NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 01

Jason Dark

1997

- 2 -

Sama neznala důvod. Byl to spíš pocit. Alice se považovala za velmi citlivou. Ráda pracovala s lidmi.

Výborně si rozuměla se třemi manželskými páry, které ji i přes její mladý věk - bylo jí dvaadvacet let - plně uznávaly.

Ty kroky uměla velmi podrobně popsat. Vlastně by měla jít slepci naproti a vyvést ho po schodech nahoru.

Avšak Alice zůstala stát. Nacházela se před otevřenými sousedícími dveřmi, které vedly do prostorné kuchyně.

Kuchařce už skončila pracovní doba. Kdo chtěl ještě něco jíst, obsloužil se sám.

Kroky slepého pana Richbergera se přiblížily ke schodišti. Určitě se chystal jít nahoru do svého bytu, kde již

na něj plná obav čekala jeho žena Diana.

Také zaslechla jeho, sípavý dech. Pan Richberger trpěl dýchavičností. Alice by na jeho místě nevystupovala po schodech, ale jela by výtahem.

Richberger patřil k těm paličatým typům, které vždy prosadily svou. Není divu, že si velice rychle mohl přivodit úraz.

Ne, to Alice nesměla připustit. Jakmile se rozhodla rozsvítit, pan Richberger se už nacházel na schodišti.

Také tam se projevovala jeho typická slepecká chůze.

Pomalá a zkoumavá. Jakmile se pevně chytil zábradlí, ztěžka vykročil. Tento hluk společně se šoupáním ruky po zábradlí tvořily jeden harmonický akord.

Alice jej nechala vystoupit tři schody. Teprve potom opustila své pozorovací stanoviště a šla k vypínači.

Byl to starý dům s velkoryse zařízenými chodbami a místnostmi. Za vstupními dveřmi se nacházela malá hala.

Dva sloupy podpíraly strop, z něhož visel velký lustr.

Náhle zazářil. Světlo se prodralo mezi skleněnými

- 3 -

kapkami, které visely z ramen lustru. Blahodárný tok světla sebral z podlahy všechny stíny i v tom nejzazším koutku.

Také široké stupně schodiště zalil jas.

Caspar Richberger už stál na čtvrtém stupni. Nedržel se zábradlí, ale stoupal u zdi, kde byly schody přece jenom širší. Tady jej zahlédla Alice, když se přiblížila ke schodišti. Užasle zůstala stát a hleděla na záda slepce, který

opět zvedal pravou nohu a chystal se nakročit na další schod.

Alice jej chtěla oslovit. Už už otvírala ústa, když vtom něco zahlédla na zemi.

Na světlém dřevě schodů uviděla tmavé skvrny.

Tekutina pleskala o schody a rozstřikovala se do hvězdicových tvarů.

Tmavá tekutina ne nepodobná krvi. Mohlo to znamenat jen jediné a Alice hned věděla, odkud fouká vítr.

Krev!

Zvedla pravou ruku, přitiskla pěst na ústa a dál hleděla na slepcova záda. Ten ji neslyšel a stoupal dál po schodišti.

Dívka slyšela a viděla, jak kapky narážejí na schody.

Odkryla ústa, sebrala odvahu a oslovila slepce. „Pane Richbergere, vy krvácíte..."

Slepec se zastavil, jakmile Alice vyslovila jeho jméno.

Vypadalo to, že naslouchá slovům, jako by se chtěl ujistit, že je to opravdu ten známý hlas, který jej oslovil.

„Pane Richbergere, vy..."

„Co se děje, mé dítě?" Vystoupil po posledních schodech.

„Vy krvácíte."

„Ach, skutečně?" Richberger měl jako vždy na sobě tmavohnědý kabát, klobouk a bílou košili. Vidět jej, jak

- 4 -

vychází pouze v obleku, byla velká vzácnost.

„Ano."

Slepec se začal smát. Nejdříve potichu a potom stále hlasitěji, až Alici naskakovala strachem husí kůže. „Ale přece vidíte, děvče, že to není pravda." Odpověděl, když

jím proběhly poslední záchvěvy smíchu. „Vy přece nejste slepá jako já."

„Ano, to je pravda."

Potom jste si musela všimnout, ze to nejsem já, kdo tady krvácí."

„A kdo tedy?"

On!"

Po těchto slovech se Richberger otočil. Až neskutečně rychle při své slepotě. Kabát byl rozepnutý. Rukou odhrnul jeden cíp na stranu.

Alice spatřila zcela zřetelně, co pod ním ukrývá.

Byl to človíček, trpaslík. A byl mrtvý. Z rány na prsou vytékala krev.

Alice hrůzou oněměla. Stála tam a hrůza jí probíhala jako elektrický proud celým tělem.

„Krvácím?" zaslechla jakoby z velké dálky hlas slepce.

Mlčela. Zbledla. Zapotácela se a oběma rukama se rychle zachytila zábradlí, aby neupadla. Vzápětí pochopila ten velký podfuk. Schodiště, slepec, také mrtvolka, všechno jí proběhlo před očima, přičemž se jí dodatečně udělalo zle a této nevolnosti se nezbavila ani hlubokým nadechováním.

