S tarý McBowen posunul láhev po dřevěném stole. "Tu máš, chlapče, napij se. Jen tak může člověk ten zpackaný život vydržet."

On sám už svou sklenici whisky svíral v obou rukou a Bob McClure ho při tom pozoroval.

Bob prudce zavrtěl hlavou; "Já pít nebudu," odpověděl. "Kdo ví, co se ještě může přihodit. "

"Horší už to být nem ůže." Starý McBowen se předklonil. "Něco ti řeknu, chlapče," zašeptal. "To je začátek konce, myslím konce světa. Věř mi. V Bibli stojí : Až se hroby otevřou a mrtví z nich vystoupí, přiblíží se Země svému konci. A mrtví jsou tady, viděli jsme to na vlastní oči. Živé mrtvé ~ zombie ... "

"Přestaňte! "

"Ne, chlapče, nepřestanu. Řeknu ti svůj názor. Nevěřím, že se tomu muži z Londýna podaří jeho boj vyhrát. Oni jsou silnější. Kdo z lidí má takovou moc, aby se mohl postavit vládci pekel?"

"Sinclair to dokáže," řekl student

přesvědčivě.

"Ach," mávl starý McBowen rukou. "Jen tomu nevěř. Proti nim by mohlo nastoupit padesát Sinclairů a sto Conollyů . Oba mají jednu nevýhodu: jsou to lidi. Kdyby se tak upsali ďáblu, pak by možná měli šanci, ale takhle?"

"Zapomínáš, že John Sinclair už má za sebou nepředstavitelné úspě-

chy," řekl Bob McClure. "Bill Conolly mi to vyprávěl. "

Starý se jen ironicky usmál a dal si další hlt whisky. "To je možné, chlapče, ale neviděls to na vlastní oči. A sám jsi viděl, jakou námahu ho ten zombie stál. Kdyby ho podržel pod vodou déle, tak už byl Sincla i r dávno po smrti. "

"Ale nakonec se z toho dostal." "Ale jen díky pomoci svých přátel."

"To je jedno."

Starý znovu mávl rukou -. "Vy mladí to všechno berete moc lehkomyslně. Ale možná je to vaše právo, kdo ví ... ," řekl a znovu se napil.

Bob nechtěl pít. Vstal a přistoupil k oknu. Bouda stála těsně u jezera, ale přesto Bob neviděl na hladinu, protože mu ve výhledu bránily keře a houštiny na břehu. Ale jeho pohled stejněmíři1 do prázdna. V myšlenkách se zabýval něčím

jiným.

Zo mbiové - nemrtví - žijící mrtvo ly. Č etl o nich v románech a různých legendách. Před lety také viděl film se zombii. Režisér zasadil jeho děj na západoindické ostrovy. Tenkrát vtom filmu se pomocí kouzla voodoo podařilo vyvolat ze země mrtvé.

Student si na ten film dobře vzpomínal, ale to bylo jen kino a Bob tenkrát obdivoval maskéra, který dokázal herce namaskovat tak věrohodně, že vypadali jako skutečné

mrtvoly.

Zažije teď Bob tento strašný sen ve

JOHN SINCLAIR - NA STOPĚHRťJZY _ vychází ve z. a 4. týdnu v měsíci

~

JOHN SINCLAIR - KABINETHRťJZY _ vychází ve 3. týdnu v měsíci

Rychle se pokřižoval, Někdo zaklepal.

"Otevři," zašeptal McBowen. Bob polkl a šel ke dveřím. Než

stiskl kliku, ještě se znovu hluboce nadechl, a pak prudce otevřel.

Nelekl se jen on, ale i obě ženy stojící na prahu.

Několik vteřin se na sebe dívali, až ta, která stála vpravo, velmi dobře vypadající blondýna, k němu natáhla ruku a řekla: ".Jmenuji se Sheila Conollyová, V penzionu nám řekli, že tu najdu svého muže. "

"Ale - ale ... Pojďte dál," řekl Bob a uvolnil dveře.

Obě návštěvnice vstoupily dovnitř.

Bob ucítil vůni parfému, jakou dosud neznal a která se mu velmi líbila.

Starý McBowen tam stál a nevěřícně ze sebe vykoktal: "Tak se mi zdá, že sním," a protřel si oč i . "To nemůže být pravda. Vy přece nejste ani duchové, ani zombiové, "

"Jak jste na to přišel?" zeptala se

Sheila. ~

"Jen tak. To nic, to nic." "Posaďte se prosím," řekl Bob a ukázal na lavici u zd i .

"Děkujeme. "

Druhá žena se teď představila. "Já se jmenuji Jane Collinsová, jsem soukromý detektiva někdy spolupracuji s Johnem Sinclairem, Znáte ho?"

"Ovšem," odpověděl Bob a na oplátku se představil on a po něm McBowen.

McBowen z obou žen nemohl spustit oči. "Páni!" řekl. "J aká vzácná návštěva v mé boudě. Dvě tak vznešené dámy!"

Znovu si protřel oči. "To se mi nezdálo ani v tom nejodvážnějším snu, opravdu."

Jane i Sheila se zasmály. Vypadaly obě velmi sportovně.

skutečnosti a bude v něm hrát hlavní roli?

V tomfi1m.u nakonec hrdina zem řel ... Bob zaťal pěsti a rysy v obličeji mu ztvrdly. Cítil, jak se mu zrychlil tep.

Ano, měl strach a byl k sobě natolik upřímný, že si to přiznal.

Starý McBowen seděl u stolu, popíjel whisky a čas od času si mumlal nesrozumitelná slova a potom .. znovu sáhl po sklenici.

John Sinclair a Bill Conolly už byli na jezeře a bylo otázkou, zda se vrátí.

McBowen a Bob McClure na ně měli počkat v boudě. Tak se domluvili. Mladý student přemýšlel také o kamarádce Marion Mitchelové. S ní a jejím přítelem Danem Dryerem to vlastně všechno začalo.

Oba mladí muži chtěli přeplout jezero na loďce vydlabané z kmene tak, jak to kdysi dělali jejich předkové. Na půli cesty je ale přepadli živí utopenci. Jejich loďka se převrátila a Dan byl zatažen do hlubiny těmi strašnými příšerami, zatímco Bob se zázrakem zachráni l.

Ale Dan nezemřel. Vrátil se. Jako zombiové ...

A přišel navštívit svou přítelkyni Marion.

Mezitím se Bob seznámil s Billem Conollym. Při velmi dramatickém zásahu se podařilo Billovi zachránit dívku ze spárů zombi ů,

"Někdo je za dveřmi," přerušil jeho přemýšlení vystrašený hlas starého McBowena.

Student se obrátil.

Jeho pohledy se setkaly.

Oba dva si pravděpodobně mysleli totéž, ale ani jeden se to neodvážil vyslovit nahlas. Že by ti nemrtví přišli až sem?

Bob se díval po nějaké zbrani, ale ve spěchu nenašel nic, co by mohl použít.

Starý McBowen vstal. Lehce zavrávoral, protože moc pil.

Měly na sobě dlouhé kalhoty, volné svetry a na nich velmi elegantní lehké bundy. Na hlavě měly moderní pletené rádiovky. Vše doplňovaly šály omotané kolem krku.

Sheila měla vlasy vyčesané nahoru a schov ané pod čapkou, zatímco Jane Coll insová měla vlasy rozpuštěné na ramena.

"Napijete se něčeho?" zeptal se starý McBowen a ukázal na láhev whisky.

"Ne, děkujeme," usmála se Jane.

"Ale byly bychom vám vděčné, kdybyste nám zodpověděli několik otázek."

"Prosím," řekl Bob.

"Předně nás zajímá, kde se teď nachází John Sinclair a Bill Conolly. Majitelka penzionu nám řekla, že jsou tady, ale jak vidíme, už tomu tak není."

"Ne," odpověděl student. "Vyjeli na jezero."

"Měli k tomu nějaký konkrétní

důvod?" zeptala se Sheila.

Bob sklopil zrak k podlaze. '"Mluvte, pane!"

"McClure, jmenuji se Bob McClure." "Dobrá, pane McClure. "

"A já se jmenuji McBowen," řekl starý a sáhl po sklenici. "Na zdraví. " Bob se znovu ujal slova. "Ano, měli

důvod, aby tam jeli."

"Smím se zeptat, jaký?" Bob váhal s odpovědí.

Jane Collinsová ho pobízela: "Ne~ bojte se, Bobe, my známe jejich povolání."

Těmi slovy zbavila Boba jeho plachosti. Vyprávěl jim vše od začátku a nic nevynechal.

Z Sheilina obličeje se dalo vyčíst, že má o manžela velký strach. Větší, než ostatní, což bylo docela pochopitelné. Možná i proto, že se už i ona dostala do velmi nebezpečných situací a její život přitom visel na vlásku.

"Tak a to je všechno, co se stalo

4

do této chvíle, pokud vím," ukončil Bob své vyprávění.

"A řekli vám, kdy se vrátí?" zeptala se světlovlasá detektivka.

"Ne. To bude záležet na situaci." "To jste řekl dobře, Bobe," zasmála se Sheila poněkud trpce. Potom se podívala na Jane Collinsovou. "Co myslíš, rozjedeme se za nimi?" zeptala se Jane.

"Ne. To určitě ne. Můžeme na ně tady počkat?" obrátila se na staré-

ho McBowena.

"Ale jistě, dámy, bude mi potěšením. Ještě nikdy jsem neměl tak krásné návštěvnice, škoda, že vám nemohu nic nabídnout."

,,I tak jsme spokojené," řekla s úsměvem Jane.

Vytáhla z kabelky krabičku cigaret, nabídla i Bobovi, který ji přijal.

Tiše kouřili.

Potom se Sheila zeptala na důvod všech těch otřesných událostí.

Tutéž otázku si stále kladl i Bob McClure.

"A právě teď se tu konají závody," řekla Jane Collinsová.

Starý jí dal zapravdu. "To je na tom to nejhorší. "

"Možná jedno s druhým souvisí," vysl ovila svou domněnku Sheila Conoll yová.

Odpověď na své otázky nenašli.

Jane Collinsová najednou řekla:

"Buďte zticha, něco jsem slyšela!"

"Kde?" zeptal se šeptem Bob. Jane ukázala palcem směrem na dveře.

"Venku."

Všichni se otočili ke dveřím. Jane pro jistotu sáhla do kabelky, kde měla svou miniaturní pistoli značky Astra.

Potom někdo zabušil na dveře. Bušení se rozléhalo celou chalupou.

"Kdo to může být?" divil se Bob. Jane nečekala, než se McBowen zvedl ze židle, byla u dveří a stiskla kliku.

Pistoli zatím nevytáhla, ale okamžitě toho litovala, když viděla, kdo před ní stojí.

Zombie!

"Dane!" vykřikl Bob McClure. Do jeho výkřiku se vmísilo řinče-

ní rozbíjeného skla na zadní straně boudy a ve stejném okamžiku se v rozbitém okně objevila mrtvolné bledá ruka ...

Obklíčilo nás šest zombiů ...

Pluli jsme úplně sami na člunu s přídavným motorem po jezeře Loch Morar.

Nemohli jsme se nikam schovat ani se dát na útěk. Museli jsme bojovat.

Bill si odkašlal. Držel už berettu v ruce. "Doufám, že ses napil cílové vody," řekl s dávkou šibeničního humoru.

"To víš, že ano. "

I já držel v ruce zbraň. Jezero bylo celkem klidné a my si nevšimli toho, že se k nám zombiové blíží. Připluli pod vodou neslyšně a dostali se až do naší blízkosti.

Šest živých mrtvých!

A my jsme byli jen dva!

Ale měli jsme své pistole. Měl jsem v kapse ještě náhradní zásobník. Jen se jim nesmí podařit převrhnout náš člun. Potom by to bylo zlé, protože zápas ve vodě jsem před krátkou chvílí prožil.

Nebýt Billa, tak bych už byl po smrti.

Zombiové se nehýbali. Šlapali vodu a z vody vyčnívaly jen jejich hlavy.

Dívali jsme se do jejich odporných tváří, do kterých jim visely přilepené řasy a plankton a slepené pramínky vlasů.

Byl na ně odporný pohled, ale na takové věci jsem si už za svou dosavadní praxi zvykl.

Oba dva jsme s Billem namířili těm nestvůrám na hlavu. Nad námi kroužili rackové. Ale i ti ztichli, jakoby vycítili drama odehrávající se na vodní hladině.

Potom jeden z racků vykřikl. Jeho výkřik byl startovním signálem.

Zombiové zaútočili!

Přímo přede mnou se vymrštil z vody první. Musel v sobě mít přímo pekelnou sílu.

Stiskl jsem spoušť. Byl to pouhý reflex, který mi pohnul prstem. Zombie padl na záda a potopil se.

Bill vystřelil také.

Ukončil tak pekelný život druhého zombieho. V tom okamžiku ostatní zmizeli. Jako šípy se ponořili pod hladinu, protože nechtěli, aby je postihl stejný osud.

VE DRUHÉM POLOLETí 1998 V ROMÁNOVÉ ŘADĚ

NA STOPĚ HROZY JOHN SINCLAIR VYCHÁzí:

sv.104 Zelené peklo sv. 105 Zóna smrti sv.10a Jezerní příšera sv.107 Zombiové

sv. 108 Hororové disko sv.109 Pálení čarodějnic sv.110 Řidič z říše duchů sv.111 Kino hrůzy

sv.112 Guru mrtvých sv.113 Judita a její druhé já sv.114 Čaroděj od Seiny sv.115 Skleněná cela

Mílíčtenáfi,

pokud chcete získat starší svazky, můžete si je zaplatit složenkou typu "C" (+ 10 Kč příspěvek na poštovné a balné) na adresu:

Nakladatelství MOBA Kotlářská 53, 602 00 Bmo

5

"Určitě jsme je na dlouho nezahnali," konstatoval Bill Conolly realisticky.

"T.o ne," souhlasil jsem. "Oni se vrátí, ale příště už budou chytřejší."

"Co budeme dělat?" zeptal se Bill

a neustále pozorně sledoval hladinu.

"Vrátíme se na břeh."

"A co zombiové?"

"Určitě nás budou sledovat." "Takového doprovodu bych se rád

V zda l. "

Pokrčil jsem rameny. "Co chceš dělat jiného, Bille? Nastartuj motor." " Dobře, " odpověděl Bill.

Spustil motor. Pokud šlo o mne, přídavným motorům jsem nikdy nevěřil. Při spouštění vždy tak nepravidelně klepaly, že jsem měl pocit, že nenaskočí. Ale moje obava se naštěstí nevyplnila.

Malý člun se rozjel.

Bill seděl opět na zádi. Stejně jako já pozorně sledoval vodní hladinu a díval se po našich nebezpečných soupeřích. Ale ani jeden zombie už se neukázal.

Cítil jsem však, že jsou nablízku. Číhali jen na vhodnou příležitost, aby na nás mohli zaútočit.

A našli ji.

Bez varování jsme se opět ocitli ve smrtelném nebezpečí. Jeden Zombie se nepozorovaně přiblížil k našemu člunu zezadu.

Nadzvedl záď člunu, já ztratil rovnováhu a sjel jsem dolů.

"Pozor, Bille," vykřikl jsem, když jsem koutkem oka zahlédl, jak můj přítel vrávorá.

Ale Bill se rychle vzpamatoval. Vrhl se na dno člunu, vystrčil hlaveň pistole přes okraj a díval se po našem protivníkovi. Ten se neukázal, ale místo toho zaútočil podruhé.

Znovu zatlačil do člunu, tentokrát na přídi. Nedokázal jsem se udržet na nohou. Se zbraní v ruce jsem klouzal pozpátku.

6

Bill proklínal i modré nebe. Potom vystřelil.

Kulka zasvištěla a dopadla do vody. Ale Bill zombie nezasáhl. V příštím okamžiku nás napadl další.

Viděli jsme, jak se pár rukou zachytil za okraj člunu. Bylo jasné, co má v úmyslu.

Chtěl převrhnout člun. To se nesmělo v žádném případě stát.

" Zůstaň na zádi!" zavolal jsem na Billa. Když se objevila hlava zombieho, vystřelil jsem. Zasáhl jsem ho a vysvobodil ho tak od jeho nečistého věčného živoření.

Nemrtvý zmizel a člun dopadl zpět na hladinu.

Bill se postavil. Šel jsem za ním za záď, abych si sedl ke kormidlu.

"Přidej plyn," zvolal jsem na Billa.

"Musíme odtud pryč! "

Bill mě poslechl a zvýšil rychlost.

Člun vyrazil prudce kupředu. Trhlo to s námi, jak jsme zavadili o jednoho ze zombiů, ještě než nás stačil napadnout.

Č lun se zakymácel. Potil jsem se, i když od hor vál studený vítr. Poslední minuty byly velmi kruté a nepříjemné.

Ale zatím jsme nebyli z nejhoršího venku.

Bill na mě zavolal: "Proklatě, člun má trhlinu!"

Při té zprávě jsem se lekl, přeběhl mi mráz po zádech. To nám ještě chybělo, když jsme tak daleko od břehu.

Držel jsem v pravé ruce kormidlo a obrátil hlavu směrem, kam ukazoval Bill.

Měl pravdu. Z díry ve dně člunu bublala voda. Dno mohla prorazit jen taková nepředstavitelná síla, jakou mají zombiové. .

"Nemůžeme nic jiného dělat, Johne, než vodu vylévat."

Vynikající vyhlídky.

Voda vnikala do člunu a rychle se šířila po dně. Už jsem měl mokré nohy.

Bill hledal nějakou vhodnou nádobu, do které bychom mohli vodu nabírat. Nenašel nic.

"Budeme to muset dělat rukama!" zavolal jsem na něj.

"Nic jiného nám nezbývá," odpověděl a dal se do práce.

Byl to boj proti větrným mlýnům.

Bill oběma rukama vyhazoval vodu z člunu, ale dvojnásobek jí tam vtékal.

Přesto zaprutile pokračoval, zatímco já jsem mířil přímo ke břehu.

Ale naše rychlost klesala, protože člun s vodou na dně byl čím dál těžší.

"Zatraceně, nedokážu to," vykřikl Bill.

"Nedělej, že jsi unavený," odpověděl jsem.

"Tobě se to mluví. "

Pomalu mi přestávalo být do smíchu. Podíval jsem se dozadu. V loďce už bylo po kotníky vody. A vtékala další. Na můj vkus až moc. Bill vyléval jako posedlý, obličej se mu leskl potem, ale naše šance byly malé.

Člun se začal potápět.

To by ani nebylo tak tragické, kdyby nám nebyli v patách zombiové. Bylo mi jasné, že nás nepřestali pronásledovat.

Podíval jsem se na vodní hladinu, na které se čas od času odrazily sluneční paprsky jako v zrcadle. Bylo těžké něco rozeznat. Přesto jsem zahlédl hlavu jednoho ze zombiů.

Nebyl od nás daleko. Zombiové byli rychlí plavci a bylo jich také tolik, že se v jezeře jen hemžili.

To může být zlé ...

Voda v člunu stále stoupala. Slyšel jsem, jak Bill heká, sténá

a kleje. Proklínal sebe, mne i náš osud. Věděl jsem, že to tak nemyslí, ale musel si ulevit.

Hlava zombieho zase zmizela. Na to, abych po něm vystřelil a byl si jist, že ho zasáhnu, byl daleko.

Ke člunu se rychle blížila šikmá vlna, narazila na pravobok a přelila se přes okraj dovnitř.

Za normálních okolností by se to nemohlo stát. To, že se to stalo, dokazovalo, že člun už dost poklesl.

Moc času nám nezbývalo. "Nemůžeš přidat?" volal na mě BilL

"Ne," odpověděl jsem. "Křídla jsem si nechal v Londýně. "

"To je tedy pech."

Pomalu mne přecházel veškerý humor. Před člunem se znovu vynořili dva zombiové.

V divokém vzteku jsem zvedl zbraň, ale znovu jsem ji spustil. Nemělo cenu střílet, protože se člun kymácel. Břeh už nebyl daleko. Bill stále vybíral vodu.

Tlakem vody se navíc rozšířila díra ve dně, takže můj přítel to měl čím dál těžší bojovat proti neustále přibývající vodě. Naše situace se přiostřovala.

Stále častěji se vlny převalovaly přes okraj člunu a přispívaly k tomu množství, které už tam bylo. Nevzali jsme si žádné záchranné vesty. Ve člunu bylo jen staré záchranné kolo, které už skoro rozežrali moli.

Budeme to muset vydržet až do konce.

Zombiové se přibližovali. Dostali posily, takže jich kolem nás bylo zase šest. Jakési těžké tělo v polorozpadlém oblečení kraulovalo vodou směrem k nám a při každém tempu kolem sebe rozstřikovalo spršky vody.

Nechal jsem ho přiblížit.

Když byl od člunu asi pět kroků, vystřelil jsem. Zambie se však okamžitě ponořil. Stříbrná kulka ho sice zasáhla, ale jen do ramene.

A pak se jeden zombie zavěsil na okraj člunu tak, že ho ani jeden z nás neviděl. Musel se k nám přiblížit pod vodou. Uviděli jsme ho až v oka-

7

mžiku, kdy se jeho ruce vynořily z vody a zachytily za okraj.

