přistoupil jsem k okraji šachty a zadíval se dolů. A skutečně jsem zahlédl hliníkový žebřík. Bylo mi jedno, kde k němu Spuk přišel, hlavně že máme po čem slézt dolů.

Opatrně jsem postavil nohu na horní pří čel. Pak j sem se otočil a slézal pozpátku. Díval jsem se vzhůru, protože Suko stál teď na okraji a chystal se vstoupit na žebřík.

Spuka jsem neviděl. Věděl jsem však, že se v rozhodujícím okamžiku ukáže.

Pak bude záležet jen na mé po-

hotové reakci.

Napětí rostlo ...

Ještě tři příčle a budu na dně.

Suko musel dávat mnohem větší pozor než já, protože držel pod paží kufřík.

Čekal jsem na něho.

O chvíli později jsme stáli vedle

sebe.

"Chceš vzít hlavu ty?" zeptal se

mě.

"Ne, ne, nech si ji."

"Tak už mi konečně řekni, co chceš udělat!" zašeptal.

"Nepřítel naslouchá." Při těch slovech jsem se obrátil a vešel do chodby.

V podzemí se nedalo zabloudit.

Pode dveřmi pronikal proužek světla.

Byli jsme očekáváni.

Počítal jsem kroky ke dveřím.

Sám jsem nevěděl proč. Snad, abych se rozptýlil.

Klika byla studená. Jediným trhnutím jsem otevřel dveře.

Dlouhým krokem jsem se přenesl přes práh.

Pak jsem uviděl Sinistra!

Stál uprostřed místnosti u kůlu a zaujal postoj velkého vítěze. Měl ruce rozpažené a hned jak mě uviděl, zeptal se: "Přišel sis pro porážku, Sinclaire?"

"Ne, ani v nejmenším." "Tak proč tedy?"

Váhal jsem s odpovědí. Věděl jsem už, jak podzemí vypadá. Přesto mě mrazilo v zádech, když jsem se zadíval na obě truhlice s hlavami. Patřili oběma katům, kteří byli ještě naživu. Zadíval jsem se na Sinistra a na popravčí roušku. Hledal jsem mágovy pomocníky, ale nik de je nebylo vidět. Pravděpodo bně hlídají Billa Conollyho v jiné dimenzi.

"Čekám na tvou odpověď," vyzval mě mág. Byl na něho dost hrozný pohled - místo hlavy jen třpytivý ovál nad useknutým krkem.

"Chápu, že bys rád dostal svou hlavu nazpět."

A bylo to venku. Má slova měla překvapivý účinek.

Mág se zapotácel. Ruce spustil podél těla. Zřejmě počítal se vším, jen ne s tím.

Nějakou dobu nikdo z nás nepromluvil. Pak konečně Sinistro promluvil: "Vy máte, vy máte ... ?"

"Ano, přinesli jsme ti tvou hlavu."

"Ale mně to trv alo stovky let ... " Nonšalantně jsem pokrčil rameny. "Tobě možná, Sinistro. Ale nám se to podař ilo ve lhůtě, kterou jsi nám dal. "

"Ukažte mi ji! "

Pohlédl jsem na Suka. Ten pochopil a začal otevírat kufřík.

Sinistro se nedokázal ovládnout.

Přistoupil blíž. Jak dlouho o této chvíli snil.

A teď svou hlavu uvidí.

"Kde jste ji našli?" zašeptal. Suko pomalu odklápěl kartono-

vé okraje. Dva z nich už byly odklopené, teď sáhl na třetí. Zarazil jsem ho.

"Počkej!" zvolal jsem.

Přestože jsme se nedomluvili předem, reagoval Suko skvěle. Nechal ruku klesnout.

"Co je? Proč nepokračuje?" temně duněl Sinistrův hlas z oválu.

Odpověděl jsem mu otázkou: "Co je s mým přítelem Billem Conollym?"

Sinistro zaváhal.