Teprve když k ní slepec promluvil podruhé, probudila se jako ze špatného snu. „Vidíte, Alice, děláte si zbytečné starosti. Opravdu nekrvácím."

„Ano, to jsem... to jsem teď viděla."

- 5 -

„Skvělé."

„Ale..."

„Jaké ale?"

„Ta

mrtvola,

kterou

držíte."

Natáhla

ruku.

Ukazováčkem mířila na mrtvolku. „Je opravdu mrtvý, že ano?"

„Samozřejmě je mrtvý."

„A vy jste ho...?"

Caspar Richberger se rozesmál. „Ano, zabil jsem ho, když si to myslíte. Ale neudělal jsem to sám, rozumíte?"

„Má pravdu."

Alice sebou škubla, když zaslechla ženský hlas. Aniž by se otočila, věděla s naprostou jistotou, koho má za sebou.

Diana Richbergerová, slepcova žena. Alice netušila, odkud se tam vzala. Každopádně stála za ní. Alice ji doslova cítila. Ženino oblečení bylo prosyceno ostrým pachem přípravku proti molům. Nebylo možné zbavit se ho.

Alice byla v rozpacích. Nevěděla, jak se má zachovat.

Otočit se nebo ji prostě ignorovat?

Byla to scéna jako z hororu. Stala se vražda. Bylo třeba uvědomit policii a všechno se najednou nějak zadrhlo.

Myšlenky jí skotačily v hlavě jako neposedné děti.

Nemohla je sehnat dohromady. Za ní se ozval syčivý šepot Diany Richbergerové. „Nechtěla by ses otočit, mé dítě?"

„Proč - půjdu teď telefonovat a..."

„Opravdu?"

Samotný zvuk jejího hlasu ji šlehl jako rána bičem.

Diana Richbergerová věděla přesně, co řekla, a děvčeti nezbylo, než ji poslechnout.

Také Diana vypadala jako jindy. Oblečená ve fialových

- 6 -

šatech s širokým tuhým límcem. Šedé vlasy byly lehce přibarvené a svázané do drdůlku. Stejně šedé byly i oči v pohublém obličeji se svislými vráskami, které se táhly od nosu až k bradě, a úzkými rty.

Ano, vypadala jako vždy.

Ale přece jenom...

Diana Richbergerová držela v pravé ruce velký, mačetě podobný nůž. Strašnou smrtící zbraň, jejímž ostřím komíhala sem a tam, až odletovaly záblesky světla na všechny strany.

Alice měla před očima jenom ostří nože. Současně cítila, jak jí po zádech běhá mráz. Připadala si jako kus ledu. I v jejích žilách jako by proudila místo krve studená voda.

Náhle nastalo ticho. Nebylo to pouhé ticho. Vzbuzoval je její strach. Neslyšela ani slepcův dech.

„Tak je to, dívko," řekla Diana.

„Co je tak?"

Žena se potutelně zasmála. „Neměla jsi být tak zvědavá.

Teď jsi nežádoucí svědek."

Aliciiny tmavé zorničky se rozšířily. „Já... já rozumím,"

zašeptala.

„Je mi tě líto," prohlásila Diana Richbergerová bez špetky soucitu v hlase. „Je mi to opravdu líto, ale nemáme jinou možnost. Chápeš? Nepotřebujeme žádného svědka.

Co se zde stalo a ještě stane, se nesmí dostat na veřejnost.

Kdybys zůstala v kuchyni, nemuselo k ničemu dojít."

„Chcete si vzít na svědomí ještě jednu vraždu?" Alici udivilo, že je ještě schopná mluvit.

Diana se usmála. „Svědomí?" zeptala se. „Co je to svědomí?"

- 7 -

Alice pokrčila nesouhlasně rameny. Nevěděla, co říci.

Diana pohnula pravou rukou. Čepel znovu zasvítila.

„Bude tě škoda, děťátko..."

Utíkej pryč! Proletělo jí hlavou. Zatraceně, upaluj.

Musíš zmizet. Jsi rychlejší. Policie se už postará...

Mozek vypověděl službu.

S tím dívka nepočítala. Ještě měla šanci doběhnout k širokým vchodovým dveřím a ztratit se ve tmě. Nebyla však schopná pohybu.

Ne však Diana Richbergerová.

Náhle se zjevila před Alicí jako stín. Zvedla ruku s dlouhou lesklou věcí, zamávala jí děvčeti nad hlavou a potom bodla.

Tma byla milosrdná. Ukryla v sobě hrůzné divadlo.

Halou proletělo slabé vyjeknutí, které se postupně měnilo v tiché sténání. A potom nastalo ticho.

Hrobové ticho...

„Každopádně mě velmi těší, že mohu být opět s vámi,"

řekla lady Sarah Goldwynová a natáhla si nohy. Seděla v pohodlném ušáku a pobaveně rozdávala úsměvy na všechny strany.

„Ty už chceš odejít?" zeptala se Ellie Godfreyová.

„Už je čas."

„To nám přece nemůžeš udělat,,, přidal se také její manžel James Godfrey.

„Za chvíli bych vám šla na nervy."

- 8 -

James se předklonil. „Ty ne, Sarah. Jsme rádi, že jsme tě mohli u nás přivítat po tak dlouhé době. Nemám pravdu, Ellie?"