Ztratil jsem rovnováhu a upadl.

Současně mi obličej zaplavila vlna. Voda se mi dostala do průdušek a já jsem se rozkašlal.

Zombie se dostal do člunu. Měl na sobě zbytky oblečení. Byla to stará uniforma. Byly v ní velké díry, kterými prosvítala nazelenalá kůže.

Zombie se vrhl na Billa.

Ten nestačil včas uhnout, upadl pod velkou tíhou těla zombiho na záda a ten mu vtiskl hlavu pod vodu ve člunu.

Zombie se rozmáchl k úderu. Vystřelil jsem na něj a trefil. Ruka mu sice vyletěla nahoru, ale

pak dopadla těsně vedle Billa do vody a nezasáhla ho. Zombie umíral. V několika vteřinách se rozpadl na popel a vlny ho spláchly do jezera.

Billův obličej se vynořil z vody,

kuckal a zajíkal se. .

Já se okamžitě obrátil na druhou stranu a viděl dalšího nemrtvého, který se snažil vyšplhat na příď. Stoupl jsem mu na ruce a donutil ho pustit se.

Zombie zmizel pod hladinou. Znovu jsem se chopil kormidla. Člun už se téměř nehýbal z místa.

Byli jsme těsně před potopením.

"Už se nám to nepodaří," zavolal jsem na Billa a sotva jsem to vyslovil, zaplavila voda člun až po okraj.

Klesal ke dnu jako kámen ...

Zombie se vrhl na Jane a vedl úder pěstí zdola nahoru.

Zasáhl by Jane Collinsovou plnou silou, kdyby instinktivně neuskočila.

Pěst ji minula o vlásek a zombie byl setrvačností vržen dopředu a proletěl kolem detektivky.

8

Jane bleskurychle reagovala.

Nebyl to sice nijak silný úder, ale podařilo se jí ho odrazit.

Mezitím už se další zombie šplhal dovnitř oknem.

Byla to žena.

"Paní O'Connorová!" zvolal Bob McClure v nejvyšší hrůze,

Starý McBowen vyskočil. Zareagoval opravdu bleskově, uchopil láhev whisky a mrštil jí nemrtvé do obličeje.

Zlostně vykřikla a uskočila dozadu. Na chvíli od ní byl pokoj, zato Dryer byl jako posedlý. Stál v předklonu a číhal. Pozoroval svého bývalého přítele Boba McClura a v očích měl napsáno, co zamýšlí.

"Ne, ne," šeptal Bob a ustupoval.

"Prosím ne. "

I Sheila ustoupila až ke zdi. N eměla tak silné nervy jako Jane, která popadla židli a držela ji nad hlavou.

Zombie se blížil k Bobovi. Bobovi se zračilo v očích šílenství a nevěděl, co má dělat. Strach mu zatemnil rozum. Zato Jane jednala za něho.

Mrštila židlí po zombí, kterého náraz téměř srazil k zemi. Dokázal však udržet rovnováhu a vyvrávoral v předklonu.

Jane Collinsová v tom viděla svou šanci.

S veškerou silou kopla netvorovi do zad, tím ho vymrštila dopředu, takže přeběhl přes práh a ocitl se venku.

Jane za ním okamžitě zabouchla dveře a zajistila je dřevěnou závorou. Pak se o ně opřela zády. Vydechla si a odfoukla si zpocené pramínky vlasů z čela.

( "Tak to bychom měli," řekla.

"Ale oni se vrátí," vzlykal Bob. "Pak budeme muset na něco přijít." Obhlédla všechny kolem sebe. "Jste v pořádku?"

Všichni přikývli. "Ty taky Sheilo?"

Sheila už překonala první zděšení. "Ano," odpověděla.

Ženský zombie od okna zmizel.

Starý McBowen ukázal na rozbité sklo a zachechtal se: "Dal jsem jí napít whisky, tak rychle se nevrátí. Na to můžu přísahat."

"Jen aby ses nepletl," řekl Bob. Jane se odlepila od dveří. "Zbraně, kterými můžeme zombie usmrtit, doma nemáte?" zeptala se a obrátila se na starého McBowena.

"Ne."

Po této jednoslabičné odpovědi bylo ticho. Zvenčí bylo slyšet zvuky.

Zombiové byli vzteky bez sebe, že jim oběti, o kterých si mysleli, že jsou absolutně jisté, unikly. Ale nevzdávali se a hledali další způsob, jak se znovu dostat do boudy.

Tam přemýšlela Jane Collinsová nahlas. "Posvěcená voda, stříbrné kulky, posvěceny kříž nebo něco podobného tady nemáte," konstatovala nahlas. "Zombiové se dají usmrtit jen tak, že je střelíte do srdce, nebo jim rozbijete hlavu. "

"Tak já přinesu sekyru," řekl McBowen. Zamířil ke krbu. Prohrábl oheň, protože mu byla zima, ale pak zapomněl přikládat dřevo. Plameny už byly velmi nízké a skomíraly.

Sheila se rozhlížela po místnosti a najednou se jí rozzářila tvář. "Mám to, Jane!" vykřikla. "Nemrtví mají přece panický strach z ohně, porazíme je ohněm!"

Jane se usmála. "Výborně." "A jaksi to představujete?" zeptal se Bob.

"Uděláme si louče."

McBowen převzal iniciativu.

V ruce držel sekyru, do druhé uchopil židli a sekyrou ji rozsekal tak, že oddělil každou nohu zvlášť.

" Tak," řekl spokojeně. "To bychom měli."

Rozdal každému po jedné noze a sám si nechal jednu.

"Teď je stačí už jen zapálit," tekla Jane.

"I na to jsem myslel." McBowen byl starý praktik. Vytáhl z jednoho kouta staré hadry na utírání prachu a skleněnou láhev, která byla do tří čtvrtin naplněna bezbarvou tekutinou.

"Petrolej hoří výborně, "řekl, otevřel láhev a nalil petrolej na hadry. Místností se rozlehl pronikavý zápach, ale ten nikomu nevad i l. Všichni doufali, že jim tato látka pomůže v boji proti netvorům.

Každý si navlhčil hadr. Neustále sledovali okno. Kdyby se tam objevil nějaký z obou nemrtvých, okamžitě dostane zásah zapáleným hadrem.

Ta žena se zřejmě stáhla do pozadí. Když Jane př i tiskla ucho na dveře, slyšela je oba šeptat před chatrčí. Určitě něco připravovali, ale jejich polévku Jane a ostatní jíst nebudou.

Bob McClure znovu našel vládu nad sebou. Dokonce se usmíval.

McBowen si dal hlt whisky. Nikdo mu to v tuto chvíli nevyčítal. Sheila vypadala v tu chvíli stejně rozhodně jako Jane. Obě ženy si byly podobné nejen pletí a vlasy, to bylo zřejmé.

"Zapalte louče," řekla Jane. McBowen vytáhl starý zapalovač.

Jane mu přidržela provizorní louč.

Hadry začaly okamžitě hořet.

Potom přišla na řadu Sheila, po ní Bob a nakonec McBowen.

Chatrčí se vznášel páchnoucí černý kouř, ale louče hořely a to bylo nejdůležitější.

Jane přistoupila ke dveřím. Když byla těsně u nich, ustoupila. Zombie se do nich zvenčí nesmírnou silou opřel a chtěl je vyrazit.

9

Bill přikývl. Potom zvedl pravou ruku a já viděl, jak v ní drží stříbrnou dýku.

"Chceš ji?" zeptal se mě. "Ne, nech si ji."

Bill se na mě podíval a řekl: "Tak do toho, příteli, a držme si palce. " Nebylo nic, co bych v tuto chvíli dělal raději.

S berettou jsem pod vodou střílet nemohl, ale měl jsem něco, co nebylo radno podceňovat.

Svůj stříbrný křížek!

Velmi bych se divil, kdyby křížek nedokázal zombie alespoň zastavit. Bill plaval přede mnou. Následoval jsem ho a pohyboval jsem rukama v pomalých tempech. Sem a tam jsem se položil střídavě na levý a na pravý bok.

Zombiové nás sledovali.

Nebyla vůbec naděje, že by nás nechali na pokoji. Naopak, neustále zužovali kruh kolem nás.

Dal jsem Billovi jasné znamení, aby zpomalil, protože jsem potřeboval pár vteřin na to, abych proměnil svůj úmysl v čin .. Bill pochopil a zpomalil.

Šlapal jsem vodu, pravou rukou jsem si rozepnul košili a vytáhl tajuplný křížek tak, aby visel vně.

Jak často mi prokázal neoceni telné služby. Byl prastarý a na jeho čtyřech koncích byla vyryta jména čtyř archandělů. Byla to jakási podivná znamení, která nebyla psána v mně dosud známém jazyce, a byla nesmírně účinná. Dokázala zahnat na útěk i Kaluraka, Drákulova synovce.

Křížek mi teď visel na košili, voda si s ním pohrávala a kývala jím z jedné strany na druhou. Sluneční paprsky se od něj odrážely v reflexech.

Bill plaval současně se mnou. Pomalu jsme proráželi vodu a nemarnili čas tím, abychom sledovali břeh . před námi. Museli jsme držet očima v šachu zombie kolem nás.

Neměl však úspěch. Dveře se sice zatřásly, ale vydržely. Detektivka pokynula McBowenovi a řekla mu, aby odsunul zástrčku.

Starý přikývl a uhodil pěstí do dřevěné zástrčky. Jane levou rukou stiskla kliku a prudce otevřela dveře ...

"Pryč z toho proklatého člunu," zvolal Bill Conolly a vrhl se do vody. Teď šlo o holé přežití a my jsme museli vsadit vše na jednu kartu.

Skočil jsem do vody a koutkem oka jsem si všiml, jak Bill Conolly skočil za mnou, potom jsem už jen dával pozor, abych se nedostal do blízkosti klesajícího člunu, kolem něhož se utvořil vodní vír. nebo do blízkosti lodního šroubu. e

Prorazil jsem zelenou vodní plochu a ocitl se na hladině. Odhodil jsem si vlasy z čela a rozhlédl se.

Samozřejmě, že tu Zombi ové stále byli. Viděl jsem jejich hlavy ve stejné výšce s mou a triumfální výrazy ve tvářích.

Srdce se mi rozbušilo prudčej i . Byli jsme bez naděje?

Něco se dotklo mých boků. Lekl jsem se a chtěl uhodit, ale v posledním okamžiku jsem poznal přítele Billa.

"Začínáš být lekavý, " řekl s úsměvem.

"To dělá to okolí. "

Kolem nás vystupovaly na hladinu vzduchové bubliny jak člun klesal ke dnu.

Když Bill viděl zomb i e kolem nás; jeho obličej nevypadal právě radostně. Šlapali jsme vodu a jen mírně pohybovali rukama. Vlny mi šplouchaly do úst.

"Nejlepší bude, když poplaveme vedle sebe," navrhl jsem. "Tak si můžeme vzájemně krýt záda. "

10

li vodu a nabírali nové síly. Dlouho jsme to ale nemohli vydržet, protože voda byla studená.

"Tak často jako dnes jsem se už dlouho nekoupal," řekl Bill sarkasticky.

"Aspoň budeš jednou pořádně čistý," odpověděl jsem stejným tónem.

"Že to říkáš právě ty! Plaveme dál!" zavelel Bill. "A modli se, aby se neobjevil nějaký vodní had."

To by nám tak ještě chybělo. Ale tady jsme nebyli v jezeře Loch Ness. Žertování by mě určitě přešlo, kdybych vědělo netvoru hlubin Ogurovi. Ale až dosud jsme byli setkání s ním ušetřeni.

Plavali jsme teď prsa, protože při kraulování člověk ztratí hodně sil, A šlo nám to uspokojivě.

Avšak chlad z vody nám pronikal až do morku kostí a já jsem se začal třást. Začínali jsme být podchlazení a naše pohyby byly čím dál pomalejší.

Zombiové už nezaútočili. Alespoň něco pozitivního. Plavali jsme čím dál pomaleji. Už nám docházel dech. Dávno jsme přestali mluvit. Potřebovali jsme každičký centimetr vzduchu a všechny zbytky sil, abychom se dokázali probojovat ke

. svému cíli, jímž byl břeh jezera.

Najednou se Bill potopil vyčerpáním. Potopil jsem se rychle za ním, ale to už Bill zase dokázal vystrčit hlavu nad hladinu. Vyčerpaně se na mě usmíval a v obličeji se mu zračila nesmírná únava.

"Dokážeš to?" ptal jsem se ho očima a Bill zaťal zuby.

Tentokrát jsem plaval já s ním.

Kdyby se znovu potopil, byl bych okamžitě u něho. Ale měli jsme štěstí.

Nalézali jsme se na jižní straně je-

11

V tuto chvíli se ponořili.

Zmizeli, jako když mávne kouzelným proutkem, a já věděl, že každou chvíli zaútočí.

"Dávej pozor!" zavolal jsem na Billa a v tom následoval první útok. Z boku se na nás vrhly dva stíny. Byly proklatě rychlé a vystřelily z vody jako dva šípy.

Bill se obrátil doleva a já doprava. Udělal jsem ve vodě kotoul, potopil se a plaval proti jednomu ze zombiů.

Bylo už pozdě, aby se mi vyhnul

a tak jsme do sebe narazili.

Přitom jsem se ho dotkl křížkem. V tomtéž okamžiku začal-zombie klesat do hloubky. Věřím, že se rozpustil ještě než klesl ke dnu.

Ale jak se daří Billu Conoll ymu? Ten právě zápasil se svým soupeřem. Boj se odehrával pod vodou. Bill právě zvedal ruku s dýkou, ale zombie ho chytil za zápěstí a bez potíží mu držel ruku v bezpečné vzdálenosti od sebe.

Bill proti jeho nadpřirozené síle nic nezmohl.

Nakrátko jsem se vynořil, abych se nadechl, znovu jsem se potopil a za chvíli jsem byl u nich.

Přit iskl jsem křížek nemrtvému na

záda.

Ten okamžitě pustil Billa a klesal

ke dnu. Bill rychle vyplaval na hladinu, aby se nadechl.

"To bylo o vlásek!" řekl zadýchaně. "To tvůj křížek, Johne?"

"Ano."

Na místě jsem se obrátil a rozhlí-

žel se po ostatních utopencích. Uviděl jsem je v bezpečné vzdálenosti a nezdálo se, že by měli v úmyslu nás napadnout.

Podle mého názoru to bylo magické vyzařování stříbrného křížku, které nebylo radno podceňovat. Díky němu jsme si za chránili život.

I když byl náš boj jen krátký, dost nás vyčerpal. Chvíli jsme jen šlapá-

zera a tady byl břeh velmi nízký. Dalo se jít hodně daleko do vody, aniž byste museli plavat.

Když už se Bill potopil dvakrát po sobě a já ho vytahoval, zavadil jsem najednou nohama o bahno.

Srdce mi poskočilo radostí. "Bille, my jsme to přece dokázali!" křikl jsem mu do ucha. "Můžeš už jít po svých."

Bill se postavil a zjistil, že má pod sebou dno. Bořili jsme se sice až po kotníky do bahna a někdy nám sahaly vlny až k očím, ale nemuseli jsme už plavat.

A to samo o sobě stačilo.

S každým krokem to bylo lepší. Brzy už nám voda sahala jen po

prsa a Bill se už poněkud vzpamatoval.

Nevystoupili jsme na břeh ve stejném místě, odkud jsme vypluli. Bouda starého McBowena byla ještě pěkných pár metrů vzdálená. Bill upadl do trávy a já si sedl vedle něho. Dopřáli jsme si minutu odpočinku, potom jsme se zvedli a šli dál.

"Budeme se prodírat pobřežním houštím nebo půjdeme po cestě?" zeptal se Bill.

"Tak jak vypadáme, bych dal přednost té první možnosti. "

"Dobrá, tak jdeme. "

Cesta byla velmi namáhavá. Vedla hustým křovím.

Konečně se před námi otevřel pobřežní pás a my věděli, že už nejsme od boudy starého McBowena daleko.

"Máme před sebou cílovou rovinku," řekl jsem optimisticky.

V tom jsme uslyšeli 'výkřik ...

Ti dva zombiové zřejmě počítali úplně se vším, jen ne s náhlým útokem lidí. Když Jane Collinsová prudce otevřela dveře, byli tak překvapeni, že se na nic nezmohli.

12

o chvíli později už byla detektivka mezi nimi.

V pravé ruce držela louč a mávala jí jako šavlí.

Ostatní napodobovali její příklad. loni zaútočili na oba nemrtvé,

"Na ně!" křičel starý McBowen. Zombiové začali prskat a řvát. Pokaždé, když chtěli zaútočit, zamával jim někdo hořící loučí před očima a oni ustoupili. Dali se na ústup do křoví za boudou.

Ale bránili se.

Dan Dryer neustále sledoval svého bývalého kamaráda. Boba McClura. Chtěl ho za každou cenu dostat a podařilo se mu vyhnout nebezpečné ráně.

Potom zaútočil on,

Bob najednou ucítil, jak mu bok svírají dvě ruce jako ocelové svěráky, jak.ho zvedají nahoru a propadl panice.

Divoce kolem sebe mával loučí, bušil Dryera do zad, ale ten ho nepustil.

Jane Collinsová viděla, v jaké kritické situaci se Bob nalézá a proto zvolala na Sheilu a McB owena: "Postarejte se o tu ženu! "

A sama spěchala Boboví na pomoc.

Mezitím srazil zombie studenta na zem. Už si byl jist svým vítězstvím a chtěl se na něj vrhnout, ale v tom se Bobovi podařilo nastavit mu louč proti tělu.

Zombie, jehož oblečení mezitím uschlo, vzplál.

Možná k tomu také přispěla i jeho šupinatá kůže, ale plameny už se nedaly zastavit a Jane Collinsová rychle uskočila. Zvedla ze země Baba, který tam ležel úplně ohromený.

"Dane!" šeptal. "Pane Bože, Dane!"

"Pojďte, Bobe," řekla Jane tiše.

"Nedívejte se tam."

Zombie vběhl do křoví. Pravděpodobně se pokoušel dostat do jezera. Zůstala tu už jen ta nemrtvá.

N acházela se v bezvýchodné situaci. Musela vidět osud svého společníka a S heila Conollyová ji spolu s McB owenem zahnali do úzkých.

Stála opřená zády o kmen stromu.

V očích jí blýskalo.

Sheila Conollyová dala louč dolů a řekla: "Já nemohu ... "

"Tak odejděte," řekl McBowen a přistoupil k Zombii.

Nemrtvá vykřikla tak pronikavě, že to proniklo všem až do morku kostí a Sheile naskočila husí kůže na zádech.

Odvrátila se.

Pokaždé to bylo stejné. Nelítostný boj mezi dobrem a zlem. Už od samého počátku světa jedni život ničili, druzí se ho pokoušeli zachránit.

Neblahý život nemrtvé byl ukončen. Zbyl po ní jen popel...

"Hotovo," řekl McBowen a zamířil k ostatním.

,:Buď by nás zabili, nebo z nás udělali jednoho z nich," řekla Jane.

Sheila přikývla.

Nastalo mlčení. Všechny čtyři lidi svedl dohromady osud, který z nich v hodině nouze učinil jednotný tým. McBowen se pokusil tíživé ticho prolomit. "Teď si můžeme dovolit trochu napít, ne? Co říkáte?"

Nikdo nic nenamítal.

Všichni čtyři-se vrátili do jeho chalupy. Ještě ani nedošli ke dveřím, když se z křoví vypotáceli dva muži.

Ti dva muži jsme byli my. "Bille!" zvolala Sheila, která svého muže uviděla první. Běžela mu naproti a vrhla se mu do náruče. "Bille," šeptala. "Jsem tak ráda, že jsi tady. Měla jsem o tebe takový strach!"

Takové uvítání bylo naprosto pochopitelné.

Já jsem nebyl uvítán tak láskyplné a bouřlivě.

.,Jde š dost pozdě," konstatovala suš e Jane Collinsová.

Ukázal jsem na své mokré šaty.

"Bohužel to dřív nešlo. Měli jsme s Billem nějaké neočekávané potíže."

"Ve vodě, jak vidím."

"Ano. Nějací kamarádi proti nám něco měli. Bylo nám horko -.tedy zima, Jane," řekl jsem.

Všichni jsme vešli do chalupy. Jane mne tajně chytila za ruku. I ona byla ráda, že mě zase vidí zdravého a živého. I když to nedávala najevo tak, jako Sheila.

McBowen zavřel dveře a louče byly mezitím uhašeny. Jane Collinsová mě informovala stručně o tom, co se stalo.

Dokázal jsem si představit, co museli prodělat, když se ti nemrtví objevili. Lehké to určitě nebylo.

Ale nemělo smysl přemýšlet o tom, co bylo. Museli jsme myslet na to, co nás čeká a to bude dost zlé. Nemuseli jsme být žádní jasnovidci, aby nám to bylo jasné. Já jsem zase vyprávěl, co se stalo nám.

Četl jsem v Sheilině tváři, jak soucítí se svým mužem. Potom jsem mluvil o tom, že je Suko na cestě sem a určitě se tu brzy ukáže.