Koutkem oka jsem zahlédl stín.

Spuk byl tady. Přesně ve chvíli, kdy se mi to nejméně hodilo.

A už zazněl jeho hlas: "Moment, . Sinistro, Sinclair a ten Číňan ... " Nenechal jsem ho ani domluvit.

Věděl jsem, že jestli to teď praskne ...

Nerozmýšlel j sem se a vsadil všechno na jedinou kartu ...

49

Bill Conolly stále čekal. Každá minuta se pro něho stala věčností.

Zul si pravou botu a nevěřícně si prohlížel podpatek, jehož část rozpustila kyselina.

Když tak rychle dokáže rozpustit gumu, jak by potom asi dopadlo lidské tělo?

Bill byl moc šťastný, že do toho moře nespadl. S největší pravděpodobností by z něho nezůstala ani kostra.

Ale zatím: je naživu! Nic víc a nic méně.

Zadíval se na židli a provazy, které na ní nechal. Nakonec šel k ní, vzal jeden provaz a hodil ho do moře.

Ten okamži tě zmizel.

Bill ani nic jiného nečekal. Když se ohlédl, ztuhl překvapením.

Stáli tam ti dva rudí kati.

V rukou drželi své sekyry. Billa zamrazilo v zádech. Zaujal obranný postoj, protože se domníval, že ho přišli zabít.

Ale nic takového se zatím nedělo. Ti dva se postavili každý z jedné strany k židli.

Protahují úmyslně jeho popravu?

Chtějí ho mučit? Bill se rozhodl, že jim tu radost neudělá. Bude se bránit až do poslední chvíle.

Vtom za sebou uslyšel šplouchání vody. Obrátil se a viděl, že se z moře znovu vynořila obluda s otevřenou tlamou a demonstrativně ukazovala na odiv své ostré zuby. Bylo to však zbytečné, protože Billovi ani nenapadlo do toho moře skákat.

Kati mlčeli. Kápě jim ležely na ramenou a ve štěrbinách bylo prázdno - žádné oči.

Ale kde je Sinistro? Nechce snad být při tom, až jeho soupeř zemře? Bill už to nevydržel a oslovil oba

katy: "Hej vy dva, co je s vámi? Co tam tak stojíte jako sochy? Jestli jste mě přišli popravit, tak do toho!"

Kati se ani nepohnuli.

Bill se nadechl a setřel si studený pot z čela. Už tu nejistotu nemohl snést. Když se kati k ničemu nemají, napadne on je.

Připravoval se ke skoku.

Oba maskovaní se pohnuli směrem k němu.

Bill počítal s tím, že uhodila jeho poslední hodina. Nechtěl se však nechat popravit bez odporu jako dobytče na porážce.

Rozkročil se, napjal svaly a zaťal

pěsti.

Kati však nechali sekyry po boku. Jen předstoupili před židli.

Ten vpravo bylo něco rychlejší.

Natáhl levou ruku a chtěl Billa uchopit.

Ale ten nečekal.

Rychle se sklonil pod katovou rukou, uchopil ho za zápěstí, otočil se a přehodil si kata přes rameno. Ten dopadl na kamennou plošinu a skutálel se do moře.

Tam číhala obluda ...

Bezhlavý ani nevykřikl, ani nevolalo pomoc, když se na něho obluda vrhla. Ta jen znovu otevřela tlamu.

Pak zuby sklaply.

Bill slyšel jen praskání kostí a odvrátil se. Bezhlavý zemřel, aniž by vydal jediný zvuk.

Zůstal už jen druhý. A ten teď zaútočil.

Bill počítal s tím, že zvedne sekyru a pokusí se mu setnout hlavu.

51

Ale mýlil se. Zdálo se, že to kata ani ne napadlo.

Bill se zasmál: "Tak pojď!" vyzval ho. "Jen pojď, ty ničemo, já tě ještě naučím, co je to strach!"

Zakuklenec zadupal. Pak se to stalo.