„Samozřejmě."

Sarah Goldwynová pokrčila rameny. „Když mě oba tak mile přemlouváte, nemohu odmítnout. Dobrá, dám si ještě šálek čaje."

„To je skvělé." James se zvedl. Byl to vytáhlý postarší muž s kostnatým obličejem a výbojně trčícím nosem. Na hlavě měl bílé, silně prořídlé vlasy. Obličeji dominovaly odstávající uši, které z dálky odhalovaly totožnost svého majitele. Hnědé oči hleděly unaveně a jeho chůze v ničem nepřipomínala mladickou bujarost. Podél těla se klátily velké ruce s dlouhými kostnatými prsty. Tmavohnědý

domácí kabátek měl rozepnutý. Jeho cípy se při chůzi rozletovaly jako ptačí křídla v letu.

James zmizel v kuchyni. S velkou oblibou vařil čaj a sám sebe označoval za odborníka.

Ženy zůstaly sedět. Ellie Godfreyová patřila k nenápadným osůbkám. Byla malá, měla roztomilý obličej s úzkýma veselýma očima. Vínově červený pletený kabátek jí sahal až k bokům. Tmavá sukně připadala lady Sarah trochu smutná. Stále dávala přednost světlejším odstínům.

Když uviděla prohnaný úsměv Ellie Godfreyové, pokývala hlavou. „A cítíte se v tomto domě opravdu dobře, má milá?"

„Ano."

„Rozumí se, kdo chce. Mně by se tu nelíbilo."

Ellie pokrčila rameny. „Rozhlédni se, Sarah. Tyto pokoje, zařízení, vysoká okna, tento starý dům - to vše má svou atmosféru. Známe ji z dřívějších dob. Nerada bydlím

- 9 -

na sídlišti, kde se domy podobají jeden druhému jako vejce vejci. Tady tomu tak není."

„Vycházíte dobře s dalšími dvěma manželskými páry?"

Ellie prudce přikývla. „A jak vycházíme, Sarah.

Richbergerovi a Wouksovi jsou báječní. Znali jsme se už

předtím, než jsme se nastěhovali sem. Pomáháme jeden druhému. Nás šest tvoří uzavřené společenství."

„Pokud to vidíš takto..."

„Ale je to pravda, Sarah. Mohli jsme si sem postavit vlastní nábytek. Bydlíme ve čtyřpokojovém bytě, který

dokonce patří k nejmenším a nemáme pocit, že dožíváme v nějakém domově důchodců."

„Ano, v tom s tebou souhlasím."

„Proto nás z tohoto domu nikdo nedostane. Vede se nám tady báječně."

„Vidím to na tobě, Ellie."

„A co je s tebou, Sarah? Slyšela jsem, že už nejsi sama.

Tys přece nebývala nijak rozpustilá."

„Bydlí u mne jedna přítelkyně."

„Neznám ji?"

„Ne, je to ještě mladá dáma. Jmenuje se Jane Collinsová."

„Jste rozdílného věku. Snášíte se dobře?"

„Jistě. Proč ne?"

„V tom případě musíte mít stejné zájmy."

„No ovšem, chci říci, že Jane vůbec neodstrašuje, čím se zabývám."

Ellie Godfreyová narážela na zvláštní zálibu lady Sarah.

Nebyla pouze zvláštní, ale takřka výjimečná, protože stará dáma se zajímala o vše, co se týkalo okultismu. Ne nadarmo se honosila přezdívkou hororová babička. Stěží

- 10 -

by se někde v okolí našel člověk, který by ji znal jako lady Sarah. Získávala informace z knih, filmů a četných odborných písemností, které se zabývaly těmito tématy.

Podkroví jejího domu bylo upraveno jako video s velkou obrazovkou a současně i jako knihovna. Ale lady Sarah se těmito věcmi nezabývala jen teoreticky. K velké lítosti své přítelkyně často vstupovala do kontaktu se záhrobním světem a tím se ocitala i v nebezpečí života.

Jane Collinsová sice bydlela u ní, ale mladou ženu nebylo možno v nejširším slova smyslu považovat za její ochránkyni.

Ona,

bývalá

čarodějnice,

byla

sama

poznamenána. Obcování se silami černé magie vyvolalo jejich pomstu a zanechalo na ní osudové znamení.

Ve dne se její obličej měnil ve vybělenou lebku a teprve s příchodem soumraku se stávala opět normálním člověkem.

Ale to lady Sarah svým známým pochopitelně neprozradila. Stačilo, že Godfreyovi věděli o jejím zájmu.

„Bála bych se u tebe," přiznala se Ellie. Otřásla se.

„Člověk by musel mít pořádně silnou náturu, aby mohl bydlet mezi těmi strašidelnými věcmi."

„Přesto žiji naprosto normálně. Nemám kolem sebe žádné kostry ani svíčky v lidských lebkách. Je mi dobře. A co se týče mého zájmu. Je to zvláštní, ale udržuje mou mysl stále mladou, což je v našem věku velmi důležité."

„To jistě, Sarah."

„Máš také nějakého koníčka?"

Ellie Godfreyová si mnula čelo. „Nepřímo ano. Náš

zájem se dělí mezi tři manželské páry, které zde bydlí.