"Otázkou však stále zůstává, kdo za

těmi událostmi je a co tím sleduje."

"J á toho v pozadí znám."

Několik párů. očí se na mě podívalo. "Je to Černá smrt," řekl jsem. Viděl- jsem v očích Sheily a Jane

zděšení. I ony už o mém největším nepříteli slyšely dost, aby věděly, jak je těžké s ním bojovat.

"Ale co tím vším sleduje?" zeptala se Jane.

"To zatím nevím."

"A jak víš, že za tím, co se tu stalo, je právě Černá smrt?"

"Z jedné staré knihy." "Nezapomeňte na tu obludu," připomněl starý McBowen.

"Jakou obludu?"

"Na Ogura, obludu Z hlubin."

McBowen si odkašlal. "Toto jméno se vyskytuje ve všech starých bájích a legendách, které se týkají našeho jezera. "

"Vyprávějte nám o něm víc." "Znáte už historii hraběte z Ferryguardu. Poslal své příbuzenstvo na smrt. Loďka, ve které si vyjeli na jezero, se potopila, ale ne v bouři, nýbrž proto, že si Ogur ty lidi vybral za své oběti."

"Už jste někdy Ogura viděl?" chtěl

jsem vědět,

"Ne."

"Takže neexistuje žádný popis?" Starý chvíli váhal. "Vlastně ano,"

řekl po chvíli.

"A kde?"

"V místním muzeu v městečku. " "Kdo tu obludu nakreslil?" zeptal

jsem se.

"Lidé, kteří ji viděli." "Takže nějací existují?"

"To určitě. " McBowen hovořil dost jednoslabičně.

Nechápal jsem jeho důvod a proto jsem se ho na něj zeptal,

Opět mi odpověděl jednou větou.

"Všichni, kdo Ogura viděli, krátce na to zemřeli. "

"Ale stačili ho ještě namalovat," tekl jsem. To bylo velmi důležité a já si chtěl ty obrázky prohlédnout.

"Má muzeum otevřeno?" zeptal se

Bill.

"Ano."

"Tak tam okamžitě půjdeme." Rozhodli jsme se, že na nás ženy

počkají v restauraci. McBowen, Bill Conolly a já jsme si chtěli jít prohlédnout muzeum.

Bob McClure neměl zájem. Chtěl zajít za Marion Mitchelovou, což jsme docela chápali.

"Ale napřed se půjdu převléci," . řekl Bill a ukázal na své mokré oblečení.

"Máš tu vůbec ještě něco suchého?" zeptal jsem se,

14

"Ne," odpověděl.

"Tak si něco koupíš," řekla Sheila. "Já ti pomůžu něco vybrat."

Bill obrátil oči v sloup.

Ani mně se ta představa příliš nezamlouvala, ale potřebovali jsme nové oblečení. Když to tak půjde dál, stane se z tohoto případu pro nás dosti drahý špás.

Starý McBowen nás doprovodilo Jen do obchodu nevstoupil.

Byl toho názoru, že mu už tak visí ve skříni dost hader.

Ryan McN eal nervózně kouřil cigaretu. Nálada se změnila, to cítil velmi dobře. Byla přímo výbušná a nepřátelská,

McNeal už celou záležitost organizačně nezvláda l. Musel zasahovat na třech místech najednou.

Napřed to byli reportéři a žraloci od tisku. Větřili senzaci a bombardovali ho otázkami,

Dále chtěli oba strážníci bezpodmínečně provést ohledání celého okolí a z toho důvodu chtěli odložit start závodu alespoň o den.

Ale závodníci s tím nesouhlasili.

Jejich zvolený vůdce, muž jménem Greg Niehols, to dal McNealovi dost jasně na srozumněnou.

McNeal si musel přiznat, že je mu tenhle Nichols podezřelý. Dělal na něj dojem, že je duchem nepřítomen. Měl takový chladný pohled, bez života, bez jakéhokoliv záblesku citu. Byl jako robot.

"My odstartujeme, pane McNeal e," řekl s rozhodností v hlase. "Nic a nikdo nám v tom nemůže zabránit, ani vy ne. "

"Pokud já k tomu nedám svolení, tak žádný závod nebude," odporoval McNeal.

"Jste si tím tak jist?"

Na to už McNeal neřekl nic a oto-

čil se k němu zády. Ale v tu chvíli už u něho byli zase oba policisté. Předali mu příkaz, ve kterém se říkalo, že závody musí být o den odloženy.

"A vy to zařídíte! " řekl jeden z policistu nekompromisně.

McNeal zaskřípěl zuby, ale nemohl proti tomu nic dělat. Zlostně se obrátil. Nejraději by se byl schoval do nějaké myší díry a nechtěl už nic slyšet ani vidět. Ale to nešlo, protože na něho čekaly další úkoly. Vůbec se neodvažoval myslet na to, jaké to vyvolá pozdvižení mezi závodníky, když jim oznámí odložení startu a upřímně si přiznal, že z toho má strach.

Ale nejdřív přišli na řadu novináři.

Seděli v informačním středisku a krátili si čas kartami a kouřením. Přitom vyprázdnili nejednu láhev. Když McNeal vstoupil do informačního centra, nastalo ticho.

Jen nějaký hlas z pozadí řekl: "Přichází sám velký mistr. Vážení, teď je to napínavé. "

Nic nebylo napínavé. McNeal několika stručnými slovy řekl, že je závod odložen.

Teď nastala vřava. Novináři byli vzteklí a hledali viníka a našli ho v McN ealovi.

"Všechno o tom napíšeme do novin, pane. A to na první stránce. Pro závody motorových člunu je jezero Loch Morar vyřízeno. Nato se spolehněte. "

"Ale já za to vůbec nemůžu, " bránil se McNeal.

"Někdo musí položit hlavu na špalek!"

McNeal zlostně vyšel ze střediska. "Darebáci!" nadával. "Na úřady si tihle pisálkové nedovolí. Z nich mají strach. Ale s námi si můžou dělat, co chtějí."

Hledal Cliva Thomase, svého asistenta, ale ten nebyl k nalezení. Pravděpodobně ještě stále přemýšlel

o tom, že z řezné rány, kterou si způsobil jeden závodník, netekla žádná krev.

McNeal si rval vlasy. Kypěl vztekem.

Zalétl pohledem k táboru závodníků, který byl označen červenými značkami: Muži ze soukromé firmy se starali o to, aby značky nepřekročil někdo, kdo neměl v táboře, co dělat.

Tam objevil McNeal i svého asistenta. Thomas se plížil kolem tábora závodníku jako kočka kolem horké kaše.

McNeal se k němu rozběhl. "Tady jste, konečně jsem vás našel!" řekl zlostně.

Thomas, který vypadal jako Woody Allen, sebou trhnul. "Co se děje, pane?"-

"Co se děje, co se děje?" vykřikl na něho McNeal. "Musíme odložit start přinejmenším o den. "

Greg Nichols, který stál poblíž, ta slova slyšel a rozesmál se.

McNeal se k němu obrátil.

Ale Nichols už toporným krokem mířil opačným směrem. McNealovi byl ten člověk stále a stále podezře l ejší.;

Ke vchodu muzea vedlo krátké schodiště.

Zastavili jsme se na schodech.

Nebyl tu žádný zvonek a tak McBowen zaklepal.

Na dveřích viselo kovové klepátko a když jim třikrát zaklepal, ozval se zevnitř nabručený hlas: "Zavřeno!"

Dveře však byly otevřené.

Před námi se objevil velmi hubený člověk. Byl vysoký až po horní

15

hranu dveří a shlížel na nás káravým pohledem.

"To jsme my, Dlouhý Tome," řekl McBowen. "Ustup, ty noční strašidlo."

Dlouhý Tom zalovil v kapse u kabátu, vytáhl cvikr a posadil si ho na nos.

"Ty nejsi sám?"

"Ne, vzal jsem s sebou přátele. " "Co chcete?" V Tomově dlouhém

obličeji to zacukalo.

"Chceme si to tady prohlédnout." "Ale my máme ... "

"Pro nás zavřeno není," přerušil ho McBowen. "Pusť nás dovnitř."

Dlouhý Tom ustoupil z cesty a když jsme byli všichni vevnitř, zavřel za námi dveře. Bylo to tu cítit včelím voskem, kterým byla naleštěna podlaha. Představili jsme se. Pro jistotu jsem mu sdělil i své povolání, abych tím Dlouhého Toma uklidnil.

"No, ale ... " vykoktal Tom a díval se na mne přes cvikr. "Nev ím , co tady asi chcete. "

"Chceme se jen na něco podívat," odpověděl Bill.

"To je váš kolega?" zeptal se dlouhý Tom.

" Ano , " odpověděl jsem. "Zajímají nás zejména obrázky Ogura."

To Dlouhého Toma očividně vy-

strašilo. "Děje se něco?" zeptal se.

"S tím nejsou žádné žerty, pane." "S čím?" zeptal jsem se.

"S Ogurem."

"J á jsem taky neřekl, že bych měl náladu žertovat, pane. "

"Ukaž nám už konečně ty obrázky," spustil McBowen.

"Ovšem, pojďte se mnou." Dlouhý Tom šel napřed. Kolem postavy mu vlál šedivý oblek. Jak rukávy, tak i noha vice u kalhot mu byly krátké. Chodil shrbený. Zastavil se před hnědými dveřmi, vytáhl z kapsy klíč a odemkl.

Vstoupili jsme do místnosti, kde to

16

bylo cítit zatuchlinou. Okny ze zeleného skla sem nepronikalo téměř žádné světlo.

Dlouhý Tom rozsvítil.

Místnost byla rozdělena skleněnými vitrínami, ve kterých byly vystaveny výkresy. Byl jsem zvědavý a přistoupil k jedné z nich.

Kresba byla už stará, což dokazoval zažloutlý papír. Někdo na něj maloval tuší. Obrysy už byly vybledlé, ale ještě rozeznatelné.

Bill stál těsně za mnou a díval se spolu se mnou. Starý McBowen se držel za námi.

Kresby už byly skutečně velmi špatně vidět. Sklonil jsem se co nejblíže ke sklu. Obrysy obludy mi připomínaly velkého ještěra. S velkou námahou jsem rozeznal velkou otevřenou tlamu a zdálo se mi, že vidím i obrovský jazyk.

"Nedají se v těch vitrínách rozsvítit světla?" zeptal jsem se Dlouhého Toma.

"Ne, pane."

Přistoupil jsem k další. I tady byl stejný obrázek, ale byl ještě méně rozeznatelný,

Četl jsem polohlasně jména napsaná na vitrínách.

"Ti lidé zemřeli," vysvětlil mi Dlouhý Tom.

"Na co?"

Dlo uhý Tom jen pokrčil svými vy záblými rameny a jeho sako se při tom rozkývalo.

"Jednoho to zasáhlo na člunu, druhý zemřel na procházce a ti dva poslední?" pokrčil rameny. "To bylo ještě než jsem se narodil; takže nevím."

"Pravděpodobně přišli o život také za neobvyklých okolností," vyslovil jsem svou domněnku.

"To určitě," souhlasil McBowen.

Jeho hlas zněl podivně chraplavě. Bylo na něm vidět, že se necítí v této místnosti dobře.

Bill Conolly se vmísil do hovoru.

"Tak to bychom měli. Pokud jde o mne, můžeme už jít. Já si tu obludu raději prohlédnu ve skutečnosti."

"Nežertujte, pane," varoval ho McBowen.

Já už byl u dveří. Dlouhý Tom za námi zamknul,

"Jiné věci, které souvisí s tou ob-

ludou, tu nemáte?"

"Máme," řekl váhavě. "Co například?"

"To bychom museli do sklepa. " "Tak pojďme," řekl jsem a usmál se. "Jak myslíte. " Dlouhý Tom šel zase před námi. Téměř si zakopával o vlastní nohy, jak jimi při chůzi šněroval. Schodiště do sklepa bylo mnohem strmější než venkovní. Tady si člověk mohl velmi snadno zlámat vaz. Kromě toho tu byl nízký strop a Dlouhý Tom se musel hluboko ohýbat. I já s Billem jsme museli sklonit hlavu.

Sklep byly skutečné katakomby.

Tlusté vlhké stěny a mezi nimi chodby. Takové stavby vydržely věčnost. . Široká chodba byla přecpána harampádím všeho druhu. Tady by si přišli na své mnozí sběratelé. Nás to harampádí jen zdržovalo a stálo nám v cestě a Bill si také okamžitě o něco narazil lýtko.

Zaklel.

Prošli jsme až na konec chodby a ocitli se před dřevěnými dveřmi s železnými kováním. Bylo tu sice elektrické osvětlení, ale jediná lampa, která byla chráněná železnou mříží, byla tak zaprášená, že by bylo nutné ji nejdříve očistit, aby mohla poskytnout nějaké světlo. V tomto stavu vydávala jen jakési tlumené příšeří.

Dlouhý Tom u sebe nosil spoustu klíčů. Znovu zalovil v kapse, až našel ten pravý.

Dveře strašlivě vrzaly, když je otevíral.

"Je v tom sklepě také zavedena elektřina?" zeptal jsem se.

Dlouhý Tom odpověděl, aniž by se ke mě obrátil: "Ne."

"Tak to budeme muset chodit po-

slepu?" zavrčel Bill, ~

"Máme tu svíčky. "

"Alespoň něco. "

Zůstali jsme stát u dveř e a Dlouhý Tom se prohraboval ve starých krámech.

"Už to mám!" a vrátil se se

dvěma svíčkami.

Vstoupil jsem do místnosti za ním.

Bill za mnou, jen starý McBowen zůstal venku.

Místnost byla plná různého harampádí. Na zdech visela zrcadla, mezi nimi staré komody, vysoké asi do pasu a plné prachu.

Dlouhý Tom natáhl svou hubenou ruku a ukazováčkem opsal oblouk kolem místnosti a pak ukázal na jednu truhlu .

Stála uprostřed místnosti.

Svým tvarem mi připomínala starou truhlu, v jaké bývaly poklady, takovou, jaké člověk vidí ve filmech

pirátech.

"Tady uvnitř to je," řekl Dlouhý Tom, který to dělal opravdu napínavé.

"Co je to?"

"Pss!" položil si prst.na rty a dělal to ještě napínavější.

Ve světle svíček vypadal jeho obličej podivně bledý a oči mu těkaly. Ztlumil hlas v šepot a řekl: "To, co vám teď sdělím, jsem ještě nikdy nikomu neřekl. Porušuju tím slib, ale když jsem viděl, že vám mohu věřit, rozhodl jsem se to udělat. Kromě toho se ve starých textech píše, že se objeví někdo, kdo učiní řádění těch-příšer přítrž."

"Já ničemu nerozumím, " řekl Bill. - "Musíte mít trpělivost," řekl Dlouhý Tom. Sehnul se a položil ruce na

17

víko truhly. "Tam vevnitř je ukryto tajemství. " "Tak ji otevřete." řekl jsem. Zámky byly zrezavělé. Dlouhý Tom neměl klíč u sebe, ale vytáhl ho z malé komody.

Byl to malý klíček, ale kupodivu se k zámku hodil.

Bylo však těžké truhlu otevřít, protože zámky byly časem velice zrezivělé. Dlouhý Tom otáčel klíčem sem a tam. Vrzalo to a rez se sypala na podlahu, ale zámky zůstávaly zamčené.

"Posviťte mi, prosím," požádal Dlouhý Tom.

Bill se sehnul a přiložil svíčku do

blízkosti truhly. Pak klíč zabra l. Zámek odskočil,

A o chvíli později i druhý. "Hotovo!" řekl s úlevou Dlouhý

Tom. Narovnal se a přitom se uhodil hlavou o strop. "Chcete, abych odklopil víko, pane Sinclaire?" zeptal se mne.

"Vy nás opravdu napínáte," řekl jsem.

"Však ono to také napínavé je. Protože to, co v té truhle leží, tam odpočívá už stovky let. "

"Probouzíte mou zvědavost," odpověděl jsem.

"Otevř e te ji, prosím."

Bill do mě strčil. "Tak dělej, na co čekáš, kamaráde?" Uchopil jsem víko oběma rukama a chtěl ho zvednout.

Šlo to zatraceně ztěžka. Víko bylo přilepené. Dlouhý Tom mi pomohl. Ve dvou se nám podařilo víko nadzvednout. Pustili jsme ho na zem. Dopadlo na druhou stranu truhly a opřelo se o její zadní stěnu. Po dopadu víka se zvířil prach, který nám na chvíli zastínil pohled.

Bill přistoupil těsně k truhle a posvítil do ní svíčkou.

Byli jsme oba zklamáni, protože toho tam moc k vidění nebylo. Viděli

18

jsme jen něco zamotaného ve starém hadru.

"Musíme' to rozbalit," řekl Dlouhý Tom. "Ty věci musí být v ochranném obalu, jak to požaduje předpis." Avšak, než jsme se dostali k tomu, abychom roztrhanou látku z truhly vytáhli, stalo se něco, co naše plány překazilo.

N a zdi začalo blikat nějaké světlo. "Podívej se tam!" zvolal, Bill. Stál jsem v tu chvíli skloněný nad

truhlou a rychle se narovnal.

Blikání zesílilo a najednou se na zdi objevily obrysy nějaké postavy, připomínající lidskou postavu ... Dlouhý Tom se začal třást. Ustoupil až ke dveřím, o něž se opřel. "Já jsem to tušil," šepta l. "Já jsem to tušil. Něco se stane. Člověk nesmí probudit k životu duchy a zlé mocnosti beztrestně ... " Starý McBowen zmizel také a tak jsme tváří v tvář tomu zjevení stáli jen my dva s Billem. Ruka mi podvědomě zajela pod košili. Koupil jsem si také nový oblek. Stejně jako Bill. Jen každý jiné barvy. Obrysy té postavy stále blikaly na zdi. Ale každou vteřinou byly silnější a zřetelnější. I to, co se skrývalo uvnitř obrysů začalo vystupovat. Zjevil se člověk - nebo duch?

Očekávali jsme, co se bude dít dál. A nečekali jsme nadarmo.

Duch vystoupil ze zdi. Stál před námi.

Vzrůstem malý, lehce nazelenalá pleť, tmavý plášť a na rtech vychytralý úsměv.

Tak jsme ho znali. Byl to mág Myxin ...

Nebyl to nikdo menší než on. A jen on se mohl dokázat tak magickým způsobem v té sklepní místnosti zjevit a zhmotnit.

Myxin - legenda, která se stala skutečností. Upomínka na Atlantidu a věčný nepřítel Černé smrtí.

Stál tu před námi. Proč?

Myxin byl i naším nepřítelem, neboť i on se stejně jako Černá smrt snažil uchvátit moc do svých rukou. Prozatím v říši démonu. Nebylo to dávno, kdy jsme Myxinovi vzali jednu z jeho nejúčinnějších zbraní - bič na démony. Ať už to zní sebepodivněji, jemu jsem vděčil za to, že mne Černá smrt dosud nezničila. Neboť on doufal, že se mi jednou podaří nad Černou smrtí zvítězit a už několikrát mi jen z toho důvodu prokázal velmi cenné služby. Přesto zůstával Myxin naším nepřítelem, protože stál na druhé straně a nebyl to člověk, ale démon, na to jsme nikdy nesměli zapomenout.

Teď k nám promluvil. "Mů žete nechat zbraně, kde jsou. Stříbrné kulky mě můžou tak nanejvýš polechtat. " "To vím," odpověděl jsem.

"Tak je to dobře. Promluvme si spolu, Sinclaire." ,,0 čem si přeješ mluvit?" zeptal jsem se.

"Prokázal ti můj bič na démony

dobré služby?" " Prokázal. "

"Ale Černá smrt ještě žije. " Usmál jsem se. "Mysleli jsme si,

že se ti nad ní podaří zvítězit. " "Zanedlouho se o tom rozhodne." "Jaký bohulibý záměr, "řekl jsem ironicky.

Zavrtěl hlavou. "Neměl bys žertovat, Johne Sinclaire, situace je nanejvýš vážná."

"Co zamýšlíš?"

"Mezi Černou smrtí a mnou se schyluje k rozhodující bitvě. Za bitevní pole bylo zvoleno zdejší jezero. Chystám se zničit její opěrný bod dnes v noci, a to na věčné časy. Mí poddaní už jsou připraveni. "

Na to jsem přikývl. "To ti věřím, Myxine. Já a můj přítel jsme se s nimi už seznámili. " "To se mýlíš, Johne Sinclaire. Pozoroval jsem vás, když jste byli na jezeře. Ti nemrtví nejsou mí poddaní. Patří Černé smrti a jsou to mí nepřátelé. Vlastně bych ti měl poděkovat, že jsi jich několik zabil. "

"A kdo jsou tví poddaní?" zeptal jsem se.

"Nepokoušej se na to přijít, lovče duchu. To je jen mezi mnou a Černou smrtí. Ty se drž v bezpečné vzdálenosti. To je mé varování. "

"A když do toho budou vtaženi nevinní lidé?"