Bill měl pocit, jako by mu neviditelné ruce trhaly tělo na kusy. Křičel, najednou se s ním všechno točilo, byl vtažen do prudkého víru, kolem sebe viděl jen vířit barevné kruhy. Ten vír Billa stáhl do absolutní temnoty.

Pak už o ničem nevěděl, ..

Rychle j sem si přetáhl řetízek přes hlavu a hodil stříbrný křížek tam, kde stál Spuk.

Ozval se strašný výkřik, zasténání a pak kletba.

Posvěcené stříbro ho sice nemohlo zabít, ale velmi oslabit. Doufal jsem, že natolik, že už nebude schopen zasahovat do hry.

A měl jsem štěstí. Spuk jen tiše naříkal.

Teď jsem měl před sebou jediného soupeře.

Sinistro přihlížel mému nečekanému útoku, ale neudělal nic. Zřejmě byl ještě v šoku z toho, co právě viděl. Úplně zapomněl na to, že jsme našli jeho hlavu.

I Suko byl překvapený. Neřekl jsem mu nic o svém zoufalém plánu, ale když jsem se na něho zadíval, viděl jsem, že se usmívá.

Bylo vidět, že se mu to zamlouvá. Stál jsem rozkročen. Od Spuka mi už nehrozilo žádné nebezpečí. Stříbrný křížek ho držel obrazně řečeno ve svém magickém sevření.

52

V Sinistrovi vzklíčilo podezření.

"To byl Spuk, že?"

"Ano."

"Co jsi s ním udělal?" ozvalo se

z oválu.

"Nic."

Sinistro se zachechtal. "Používáš špinavé triky, Sinclaire. Chceš mě podvést."

Zmohl jsem se jen na to, že jsem zakroutil hlavou. Bože, jak já se potil. Celé tělo jsem měl obalené studeným potem. Moje nervy mi dávaly najevo, že je vystavuji příliš velké zátěži.

"Já tebe nechtěl podvést, to ty jsi nám nachystal past." Obrátil jsem Sinistrova slova proti němu. "Nebyl jsi to snad ty, kdo vtáhl do hry Spuka?"

"Ne, já ... "

"Nezapírej!" hrál jsem si na uraženého a obrátil se na Suka. "Myslím, že si svou hlavu nezaslouží. Hrál s námi falešnou hru a já se nerad nechám vodit za nos. Celou dobu jsem věřil, že mu jde jen o jeho hlavu, ale teď m ám dojem, že tomu tak není. Poj ď , vrátíme se nahoru. "

"Ne, zůstaňte!"

Už jsem se napůl obrátil. "Proč bychom s tebou měli ještě jednat?"

"Kvůli Conollymu!"

Trefil do černého. Myslel jsem na svého přítele celou dobu. V duchu jsem byl roztřesený, ale to jsem před Sinistrem nesměl dát najevo. . "Ty jsi ho vůbec nezajal," řekl jsem co možná nejvíc lhostejně. "A pokud ano, tak už ti dávno utekl. "

"Ne!" vykřikl Sinistro vztekem bez sebe. "Jev mé moci! "

"Tak ho přiveď!" odpověděl jsem. "Až bude stát přede mnou, jsem ochoten dát ti tvou hlavu!"

Sinistro váhal s odpovědí. Na

chvíli bylo mezi námi téměř nesnesitelné napětí. Pak mág promluvil: "Dobrá, Sinclaire, vyhovím ti a tvého přítele přivedu sem ... "

Pak se stalo něco, s čím nikdo z nás nepočítal. Sklo truhlice, v níž byla hlava s černými vlasy, se roztříštilo. Střepy pršely na zem, hlava v truhlici se pohnula, převážila se a spadla na zem.

Zadunělo to.

Všichni jsme se k ní obrá tili zrak.

I ovál mága se naklonil tím směrem.

Sinistro pronikavě zařval.

Ani Sukovi a mně nebylo dobře z toho, co se před námi odehrálo.