Často spolu večer sedáváme a diskutujeme. Zajímáme se o filozofii. Čteme o ní prakticky všechno. Procházíme

- 11 -

minulostí přes přítomnost až do budoucnosti. Té se věnujeme nejvíce."

„Jde o něco pozitivního?"

„Ano."

„To je dobře," řekla Sarah Goldwynová. „To je dokonce velmi dobře. Těžko nacházíš lidi našeho věku, kteří přemýšlejí. Většinou již rezignovali."

„My s Jamesem určitě také, kdybychom nenašli tak roztomilou společnost. Výborně si rozumíme a nemáme strach z budoucnosti. Často probíráme, co přijde..."

„Máš na mysli smrt?"

„Ano."

„To je přirozeně velmi těžké," rozvažovala lady Sarah.

„O tom jsou různé teorie. Křesťanská víra..."

Ellie sebou odmítavě zavrtěla. „Ne, nemluvím o této filozofii. Je to něco opačného."

„Co tím míníš?"

„Hovořím o reinkarnaci, jestli víš, co to znamená."

„Přiznám se, že velmi nedokonale."

„To nehraje žádnou roli. Stejně jsou to jen žvásty starých lidí."

„Jistě, ale také jsem se těmito věcmi zabývala. To, co říkáš, zní velmi zajímavě. Hodně jsem o tom četla a myslím, že bych mohla přispět svým dílem při vašich diskusích."

„To je na zváženou. Musím se nicméně zeptat ostatních, co o tom soudí."

„To se rozumí."

James Godfrey přinesl čaj. Uvařil jej ve starodávné konvici. „Mám přinést nové šálky?" ptal se, když stavěl konvici na porcelánový podstavec.

- 12 -

„Kvůli mně ne," prohlásila lady Sarah. „Mohu jej vypít i z použitého šálku."

„My také."

„Smím nalévat?"

„Děkuji, Jamesi." Lady Sarah znala Godfreyovy už z dob, kdy ještě byla vdaná. Pochovala tři manžele, kteří jí zanechali menší majetek. Peníze byly dobře uloženy, nesly úroky, ale lady Sarah nepatřila mezi držgrešle, kteří by lpěli na svém majetku. Spoustu jich věnovala na charitativní účely a přitom zůstávala v pozadí. Nechtěla, aby se její jméno dostalo na veřejnost.

Malá porcelánová konvice zmizela během nalévání v ohromných mužových rukou. Z hubičky vytékal tmavý čaj.

Měl neobyčejné aroma, jaké lady Sarah dosud nepoznala.

„Je vynikající," pochválila Jamese.

„Je to moje specialita. Přinesl jsem i čerstvé mléko."

„Děkuji."

Lady Sarah míchala čaj. V jedné chvíli zvedla hlavu.

Všimla si, že se Godfreyovi potají dorozumívali posuňky, jako by před svou návštěvnicí něco skrývali. Tvářili se hrozně spiklenecky.

Hororová babička tím byla překvapena, ale mlčela, protože výraz jejich obličejů byl opět normální.

Také James už seděl na svém místě. Všichni tři tvořili trojúhelník. I čaj zvedli ke rtům současně. „Ještě jednou děkuji za milé přijetí. Byl to velice příjemný večer."

„I nás potěšilo, že jsme tě opět viděli," odpověděla Ellie Godfreyová. „Doufám, že nás navštívíš častěji."

„Uvidím, jak mi čas dovolí."

Ellie se rozesmála. „To záleží na tobě, Sarah."

„Jsem teď dost zaměstnaná. Dnes večer si ještě musím

- 13 -

prohlédnout jeden film."

„Něco hrůzostrašného?"

„Ano i ne. Je to dokumentární film o nevyřešených záhadách dnešního světa."

„Čeho se týká?" zajímal se James.

„Stonehenge, staré pyramidy v Egyptě a Střední Americe. Také nové objevy na Marsu, staré svitky a podobně..."

„Také o ďáblu?"

Lady Sarah se usmála. „Nerozumím. Jak jsi na to přišel?"

„Jen tak."

Jejich přítelkyně se napila čaje. „Opravdu jen tak?"

zapochybovala.

„Ano. Konec konců nepatří snad ďábel také k nevyřešeným záhadám tohoto světa?"

„To je ve skutečnosti pravda. Také věřím tomu, že jeho podstata je špatně chápána."

James Godfrey posunoval zamyšleně šálkem sem a tam.

„Nemohl bych se takto vyjádřit. Možná přijde doba, kdy se lidé skutečně naučí chápat existenci ďábla. Osobně nejsem proti tomu."

Ellie pod stolem nenápadně stiskla manželovi koleno.

Lady Sarah si toho všimla, ale myslela si své. Pokud se nemýlila, zdálo se, že se Godfreyovi častěji bavili na toto téma.

Bůhví odkud se v ní vzal pocit, že zde působí jako narušitel. Zůstala zde příliš dlouho. Proto dopila čaj. Šálek už beztoho byl téměř prázdný. K tomu ještě zábava pomalu upadala. „Tak," řekla lady Sarah, „teď už vás opravdu musím opustit. Je čas vydat se na cestu domů."