"Tak mají smůlu, "

Zavrtěl jsem hlavou. "Ne, Myxine, my se nebudeme držet v uctivé vzdálenosti, budeme bojovat. Myslím, že mne ještě stále neznáš. "

"Dal jsem ti dobrou moc radu, Sinclaire." '

Ve chvíli, kdy pronesl mé jméno, jeho postava zprůsvitněla. Potom se . rozechvěla, zvedl se mírný větřík a pak Myxin zmizel.

Stáli jsme s Billem sami ve sklepní místností. Otočil jsem se ke dveřím. Dlouhý Tom nahlížel dovnitř škvírou ve dveřích a koktal: "Už je pryč?"

"Ano." odpověděl jsem.

Odvážil se vstoupit dovnitř. "Kdo to byl?" zašeptal a opatrně se rozhlédl. Nebyl ještě úplně přesvědčen

tom, že je vzduch čistý.

"Démon," odpověděl jsem. "Vy ho znáte?"

Přikývl jsem.

Bill se ujal slova. "Co myslíš, Johne, co po nás chtěl náš starý kamarád ve skutečnosti. "

Pokrčil jsem rameny. "Chtěl nás varovat, to je od něj hezké."

19

"Ty mu věříš?" "Ne."

"J á taky ne. "

"Poslouchej, Bille," obrátil jsem se na něho. "My oba víme, že ti, co stojí na druhé straně, nikdy nehrají s čistými kartami. Ty jejich byly vždycky označené a já jsem si jist, že je to i Myxinův případ. Zná nás natolik dobře, aby věděl, že na jeho návrh nikdy nepřistoupíme. Protože kdykoliv se nám naskytla příležitost démony porazit, nikdy jsme si ji nenechali uniknout. Myxin chtěl dosáhnout toho, abychom se do boje pustili s dvojnásobnou vervou. On se soustředí na Černou smrt, ale je tu zřejmě ještě jedna neznámá. "

"Já vím," řekl Bill. "Ogur, ten jezerní ještěr."

"Správně. A Ogur poslouchá Č ernou smrt. Myxin nedokáže přesně odhadnout, jak je ten ještěr silný a potřebuje všechny síly a poddané na to, aby se mohli postavit proti armádě Černé smrti. Tak se pokusil tímto rafinovaným způsobem nahecovat proti Ogurovi nás, abychom mu s ním pomohli a odvrátili pozornost toho ještěra od něho osobně a tím vla stně posílili jeho pozice. To n ení špatně vymyšleno. Myxin je velmi rafinovaný démon. "

"Což nám už často dokázal," řekl Bill. "Bohužel zatím nevíme, co je v té truhle."

"Ale za pět minut," odpověděl jsem a začal rozbalovat starou látku, "to vědět budeme." Nejprve z polorozpadlé látky vypadl kožený toulec. Byl na horní straně opatřen víčkem.

Otevřel jsem ho.

Bill Conolly a Dlouhý Tom se mi dívali přes rameno. Sáhl jsem do toulce a vytáhl z něho stříbrný šíp. "S takovým se dá daleko dostřelit," zašeptal Bill. "Stříbrný šíp! Skřivánku, už tě slyším zpívat."

22

Celkem jsem z toulce vytáhl sedm stříbrných šípů.

"Tak s tím jsem nikdy nepočítal, " řekl Dlouhý Tom. "Ale bylo o tom psáno ve starých knihách. " "Podrž ho," řekl jsem Billovi a podal mu toulec. Lovil jsem v látce dál.

A našel jsem další předmět. Byla to harpuna.

Bylo na ní vidět, že je hodně stará.

Měla jednoduchou konstrukci. Dvojitou tětivu, na kterou se přiložil šíp a vystřelil. Tětiva už byla dosti křehká, budeme ji muset vyměnit.

"Co na to říkáš?" zeptal jsem se Billa, když jsem mu harpunu ukázal.

"To je víc, než jsme mohli čekat." "Tou harpunou má být podle starých spisů zabit Ogur," řekl Dlouhý Tom. "Stojí tam psáno, že ho má zasáhnout sedm šípů a poslat do té

nejhlubší hlubiny."

"A kde je ukryt ten tajuplný spis?"

zeptal jsem se.

"Také v truhle."

"A tu jste ještě neotevřel?" "Ne."

" Odkud tedy víte, co je v tom spisu psáno?"

"Vyprávěl mi to můj předchůdce.

Byl to velmi moudrý člověk, který se zabýval černou magií. "

"A celý život se mu nic nestalo?" zeptal jsem se.

"Ne, proč?"

"Tomu, kdo se zabývá černou magií a upíše se satanovi, je jednou předložen účet." Dlouhý Tom mávl rukou. "On se neupsal satanovi, ani ho nevzýva l. Naopak, byl jeho zapřisáhlým nepřítelem. Vždy mne varoval před tím, abych se nikdy nepostavil na jeho stranu. A já měl ke svému předchůdci vždycky důvěru a proto jsem ho poslechl. Bylo pro mě nejlepší nechat věci v klidu a nepouštět se do žádných experimentů. Nikdy jsem ty truhly neotevřel a nechtěl jsem to

ani udělat, protože jsem znal jejich . obsah."

Věřil jsem Dlouhému Tomovi. Byl sice podivín, ale jinak upřímný a takové vlastnosti jsou v dnešní době velmi vzácné.

Starý McBowen se znovu objevil.

Protáhl se dveřmi jako zloděj. Svíčky stále hořely a vrhaly na naše obličeje mihotavé stíny.

"Všechno v pořádku?" zeptal se McBowen.

" Ovšem, " odpověděl jsem. Bližší vysvětlení jsem si nechal pro sebe. Místo toho jsem prohledával truhlu, ve které měl být uložen starý spis. Našel jsem ho uložený ve schránce.

"Takhle ho uložil můj předchůdce," řekl Tom hrdě. "To musel být velmi předvídavý člověk," řekl Bill Conolly.

Dlouhý Tom přikývl.

"Jinak nám už nechcete ukázat nic?" zeptal jsem se ho.

"Ne, pane."

"Tak můžeme jít." Podíval jsem se na Billa. "Máš něco proti, příteli'?" "Ne, měl bych mít?" Bill odstavil svíčky, sfoukl je a pomohl mi vynést věci ze sklepa. Já jsem vzal harpunu, toulec a svitek se spisy. Chtěl jsem ho prostudovat nahoře a už jsem byl velmi nedočkavý dozvědět se poselství našich předků. Starý McBowen kráčel teď v čele našeho průvodu. Určitě byl z nás tří nejšťastnější, protože už se těšil na denní světlo. "P ů jdeme do mé kanceláře, tam nás nebude nikdo rušit," řekl Dlouhý Tom.

Neměl jsem nic proti tomu.

Jeho kancelář byla zařízena velmi úsporně. Jen na zdech visely obrazy s motivy zdejšího města a jeho okolí. Byla to díla místních malířů. Velmi naivní, ale nikoliv špatná. Jeden z obrazů mi mimořádně padl do oka.

Byl větší než ostatní a ukazoval část jezera, kterou jsem dosud neznal. Na pobřeží stály vysoké skály. Byly velmi ostré a příkré. Malíř namaloval i příliv rozbíjející se o skaliska. Celá scenérie znázorňovala bouři s deštěm. Šedivé závoje deště šlehaly šikmo do vody a na nebi plula těžká šedivá mračna.

Obludu jsem však neviděl. Dlouhý Tom ke mně přistoupil.

"Líbí se vám ten obraz?"

"Ano."

"Ten jsem maloval já," řekl pyšně. "Podařilo se vám velmi dobře za-

chytit atmosféru," polichotil jsem mu.

Pokrčil rameny. "Snažil jsem se

to."

Ukázal jsem na pobřežní skaliska. "Znáte tuto část jezera Loch

Morar?" .

Přikývl. "Nejsou tam jen skaliska," začal vysvětlovat. "Ale také pláž a jeskyně pod vodou. Hovoří se o rozsáhlém podzemním labyrintu, kterým protékají podzemní řeky a které slouží obludě jako skrýš. "

"To znamená, že chceme-li najít Ogura, musíme najít ty jeskyně?"

" Správně. "

Obrátil jsem se k Billovi. "To jsou velmi lákavé vyhlídky, co?"

"To si piš."

"Prozkoumal ty jeskyně už někdo?" zeptal jsem se znovu.

"To ne. Toho se dosud nikdo neodvážil, je to příliš nebezpečné," odpověděl Dlouhý Tom.

Zamyšleně jsem pokyvoval hlavou.

"My se toho budeme muset odvážit," odpověděl jsem.

"Zřejmě ano."

Bill mezitím svitek rozbalil a rozložil ho po stole. Posadili jsme se k němu a společně jsme začali pročítat text.

23

Byl psán latinsky. Naštěstí jsem se, latinsky naučil ve škole, takže mi to nečinilo žádné potíže.

Text nám potvrdil slova Dlouhé-

ho Toma.

Obludu bylo skutečně možno zabít

jen těmi sedmi šípy. Vykoval je kdysi

v minulosti věřící umělecký kovář pro nějakého muže, který měl někdy v budoucnosti s obludou bojovat.

Byl jsem já tím mužem? Vypadalo to tak.

Četl jsem dál a dozvěděl se, že je Ogur ďáblovým výtvorem a že má pekelnou sílu. Ogur může sloužit jen tomu, kdo je loajální pekelnému knížeti Asmodisovi.

A takovým tvorem byla Černá

smrt.

Tak zapadalo jedno kolečko do

druhého a já prohlédl celou ďábelskou mozaiku.

"Neexistuje žádný způsob, jak to

obejít. Musíme tu obludu zničit. Nebo spíše já."

Bill zavrtěl hlavou. " Samotného tě

tam nepustím," řekl.

"Ty musíš zůstat tady, B ill e. Vzpomeň na Myxina. I on do toho může mocně zasáhnout. "

"Jak to? Přijede přece Suko."

To měl Bill pravdu. Byl jsem nesmírně rád, že jsem zavolal svého čínského partnera. Mohli jsme bojovat na dvou frontách a rozložit své síly rovnoměrně. Suko musí pokrýt

jedno křídlo.

"Zůstává jen otázkou, kdo jsou

Myxinovi poddaní," řekl Bill.

Na to jsem mu nedokázal odpově-

dět.

"Pokusíte se tu obludu zabít?" zeptal se Dlouhý Tom. "Přes všechna nebezpečí?"

"Ano," odpověděl jsem.

"Pak vám nemohu než popřát mnoho štěstí." Podal mi ruku.

Vydali jsme se na zpáteční cestu.

Musel jsem upřímně přiznat, že jsem měl velmi nepříjemný pocit kolem

24

žaludku. Těch sedm šípů jsem si nesl s sebou.

Sedmkrát budu muset zasáhnout. Ale co se stane, když jednou minu?

Suko byl milovníkem motorek.

Doma mu stála motorka Harley Davidson, ale teď byl spokojen i s hondou. Pohyboval se po silnicích vysočiny daleko rychleji než

s autem.

Shao se Jízdy na motorce nebála.

Seděla za Sukem, držela se ho kolem pasu a na hlavě měla křiklavě červenou jezdeckou přilbu.

Sukovi se vůbec nelíbilo, že s ním jede, raději by jel sám. Ale nedokázal Shao přesvědčit. Teď budou muset oba dva kousnout do kyselé-

ho jablka.

Suko měl opravdu naspěch. Ale nebyl sám. Shao chtěla za každou cenu jet s ním.

Shao, Sukova přítelkyně, byla

velká sexbomba.

Černé vlasy měla dlouhé až do pasu, její pleť připomínala zralou broskev. Šikmé mandlové oči měly sametový výraz, ale tak sametová zase Shao nebyla.

Dokázala být dost ostrá a Suko to

s ní nem ěl jednoduché. Ale který muž to má jednoduché? Shao se nenechala přemluvit, aby se Sukem nejela. Mohl jí říkat, co chtěl, ale Shao trvala na svém.

Letěli pravideln ý m letadlem do Glasgo wa a tam si Suko půjčil mo-

torku.

B yla to honda goldwing. Ú plná raketa! Suko miloval rychlé motorky a vý-

tečně je ovládal.

všemu, co píší v novinách," mumlala si, když zavírala dveře. Suko se Shao zůstali stát u hondy. "Chceš jít Johna hledat?" zeptala se Shao.

"Ne, to by nemělo smysl." Suko se kolem sebe rozhlédl a viděl na druhé straně za zídkou dost velké množství lidí shlukujících se kolem startovní čáry.

"Třeba je John tam?" "Ale tam nejsou žádní duchové,"

odpověděla Shao.

"Přesto se tam můžeme jít podívat." "Jak chceš."

Oba zamířili dolů k pláži. I tam se na ně všichni zvědavě dívali. V této části Skotska byli Asiaté stále ještě velmi ojedinělý jev. Sukovi padl do oka muž, který pobíhal po břehu jako vítr sem a tam. Zlostně přitom něco říkal závodníkům, kteří nad ním však jen kroutili hlavou.

"Pojďme se tam podívat," navrhnul Suko. "Snad nechceš závodit?" zeptala se Shao.

"To určitě ne."

Teď už toho rozčileného muže nejen viděli, ale i slyšeli, jak se blížili ke skupince závodníků.

"To nejde! " křičel ten plešatý muž.

"K čertu, nem ůžete startovat. Dostal jsem úřední zákaz!" Pravou rukou uhodil do listu papíru, který držel v levé.

Chlapík, který stál před ním a o dobrou hlavu ho převyšoval, jen pokrčil rameny.

"My stejně odstartujeme!"

"Ne, sakra! Kdybych vám k tomu dal povolení, tak bych si to pěkně odskákal."

"To je váš problém," prohlásil ten muž v závodním dresu.

Odpoledne dorazil Suka do Seagroundu. Věděl, kde jsem ubytován a okamžitě se rozjel k malému motelu. Postavil motorku vedle mého bentleye a sundal si z hlavy helmu. Shao učinila totéž. Číňan vypadal ve své kožené černé kombinéze ještě svalnatější a mohutnější. Někteří přihlížející diváci na něho udiveně civěli a co teprve potom, až uviděli Shao, když si sundala z hlavy helmu. Pohybovala se v přiléhavé kožené kombinéze jako had a vyzařovala sex. Někteří muži začali pískat. "Haló, kočko, já se o tebe postarám líp, než ten tvůj rocker," volal na ni j eden zvláště drzý a agresivní typ. Ale Shao ani Suko si jejich pokřikování nevšímali. Šli rovnou po schodech nahoru a zazvonili.

Paní Byltonová jim otevřela. Lekla se, když uviděla dva Asiaty. "Bože, vy jste mě ale vylekali,"

řekla.

Suko se usmál. "Jdu za panem Sinclairem, jsme tak domluveni," oznámil jí. Domácí se zatvářila smutně. "Oh, je mi líto, ale pan Sinclair tady teď nen í. "

"A nevíte, kam šel?" ptal se Suka. "Ne."

"Tak to se nedá nic dělat," řekl Suko zklamaně. "Ale až se pan Sinclair objeví, řekněte mu prosím, že jsem tu byl. Jmenuji se Suko."

" Vyřídím, " slíbila paní Byltonová, "Děkuji."

Suko vzal Shao pod paží a kráčel s ní po schodech dolů. Paní Blytonová se nestačila divit a hned si v duchu korigovala svůj názor na Asiaty. Až dosud si o Číňanech myslela, že jsou nebezpeční. Nikdy by nevěřila, že se mezi nimi najdou tak milí lidé.

" Č lověk zkrátka nesmí věřit

25

McNeal, neboť se nejednalo o nikoho jiného, než o něj, zlostně kopl nohou do písku. "Zakazuji vám s okamžitou platností, abyste nastoupili do svých člunu!"

Dlouhán se jen zasmál.

"Rozuměl jste mi, pane Nicholsi?" zeptal se McNeal důrazně. "Ano, rozuměl, ale čerta starého se starám o vaše příkazy." McNeal zalapal po dechu. "Je to vaše poslední slovo?"

"Je." '

"Tak to mě kvůli vám velmi mrzí, ale nutíte mě k tomu, abych zavolal policii. Přivedu oba strážníky, aby vás odvedli." Pokrčil rameny. "Promiňte, ale není to moje vina, že to došlo tak daleko. "

"Start je odložen?" zeptal se Suko víc sám pro sebe. "To je divné."

"Určitě pro to měli nějaký důvod,"

řekla Shao.

"Ano, jenomže jaký?"

"Třeba to souvisí s tím pří padem, kvůli kterému tě sem John zavolal. " "Já ještě žádný případ nevidím," odpověděl Suko a učinil ještě pár kroku dál.

Chtěl se dostat k závodník ů m blíž.

Ale ti ho zpozorovali a stáhli se ještě blíž k sobě.

Číňan měl neurčitý pocit, že ne-

chtějí, aby je někdo rušil.

Ale proč? "Samozřejmě, že zavolám policii,"

slyšel hlas McNeala. "A vy mi v tom nemůžete zabránit, pane Nicholsi. "

Nicholsovu odpověď už Suko neslyšel. Neviděl také, co se dělo dál, protože na místě, kde stál, na ně neviděl. Navíc se objevilo pár reportéru, kteří se všichni začali tlačit kolem Shao.

"Ty taky pojedeš, kočko?" zeptal

se jí jeden z nich, ten nejdrzejší.

"Ráda bych věděla, co je vám do toho!"

Všichni tři reportéři se rozesmáli.

"N apsali bychom o tobě parádní člá-

26

nek. Ale napřed bychom si museli otestovat, jestli jsi skutečně tak dobrá."

Shao zčervenala jako růže,

Suka ji chytil za ruku. "Pojď, půjdeme," řekl tiše.

"Hej, Číňane, kam se hrneš?" Ten nejdrzejší novinář chytil Suka

za rukáv.

Ten se zastavil a řekl zatím klid-

ně: "Pusťte mě."

"Když tady necháš tu svou kočku, tak klidně," odpověděl novinář.

Jeho dva kolegové se postavili za něho. I oni byli celí diví po Shao . Navíc měli špatnou náladu kvůli tomu, že byl posunut začátek závodu a dychtili po nějakém rozptýlení.

Takže jim Suka přišel právě vhod.

Jelikož ale nehodlal splnit jejich přání, postavili se do výhružné po-

zice.

Suko se tím však nenechal zmýlit.

Pro něj ti tři nebyli žádní soupeři. Ov ládal velmi dobře umění sebeobrany a karate.

"Zmizni, šikmookej ! " vybafl na něj

reportér.

To už Suka naštvalo.

Jeho levička vyletěla a uchopila reportéra za rameno. Stačilo jediné trhn utí a reportér ležel na zemi. Sténal a hladil si kotník. Obličej měl stažený bolestí, ale v očích mu blýskala nenávistná zloba.

"Stačí?" zeptal se Suko ostře. Podíval se na druhé dva reportéry. Ti teď byli nerozhodní. Nevěděli, zda se mají na Suka vrhnout všichni, nebo vyklidit pole.

Ten ale zavrtěl pomalu hlavou a řekl: "Raději to nezkoušejte." Jeho hlas zněl docela klidně, ale měl v sobě podtón, který ty dva zadržel. Třetí vyskočil ze země. "Tak co je?" vykřikl zlostně. "Pusťte se do něho, přece mu to nenecháme jen tak pro-

jít! "

"Pojď, Jo, nech ho na pokoji," řekl

jeden z těch dvou.

všiml. Mám pocit, jakoby byli zhypnotizovaní a nebyli už svými pány."

"Co uděláme?" zeptala se Shao mírně roztřeseným hlasem.

"Najdeme toho Nicholse." Suka se postavil na špičky, aby dál viděl. Vlevo od něho se rozkládalo jezero. Vpravo pláž do vzdálenosti asi padesáti yardů. Stromy a keře rostly skoro až do vody. Byla tam úzká pěšina končící v nedalekém lese. Suko se domníval, že vidí mezi zelení červenou skvrnu.

Ten závodník měl červenou bundu! Suko už neváhal, rozběhl se tím směrem a Shao za ním. Avšak byla

mnoho pomalejší než Suko.

Suko vběhl do lesíka.

Cesta se tu zužovala v úzkou pěšinu a přes ni se skláněly větve stromů a keřů. Suko se musel mezi nimi prodírat a musel také dávat pozor na kořeny stromů. Ale přidušený výkřik mu ukázal směr. Pak zaslechl nějaké plesknutí. Potom odporný nenávistný smích, který musel pocházet od toho Nicholse.

Suko opatrně postupoval dál. "Zbláznil jste se? Nechte mě ...

Aaaaahhhhhhgggggrrrrr .... "

Ty zvuky zaslechl Suka zprava a ne daleko.

O chvíli později už ty dva viděl. Téměř se stal svědkem vraždy, neboť Nichols tiskl svého soupeře na zem, klečel na něm a rukama mu svíral hrdlo .

Suka k nim doběhl právě včas ...

Jo zalapal po dechu. Nebyl k udržení a chtěl se prostě se Sukem poprat.

Vrhl se na něho jako rozzuřený beran.

Suko jen natáhl ruku. Reportér mu na ni naběhl, potom mu Suko podrazil nohy a už podruhé ležel Jo na zemi.

"Příště už to bude horší," řekl mu Suko.