Hlava se postupně scrvkala. Ležela na zemi, kůže zešedla a scvrkla se, oči praskly a hlava se zmenšovala čím dál víc. Stala se z ní vysušená lebka. Rty a kůže se napjaly, kůže místy popraskala a vlasy vypadaly.

"Mrtvý!" zašeptal mág. "On je mrtvý!"

Bylo mi jasné, že nemá na mysli Billa Conollyho. Ale o to víc jsem ho chtěl mít tady.

Živého a zdravého ...

"Přiveď ho!" zařval jsem na Sinistra.

Sinistro ke mně skočil.

Vytáhl jsem berettu, ale Sinistro nechtěl napadnout nás, chtěl se dostat ke kůlu.

Objal ho, vykřikl několik zaklínacích formulí a lebka na vrcholu bíle zasvítila.

Pak svět kolem nás explodoval v oslnivých plamenných kaskádách ...

Vychází dvakrát v měsíci Vydává Moravská Bastei MOBA, s. r. o.

Kotlářská 53, 602 00 Brno Redakce: tel. (05) 41 24 69 78 linka 205, 208

Obchodní oddělení: tel./fax (05) 41 21 28 50 Sekretariát: telJfax (05) 41 24 83 29 Odpovědný redaktor: Jaromír Blažke Technický redaktor: Zdeněk Valach

DTP studio MOBA

Tisk: Ostravské tiskárny, a. s.

Jason Dark: Odsouzen k smrti Překlad: Alena Smolíková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 1999 © Bastei-Verlag, Gustav H. LObbe GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MOBA vychází:

Hedwiga Courths-Mahlerová společenské romány Silvia-Exklusiv -

královna milostných romancí

Dr. Stefan Frank - lékař z Polesí

G. F. Unger - jeho velké westerny John Sinclair-Speciál - kabinet hrůzy John Sinclair - na stopě hrůzy Zlatá růže - láska a diadém Veronika - láska, sny a romance Western"Bestseller hrdinové Západu

Dr. Kristen - mladý lékař závodí s časem Hedwiga Courths-Mahlerová - Extra výběr společenských románů

Podávání novinových zásilek bylo povoleno Českou poštou s. p. OZSeČ Ústí nad Labem ze dne 21. 1. 1998, j. zn. P-276/98 Podávání novinových zásilek v SR povoleno RPP. Bratislava,

pošta 12, Č. j. 397/94

53

Na chvíli jsem měl pocit, že je konec světa, pak se ale vše ztratilo. Světelné kaskády byly najednou pryč. Studený závan z onoho světa, který nás ještě před chvíli ovanul, zmizel a vše kolem bylo opět normální.

Podvědomě jsem zavřel oči, aby

mě světlo neoslnilo.

Teď jsem je znovu otevřel. Všechno bylo jako předtím. A přece ne.

Něco se změnilo.

Bill Conolly se vrátil. Z jiné dimenze.

Už jsem si chtěl vydechnout, ale pak se mě zmocnila panika.

Bill nebyl sám.

Z dimenze hrůz ho doprovázel jeden z katů. Stál nad ním.

Se sekyrou!

Znovu jsem na pár vteřin zavřel oči, protože jsem se na tu hrůzu nemohl dívat. Suko, který mi stál za zády, prudce vydechl.

Bill měl položenou hla Vll na špalku. A kat byl připraven. Domníval jsem se, že to byl ten, kterému patřila poslední hlava. Ta holohlavá lebka, která ještě byla v truhlici.

Bill se nehýbal. Předpokládal jsem, že omdlel. Ruce mu bezvládně visely podél těla. Dlaně měl obrácené tak, že se jimi dotýkal kamenné podlahy.

Sinistro se tvářil jako vítěz. "Zde máš svého přítele, Sinclaire! Spokojen?"

"Ne, to nejsem! Ptám se tě, co znamená ten kat?"