- 14 -

Godfreyovi nebyli proti tomu. „Mám ti zavolat taxi?"

zeptal se James.

„Ne, těch pár kroků půjdu pěšky, to mi udělá dobře.

Cestou chytím nějaké auto."

„Jak chceš."

Lady Sarah se natáhla pro hůl, kterou si vždy brala s sebou, když se chystala ven.

James zmizel v hale. Vrátil se zpět s tenkým zeleným kostýmovým sakem a galantně pomohl lady Sarah s oblékáním.

„Děkuji ti."

„Není zač. Koneckonců jsem přece kavalír ze staré školy. Pamatuješ si, jak tomu bývalo dřív? Tvůj muž přece pořádal večírky a zval si na ně šlechtu. Jemináčku, ti vznešení lidé se častokrát dokázali opít do němoty."

„Jamesi, prosím," řekla jeho žena. „O tom se nemluví.

To si přece necháváš pro sebe."

„Ano, omlouvám se. Vzpomněl jsem si pouze na staré časy. Snad jsem tolik neřekl."

Lady Sarah podala Ellie ruku. „Tisíceré díky za příjemné odpoledne. Cítila jsem se s vámi dobře."

Ellie se na ni srdečně usmála. Uchopila její ruku do svých dlaní. „Potěšilo nás, že sis našla čas na návštěvu."

„Ano, vždyť všichni bydlíme v Londýně. Příště jste na řadě vy. Zavolám vám."

„Bude nám potěšením."

Sarah se chtěla rozloučit s Jamesem, který však zavrtěl hlavou. „Ne, Sarah, doprovodím tě před dům."

„To je od tebe milé, Jamesi, ale není třeba. Najdu cestu sama."

„Pro mne za mne."

- 15 -

James otevřel dveře bytu a nechal je dokořán, dokud lady Sarah nevyšla do chodby.

Starý dům se pyšnil velkým prostorem se širokými chodbami. Na každém poschodí bydlely dvě rodiny, které se vzájemně nerušily, protože místnosti se nacházely na koncích chodby.

Dole bydlel personál. Tam také byla velká hala, v níž se jeho šest obyvatel často scházelo. V zimě seděli u krbu a diskutovali o jistých věcech.

Výtah dělil chodbu přibližně na dvě poloviny.

Na stropě svítila plochá kulatá světla a vydávala příjemné teplé světlo. „Už je na čase, že se oteplilo," řekl James. „Nejdříve vedra, potom chladno. To člověku příliš

neprospívá."

„Máš pravdu." Lady Sarah zastavila před výtahem a hleděla na mříž.

„Kabina je dole," ozval se James. „Nechám ji vyjet nahoru." Zmáčkl tlačítko. Hned nato narušil ticho domu rámus, s jakým se výtah rozjel nahoru. Vypadalo to, že se dává do pohybu jen silou vůle. Skřípěl a rachotil, takže člověku neznalému zdejších poměrů mohla naskočit i husí kůže. Lady Sarah znala tyto staré věci. Cítila se v nich lépe než v moderních zdvižích, které působily chladně a postrádaly kolorit jejího mládí.

K velké kabině patřila ozdobná mříž, kterou nyní James roztáhl. „Prosím, nastupte, lady," řekl a neobratně se uklonil.

„Děkuji."

Lady Sarah nastoupila. James zavřel mříž. Připadala si jako pták v kleci, za níž stál James a ještě jednou přátelsky kynul na pozdrav. „Brzy na viděnou."

- 16 -

„Ano, budu se těšit."

Sarah věděla přesně, co má stlačit, aby se výtah rozjel.

Pod hnědým dřevěným stropem svítilo kulovité světlo, jehož stínidlo by nutně potřebovalo vyčistit, protože mouchy je řádně znesvětily. I když výtah při rozjezdu nerachotil a neotřásal se, lady Sarah se chtěla pro jistotu chytit pomocné tyče.

Sotva ji popadla, ucítila mezi kovem a plochou její dlaně cosi kluzkého. Vyděsila se a v zádech ji zamrazilo.

Ucukla rukou zpět.

Bylo tu ještě dost světla, aby mohla blíž prozkoumat, čeho se to dotkla.

Tmavá sirupovitá tekutina se vějířovitě rozdělila na dlani.

Tmavá jako krev!

Lady Sarah polkla. Náhle se v ní probudil lovecký

instinkt. Kde se vlastně vzala krev? To přece není samo sebou. Jen tak, bez příčiny.

Náhle ji jímala úzkost. Musela poctivě přiznat, že tento velký starý dům se jí vůbec nezamlouval. Každý příchozí od první chvíle cítil něco hrozivého. Nemohla vyslovit žádné konkrétní podezření. Byl to její vnitřní pocit.

A nyní ta krev...

Náraz, s nímž výtah zastavil, byl tvrdý. Proto se ještě jednou musela pevně chytit tyče. Samozřejmě, že jiné a bez krve.

Sarah Goldwynová ještě nevystoupila, i když ji vnitřní hlas varoval aby se v této budově dlouho nezdržovala.

Když si něco vzala do hlavy, provedla to a nehleděla na nebezpečí, které jí přitom hrozilo.