Tentokrát už mu Jo uvěřil, vstal a dal se na ústup. Jeho kolegové za ním. Jejich spor se neobešel bez povšimnutí. Někteří z přihlížejících se potutelně usmívali. Reportéři nebyli ve zdejším městečku v oblibě. Lidé tomu člověku jeho porážku přáli. Suko bohužel už neviděl, co se s tím mužem stalo, protože ho obstoupili závodníci. Celá scéna začala vypadat dost nebezpečně. Nichols nevypadal na to, že by rozuměl žertům.

V Sukovi rostl neklid.

Během krátké doby, co byl na břehu, v něm narostl pocit nebezpečí.

"Pojďme támhle," řekl Suko. "Kam?" zeptala se Shao udiveně. "Tam, jak stojí ta skupinka zá-

vodníků a hlasitě diskutuje. " Shao neměla žádné námitky. McNeal a Greg Nichols však už zmizeli. Suko neměl odvahu zeptat se závodníků, kam šli, protože by stejně neodpověděli. Jednoho si však na nich vš i mnul. Všichni měli ve tvářích n epřítomný výraz. Jakoby nepatři l i do tohoto světa, jakoby čekali na povel nějakého vnitřního hlasu. . Divné.

I Shao začala něco tušit. "Vůbec na mne nepůsobí dojmem, že by byli nervózní kvůli odložení závodu. Jsou všichni závodníci tak klidní?"

"To určitě ne. " "Tihle ano," řekla Shao. Suko přikývl. "Už jsem si toho také

Uviděl jsem hondu vedle svého bentleye a tušil jsem, že Suko už dorazil. O minutu později jsem se od

27

punu prohlédl a byl jí okouzlen. Chtěl od nás ten zázračný kousek odkoupit.

Samozřejmě, že jsme s tím nesou-

hlasili, takže nám prodal nové tětivy. Dokonce na kreditní kartu.

Na světě přece jen ještě existují

opravdoví fanouškové.

Rozmontovali jsme harpunu, vyčistili ji a znovu smontovali. potom Bill napjal tětivu.

"Drží," řekl.

Vzal jsem mu ji z ruky. "Dovolíš?"

zeptal jsem se.

"Škoda, býval bych si ji rád ... " "Nech Ogura mně. Předsevzal jsem si, že toho netvora zabiji a také to

udělám."

"Tak ale musíš začít trénovat.

Mysli na to, Johne, máš sedm šípů a musíš jimi všemi zasáhnout. Musíš zamířit, trefit, zamířit, trefit, a to celé sedmkrát po sobě. To není jednoduché."

To jsem zjistil za chvíli, když jsem

začal skutečně trénovat. Byla to opravdová dřina, ale dalo se na ni zvyknout. Mé pohyby už byly sladěnější a pravidelnější. Nepůsobily už tak křečovitě jako zpočátku.

Přirozeně jsem šípy nestřílel ve skutečnosti, ale byl jsem si jistý, že ve skutečnosti svůj cíl zasáhnu. Bill uznale pokyvoval hlavou. "Líp bych to nedokázal ani já," konsta-

toval.

"Já jsem přece zručný úplně ve všem," řekl jsem a přiložil šíp k napjaté tětivě. Toulec mi visel na zádech a už mi nečinilo potíže z něho šípy vytahovat. Všechno jsem natrénoval.

Po půl hodině jsem se koupal v potu,

ale s výsledky jsem byl spokojen.

"Když budeš při zápase s tím Ogurem střílet jako teď, určitě toho netvora dostaneš," pochválil mne můj

přítel Bill.

"Musím ho dostat," odpověděl

jsem.

paní domácí dozvěděl, že moje tušení bylo správné.

"Ptal se po vás nějaký Číňan jmé-

nem Suko, pane."

"Děkuji vám a kde je teď?" otázal

jsem se s úsměvem.

Naše domácí se s údivem zadíva-

la na naše vybavení,'řekla: "Odešli

pryč."

"Odešli? On měl někoho sebou?"

"Ano," přikyvovala horlivě paní domácí. "Číňanku, velmi krásnou, věřte mi. Já tomu rozumím."

"To byla Shao," řekl Bill.

"Takže tu máme všechny naše ženy pěkně pohromadě," řekl jsem iro-

nicky.

"A k tomu ještě Černou smrt a My-

xina," poznamenal Bill.

"No nazdar!"

"Není něco v pořádku?" ptala se

paní Blytonová více ze zvědavosti

než z obavy.

"Ne, všechno v pořádku," uklid-

nil jsem ji.

"Tak je to dobré."

"Velmi dobré," řekl Bill, když jsme kolem ní prošli a vstoupili do domu. Šli jsme s Billem do našeho společného pokoje. Byl tu zatuchlý vzduch a proto jsem nejprve otevřel okno, abych vyvětral.

Přitom jsem se podíval na jezero.

Viděl jsem závodníky, diváky i reportéry a zdálo se mi, že mezi nimi poznávám i Suka se Shao. Byl tam v každém případě jeden pár mladých lidí v kožených kombinézách, které vypadaly jako motoristické.

"Už jsem objevil Suka se Shao,"

zavolal jsem na Billa.

"Výborně, kde jsou?" "Na pláži."

Bill už mezitím otevřel toulec a vy-

táhl z něj sedm šípů. Pečlivě je naskládal na malý stolek. Špičky šípů přesahovaly jeho okraj. potom vy-

táhl i harpunu.

Koupili jsme si v malém obchůd-

ku náhradní díly. Majitel si har-

30

dané," uzavřel jsem. "Takže vidíte, že i Seaground je velmi nebezpečné místo."

"Jeto vždycky totéž," stěžovala si Sheila. "Sotva se vy dva dostanete dohromady, tak už zakopneme o nějaký další případ. Pod jakou nešťastnou hvězdou jsem se to jen narodila?" "Pod šťastnou," odpověděl Bill s úsměvem. "Jinak by sis mě bývala nevzala. "

"Ještě k tomu jsi i domýšlivý." Položil jsem Sheile ruku na rameno. "Necháš tedy Billa jet se mnou?"

"Samozřejmě, u řekla Sheila už klidným hlasem. "Děláte, jako bych byla nějaká dračice. "

"Ne, to určitě nejsi," odpověděl jsem se šibalským úsměvem.

Za to mi uštědřila přátelský štulec. "Tak já jdu nakoupit ty věci," řekl Bill.

"Uvidím tě, ještě než vyrazíte?" zeptala se Sheila.

"Samozřejmě, " odpověděl Bill, políbil svou ženu na rty a rychle odešel.

Zůstal jsem s oběma ženami sám.

"Podle mého názoru bude nejlepší, když zůstanete doma, " navrhl jsem. "Jakmile se setmí, tak to tu asi vypukne."

Jane chtěla protestovat, ale když jsem se na ni podíval, raději se zdržela slov. "Kam chceš jít, Johne?" zeptala se mne až ve chvíli, kdy jsem zamířil ke dveřím. "Jdu jen vypůjčit člun." Pokusil jsem se o nenucený úsměv, ale moc mi to nevyšlo. "Tak zatím na shledanou."

Na to Bill vážně přikývl.

Sundal jsem toulec ze zad a uschoval do něj šípy.

"Tím bychom měli bod jedna vyřízen," řekl Bill. "Přejděme ke druhému, potřebujeme nějaký člun."

Mávl jsem rukou. "To není žádný problém."

Bill se na mne udiveně podíval.

S úsměvem jsem odpověděl. "Požádám své místní kolegy, aby mi poskytli služební člun."

"Zdá se, že někdy je dobré být policistou," řekl Bill. "To bys ale měl také plat jako policista. " "Ale jezdil bych si v bentley, " řekl Bill.

Přešel jsem jeho žertování a řekl:

"Zatímco já budu shánět člun, ty obstaráš výbavu. Kyslíkové bomby a neoprénové potápěčské obleky. Určitě je bude mít ten prodavač, který nám prodal součástky k harpuně. "

"Hned se půjdu zeptat," řekl Bill. Ale než se stihl pohnout, otevřely se dveře a v nich stály Sheila s Jane.

"Chcete jít na ryby?" zeptala se Jane a ukázala na harpunu.

"Možná," řekl jsem.

Sheila zavřela dveře. "A ty samozřejmě pojedeš s ním, jako vždycky," řekla a podívala se na Billa.

Bill přikývl.

"Nemohl by tam místo tebe jet Suko?" zeptala se Sheila. "Domácí nám řekla, že už tu byl."

"To by mohl, ale někdo musí zůstat tady."

"Tak tu zůstane Bill. " "A ty si myslíš, že tady to bude

méně nebezpečné?"

"Ano." "Já ale ne."

"Tak to nám budeš muset vysvětlit, Johne," řekla Jane.

Vyprávěl jsem jim o svém rozhovoru s Myxinem a obě ženy vypadaly čím dál zamyšleněji.

"Myxin má tady v místě své pod-

31

Suka vyletěl kupředu jako raketa. Dopadl tomu muži na záda. Nicholse to vymrštilo silou nára-

zu dopředu, až dopadl do blízkého křoví.

Pustil při tom na zemi ležícího

McNeala.

Ten zůstal ležet na zemi a držel si

hrdlo.

"Idiot jeden!" klel. Suko ho neposlouchal. Musel se

mít na pozoru před soupeřem a ten byl silný.

Pravou pěstí zasáhl Suka a Číňan

si v tu chvíli myslel; že mu před očima vytryskl pravý ohňostroj. Zapotácel se, na chvíli byl omráčen a ten čas právě Nicholsovi stačil.

Rozběhl se a narazil hlavou Suko-

vi do zad.

Suka upadl na zem. Nichols si něho

klekl a tlačil mu obličej do měkké lesní půdy. Suka se zoufale snažil toho muže ze sebe setřást, ale Nichols nepovolil.

Najednou bylo Sukovi jasné, že jeho nepřítel není nikdo jiný než

zombie.

Takže jeho podezření nebylo ne-

správné. Ti závodníci nebyli lidé, ale ďáblovy loutky.

Bylo to strašné poznání, o jehož důsledcích však teď neměl Suko čas přemýšlet. Musel hledět, aby se dostal z jeho sevření.

Ohnul záda a pokusil se nemrtvé-

ho setřepat, ale marně.

Zato Zombiemu se podařilo sevřít

Sukovi hrdlo.

Ještě než mu zcela uzavřel přívod

vzduchu do plic, Suko se otočil na bok a uštědřil mu ránu loktem.

Zasáhl.

Ale nemrtvý nezasténal bolestí,

protože nemrtví bolest necítí. Mají jen velmi nebezpečné pudy ...

Suko sáhl rukama za hlavu. Našel mezeru mezi pažemi svého

soupeře.

S veškerou silou se je snažil roze-

32

vřít a najednou vražedný stisk povolil.

Najednou mohl zase dýchat. Zhlu-

boka se nadechl a současně se vrhl kupředu, aby na něho zombie nemohl podruhé skočit.

A skutečně, zombie ho minul. Suko vyskočil na nohy, otočil se ve vzduchu a jeho tělo proletělo vzduchem jako stín.

Stalo se koncentrovanou energií

a rychlostí reakce.

Zombie odletěl daleko. Teprve až kmen nejbližšího stromu zastavil . jeho let. Avšak, ihned se zase vzpamatoval.

Oba soupeři se měřili zlostnými

pohledy.

A Ryan McNeal jejich zápasu s vy-

třeštěnýma očima přihlížel. Něco takového ještě nikdy neviděl, vůbec to nechápal. Ještě nikdy neslyšel o nemrtvých ani o zombiích. Pro něho byla život realita, ve které neměly strašidelné historky místo. Nechápal také, proč ještě není Nichols v bezvědomí. Takové zásahy by totiž normální člověk nedokázal vydržet.

Copak ten Nichols není normální? Avšak, nedostal se k tomu, aby své myšlenky rozvíjel dál, protože se před ním vynořila nějaká žena oblečená v kožené kombinéze.

Přehlédla situaci jediným pohledem, sehnula se k zemi a zvedla klacek.

Takto vyzbrojena se vrhla na zom-

bieho z druhé strany.

Suko zvedl ruku. "Ne, Shao, nepleť se do toho. Já si to vyřídím sám!" Shao však neposlouchala a zavrtěla hlavou tak prudce, až se jí dlouhé vlasy rozevlály na všechny strany. V obličeji měla číhavý výraz. Patřila k Sukovi a chtěla v nouzi stát

při něm.

Oba tak rozdílní soupeři kolem

sebe kroužili v čím dál menším kruhu. Zezadu se blížila na zombieho Shao.

Teď zápas eskaloval.

Ale stalo se něco nečekaného. Nichols prudce zaklonil hlavu, obrátil oči v sloup a vypadalo to, jakoby naslouchal nějakému neslyšitelnému a vzdálenému hlasu. Potom se předklonil, vydal jakýsi podivný syčivý zvuk a dal sena útěk kolem Suka. Suko ho chtěl zastavit, ale Nichols hbitě přeskočil nastavenou nohu. Nikdo ho už nedržel. Jako medvěd prorazil houští, přeběhl cestu a ocitl se na protější straně v křovinách.

Suka se obrátil a okamžitě se za ním rozběhl.

"Stůj!" volala za ním Shao, ale on ji neposlechl, protože nechtěl zombieho nechat utéci.

Ten běžel přímou cestou k jezeru. Suko ho pronásledoval.

Větve mu škrábaly přes kožené oblečení, ale toho si nevšímal. Naopak, alespoň nezůstane nikde viset. Potom les končil. Na okraji už rostlo jen nízké křoví a vedla odtud pěšina lemovaná keři až k jezeru. Vlny šplouchaly o břeh. Země pod Sukovýma nohama byla vlhká a on se bořil až po kotníky do bahna.

Ale kde byl zombie? Suko ho už neviděl.

Slunce už mezitím postoupilo až k horám, za nimiž zapadalo. Zatímco skaliska vypadala, jako by nad nimi obloha explodovala, do údolí už padaly první stíny a začalo se stmívat. Voda dostala tmavošedou barvu. Vítr vytvářel na jezerní hladině malé vlnky, tvořící pravidelný vzor.

Všude bylo ticho. Nikde se neozval ani zpěv ptáka. Že by tušili nebezpečí?

Suka zůstal stát na místě v mírném předklonu. Pomalu vykoukl zpoza keře, za kterým se skrýval,

Po Nicholsovi nebylo ani stopy. Ale na vodě se něco dělo.

Nějaký pohyb. Nedaleko břehu se začala tvořit kola.

Na hladinu stoupaly vzduchové bublinky. Suka se narovnal. Najednou mu vyschlo v hrdle.

Z vody se vynořilo šest pokroucených rukou. Za nimi hlavy, ramena a horní poloviny těl.

Suka zadržel dech a cítil, jak mu po zádech běží mráz.

Zombiové přicházejí…

Policisté byli tentokrát paličatí jako mezci. Nechtěli dát k dispozici žádný ze svých člunu. Ukázal jsem jim svůj služební průkaz a připomněl jim, že jsou povinni spolupracovat. Nechtěl jsem je příliš poplašit a tak jsem.jim několika slovy vysvětlil, že se zabývám případem, který jsem povinnen uchovat v tajnosti.

"Souvisí to nějak s tou nehodou?" zeptali se mě.

"Ano." Však to také byla pravda.

Nehoda toho manželského páru přímo s případem souvisela.

Dostal jsem policejní člun.

Byl to člun s velmi výkonným motorem, řídící kabinou, záchrannými koly, vysílačkou a lavicí na zádi.

S něčím takovým se už dalo opravdu jezdit. "Přivezu vám ho ještě v noci nazpět," řekl jsem a rozloučil se.

Chtěl jsem jít za Billem a spolu s ním se vrátit na policejní stanici, abychom tam odtud vyrazili.

Jeden z policistu mě doprovodil

ven.

"Znáte zdejší jezero, pane?" "Od vidění."

Policista polkl. "Loch Morar je

33

jedno z nejnebezpečnějších jezer, pane. Dokonce i domácí si na něj v některých místech netroufají. Vyhýbají se jim a jestli vám mohu poradit, vyhýbejte se jim také, pane."

"A kde jsou ta místa. " "Především na protějším břehu, tam, kde vyčnívají z vody ta strmá skaliska."

"Jenže já jsem se chtěl porozhlédnout právě tam," řekl jsem policistovi a přátelsky ho poklepal po hrudi. "povězte mi, příteli,. je to pravda, co jsem slyšel? Že prý právě na těch místech jsou podzemní jeskyně, dokonce prý opravdový labyrint?"

"Je to pravda."

"A prozkoumal je už někdo?" "Ne, nikdy. Zdejší lidé mají strach.

Podle pověstí tam má být nějaký ne-

tvor."

"Jeden nebo víc?"

"Může jich být i víc. Mne se neptejte, já tam nikdy nebyl a doufám, že tam ani nebudu muset jet, alespoň bych si to v žádném případě nepřál. "

Usmál jsem se na něho. "Děkuji vám, strážmistře, to je všechno."

"Promiňte, pane, vyptával jste se mě na protější břeh jezera tak nápadně, že mi nezbývá, než se zeptat, jestli se tam chcete vypravit?"

"Je to nanejvýš pravděpodobné." "Pane, přímo na sebe přivoláváte neštěstí!" zvolal. "Nejezděte tam!"

Neodpověděl jsem a obrátil se

k odchodu.

Bill se ještě nevrátil.

Čekaly na mne jen obě ženy. Okamžitě jsem vycítil, že jsou nervózní.

"Co se stalo?" zeptal jsem se. Odpověděla Jane Col1insová. "Je to divné, ale Suko se ještě neohlásil. "

Zkusil jsem to s nepovedeným vtipem. "Možná zmizel se svou vášnivou ženou v lese, protože už nejsou volné žádné hotelové pokoje."

"Nebuď hloupý," okřikla mě Jane.

34

"Promiň."

Dál už jsme o mém příteli nemlu-

vili, protože se objevil Bill Conolly. Obtížen balíčky jako mezek je vláčel po schodech nahoru.

"Dobrotivé nebe, to ale byla fuška," sténal.

Šel jsem mu naproti a několik věcí

převzal.

Bill se skutečně postaral o všech." no. Nesl dvě kyslíkové bomby, dýchací masky, neoprénové potápěčské obleky, silné svítilny, potápěčské nože a hodinky, hloubkoměr a druhou harpunu. "Ta je pro mě," řekl. "Bude-li to nutné, pomůže mi zahnat na útěk některého z démonů."

"Dobře, jak myslíš," odpověděl

jsem.

"Jak to dopadlo s člunem?" "Všechno v pořádku, policisté nám dali k dispozici velmi rychlý člun. " Bill si zamnul ruce. "No tak vyrazíme!"

"Copak nemáš vůbec strach?" ze-

ptala se Sheila a objala ho kolem krku.

"Možná ... " "Dávej na sebe pozor," šeptala

Sheila a přitiskla se k němu.

Jane se se mnou také rozloučila.

Zas po delší době byla tato plavovlasá kráska ke mně něžná. Vůbec se mi nechtělo nikam jezdit. Ale služba je služba a zábava je zábava a já teď byl ve službě.

Jak se sluší na úředníka Jejího Veličenstva ...

Byl to hrůzný pohled na ty tři zombie vystupující z vody.

Byli obklopeni obláčky mlhy.

I když měli lidská těla, byly to pekelné bytosti.

Největší z nich šel jako první a další dva ho následovali.

Suko viděl, že to kdysi museli být námořníci.

První zombie měl na sobě modrobílou proužkovanou košili, na ní roztrhanou kazajku a tmavé kalhoty. Šel s rukama roztaženýma a jeho prsty byly pokroucené jako drápy nějakého dravce. Oční bělmo bylo vidět už z dálky a obličej vypadal jako nehybná maska. Dva jeho společníci šli těsně za ním. I jejich oči byly obráceny' v sloup, takže bylo vidět jen bělmo. A obličeje měli stejně strnulé jako u prvního. Kráčeli ke břehu, jakoby je vedla nějaká neviditelná ruka, vystoupili na něj a blížili se k okraji lesa. Suko vyhlížel mezi větvemi a křovím a pozoroval je. Už také viděl Nicholse.

Mával na zombie. Ti se zastavili.

Kolem nohou se jim ještě plazily chomáče mlhy. Na těle měli nalepené bahno a vodní řasy. Podle toho Suko usoudil, že leželi na dně jezera a zřejmě je probudilo nějaké temné kouzlo. Teď mířili k němu. Vtom za sebou Suko zaslechl pohyb. Už se chtěl prudce otočit, ale v tom mu zašeptal Shaoin hlas do ucha.

"Buď klidný, to jsem já." Suko beze slova přikývl.

Znovu se vnořil do křoví, zvedl ruku, položil jí Shao kolem ramene a přitiskl ji k sobě.

"Co se děje?" zašeptala.

"Mrtví přicházejí," odpověděl tiše Suko.

Shao polkla a dívala se spolu se Sukem směrem ke břehu. Teď už ty postavy viděla také.

Nichols na ně čekal.

"Co myslíš, že chtějí dělat?" zeptala se Shao rozechvělým hlasem.

"To ještě nevím. " Zombiové teď stáli ve skupince

a hovořili spolu. Suko ani Shao ničemu z jejich hovoru nerozuměli, jen sem a tam slyšeli jakési hrdelní zvuky. Nakonec dal Nichols ostatním třem pokyny a oni bez námitek poslouchali.