Sinistro se zachechtal. "Bezpečnostní opatření. Jávám dvěma totiž nevěřím! "

"Proč ne? Přinesli jsme ti tvou hlavu!"

"Zatím jsem ji neviděl!"

54

"Nevěříš mi?"

Sinistro pokrčil rameny.

Nevěřil mi. V duchu jsem se modlil, aby nepoznal, že jde o padělek a aby se Billovi nic nestalo. Byl to pro mě příšerný pohled.

Kat v rudé kápi, stojící rozkročen nad mým přítelem, sekyru v obou rukou, připravenou k ráně. Měl silné kostnaté ruce. Stál sice jako socha, ale věděl jsem, že na Sinistrův povel ožije.

Stačí jedna rána sekyrou a ... Ne, něco takového se nesmí stát! Učinil jsem jeden krok kupředu

směrem ke kůlu a tím i k Billu Conollymu.

Suko zůstal na místě. Držel krabici v obou rukou. Dva okraje už byly odklopené.

"Dej mi tu hlavu!" vyzval mě Sinistro.

"Ne!" ukázal jsem na Billa a na kata. "Nejprve pošli pryč svého kata!"

Ale s tím Sinistro nesouhlasil.

"Ten půjde, až budu mít v ruce svou hlavu."

Náš dialog byl hrou o nervy. Kdo z nás dokáže blufovat líp? Nesměl jsem zapomínat ani na

Spuka. Ležel vpravo ode mě a na jeho těle se leskl stříbrný křížek. Zatím se marně pokoušel vymanit z jeho moci. Nedařilo se mu můj stříbrný talisman shodit.

Pro mě to byl fenomén, který jsem dosud nepochopil. Spuk - bytost bez hmotného těla - se nedokázal zbavit moci bílé magie. A na okamžik mi problesklo hlavou, zda nenadešla ta pravá chvíle Spuka vyřídit. Zároveň se Sinistrem.

"Už nebudu déle čekat!" přerušil tok mých myšlenek Sinistrův hlas.

Mohl j sem to riskovat? Mohl jsem

mu předat hlavu za situace, kdy ta Billova ležela na popravčím špalku?

Podíval jsem se na Suka.

Ten nenápadně mrknul. I on si byl vědom toho, že jsme rozdali karty. Teď bude záležet na tom, kdo z nás bude rychlejší.

"Dobrá tedy, dej mu jeho hlavu, Suko!" řekl jsem.

A bylo to. Teď už jsem nemohl zpátky. Během nejbližších pár minut se vše rozhodne.

Napětí rostlo.

Spuk se pokoušel něco říci, ale nebyl schopen artikulovat. Něco blekotal, ale Sinistro přesto zpozorněl. Všiml si, že něco nehraje.

"Dej ten křížek pryč! " přikázal mi. Suko už mezitím otevřel celou krabici. Dal jsem mu rukou znamení, aby přestal.

"Ten křížek zůstane, kde je! " odsekl jsem.·

Třpytivý ovál byl obrácen ke mně. Sinistro se rozmýšlel. Pochopil zřejmě, že nejsem ochoten k žádnému dalšímu kompromisu. Ani on nepřistoupil na mou podmínku ohledně Billa Conollyho. Ale byl už velmi nedočkavý. Čekal na svou hlavu přes tři sta let.

Teď ji chtěl mít zpátky! "No dobrá," řekl.

Vydechl jsem si. Bylo to zatraceně napínavé.

Suko postavil krabici, protože potřeboval obě ruce k tomu, aby hlavu vyndal.

Pozorně jsem ho sledoval.

I Sinistro natočil svůj ovál tak, aby mohl přihlížet.

Suko to dělal napínavé. Ponořil obě ruce do krabice a uchopil hlavu.

"Vyndej ji!" šeptal Sinistro.

"Dělej!" nemohl se už dočkat.

Suko zachoval klid. "Pomalu, žádný spěch," řekl. "Nesnáším, když mě někdo pohání. "

"Chceš toho novináře poslat na smrt?" zaskřehotal Sinistro.