Pátrala na podlaze kabiny. Jestliže se krev ocitla na tyči,

- 17 -

musela stékat a vytvořit na podlaze skvrny, pečlivě se rozhlížela a nedaleko od zašpiněné tyče objevila tmavou skvrnu která se jaksi nehodila k barvě dřevěné podlahy.

Kapky už byly vysušené a těžko identifikovatelné.

Nicméně pro lady Sarah to byla krev.

Jestliže tu našla krev, musela existovat příčina, které chtěla přijít na kloub. Pátrala dál. Otevřela dveře a opustila kabinu.

Ve velké hale nenašla nic. Podlaha byla umytá a navoskovaná.

Nad ní visel velký svícen. Žádná ze svíček hruškovitého tvaru nesvítila a světla na zdech nedávala dost jasu na to, aby mohla provést aspoň základní ohledání.

Lady Sarah stála před kabinou a přemýšlela, co by měla podniknout. Zůstat dál v domě a pátrat nebo jej opustit a dělat, jako by se nic nestalo?

Byla by tu ještě třetí možnost. Mohla se vrátit ke Godfreyovým a sdělit jim, co objevila. Z nějakého neznámého důvodu se jí vzdala. Nevěděla přesně, ale pocit vnitřního podezření ji varoval i před Godfreyovými.

Mezi stěnami tohoto domu něco nehrálo. Všechno vypadalo normálně, nevinně, ale přesto se tu odehrály věci, které byly těžko pochopitelné. Nebezpečí číhalo v každém koutu a zanechávalo v lady Sarah nedobrý pocit, že se chystá nějaká léčka.

Byl to její osud, který jí připravoval úklady tam, kde jiní lidé nic netušili.

Přemýšlela o tom, že v tomto domě bydlí tři manželské páry. Bylo to šest osob. Kdyby se všichni společně postavili proti ní, neměla by žádnou šanci.

Rozhodla se opustit tento dům. Chtěla si o svém tušení

- 18 -

promluvit s Jane Collinsovou nebo Johnem Sinclairem.

Lady Sarah zamířila k širokým vchodovým dveřím.

Musela přejít celou halu, kterou zčásti pokrýval měkký

koberec. Když opět vstoupila na dřevěnou podlahu, polekala se ozvěny vlastních kroků.

Všechno teď bylo jiné. Tento dům se jí vůbec nezamlouval. Byl studený a tajemný jako labyrint.

Sarah se při chůzi ani neotočila. Když se dostala ke dveřím, sáhla na kliku a ztrnula. Domovní dveře byly zamčené.

Ocitla se v pasti!

Sarah Goldwynová rázem vše pochopila a srdce se jí rozbušilo. Zmocnil se jí příšerný strach. Narůstal v ní neklid. Nebude moci opustit dům. Vzpomněla si na okno, které by mohla rozbít svou holí.

Ale věci ještě nedospěly tak daleko.

Lady Sarah se rychle otočila, protože se jí zdálo, že ji někdo pozoruje.

V hale nebyl nikdo.

V liduprázdné hale viděla jen křesla rozestavěná kolem krbu, v pozadí dveře, široké schodiště, koberec, ale nikoho z manželských párů, které zde bydlely.

Dříve než půjde požádat o pomoc Godfreyovy, pokusí se vlastními silami opustit dům.

Jistě se zde nachází nějaký zadní vchod, který, jak pevně doufala, bude otevřený.

- 19 -

Šla napříč halou, minula výtah a dostala se k těžkým dubovým dveřím, které byly rovněž zavřené. I u ostatních dopadla stejně. Konečně pochopila, že ji zde zavřeli úmyslně.

Jenom si stále nedovedla vysvětlit proč. Copak by to udělali lidé, které považovala za své přátele? To si Sarah nechtěla ani při nejlepší vůli připustit. Vypadá to, že od ní něco chtějí.

Ustoupila a myslela na to, že jí zbývá pouze cesta oknem. Nechtěla se obracet na Godfreyovy. Bydlí přece s ostatními pod jednou střechou a jistě mají mnoho společného.

Lady Sarah se otočila a vracela se zpět. Doufala, že okno vedle dveří vede přímo před park a na ulici.

Nacházela se právě mezi oběma sloupy, když zaslechla kroky.

Přicházely od schodiště. Slyšela údery podrážek a šoupání ruky po zábradlí, jako když někdo táhne za sebou nohu.

Kroky byly stále hlasitější. Stále neviditelná osoba sestupovala po schodišti dolů.

Lady Sarah zůstala stát za sloupem. Nechtěla se ukazovat dřív, než to bude nezbytně nutné. Možná ta osoba odchází z domu a ona bude mít možnost jít za ní.

Poznala naprosto přesně, když neznámý opustil schodiště. Teď se nacházel v hale. Jde skutečně ke dveřím?

Lady Sarah sledovala situaci schovaná za čtyřhranným sloupem. Měla dobrý výhled a mohla pozorovat postavu před sebou.

Byl to muž. Na hlavě měl klobouk, na sobě hnědý kabát a v ruce svíral hůl. Vypadalo to, že se chystá odejít z domu.

- 20 -

Něco však lady Sarah vadilo.

Byly to tmavé brýle. Zakrývaly mu oči, jak to bývá u slepců.