Všichni zmizeli v lese.

"Čtyři," zašeptal Suko. "Otázkou je, kolik se jich ještě vynoří."

"Možná dvacet," zašeptala Shao. "To určitě," přikývl Suko. Chytil Shao za ruku. "Pojď, musíme se vrátit. "

Po cestě k penzionu Shao řekla:

"Viděli jsme čtyři zombie,musíme varovat ostatní. "

Suko přikývl. "Především Johna s Billem, ale než tam dojdeme, myslím, že ti zombiové se tam nepozorovaně vplíží před námi. "

"Myslíš, že už jsou tam?" "Ano."

"Proboha svatého!" zašeptala Shao. "Ale kde?" "Možná ti závodníci už také nebyli lidé."

Na to už Shao nic neřekla. Došli na cestu vedoucí z lesa a přidali do kroku. V Seagroundu se nic nezměnilo. Jen byla větší tma a domy vrhaly dlouhé stíny. "Kam teď?" zeptala se Shao a znovu se ohlédla, jestli je nemrtví nepronásledují.

Nikoho neviděla.

Přesto nebyla klidná. Naopak, ona jako citlivá Asiatka, cítila silněji, že to pod hladinou vře a že tam číhá nebezpečí. Suko se Shao si razili cestu k penzionu. Sukovi bylo jasné, že musí neprodleně podat zprávu ostatním a tak si vydechl teprve, až když stáli před penzionem.

Domácí otevřela. "Už na vás čekají, pane Suko," řekla.

35

"Ano, děkuji vám," odpověděl. Oba se Shao běželi nahoru. Tam už na ně čekala Jane a Sheila.

"No konečně! " zvolala Jane. "Kde jste tak dlouho byli?" Na to Suka neodpověděl a zeptal se na Billa a na mne.

"Ti už tu nejsou," řekla Jane. "Cože?!" vykřikl Suko a obě ženy ho málokdy viděly tak strašně rozčileného.

"Asi před deseti minutami odešli. "

. Kam?"

Jane Collinsová mu to vysvětlila. "Tak to nám asi bude pěkně

horko," řekl na to Suka.

"Jak to?"

"Vy jste si ničeho nevšimly?" ze-

ptal se obou žen.

"Ne."

Suko stručně vypověděl, co se se-

běhlo a obličeje jeho posluchaček se stále více protahovaly a bledly.

Co nás v té černé hlubině asi čeká? Ogur? Černá smrt? Možná také Myxin?

Musíme počítat s nejhorším a být na všechno připraveni.

Věděl jsem moc dobře, že Bill Conolly se cítí stejně jako já. Oči mu neustále klouzaly po vodní hladině. Byla teď temná a dalo by se říct, že výhružná. Sem a tam vyskočila na hladinu štíhlá ryba, jinak bylo ticho, až na vrčení motoru. Byl to velmi dobrý člun. Kdybychom před sebou neměli tak těžký úkol, bylo by skutečným potěšením se na něm projet po jezeře. Teď jsme však jeli vstříc neznámému osudu. Jako vždy jsem se posadil ke kormidlu. Držel jsem člun v severozápadním kurzu a mířil ke skalnatému břehu, kde jsme předpokládali svého soupeře.

Pak jsem vypnul motor. "Hej!" zvolal na mě Bill ze zádi.

"Co chceš udělat?"

Obrátil jsem se k němu a ukázal na potápěčské obleky. "Převléknout se, příteli. "

Bill se usmál. "Skoro bych na to zapomněl."

.. Asi stárneš." Člun se teď houpal tiše na vlnách.

Ochladilo se. Pocítili jsme to, když jsme se svlékli a začali si oblékat neoprénové obleky. Šlo to dost ztěžka.

Mohu to přirovnat k tomu, když si člověk obléká velmi přiléhavé džíny, což je však proti tomu ještě úplná hračka. Museli jsme si vzájemně pomáhat. Konečně mi Bill jako první zapnul zip.

"Tak a je to. Vypadáš opravdu skvěle," řekl.

"Jo, vždyť jsem taky pěknej kluk,"

odpověděl jsem.

Pak jsme si navlékli ploutve. Pohybovali jsme se v nich, jako děti, které se teprve učí chodit. Nebylo vůbec lehké chodit s ploutvemi.

Vodní hladina dostala načervenálý nádech.

Bylo to díky posledním slunečním paprskům, které na ni dopadaly přes vrcholky hor. Na břehu už ležel stín, vyplňoval každý výmol a prohlubeň poskytovala útočiště nočním duchům.

Před námi ležel kus nedotčené pří-

rody.

Tak to alespoň vypadalo.

Ale pod povrchem číhalo něco zkaženého. Číhalo to ve skrytu, aby to mohlo bleskově zaútočit.

Až čas uzraje ... A čas uzrál.

Cítil jsem to v každém nervu svého těla. Bylo to jako před každým nebezpečným případem, o kterém jsem nevěděl, jak dopadne. Napovrch jsem možná vypadal docela klidně, ale uvnitř jsem byl strašně nervózní.

36

Ve vodě však měly cenu zlata. Hodili jsme si na záda kyslíkové bomby; zkontrolovali je a zkonstatovali, že je všechno v pořádku. Bill si nasadil do úst šnorchl a vdechl kyslík.

Byl stejně spokojen jako já. Daleko za námi ležel Seáground. Světla z městečka svítila jako di-

amanty na velkém tmavomodrém sametovém polštáři. Jelikož už motor nevrčel, okolní ticho nás uklidňovalo. Šplouchání vody o břeh nás uspávalo. Ale nepřijeli jsme sem proto, abychom vychutnávali kouzlo noci na jezeře, ale abychom bojovali s démony.

Vrcholky hor osvětlovaly poslední sluneční paprsky. O chvíli později se už i ony zahalí do tmy.

Den odcházel, noc přicházela. Neustále, už od pradávna se opakující děj.

Ale noc byla časem démonu, duchu a zlých mocností. V jejím stínu mohli páchat své špatné skutky.

Chápal jsem lidi, kteří se bojí tmy.

Víra v temné mocnosti byla zde ve Skotsku silně zakořeněna. Doba Keltů a s ní spojená kouzla Druidu tu zanechaly své stopy.

Myšlenky mi přerušil Bill Conolly, když řekl: "Jsem hotov. Můžeš nastartovat motor."

Tak jsem vyrazil.

Lodní šroub rozvlnil teď poměrně klidnou hladinu a zanechával za námi zpěněnou brázdu.

Samozřejmě jsem byli ve střehu, ale nemrtví se neukázali. Prostě se zatím ukrývali pod hladinou.

Nebo možná čekali u těch temných skal, aby nás tam nečekaně napadli.

Uvidíme.

Počítal jsem i s tím, že se nám znovu zjeví Myxin. Ale prozatím se nic takového nestalo.

Všude byl klid.

Protější břeh byl vidět jen jako tmavý obrys. Najednou se voda roz-

bouřila. Nacházeli jsme se v té části jezera, kde se vytvářely silné spodní proudy, nebezpečné pro všechna plavidla.

Vlny tleskaly o boky člunu a stříkaly do výšky v podobě stříbrných spršek. V dálce jsem viděl, jak se o skaliska rozbíjí příliv. Pruhy bílé pěny na hřebenech vln se zřetelně rýsovaly před námi. Příboj na jezeře byl velmi ojedinělým jevem. To bylo důkazem toho, že někde v hlubinách musel být nějaký silný zdroj neklidu, který dokázal vodu tak rozbouřit a hnát proti skalám. Byl jsem teď opatrnější a člun manévroval pomalu ke břehu. Nebylo kde ho uvázat, nebyla tu žádná pláž, na kterou bychom ho mohli vytáhnout. Jen holé skály. Museli jsme člun nechat na vodě. Doufal jsem jen, že ho proud nezanese příliš daleko.

Ale to byly až druhořadé starosti.

Nejvíc nás teď zajímala ta obluda pod vodou a její nemrtví služebníci.

Zpěněný příboj byl čím dál světlejší, důkaz, že se blížíme ke břehu. Od něho se vlny odrážely směrem k nám a příď našeho člunu je prořezávala.

Snížil jsem rychlost. Člun se oka-

mži tě rozhoupal na vlnách.

"Vystoupíme!" zvolal Bill. Souhlasil jsem.

Bill se zvedl z lavičky na zádi. Nejistými kroky cupital ke mně s ploutvemi na nohou a když se člun nahnul, téměř ztratil rovnováhu.

"Prosím tě, jen si nezlámej vaz!" zavolal jsem na něho.

Bill se chytil zábradlí.

Ubral jsem ještě víc plyn a potom vypnul motor. Pak se z člunu stala hračka na vlnách. Ale nemuseli

37

jsme mít strach, člun se určitě nepřevrátí, byl dost pevný. Ale to houpání nám stačilo, abychom z něho dostali středně těžkou mořskou nemoc.

Řev příboje nám byl hudebním doprovodem. Nebyl tak hlasitý jako mořský, ale na jezero velmi neobvyklý. Než jsme se ponořili do studené vody, pootevřel jsem o něco zip u potápěčského obleku a vytáhl křížek, který mi visel na hrudi.

Bill přikývl. "Výborný nápad, Johne. To těm našem kamarádům určitě přejde chuť na hlouposti. " "Doufejme," odpověděl jsem.

"Jsi připraven?" zeptal jsem se ho. "Ano."

Zastrčili jsme si do úst naústky od dýchacích hadic, několikrát se nadechli a potom skočili do hlubiny.

Expedice do hlubin jezera začala ...

"No, tak to jsme se tedy dostali do pěkné šlamastiky," řekl Suko tak pesimisticky, jak to u něho nebývalo zvykem.

"To tedy ano," přitakala mu Jane. "A ještě k tomu bez Johna," přidala se Sheila a otřásla se jako při zimnici.

"I přesto se z toho musíme nějak dostat," řekl Suka, který našel můj speciální kufřík a otevřel ho.

Suko znal otvírací mechanizmus.

Kdyby však kufřík otevřel někdo nepovolaný, dostal by zásah omračujícím plynem ze skryté trysky. Po takovém zásahu by byl každý zloděj v několika vteřinách v bezvědomí. Jednu berettu nabitou stříbrnými kulkami nosil Suko u sebe.

Když se teď podíval do kufříku, spokojeně pokýval hlavou a na obličeji se mu objevil poněkud klidnější výraz.

Objevil tam totiž bič na démony,

38

magickou křídu, i pistoli na dubové kolíky. Nechyběla ani lahvička se svěcenou vodou.

Suko vytáhl bič.

"S tím už dokážeme několik těch nepříjemných stvoření zahnat."

"Takže ty počítáš s dalším úto-

kem?" zeptala se Jane.

"Samozřejmě," odpověděl.

"A jaké zbraně si máme vzít my?" "Teď žádné," odpověděl Suko. Za-

strčil si bič za opasek a vzal magickou křídu. "Nakreslím tu magické znamení a doufám, že se ho zombie neodváží překročit."

"A co řekneš paní domácí?" zeptala se Sheila.

"Nic, zajistím jen naše poschodí.

Kdybych šel kreslit magická znamení jinam, vzbudilo by to zbytečné vzrušení. "

Suko vyšel z pokoje.

Shao seděla na okraji postele a nezúčastňovala se jejich rozhovoru. Až dosud nenašla k Jane a Sheile ten správný vztah. Jejích mentality byly příliš rozdílné. Na rozdíl od Suka nebydlela v Londýně tak dlouho. Kromě toho měla Shao problémy zvyknout si na nový domov.

"J á spoléhám na Suka," řekla. "My také," řekla Jane.

"Ale nevypadalo to tak."

Jane se usmála. "Tak to nás neznáš, Shao. Jen počkej, až budeš v Londýně déle. Musíme si jednou vyjít na nákupy."

"Možná," řekla Shao.

Suka se vrátil. "Hotovo," hlásil a položil křídu do kufříku.

"Kam všude jsi ty magické znaky

nakreslil?" zeptala se ho Sheila.

"Na chodbu a na schodiště." "To snad bude stačit."

Suka přistoupil k oknu. Venku byla stále větší tma. Už dávno se v domech svítilo, z oken vyzařovalo mléčné světlo a vrhalo na ulice světlé skvrny.

Suko pátral po zambiích.

Ale neviděl je. Ani u závodníků, kteří ještě stále postávali u břehu ve skupinkách.

Jsou to zombiové? ptal se Suko v duchu.

Jelikož nebyl oznámen žádný další termín startu, většina diváků se stáhla do svých hotelů a penzionů a tam zapíjeli rozčarování a zklamání. Žádný z nich neměl tušení o tom, jak strašné věci je očekávají. Ale hrůzné události už byly na cestě a každou chvíli vypuknou.

Stalo se to přesně o tři minuty později.

Všechna světla najednou zhasla. Suko stál pořád ještě u okna a podivil se, že je najednou v jejich pokoji tma.

Jane okamžitě přiskočila k němu. "Museli přerušit dodávku prou-

du," řekl Suka.

"Ale všude?" "Zdá se."

Shao přistoupila k Sukovi a chytila ho za ruku. "Mám strach," zašeptala. "Myslím, že to právě začalo," řekla Jane Collinsová. "Déle už nemusíme čekat."

Suka pootevřel malé okénko. Někteří lidé venku nadávali.

Suko viděl po pláži přebíhat stíny. "Co je to za nepořádek! " křičel nějaký muž. Jeho hlas zazníval z místa, kde stálo informační středisko. Možná to byl některý z reportérů.

Suka viděl domácí vyjít z domu.

Stála bezradně ve dveřích a dívala se ven.

"Vraťte se domů!" zavolal na ni Suko.

Paní Blytonová zvedla hlavu.

"Proč?"

Suka neměl čas jí něco dlouze vysvětlovat a proto na ni znovu zavolal: "Vraťte se domů!" Paní Blytonová s udiveným výrazem ve tváři zmizela ve svém bytě.

"To by nám tak ještě chybělo, aby

vběhla nemrtvým přímo do náruče," poznamenal Suko.

"Vidíš něco?" zeptala se ho Jane. "Ne, je tma."

Ještě chvíli trvalo, než si Sukovi oči na ni zvykly. Potom ale uviděl nějaké postavy. Pobíhaly kolem člunů, mluvily mezi sebou a zdálo se, že skupinka je připravená vyrazit na jezero. Právě přebíhali dlouhou lávku a naskákali do člunů.

První motory už byly spuštěny. "Zatraceně, oni vyjíždějí na jezero!" řekl Suko.

"A co to znamená?" zeptala se Shao.

"To nevím. Kdybych tak věděl, kde je Nichols." A vtom ho Suko uviděl. Nichols právě vyšel z blízkého lesíka a s ním pět zombiů. Ostatní se k nim připojili.

I ti závodníci, kteří neodjeli. "To je neskutečné," šeptal Suka.

"To je opravdová invaze. K něčemu se tu schyluje."

Pozoroval napjatě, co se bude dít dál.

Nichols kolem sebe shromáždil své společníky a dával jim znamení rukou. Ukazoval na městečko a potom zase na jezero. Sukův neklid rostl. Všude leželo podivné ticho. Zdálo se, že lidé vycítili, že se bude dít něco hrozného.

Co ti nemrtví zamýšlejí? "Přepadnou nás, "řekla najednou Sheila. "Já žádnou jinou možnost nevidím. Polovina z nich vyrazila na jezero a druhá zůstane tady."

Suka jí neodpověděl. Přesně to si totiž myslel taky, ale neodvážil se to vyslovit nahlas.

"Je to pravda, co Sheila říká?" zeptala se Shao.

"Možná."

39

"Nemusíš před námi vůbec nic skrývat," řekla Jane. "Víme o situaci své. A proto musíme udělat vše, co je v našich silách, abychom se z ní dostali. Doufejme, že se Billovi a Johnovi podaří toho démona zastavit. "

Suka dál pozoroval.

Ale o moc víc už toho neviděl, protože venku byla skutečně tma.

Potom však vyletělo něco k obloze, tam se to rozstříklo a potom vzplála nad městečkem přímo světelná bomba, která ozářila stanoviště člunů.

Nichols držel v ruce nějakou vlajku.

Byla to startovní vlajka! Načervenalé světlo zůstávalo ve

výšce. Osvětlovalo zombie stojící dole na břehu, takže vypadali jako namalovaní krví.

Z městečka přibíhali dva strážnici. Chtěli zabránit startu, ale Nichols k nim poslal dva zombie.

Suka stiskl zuby, až to zavrzalo.

Nemohl policistům pomoci, byl od nich příliš daleko. I výstřel z pistole by z takové vzdálenosti nebyl nic platný. Zombie zastavili policisty svým vlastním způsobem. Povalili je na zem.

Nikdo nezasáhl.

Co se asi stalo. Měli lidé strach, nebo byli spoutáni magickým kouzlem?

Suka věřil v druhou variantu.

A potom uviděl muže, který to všechno měl na svědomí. Vynořil se z temného lesa a na chvíli se ocitl v rudé záři.

Byl to Myxin. Velký mág. "Proklatě!" vyrazil ze sebe Suka. "Co je?" zeptala se Jane. "Podívej, Myxin. Ta malá postava v dlouhém plášti. Možná si jde pro svůj bič."

Jane se zdržela dalšího komentáře, věděla dobře, v jaké prekérní situaci se nacházejí. Myxin nebyl jejich přítelem. I když jim už

40

několikrát pomohl, dělal to jen ve vlastním zájmu.

Promluvil s Nicholsem. Vypadalo to, jakoby mu dával pokyny, jak se mají chovat, protože Nichols pozorně naslouchal.

Ostatní zombiové se nehýbali. Teď Myxin ustoupil.

"Teď se něco stane," zašeptala Sheila.

A její slova se vyplnila.

Greg Nichols dal pravou ruku s vlaječkou dolů. To bylo znamení ke startu!

Čluny vyrazily. -

Šest, sedm, osm ... devět člunu napočítal Suka.

Potom viděl muže, který běžel po lávce a rval si vlasy. Nebyl to nikdo jiný než Ryan McNeal, který chtěl za každou cenu startu zabránit.

Jeho hlas se rozléhal nad vodou. Vtom zasáhl Myxin. Něco mu vyletělo z ruky, zasáhlo McNeala do zad a ten se na místě zhroutil. Suko si dobře vzpomínal, jak mu na zpáteční cestě, když se vraceli, radil, aby se někde ukryl.

McNeal však neuposlechl.

Suka teď jen doufal, že není mrtev. Za normálních okolností by už vy-

pukla panika, ale kupodivu, všude byl klid.

Suko přemýšlelo tom, zda mág Myxin neuvedl svým kouzlem obyvatele Seagroundu do magického spánku či tranzu.

Žádné jiné vysvětlení neznal. Proč však to kouzlo neúčinkovalo také na ně. Nebo že by je Myxin vynechal?

Pokud ano, z jakého důvodu?

To se dozvěděl později, když už čluny na jezeře nebylo téměř vidět a Myxin se svými nemrtvými měl čas se starat o ostatní.

Myxin zvedl ruku. Prstem při tom ukazoval na jejich penzion. A deset zombiů se dalo do pohybu jako na povel.

Vedl je Greg Nichols.

"Teď nám teprve začne být horko! " řekl Číňan ...

Hladina se nad námi zavřela a my jsme mířili jako dva šípy do temné hlubiny.

Za opasky jsme měli připevněné

svítilny, které jsme teď rozsvítili.

Již po několika yardech pohltila jejich paprsky temnota, ale viděli jsme alespoň nejbližší okolí. Boj proti hloubkovým proudům byl těžký, ale nemohli jsme si dovolit obrátit se nazpátky. Pomalu jsme se probojovávali ke svému cíli. Brzy jsme si všimli, že i v této hloubce jsou cítit účinky přílivu. Připadali jsme si jako na trampolíně.

Pozorovali jsme své nejbližší okolí.

Zombiové ani podobné démonické bytosti se zatím neukázali.

Bill ukazoval pravou rukou dopředu, což znamenalo, že máme plout dál. Všude kolem bylo naprosté ticho. Ryby, které kolem nás propluly, rychle zmizely, když uviděly naše velká těla. Teď nám byly ploutve opravdu velkou pomocí. Ventily na kyslíkových bombách pracovaly normálně. Poskytovaly dostatek vzduchu a zahnaly mé počáteční obavy. Bill Conolly plul přede mnou a najednou se obrátil. O vteřinu později jsem pochopil důvod. Dopluli jsme ke skalní stěně pod vodou. Teď už zbývalo jen najít otvor do jeskyně. Pluli jsme podél skalní stěny. Nebyla rovná, měla spoustu výčnělků, ostrých hran a naopak prohlubní. Museli jsme dávat pozor, abychom si neroztrhli obleky.

Čas od času se mi zatřpytil na hrudi křížek ve světle svítilny.

Převzal jsem teď vedení a najed-

nou jsem ucítil sání, jako by mne chtěla voda někam vtáhnout.

Pak jsem uviděl příčinu.

To sání nás táhlo do vchodu obrovské podvodní jeskyně. Plul jsem poněkud dál od skalní stěny a Bill učinil totéž.