Podíval jsem se na něho. "Ovládej se!" zasyčel jsem.

Pak Suko hlavu zvedl. Držel ji tak opatrně, jako by se bál, aby ji nerozbil. Byl klid sám. Vůbec se mu netřásly ruce. Uměl se dokonale ovládat.

Pak zvedl hlavu do výšky. Vteřiny ubíhaly.

Oba jsme se dívali na lebku a zároveň pozorně sledovali Sinistra. Vyj de nám ten trik?

Z oválu se ozval neartikulovaný zvuk. Byla to směsice mezi povzdechem, zasténáním a triumfálním výkřikem.

Riskl jsem to a řekl: "Je to ona, nebo ne?"

"Je!" vykřikl mág. "Je to ona, je to moje hlava!"

Suko ji dosud držel zadní stranou k němu, teď ji pomalu obrátil tak, aby se Sinistro mohl podívat do vlastní tváře.

Mág rozpažil ruce. Připadlo mi to, jako prosebné gesto. "Dej mi ji,rychle!"

"Ještě okamžik!" zvedl jsem ruku. "Co bude s Billem Conollym?"

"Nejprve chci svou hlavu!" Situace se znovu vyhrotila. Až si Sinistro hlavu prohlédne zblízka, musí poznat, že jsme ho podvedli.

Přesto mi nic jiného nezbylo. Pokývl jsem Sukovi. "Podej mu ji!"

Suko předstoupil.

55

A Sinistro mu šel vstříc. Sledoval jsem, jak se ti dva k sobě blíží a na Spuka v té chvíli nikdo neměl čas.

Ten stále bojoval proti síle bílé magie skryté v po svěceném stříbře. A nakonec se mu podařilo amuletu zbavit. Slyšel jsem cinknutí a pak se sklepem mihl stín.

Stalo se to ve chvíli, kdy Sinistro sahal po své hlavě. Chytil ji oběma rukama, vytrhl ji Sukovi a přitiskl ji k sobě.

Vytáhl jsem berettu.

Pak zazněl Spukův hlas: "To není tvoje hlava! Podvedli tě, Sinistro! Nech zabít Conollyho!"

Sinistro byl tak překvapen, že nějakou chvíli nereagoval. Pak se zadíval ke stropu, viděl po něm létat Spukovu stínovou postavu a vypukl v šílený řev.

Ale to už jsem byl v pohybu. Jediným skokem jsem se ocitl u kůlu a dopadl přímo vedle kata.

"Setni ho!" rozkázal Sinistro a kat uposlechl.

Sekyra padala dolů. Smrtící rána pro Billa Conollyho.

Vyrazil jsem hranou ruky.

Dal jsem do toho pohybu veškerou svou sílu, znásobenou tím, že jsem v ruce držel berettu.

Naše ruce se srazily.

Měl j sem pocit, že mi praskla kost v zápěstí. Nesnesitelná bolest mi projela celou paží až po rameno. Vykřikl jsem a navíc měl strach, že ostří sekyry i přesto dopadne na hrdlo mého přítele.

Štěstí stálo na naší straně.

Moje rána změnila její dráhu. Se-

56

kyra se zasekla do špalku těsně u Billovy hlavy.

Bill byl zachráněn. Prozatím.

Avšak náš boj ještě nebyl zdale-

ka rozhodnut.

Jak se naše ruce srazily, vyletěla mi beretta. Neležela sice daleko, ale nemohl jsem ji zvednout. Kat by byl rychlejší a uťal by mi hlavu. A to jsem nemohl a nechtěl riskovat.

Skočil jsem vpravo, vykopl při-

tom nohou a zasáhl kata do žaludku. Tím jsem ho odmrštil pryč od Billa.

Následoval jsem ho a oběma pěstmi se do něho pustil.

Bušil jsem kata do hrudi a on padl zády na zeď.