Slepec?

Sarah Goldwynová si náhle vzpomněla, že její přítelkyně Ellie mluvila o manželském páru, kde byl slepý

manžel.

Dokonce si připomněla i jeho jméno. Musel to být Caspar Richberger.

Nešel až ke dveřím, ale zůstal stát u skupinky křesel.

Přitom zvedl hlavu, jako by něčemu naslouchal.

Snad nezpozoroval lady Sarah? Slepci mívají pro tyto věci vyvinutý zvláštní smysl. Nic sice neviděl, ale zato intenzivněji cítil jakési proudění, které procházelo místností.

Teď otočil hlavu jejím směrem. Ustoupila zpět, ale potom si vynadala do bláznivých ženských a vystoupila z úkrytu.

Snažila se, aby nadělala co nejméně hluku, ale slepec ji stejně uslyšel a díval se na ni.

„Kdo je to?" zeptal se a zamával holí.

„Jmenuji se Sarah Goldwynová," ozvala se lady Sarah a přistoupila blíž ke slepci. „Vy jste pan Richberger?"

„Ano, to jsem. Ale co vy tady děláte - v cizím domě?"

Jeho hlas zněl netrpělivě.

„Nepřicházím zvenku."

„Co to znamená?"

„Je zavřeno. Všechny dveře tady dole jsou zavřené."

Ve slepcové obličeji se nehnul ani sval. Potom nabyla lady Sarah dojmu, jako by mu přes ústa přeletěl letmý

úsměv. Potom zaslechla jeho odpověď. „Ano, to se stává

- 21 -

častěji, že je zavřeno."

„Možná byste mohl otevřít."

„Ne!"

Lady Sarah se nevěřícně usmála. „Proč ne? Co jsem vám udělala? Proč mi nechcete otevřít? Musím jít domů.

Byla jsem navštívit Godfreyovy."

„To je mi známo."

„Výborně. Pak také jistě víte, že se nemohu déle zdržet.

Brzy se bude stmívat."

„Prostě vás nechci pustit z domu," vysvětloval slepý

muž.

„Dobrá, vidím, že mi nemůžete otevřít, protože nemáte klíč. Tak dojděte pro Godfreyovy, aby mi odemkli. Nebo jim předejte moji prosbu. Už jsem se tu zdržela příliš

dlouho a musím jít domů."

„Nikdo vás odtud nepustí," přerušil ji slepcův hlas.

„Proč ne?"

„Protože tu zůstanete. Zde. S námi." Slepec se mečivě zasmál. Zvedl hůl. Vypadalo to, že ji chce použít jako kopí proti lady Sarah, takže ta leknutím o krok ustoupila.

„Vy nejste při smyslech!" stěžovala si. „Jestliže se tu nenajde nikdo, kdo by mě pustil z domu, rozbiju okno."

„Nic nerozbijete."

„Chcete mi v tom zabránit?"

„Ano."

Sarah Goldwynová se nelekla, ale také nevěděla, co mu na to říci. Jeho slova jí připadala jako provokace, o níž

nevěděla, co sleduje. Ale věděl to slepec a pravděpodobně i ostatní obyvatelé domu, Godfreyovy nevyjímaje.

To se lady Sarah vůbec nelíbilo. Rozhlížela se po nějakém předmětu, kterým by mohla udeřit do okenní

- 22 -

tabule. Ale slepec opět přerušil její snahy o únik. Tentokrát svou holí.

Zvedl ji do výšky ramen. Uvolnil na rukojeti západku a z hole vyjel dlouhý špičatý nůž.

I když neviděl, musel mít zatracené dobrý smysl pro vzdálenost, protože se špička nože téměř dotkla její brady.

„Nejlépe bude, když se o nic nepokusíte, paní Goldwynová. Ani o mrknutí okem."

Sarah polkla. Zbledla a na čele se zaleskly malé kapky potu. Nůž jí nevadil, ale nelíbila se jí jiná věc. Tento muž ji znal velmi dobře. Vyslovoval její jméno s takovou lehkostí, jako by už předtím o ní slyšel, a to ne poprvé.

Připravili jí záludnou past? Jestli ano, tak v tom měli prsty i její známí. Ale co jim udělala? Nic! Viděli se po dlouhých letech. Kromě toho ji Godfreyovi sami pozvali.

Určitě se na ni předem informovali. Museli naprosto přesně vědět, jakými věcmi se zabývá a také, že s ní bydlí Jane Collinsová. Jane byla tím slabým článkem. Samo peklo se pokoušelo dostat svou služebnici zpět. Satanovi a jeho pomocníkům se to nepodařilo, ale nevzdávali se svých úmyslů. Dále se pokoušeli Jane a také Sarah Goldwynovou zasáhnout tak, aby je zbavili života.

Sarah hleděla na kulatá skla tmavých brýlí. Co bylo za nimi, to nemohla rozeznat. Skla byla jakoby namalovaná černou barvou.

„Uděláte teď přesně to, co vám řeknu, paní Goldwynová," objasňoval slepec. „I když jsem přišel o zrak, vynahrazuji si to jiným způsobem. Vím například, že špička nože se nachází v těsné blízkosti vašeho hrdla a stačí jen nepatrný pohyb dopředu a jste po smrti."