Otvor do jeskyně byl obrovský. Vypadal jako pekelná brána. Dali jsme si s Billem znamení po-

kývnutím hlavy.

Jeden pohyb nohama, pak se mě zmocnil proud a strhl mě do jeskynního labyrintu. V ruce jsem držel harpunu Cl voda nás stahovala do jakési šachty. Tam byla ještě větší tma. Svítilna dosáhla maximálně do dvou yardů a dál už její světlo zaniklo docela. Byla nám velká zima. Roztřásl jsem se i přes neoprenový oblek, který měl mít tepelně izolační vlastnosti. Možná to byl úplně jiný druh chladu.

Bill do mě narazil.

Otočil jsem hlavu a zjistil, že Bill ukazuje doprava. Zamával jsem ploutvemi a vyrazil tím směrem. Bill totiž objevil odbočku od hlavní jeskyně vedoucí hluboko pod skálu.

Dal jsem Billovi znamení, že má zůstat venku a vplul do štoly sám.

Již po několika tempech jsem objevil první zombie. Zdálo se mi, jako by přede mnou viseli ve vodě a upírali na mne svá oční bělma, Byl to strašný pohled. Většina z nich už byla ve stadiu rozkladu, pod kůží jim prosvítaly bílé kosti. Zombiové byli obrazem hrůzy.

Kupodivu mne nenapadli. Proč ne?

Opatrně jsem kolem nich proplul a oni mne nechali.

Záhadné.

41

Že by je zastrašil můj křížek.

Když jsem se blížil ke skalní stěně, objevil jsem v nich spoustu skrýší, které byly tak velké, že se v nich mohl člověk pohodlně ukrýt. Podle mého názoru sloužily zombiům jako úkryty.

Obrátil jsem se nazpět a plul k Billovi Conollymu, který na mne netrpělivě čekal. Znovu jsem musel proplout kolem těch nemrtvých. Stejně jako poprvé neprojevili žádný zájem. Doplul jsem k hlavní jeskyni. Bill mi naznačil pohybem ruky, že mne vidí.

Dorozumívali jsme se rukama. Bill na mne vykulil oči za potápěčskými brýlemi, když jsem mu naznačil, co jsem viděl.

Pluli jsme spolu s proudem. Zombiové už nám cestu nezkřížili. Ale objevili jsme další boční štoly a já si byl jistý, že se tam určitě skrývají další. Několikrát jsem zvedl svítilnu a posvítil si nahoru, abychom viděli, jak vysoko je strop. Ale na to byla svítilna příliš slabá.

Uběhla další minuta.

Potom proud najednou polevil. Štola končila.

Ukázal jsem palcem nahoru. Bill přikývl na znamení, že všechno pochopil.

Vynořili jsme se. Jako první jsem se vynořil já.

Shrnul jsem si vlasy z obličeje, vyňal si šnorchl z úst a zhluboka se nadechl studeného vzduchu.

To už byl nad vodou i Bill a učinil totéž. Ocitli jsme se v obrovském prostoru pod vodou, pro který se mi zdálo příhodné pouze slovo skalní dóm. A oni seděli kolem jezera.

Zombiové! Byli jsme jimi obklíčeni.

42

Suko zavřel okno a obrátil se. Všechny tři ženy se na něho dívaly a ve všech třech párech očí viděl strach.

"Co teď?" ptala se Sheila Conollyová.

Suko si olízl rty. "Není pochyb

tom, že jim jde jen o nás. Já osobně si myslím, že Myxin uvedl ostatní obyvatele městečka a hosty do magického spánku, jen nás nechal," řekl Suka a pak se poněkud rozpačitě usmál. "Měly jste raději zůstat doma," dodal.

Jane Collinsová pokrčila rameny.

"To už nám teď nepomůže. Zřejmě jsme i my na jeho seznamu. Otázkou je, co podnikneme?"

Suko počítal, kolik zbraní a jaké mají k dispozici. "A k tomu ještě magické pasti," poznamenala Sheila. "Doufám, že budou k něčemu užitečné," řekl Suko. "Nemohli bychom uprchnout?" zeptala se Shao.

Na to Suka jen pokrčil rameny.

"Teď už ne. Pronásledovali by nás, dohnali a pak rozdělili. A pak by každý musel bojovat proti několika soupeřům." Suko přistoupil k oknu a zadíval se ven.

Červené světlo na obloze ještě stále ozařovalo jezero i břeh. Dodávalo celé scenerii hrůzostrašný výraz.

Nemrtví se blížili. Krok za krokem.

Disciplinovaně pochodovali jeden vedle druhého.

Strašlivé bytosti s kamennými obličeji, topornými pohyby, poháněné nebezpečným pudem.

V čele kráčel mág Myxin.

Malý vůdce démonů byl ve srovnání s jejich výškou jako trpaslík. Avšak nepředstavitelně nebezpečný a disponující takovou mocí, která Sukovi naháněla strach. Byli od penzionu vzdáleni asi na dvacet kroků a právě začali přelézat vnější zeď.

Vtom Jane vykřikla.

"Panebože, paní Blytonová je

přece dole!"

Suko se prudce obrátil. "Musíme pro ni!" řekla Jane.

"Já to udělám," slíbil Suko a dodal:

"Vy zůstaňte tady!"

Dřív než na to ostatní stačili něco říci, byl Suka venku.

Vyběhl na chodbu, rozhlédl se kolem a volal jméno paní Blytonové.

Žádná odezva.

Suko doběhl až ke schodišti a potom seběhl dolů. Když se ocitl u dveří do jejího bytu, zjistil, že jsou pootevřené.

Zmocnila se ho neblahá předtucha, která ještě vzrostla, když vstoupil do jejího bytu.

"Paní Blytonová! " volal, ale nikdo neodpovídal.

Číňan uviděl nejdřív nohy. Vyčnívaly ze dveří obrácené prsty nahoru, takže paní Blytonová musela ležet na zádech.

Dvěma kroky byl Suko u ní a poklekl.

Viděl, že jí krční tepny slabě pulzují pod napjatou kůží a okamžitě si vydechl.

Paní Blytonová žila.

Stejně jako ostatní upadla do magického spánku a až se probudí, nebude si nic pamatovat.

To bylo dalším důkazem, že Zombiové měli zájem jen o Suka a ty tři ženy. Suko se vrátil do chodby. Vedle vchodových dveří bylo okénko. Vyhlédl ven a lekl se.

Zombiové už stáli u schodů a první z nich se vydal nahoru. Byl to Greg Nichols.

Myxin zřejmě zůstal někde vzadu. Suko ho v tuto chvíli neviděl.

To bylo pro Myxina typické. Vždy posílal napřed své otroky. Stejně postupovala i Černá smrt. Nikdy se neukazovala, pokud to nebylo nutné.

Suko dlouhými skoky vyběhl nahoru.

V chodbě stála Jane Collinsová a zeptala se: "Tak co?"

"Paní Blytonová spí, stejně jako ostatní obyvatelé Seagroundu."

Jane si vydechla. "Co chceš dělat?" Suko už neměl čas odpovědět, protože v té chvíli se ozvaly rány do dveří.

Připadali jsme si jako na servírovacím podnose!

Bylo na nás upřeno bezpočet nehybných očí. Tváře částečně v rozkladu byly ošklivě znetvořené. Postavy, jaké se objevují jen v hororech.

Všechny seděly na břehu. Nehnutě ...

A číhaly.

Bill Conolly vyfoukl hlasitě vzduch a řekl: " Myslím , že nás čekají horké chvíle."

Přikývl jsem, zvedl křížek a držel ho nad vodou. Bill na něj posvítil svítilnou. Křížek odrážel světlo jako zrcadlo.

Zombiové však vůbec nereagovali. Nenapadli nás, ale ani se nedali na ústup.

Zůstali sedět. V jeskyni nebyla úplná tma. Okolní stěny vydávaly tlumené načervenalé světlo, které dodávalo celé scenérii tajuplnou atmosféru.

"Co navrhuješ?" zeptal se Bill. "Vystoupit na břeh."

"No, to bude opravdu zábavné.“ Plavali jsme směrem ke břehu.

Když jsme se blížili, uviděli jsme obrovský vchod do jeskyně vedoucí hluboko do skal.

Co to znamená? Číhá tam snad na nás Ogur?

To bylo možné a já při tom po-

43

myšlení cítil, jak mi po zádech přebíhá mráz.

Podvědomě jsem stiskl harpunu pevněji. Musel jsem se na ni spoléhat.

Už jsme dopluli ke břehu. Byl to úzký pruh skály, na kterou proud nanesl hrubý písek a malé oblázky. Společně s Billem jsme vystoupili z vody.

S ploutvemi na nohou jsme kráčeli jako kachny. Vypadali jsme směšně, ale do smíchu nám nebylo. Hrdlo jsme měli sevřené vnitřním napětím.

Zombiové na nás nepřestali civět.

Sledovali naše pohyby. Husí kůže na zádech byla ještě silnější.

"Už mi bylo párkrát v životě líp, "

pošeptal mně Bill do ucha.

"To mi povídej. " Zastavili jsme se.

Jejich pohledy nás pálily po těle.

Ohledávali nás kousek po kousku. Číhavě nás 'odhadovali - bylo to velmi nebezpečné ...

Zatím ještě nedostali žádný rozkaz. To mohlo znamenat jen jediné, že jejich pán tu není.

Otočil jsem se kolem vlastní osy a přitom držel harpunu připravenou k výstřelu. Měl jsem v ní už vložený šíp. Dalších šest jsem měl v toulci na zádech.

"Myslím, že ta jeskyně nás zve k prohlídce," řekl BilL

"Chybí nám jen vůdce." "Vůdcovství se můžeš ujmout ty, " řekl Bill ironicky.

Potom se ozvalo hlasité šplouchnutí.

Oba jsme se prudce obrátili a úlekem jsme se museli nadechnout.

Jeden ze zombiů sklouzl do vody.

Všichni nám připadali jako exotická zvířata. Ten zombie byl však jen předvoj. Teď skákali do vody všichni po hlavě, znovu se vynořili na hladinu a tam zůstali.

Chtějí nám snad uzavřít cestu zpět? zeptal jsem se v duchu.

44

Na to jsem vůbec nechtěl myslet. Pomalu jsme se šourali dál,

Těsně před vchodem do jeskyně jsme se zastavili, dívali se do tmy a najednou se mi zdálo, že kdesi v dálce vidím dva světlé body. Než jsem to stačil sdělit Billovi, stalo se to.

Něco dlouhého červeného vystřelilo z jeskyně, dopadlo na zem a v příštím okamžiku se to omotalo Billovi kolem těla.

"Ty dveře jsou dřevěné," poznamenala Sheila. "Kolik toho asi vydrží?"

"To hned uvidíme," řekl Suko. "Já tě nechápu, jak můžeš být tak klidný," divila se Sheila.

"A co mám dělat, skočit z okna?" "Musíš mít přece nějaký plán,"

řekla Sheila.

"To také mám. " "A jaký?"

"Vy zůstanete v pokoji, " řekl Suka. "Chceš se jim obětovat sám?" ze-

ptala se Jane Collinsová a zespodu se ozývaly těžké rány, jejichž ozvěna zaznívala až k nám nahoru.

,,Nic jiného mi zřejmě nezůstane." ,.Ale sám je nepřemůžeš," řekla Jane.

"Ale můžu je alespoň na nějakou dobu zdržet."

"A potom?" zeptala se Jane. Suka na to neodpověděl, protože ze dveří už začaly létat třísky.

"Teď už se jim podařilo rozbít

dveře," zašeptala Sheila.

"Ven!" zavelel Suka.

První zombiové už byli v domě. "Nahoru," řekl Suka. "Musíme na

půdu, tam se dokážeme lépe bránit. "

Jane, Sheila a Shao poslechly.

Rychle opustily pokoj a běžely nahoru po schodech, které vedly na půdu, kde končily těžkými padacími dveřmi.

Jane Collinsová se do nich opřela, "Zatraceně, nejdou otevřít," zaklela. "Pomozte mi! "

Sheila i Shao jí přiskočily na pomoc. Všechny tři se opřely do padacích dveří.

Suko zůstal stát dole u schodiště.

Slyšel kroky prvních zombiů na dřevěných schodech.

Vytáhl bič na démony, opsal jím kruh a v příštím okamžiku už z otvoru vyletěly tři kožené řemínky.

Bič byl velmi účinná zbraň. Nejdříve jsme ji sebrali Myxinovi. Chtěl jej použít v boji proti vazalům Černé smrti, ale my jsme byli rychlejší. Nevěděli jsme, kde bič schovává, znali jsme jen jeho účinky.

Když jste zasáhli třemi řemínky některého démona, okamžitě se začal rozpadat a zbyl z něho jen prach. Jednoduše zmizel a ocitl se v pekelné říši, odkud byl slyšet jen nářek a skřípění zubů.

Suko doufal, že pomocí biče udrží v uctivé vzdálenosti i zombie.

Padací dveře se s třeskem převrátily na druhou stranu a dopadly na podlahu půdy. Sheila vylezla na půdu jako první, Shao těsně za ní a Jane ještě váhala.

"Tak dělej!" zavolal na ni Suka. Jane však zavrtěla hlavou.

Potom už Suko neměl čas jí něco nařizovat, protože první tři zombiové už stáli proti němu.

Byli to ti tři nemrtví z jezera. Nazelenalí utopenci, vydávající odporný pach rozkládajícího se masa, po něm natahovali ruce.

Nešli vedle sebe, ale za sebou, protože schodiště bylo úzké.

Ještě dva schody a už budou u něho.

Suka udělal malý krůček dozadu, aby měl více místa a mohl se pořádně rozmáchnout.

První nemrtvý nic netušil. Viděl v Sukovi první oběť v řadě ostatních.

Vtom však Suko práskl bičem.

Ten zasvištěl vzduchem a dopadl zombiemu na ramena. Stalo se, co Suko očekával. Zombie se začal rozkládat. Vycházel z něho oblak páchnoucí síry a on se rozplynul.

Druzí dva zůstali stát na schodech a udiveně přihlíželi tomu, co se stalo s jejich druhem.

Suko se chladně rozesmál.

"Jen pojďte, já vám ukážu, zač je toho loket. Jen pojďte! Chcete ochutnat mého biče?"

Suko znovu práskl bičem. Nemrtví rychle vtáhli hlavu mezi ramena a bič je nezasáhl. Suko se rozmáchl znovu.

Skočil po nich a ještě v letu práskl bičem. Řemínky dopadly na prvního zombie, ale pak se omotaly kolem zábradlí podél schodiště. Zombie se rovněž rozpadl v oblaku páchnoucího kouře.

Ještě naposledy vykřikl a potom si peklo svého služebníka vzalo.

Poslední z nich však teď viděl svou šanci. Suka nemohl řemínky tak rychle odmotat. Ztratil drahocenné vteřiny a zatímco tahal za řemínky, zombie se na něho vrhnul.

Zasáhl Suka do ruky.

Ten vykřikl a bolest ho přinutila bič pustit. Zombie byl okamžitě na něm. Tiskl Suka k zemi, až cítil ostré hrany schodů v zádech.

Suko do něho bušil pěstmi, ale zombie nereagoval. Hledal rukama jeho hrdlo. Zatím Suko jeho sevření odolával, ale bylo jen otázkou času, kdy podlehne.

Zespodu se blížili další a další živé mrtvoly.

Vtom zasáhla Jane Collinsová, Jakoby ji varoval šestý smysl, aby neodcházela. Skočila dolů, mírně zavrávorala, ale rychle našla rovnováhu a už běžela po schodech dolů.

45

První dva zombiové byli u Suka proklatě blízko. Jane skočila na toho, který na něm seděl. Ani tvor disponující tak velkou silou jako on, neodolal tak prudkému nárazu. Spolu s detektivkou se skutálel ze schodů, rovnou pod nohy oběma vystupujícím druhům.

Ti zavrávorali.

V té chvíli se už Suka vzpamatoval a měl volnou cestu. Levou rukou se podepřel a pravou uvolnil řemínky.

Ve zlomku vteřiny držel bič v ruce. Přehnal se přes všechny tři zombie jako bouře. Bylo to v posledním okamžiku, protože Jane se nacházela v nanejvýš kritické situaci. Zombiové totiž dopadli na ni a chtěli ji zabít.

Vzduchem zasvištěly řemínky. Vlevo, vpravo - vpravo, vlevo.

Všude, kam zasáhly, se nemrtví rozpadli v oblacích páchnoucího kouře a zbyla po nich jen hrstka prachu.

Suko podával levou ruku Jane Collinsové a řekl: "Rychle, Jane, vstaň! " Jane zazářily oči. Třela si rameno, do něhož se velmi bolestivě uhodila.

Suko se podíval za ni. Zombiové pod nimi pochopili, že Suko nebude tak snadnou obětí a proto se za-

stavili. ~

"Tak pojďte, vy otroci pekla!" volal na ně Suko, "Můj bič už na vás čeká ... "

Vtom se ozval ohlušující ďábelský smích, který roztřásl celý dům. Byl to smích mága Myxina.

"Jste v pasti! " křičel. "Ani bič vám nepomůže. Přivedu celou armádu těch démonů, bude-li to bude nutné."

"Tak je přiveď!" volal na něho Suko. Musel prostě získat čas. Ten zápas před tím byl velmi vyčerpávající a tvrdý.

Myxin se znovu rozesmál. Suka ho na krátký okamžik zahlédl na scho-

46

diští. Potom zapadly domovní dveře do zámku.

Myxin odešel. Zombie tady nechal.

Suko si utřel pot z čela. "A teď se pustíme do těch zbývajících," řekl.

"Nezůstaneme raději tady?" zeptala se Jane.

"Proč?"

"Máme tu přece velmi dobrou obrannou pozici. Podle mého názoru to dole bude horší. "

"To ti nejsem schopen teď říct."

Pokrčil Suko svými širokými rameny, ale najednou se zarazil a nasál vzduch.

Jane se podívala na jeho pokrčené čelo.

"Necítíš nic?" zeptal se jí Suko. "Ne ... Okamžik, ano už to cítím. To je," polkla. "Pach kouře ! Je to tu cítit, jako když se něco pálí. "

"To je pravda," přikývl Suko. "Ti ničemové založili požár."

Zadíval se znovu ze schodiště dolů.

Tam už šlehaly první plameny.

Suko uskočil.

A vtom zazněl dutý hlas. "My vás odtud vykouříme ... "

"Pozor, Bille!" zvolal jsem.

A však mé varování přišlo pozdě.

Rudý jazyk se vznesl vzhůru a vynesl Billa Conollyho s sebou. Teď už se vznášel vysoko nad zemí.

Bill křičel, zoufale se snažil ze sevření uvolnit, zaryl se rukama do rudé hmoty a chtěl ji ze svého těla odstranit.

Are bylo to marné.

Pak vytáhl stříbrnou dýku.

V tomtéž okamžiku byl vtažen do tmy obrovské jeskyně.

Stál jsem tam jako zkamenělý. Všechno se odehrálo tak rychle, že jsem nestačil reagovat. Potom jsem se však rozběhl za Billem do nezná-

I ještěr chtěl zmizet ve vodě. Musel jsem uskočit stranou; jinak

by mne rozdrtil.

Zbývala mi poslední kulka.

Teď jsem musel mířit přesně. Ogur se na několik vteřin zasta-

vil. Bill visel bezvládně ve vzduchu.

To byla moje příležitost!

Střílet jsem se opravdu naučil. ~ Stiskl jsem spoušť. Stříbrná kulka

prorazila výběžek jazyka, ve kterém viselo tělo Billa Conollyho,

Po zásahu rameno zčernalo, odpadlo od jazyka a Bill dopadl na zem. Ještěr příšerně řval,

Z tlamy mu vystupovaly horké páry. Potom se vrhl do jezera a když dopadl do vody, vlny vystříkly tak vysoko, že postříkaly mne i Billa.

Ogur se okamžitě ponořil. Tušil jsem, kam míří.

Ale Bill mi byl přednější. Klekl jsem si k němu a,.. plácal ho po tvářích.

"Co se děje, příteli?" zašeptal a otevřel oči.

Spadl mi kámen ze srdce. Bill byl zase v pořádku. Ani kyslíkovým bombám se nic nestalo.

"Kde je?" zeptal se Bill šeptem, " Zmizel. "

"Zatraceně. "

"Cítíš se dost silný na to, abys do-

plaval nazpět?"

"Ovšem."

"Pak tedy rovnou do vody. " "Chceš se s Ogurem ještě jednou

utkat'?"

"A k čemu by mi byly ty šípy?"

ma s vědomím, že mne to může stát život.

Proti mně se ozvalo tak hlasité vrčení, že mi málem prorazilo ušní bubínky. Viděl jsem před sebou dvě obrovské oči a téměř mne odvanul silný náraz větru, který si se mnou pohrával jako s listem papíru.

Chtěl jsem se něčeho zachytit, ale vítr byl silný jako uragán. Zůstal jsem ležet až těsně u vody.

Zombiové povstali a obklíčili mě, Nezajímal jsem je, všichni měli pohled upřený ke vchodu do jeskyně.

Teď Ogur opustil svůj hrad. Poprvé jsem stál tomuto pradávnému titánovi tváří v tvář.