Pak jsem se obrátil, protože jsem slyšel vykřiknout Suka.

Sinistro vzkypěl vztekem.

Držel napodobeninu své hlavy v ruce, prudce se rozmáchl a mrštil jí o zeď.

Soptil hněvem a nenávistí. Hlava se zdeformovala nárazem tak, že připomínala spíš ragbyový míč, když dopadla na zem. Chtěl jsem se vrhnout na Sinistra, ale Spuk skočil mezi nás.

Zaútočil na Suka.

Ten sice vytáhl bič na démony a práskl jím do vzduchu, ale řemínky proletěly stínovým tělem Spuka, aniž by mu ublížily.

Bič neúčinkoval. Spuk zůstal vítězem.

Jednal jsem instinktivně. Dvěma skoky jsem doskočil na místo, kde zůstal ležet můj křížek. Rychle jsem ho zvedl, chytil ho za řetízek, rozmotal ho jako laso a mával jím směrem, kde stál démon.

V místě, kde se srazilo dobro se zlem, se zablýskalo.

Konec II. části

57

Spuk zaklel.

Nechal Suka být a dal se na útěk. Bylo to ve chvíli, kdy se k němu

řetízek s křížkem blížil.

Spuk v té chvíli zmizel.

Krysa opustila potápějící se loď. Vtom jsem za sebou uslyšel

kroky.

"Johneee!" křičel Suko. Vrhl jsem se k zemi.

Sotva jsem dopadl, slyšel jsem nad sebou zasvištět sekyru. Pak to zadunělo, jak se zasekla do kůlu. Ten nevydržel takový nápor a zřítil se.

Stačil jsem ještě včas uhnout.

Lebka z vrcholu kůlu spadla a kutálela se po zemi.

Ale kat ještě nebyl hotov. Vytrhl sekyru a byl připraven pokračovat v boji.

Teď zasáhl Suko.

Dvěma ranám sekyry se vyhnul a pružnými úskoky se mu podaři lo udělat si kolem sebe tolik prostoru, že mohl sám zaútočit.

Tentokrát jeho bič zasáhl.

Tři řemínky dopadly na tělo kata.

Ozval se tak pronikavý výkřik, že se odrážel ozvěnou od zdí sklepa.

Pak se bezhlavé tělo zhroutilo. Sotva se jeho tělo dotklo země, rozpadlo se. A spolu s ním i poslední hlava v truhlici.

Zůstal už jen Sinistro.

Když jsem se k němu obracel, zvedl hlavu ze země a mrštil jí po mně.

Držel j sem v ruce křížek. Jak hlava letěla vzduchem, srazila se s křížkem a došlo k oslnivé explozi, která oslepila jak mě, tak Suka.

Ten zůstal na chvíli neschopen boje. Cítil jsem, jak mi padá prach na prsty a když jsem otevřel oči, byl Sinistro pryč a já viděl, že ten prach padal z mágovy lebky, která se rozpadla.

Sinistro mohl uprchnout jedině do chodby.

Rozběhl jsem se tam.

Přeskočil jsem práh, ocitl se v pološeru a viděl před sebou prchající postavu.

Dělilo nás nanejvýš deset kroků. Směšná vzdálenost, kterou jsem musel snadno překonat.

Za normálních okolností... Vtom jsem uslyšel, jak nade mnou praská strop. A pak šlo všechno strašně rychle.

Chodba přede mnou se zřítila.

Slyšel jsem ďábelský smích, v podvědomí Sukův křik a pak se na mě zřítila lavina.

V tom mi ani můj stříbrný křížek nepomohl. Proti přírodním katastrofám neúčinkoval.

Zastavil jsem se v běhu a chtěl se obrátit nazpět. Jenže už zůstalo jen u přání.

Už jsem to nestihl.

Stačil jsem jen zvednout ruce a chránit si hlavu. Pak mě pohřbil padající strop.

Svět se na mě zřítil v jedné mohutné explozi ...