Musím přiznat, že se mi při tom pohledu rozbušilo srdce strachem a úzkostí.

Nad takovou obludou mám zvítězit?

Těmi směšnými sedmi šípy? To je téměř nemožné.

Jeho šupinaté modrozelené tělo se lesklo jako naolejované. Tlamu měl otevřenou dokořán a já v ní viděl dlouhé ostré zuby, které mi připomínaly zuby draka z pohádky.

To, co jsem předtím považoval za chapadlo, se teď ukázalo být obrovským jazykem. Byl rozeklaný na čtyři části. Jedna byla omotána kolem Billa Conollyho.

Ten visel dolů jako mrtvý. Mrtvý?

"Néééééé!" zvolal jsem, až se to ozvěnou rozeznělo celým podzemním dómem. "Nééééééé!"

Potom jsem vytáhl berettu nabitou stříbrnými kulkami a střílel tak dlouho, dokud jsem nevyprázdnil zásobník. Všechny náboje jsem vystřílel do otevřené tlamy té příšery a zasáhl i její lepkavý jazyk. Ne však tu část, která svírala Billa. Tělo obrovského ještěra sebou začalo škubat.

Zombiové spustili hlasitý nářek.

Ti, kteří ještě stáli na břehu, začali skákat do vody.

muk byl příšerný. Zespodu k nám zazníval hukot plamenů. Jiskry vy- . letovaly nahoru, štiplavý kouř už za-

47

chvátil celé schodiště a v těžkých oblacích stoupal nahoru.

Někde něco prasklo a nám to připadalo, jako by se ozval výstřel.

Zombie mají přirozeně strach z ohně. Proto se včas stáhli do bezpečí. Suko zahlédl jejich postavy jen na krátký okamžik a potom už mu šlehaly v ústrety plameny.

"Paní Blytonová! " volala Jane Collinsová. "Pane Bože, ona uhoří. Musíme jí pomoci!"

"Ale jak?" vyhrkl Suko, To Jane také nevěděla.

Suko ji zatáhl do pokoje, který si najal Bill Conolly. Po schodišti se už dolů nedostanou. Plameny jim odřízly cestu.

Měli už jen jedinou možnost, a to dostat se ven oknem.

"Možná domácí budeme mít možnost pomoci, až budeme venku, " řekl Suko.

Sheila a Shao ještě pořád stály na žebříku.

"Pojďte!" zavolala na ně Jane.

Všichni vběhli do malého pokojíku a Suko zavřel dveře.

Sheila si shrnula pramínek vlasů

ze zpoceného obličeje.

"Jak to s námi vypadá?" zeptala se. "Špatně," odpověděla Jane.

"Ale máme ještě nějakou naději, ne?" zeptala se Sheila se strachem v očích.

Suko ukázal na okno. "Musíme tudy."

"To bude horší," konstatovala Sheila.

Shao neříkala nic, upadla do jistého druhu letargie. V obličeji měla stoický výraz, ale důvěřovala Sukovi.

Ten už stál u okna a otáčel kličkou.

Okno bylo zaseknuté a Suko musel dvakrát pořádně zatáhnout, než se otevřelo.

Pak se vyklonil ven.

Z přízemí už vycházela ven ohnivá záře, vrhající odlesky na zem

48

a osvětlovala i zombie, kteří se shromáždili kolem domu. Zůstávali však ve stínu, protože se báli ohně.

"Ven!" řekl Suko.

"To máme vyskočit?" zeptala se

Sheila.

"Ano."

"Jak je to vysoko?"

"Má to teď nějaký význam?" "Ne," zašeptala Sheila semknutý-

mi rty. Měla strach a bylo to na ní vidět.

Suka vylezl z okna jako první.

"Budete mě následovat," řekl ostatním. "A prosím, zachovejte pevné nervy."

S těmi slovy zmizel.

Sheila lezla jako druhá, po ní Shao a nakonec Jane Collinsová.

Suka jí nechal svou pistoli nabitou stříbrnými kulkami a on sám si nechal bič na démony.

Pod oknem byla římsa, po níž se vinul břečťan.

Suka viděl v těchto rostlinách jejich jedinou naději. Věděl sice, že neudrží lidskou váhu, ale mohly zbrzdit jejich pád natolik, že pokud budou mít štěstí, mohou přežít pád bez zlomenin a těžkých zranění.

Domovní zeď naštěstí nebyla hladká. Bylo na ní mnoho hrbolů a výstupků, na nichž se dal vždy najít opěrný bod pro nohy i prsty.

Všichni slézali kousek po kousku dolů.

Sukovi se to dařilo ze všech nejlépe, protože byl trénovaný.

Zato Sheila měla velké problémy.

Obličej měla zkřivený námahou. Srdce jí prudce bušilo. Už měla polámané všechny nehty, ale jaký to má význam, když jde o život?!

Shao se chovala statečně. Odevzdala se svému osudu. Asiaté mají prostě jinou mentalitu než Evropané.

Jane na sobě nesměla nechat znát žádný strach, i když odtud chtěla být tisíc mil daleko. Musela však vydržet.

Byl to boj s časem. Podaří se jim slézt dolů na zem, ještě než vyšlehnou plameny ven?

Co se stane potom?

Určitě se na ně vrhnou Zombiové.

Teď číhali skrytí ve tmě a kochali se pohledem na nebezpečí, ve kterém se prchající nacházeli.

Suka jako první dorazil do cíle první etapy. Držel se rukama za větve břečťanu a obrátil hlavu vzhůru.

Sheila, od něho byla asi na dva kroky.

"Dělej všechno po mně!" volal na ni. "Já skočím dolů a pokusím se tě chytit. Souhlasíš?"

"Ano."

"Hodně štěstí. "

Suka se odrazil nohama od úzké římsy a najednou zůstal viset celou vahou jen na břečťanových úponcích.

Ty se potrhaly. Suko padal...

Rychle se snažil zachytit a pak ucítil rostliny mezi prsty. Větvičky sice praskaly, ale přece jen se mu podařilo pád zbrzdit.

Pak dopadl na zem.

Dopad byl tak tvrdý, že ho cítil až

v mozkových nervech.

Ale nic si nezlomil. Ulehčeně si vydechl.

"Teď ty, Sheilo!" zavolal nahoru a byl rád, že zombiové ještě nezaútočili.

Sheila učinila přesně totéž. Spustila se podél zdi, zachytila se větví břečťanu, ty se s ní utrhly a ona se hlasitě rozkřičela.

Suk o skočil do místa, kam měla dopadnout.

Roztáhl své svalnaté paže vytré-

nované z karate.

Zachytil Sheilu Conollyovou. Ale i tak oba spadli na zem. Potom uslyšeli smích.

Zombiové je obstoupili. Ve stejné chvíli praskla obě okenní skla v pří-

Vychází dvakrát v měsíci Vydává Moravská Bastei (MoBa) spol. s r, o.

Kotlářská 53, 602 00 Brno Redakce: tel. (05) 41 24 69 78 linka 205, 208

Obchodní oddělení: tel.lfax (05) 41 21 28 50 Sekretariát: tel.!fax (05) 41 248329 Odpovědný redaktor: Jaromír Blažke Technický redaktor: Zdeněk Valach

Sazba: STUDIO MOBA

Tisk: Moravská typografie, a. S., Brno

Jason Dark: Zombiové Překlad: Alena Smolíková

© MoBa, spol. s r, 0.,1998

© Bastei-Verlag, Gustav H. LObbe GmbH & Co., Bergisch Gladbach

V nakladatelství MOBA vychází:

Hedwiga Courths-Mahlerová společenské romány Silvia-Exklusiv královna milostných romancí Dr. Stefan Frank - lékař z Polesí Pouta lásky -

příběhy z rodinného života

F. Unger - jeho velké westerny John Sinclair-Speciál - kabinet hrůzy John Sinclair - na stopě hrůzy Zlatá růže - láska a diadém Veronika - láska, sny a romance Western-Bestseller hrdinové Západu

Dr. Kristen - mladý lékař závodí s časem Hedwiga Courths·Mahlerová - Extranová řada společenských románů

Podávání novinových zásilek bylo povoleno Českou poštou s. p. OZSeČ Ústí nad Labem ze dne 21.1.1998, j. zn. P·276/98 Podávání novinových zásilek v SR povoleno RPP. Bratislava,

pošta 12, Č. j. 397/94

49

zemí a z prázdných okem vyšlehly plameny. Pekelný dech olízl nemrtvé.

Ti se rychle stáhli do tmy.

Tak měli Suko a Sheila čas se postavit. Suko odstrčil Sheilu bokem.

"A teď ty, Shao!" zavolal nahoru. I ona ručkovala po břečťanu, ale většina větví už byla potrhaná a tak dopadla mnohem tvrději. Znovu upadli se Sukem na zem.

Shao vykřikla: "Moje noha!" Suko se na ni podíval. Zlomenou ji neměla. Jen vymknutou. Ale ztratili při tom drahocenný čas, kterého využili zombiové.

Suko uslyšel Shei1in křik, který však velmi rychle zmlknul. Rychle se otočil směrem, kde předtím stála. Jeden zombie ji držel a svou studenou mrtvolnou pracku jí tiskl na ústa.

Další zombie, který vypadal, že už je v částečném stadiu rozkladu, zamířil k Sukovi.

Držel v ruce střelnou zbraň. Čert ví, odkud ji vzal.

Ale měl napsáno ve tváři, že ani chvíli nezaváhá a začne střílet ...

Znovu jsme se ocitli ve vodě. Dělal jsem si starosti o Billa. Tvářil se sice optimisticky, ale bylo sporné, zda poslední minuty opravdu přestal tak dobře, jak se snažil předstírat.

Bill byl prostě bojovník a chtěl bojovat.

A to jsme museli oba. Nejprve proti proudu.

Bylo to zatraceně těžké. Na cestě sem nás nesl, ale teď jsme museli plout proti němu. Čím více jsme se vzdalovali od vchodu do jeskyně, tím byl proud silnější. Pluli jsme vedle sebe, i když Billovi ubývalo sil a čas byl proti nám, zůstal jsem mu po boku.

Zombiové, kteří doprovázeli zraněného Ogura, byli před námi.

50

Konečně jsme měli podzemní labyrint jeskyní za sebou.

Zatím jsem však nedal znamení, abychom se vynořili. Pluli jsme o kousek dál, protože jsem nechtěl vyplout přímo do přílivu.

Potom jsme se vynořili.

Prorazili jsme hlavami vodní hladinu. Shrnul jsem si vlasy z obličeje a rozhlédl se kolem.

Vytřeštil jsem oči, když jsem viděl, Co se na jezeře odehrává ...

Suko neměl žádnou naději. Zombie už mu zabořil prsty do šatů.

Sheila se proti druhému zombiovi zoufale bránila. Mezi tím se objevil další.

Ještě odpudivější. Pak zazněly výstřely.

Suko čekal, kdy ho zasáhnou kulky a ucítí vše zničující bolest, ale nic takového se nestalo.

Místo toho se skácel zombie, který se po něm sápal. Dostal dvě kulky do hlavy.

To vystřelila Jane Collinsová, která právě visela na zdi. Byla to velmi nepříznivá poloha. ale ona to dokázala. Zambie zhynul.

Posvěcené stříbro ukončilo jeho neblahý život.

Suka už teď nic nedrželo. S divokým výkřikem se vrhl na pomoc Sheile, srazil zombieho k zemi a vytrhl mu ji ze spáru.

Odstrčil Sheilu, aby měl koleni sebe prostor.

Vytáhl bič na démony.

Tři řemínky zasvištěly vzduchem, nemrtvý vyhodil ruce vzhůru v zoufalém pokusu chránit si hlavu, ale nemohl zásahu uniknout.

Řemínky na něho dopadly s veškerou silou a on se rozpadl.

V tu chvíli skočila Jane Collinsová. I ona se snažila zachytit břečťa-

nu, vypadala přitom jako divoká kočka s pistolí v zubech. Padala k zemi, kde se po dopadu několikrát přetočila a potom hned vyskočila na nohy.

Okamžitě se rozběhla k domovním dveřím. Nezapomněla na paní Blytonovou, která v této chvíli ležela v pekle plamenů.

Vtrhla do penzionu.

Suko zatím bojoval proti velké přesile zombiů,

V pekle už pro ně nebylo místo a proto se museli vydat na Zem, aby zde šířili hrůzu a děs.

Z rozbitých oken šlehaly ven plameny a osvětlovaly Suka. Ten vypadal jako hrdina z pradávných dob, který bojuje proti příšerám a nestvůrám, jak se píše v prastarých bájích a legendách.

A Suka musel vsadit všechno na jednu kartu. Respekt nemrtvých už si vybojoval.

Bič na démony mu ještě nikdy předtím neprokázal tak dobré služby jako teď. Pokaždé, když zasáhl nějakého z nemrtvých, zmizel zasažený v oblaku sirného oparu a za krátkou chvíli byl rozfoukán větrem.

Ale mnoho lovců zajíce udolá.

I Suko musel jednou před takovou přesilou kapitulovat. Stále víc a víc byl zaháněn do defenzivy.

Pak se z domu vypotácela Jane.

Měla spálené vlasy, ale v náručí držela ženu.

"Suko!" volala, udělala ještě několik kroků a zhroutila se.

Okamžitě se k ní rozběhli tři zombiové.

"Střílej, Jane, střílej!" křičel Suko, ale Jane už neslyšela.

Byla v bezvědomí...

Ogur byl od nás jen asi sto yardů vzdálen.

Tyčil se vysoko nad hladinu. Tlamu měl otevřenou a příšerně vrčel a prskal. Zbytky jazyka v agónii bičovaly vodní hladinu.

Jeho služebníci kolem něho vytvořili ochranný kruh.

Nebe bylo ozářeno červenou září a já si připadal jako pod obrovskou kupolí, skrze kterou jsem viděl obrysy kostlivce.

Černá smrt se zjevila ...

Ogur nás zatím nezahlédl B já si jen přál, aby to tak zůstalo. Cítil jsem se proti němu nekonečně bezmocný a malý.

Vytáhl jsem si šnorchl z úst.

"Ke člunu!" zvolal jsem směrem

k Billovi. '

Přítel pochopil.

Kraulovali jsme k člunu.

K našemu štěstí nebyl člun unesen daleko. Plavali jsme jako skuteční mistři světa. Já jsem první doplaval k malému žebříku na zádi.

Rychle jsem vyšplhal na palubu a pomohl Billovi nahoru. Byl úplně vyčerpaný, ale držel se statečně a dovrávoral ke kormidlu.

"Kam to bude, Johne?" "Jeď k Ogurovi. "

Bill tiše přikývl, spustil motor a o pár vteřin později už člun prorážel vodu.

Byl jsem najednou ledově chladný.

Měli jsme jen dvě možnosti: buď přijdeme o život, nebo zvítězíme.

Toulec se šípy jsem si sundal ze zad a položil ho vedle sebe. Otevřel jsem ho a šípy vyčnívaly ven.

Jeden jsem vložil do harpuny. Ogur před námi bičoval vodu.

Vlny, které při tom tvořil, rozkymácely náš člun. Na nebi bylo stále vidět obrysy Černé smrti. Viděl jsem zřetelně její bílé oči vystupující z ohnivě červeného okolí.

51

Nejraději bych býval jeden šíp poslal do její umrlčí lebky, ale ovládl jsem se.

Přijížděli jsme stále blíž.

Viděl jsem však ještě něco-jiného. Směrem od Seagroundu se k nám

velkou rychlostí blížily čluny. Byly to závodní čluny, které neměly dnes Vůbec vystartovat.

A všechny byly obsazeny. Byli v nich zombiové!

Najednou mi bylo všechno jasné.

Tady na jezeře Loch Morar se měla odehrát rozhodující bitva mezi služebníky mága Myxina a Černé smrti.

A my dva jsme se nacházeli mezi oběma frontami. Bill se otočil ke mně a tázavě se na mne zadíval.

"Jeď dál!" volal jsem. "Mám sedm šípů. Musím jimi tu obludu zasáhnout."

Zombiové sloužící Ogurovi si už povšimli, kdo se k nim blíží.

Seskupili se a pluli směrem ke člunům.

. Ogur zůstal sám.

I když zraněný, byl stále dost ne-

bezpečný ...

"Zastav!" zvolal jsem na Billa. Vypnul motor.

Teď se člun houpal na vlnách. Bylo mi jasné, jak obtížné bude netvora zasáhnout.

Byl k nám obrácen bokem. První šíp už ležel v harpuně. Zamířil jsem.

Mezitím už sem dorazili nepřátelští zombiové na člunech. Došlo ke střetu, jeden člun explodoval a na všechny strany létaly hořící třísky.

V tu chvíli jsem vystřelil,

Vydalo to syčivý zvuk a pak se šíp

zabodl ještěrovi do těla.

Ogur sebou cuknul. Bill mi podal druhý šíp. Znovu jsem vystřelil.

Kolem nás se rozpoutalo hotové peklo. Na jezeře se vytvořily vysoké vlny. Už jsem se nemohl udržet na nohou, musel jsem si kleknout.

52

Zápas zombiů dosáhl nejvyššího bodu. Žádný nebral ohledy na svého soupeře. Šlo o všechno.

Znovu jsem vystřelil.

Šíp za šípem jsem posílal do těla vodní příšery.

Ogur už cítil jejich účinky, řval jako pominutý, jeho mohutný ocas bičoval vlny. Pokoušel si šípy z těla vytrhnout, ale posvěcené stříbro už účinkovalo. Všude, kde byl zasažen, mu zčernala kůže a začala se rozpadat.

Znovu jsem vystřelil. A znovu jsem zasáhl.

Obrovské tělo pradávného ještěra se převalilo. Teď jsem se mu díval do otevřené tlamy.

Zbýval poslední šíp - sedmý. Zasunul jsem ho do harpuny. Obří hlava ještěra visela přímo

nad námi. Z tlamy mu visel dlouhý jazyk, který sebou divoce mrskal ve vzduchu.

Ogur příšerně řval. Naposledy jsem zmobilizoval zbytky sil.

Vystřelil jsem.

Poslední šíp vyletěl z harpuny a zmizel v Ogurově tlamě.

"Orrrrrgggggghhhhhh! "

Nikdy v životě na ten řev, který se rozezněl nad jezerem, nezapomenu. Byl to tak ohlušující řev, jaký jsem ještě nikdy neslyšel.

Ale důležité bylo, že Ogur byl mrtev.

Explodoval ve vzduchu, Jeho tělo se roztrhlo, jakoby bylo velkým nafukovacím balónem. Jednotlivé části se potopily a zmizely ve vodě.

Najednou rudé světlo ze vzduchu zmizelo.

Jen lebka Černé smrti se nad námi ještě vznášela.

"Johne Sinclaire!" zahřměl nad námi její dunivý hlas a mně přeběhl po zádech studený pot.

V tu chvíli se nad jezerem rozpoutala divoká bouře. Náš člun se prudce houpal na vlnách a já nad sebou uviděl obrovskou pěst kostlivce.

nevěděli, co se stalo a nenacházeli žádné vysvětlení pro vyhořelý dům.

A Suko jim neměl v úmyslu nějaké dát.

Té noci nikdo z nás nemohl spát. Seděli jsme v chalupě starého McBowena a hovořili o tom, co se stalo.

Marion Mittchelová, Bob McClure a Ryan McNeal byli také při tom.

Později se k nám přidal i Dlouhý Tom. Vyprávěl jsem ještě jednou, jak jsem usmrtil netvora a Dlouhý Tom se s vytřeštěnýma očima díval na harpunu.

"Zázračná zbraň," šeptal nevěřícně. "Při Bohu všemohoucím, je to skutečně zázračná zbraň!"

Přikývl jsem. "V tom vám dávám za pravdu, pane." Vzal jsem do ruky harpunu a podal mu ji. "Dobře ji opatrujte, možná ji budete ještě někdy potřebovat."

"Pro Boha svatého, jen to ne!" odpověděl.

Nikdo jiný nemohl jeho slova lépe pochopit než já ...

KONEC

Byla to hrozba.

A já věděl, že Černá smrt znovu udeří. Jednou ...

Pak bylo po všem. Podíval jsem se na harpunu.

Zachránila nám život.

Bill klečel ve člunu a šeptal. "Pane Bože, Pane Bože .... "

Sepjal ruce. Odložil jsem harpunu a učinil totéž.

Zůstali jsme naživu!

Zombiové se zastavili tři kroky před Jane Collinsovou.

Najednou se prudce obrátili a dali se a útěk.

Stejně tak i ostatní.

Nechali Suka, Jane, Sheilu a Shao na pokoji. Stáhli se do tmy. Místo nich se však objevil Myxin. Najednou se vynořil ze tmy a díval se na Suka.

"Tvůj přítel Sinclair to dokázal," řekl. " Opěrný bod, který si tu Černá smrt před dávnými lety vybudovala, byl zničen. Aniž jste chtěli, pomohli jste mi. Ale uvidíme se znovu! "

Myxin se otočil a odcházel.

Suko zůstal stát a zamyšleně se za ním díval. Zastrčil bič na démony za opasek. Hned nato se rozsvítila světla v městečku. Lidé se probudili z magického spánku. Divili se, ale

53