„Vy byste mě skutečně zabil?"

- 23 -

„Jistě."

„Co jsem vám udělala, že se ke mně takto chováte?

Proč mě tak nenávidíte?"

„Ne vás osobně, paní Goldwynová. Donutily mne k tomu okolnosti."

„Jaké okolnosti?"

„Později vám to vysvětlím."

Lady Sarah rozuměla naprosto přesně. „To znamená, že jste všichni spolčeni."

Slepec se jízlivě usmál. „Jsme spojenci a jdeme za jedním cílem."

„Smím se o tom dovědět víc?"

„Teď ne. Možná později, ale to si musíme nejdříve odsouhlasit." Caspar Richberger si odkašlal. „Otočte se a jděte ke krbu."

Lady Sarah se rychle rozhodla. Pohyb byl její jedinou šancí, jak spásně uniknout ze smrtelného nebezpečí.

Otočila se a současně jednala.

Zprudka uhnula stranou, až se jí málem zatočila hlava.

Richberger to zpozoroval. Bodl, ale bylo pozdě. Nůž minul cíl a prořízl rukáv jejího kabátku.

V následujících vteřinách prokázala lady Sarah, že není zcela bezmocná. Hůl v její ruce se změnila v palici a Sarah s ní uměla zacházet.

Udeřila prudce slepce přes záda. Muž se zapotácel stranou, kde jej dostihla nová rána.

Richberger zasténal. Naklonil se dopředu. Z jeho úst unikal hvízdavě vzduch. Dostal třetí ránu, po níž se sesunul k zemi.

Tím jej vyřídila. Muž ztratil klobouk. Řídké vlasy zplihle visely po obou stranách hlavy. I brýle se mu

- 24 -

posunuly stranou. Lady Sarah mohla zahlédnout kousek očí. Uvnitř tmavých otvorů plavaly šedobílé ostrůvky.

Vtom třeskl výstřel!

Sarah Goldwynová měla pocit, že stojí ve středu exploze. Neodvážila se ani pohnout. Olověná smršť

dopadla nedaleko ní a rozervala část koberce i dřevěné podlahy.

Na schodišti stál James Godfrey. Oběma rukama svíral dvouhlavňovou brokovnici a mířil na ni...

Na podlaze se smál slepec. Přitom hmatal po svém klobouku. Sarah jej sledovala koutkem očí, ale v centru její pozornosti byl především James Godfrey.

„Ach tak," řekla.

Godfrey se smál. „Samozřejmě. Co sis myslela?"

„Nemyslela jsem si nic," odpověděla. „Jenom jsem doufala, že to není pravda."

„Je to pravda."

„Ano - bohužel."

Slepec se postavil. Zuřivě oddechoval. „Nejraději bych ji propíchl."

„Nech toho, Caspare."

„Ale ona mne uhodila - mne, rozumíš?"

„Já vím. Možná ještě budeš mít příležitost. Teď jsme na řadě my."

Tím my myslel lidi, kteří stáli za ním na schodišti a vypadali jako skupina herců při vystoupení na scéně.

- 25 -

Na druhém stupni se zastavila Ellie. Také ona byla ozbrojena. V pravé ruce držela dlouhé nůžky. Na jejím obličeji se stále rozprostíral přátelský úsměv. Nikdy nezmizel, takže se zdálo, že jej má od narození. Na Sarah však působil jako ledová sprcha.

Ostatní se rozdělili na další schody.

Byl tu starší muž, který pevně svíral těžký svícen. V

jeho blízkosti stála ďábelsky vyhlížející žena s posměšně zkřiveným

obličejem.

Byla

ozbrojena

dlouhým

šroubovákem. Z očí této ženy vyšlehovala nenávist k lady Sarah.

Ti dva se jmenovali Woukovi. Ellie a James sdělili lady Sarah jména všech svých spolubydlících.

Závěr

této

podivné

sešlosti

tvořila

Diana

Richbergerová. Unaveně vyhlížející žena s upravenými šedivými vlasy. Vypadala by neškodně, nebýt dlouhého nože, který svírala v ruce. Podobal se mačetě a lépe by se vyjímal někde v džungli.

Mlčeli. Hleděli na lady Sarah, pozorovali ji a přemýšleli.

To ostatně dělala i ona. A vypadalo to, že nemá nejmenší šanci proti takové přesile. Šest starých lidí utvořilo zločinný spolek a ani jeden z nich se neštítil vraždy k dosažení svého cíle.

První se pohnula Ellie. „Ty jsi natolik inteligentní, Sarah, abys poznala, že nemáš nejmenší šanci uniknout."

Sestoupila a postavila se vedle svého manžela.

„Ano," lady Sarah přikývla. Za sebou slyšela chrčivý

dech slepce. Neviděla jej, ale uměla si představit, že na ni opět míří svým nožem.

Ellie pokračovala: „Neumíš si představit, jak nás

- 26 -

všechny potěšilo, že jsi přijala naše pozvání. To nám dává ohromnou příležitost."

„K čemu?"

„To ti vysvětlíme později," sdělil jí James. „Nejdříve ti musíme něco ukázat."

Poslední slova působila na ostatní jako signál, aby opustili schodiště. V hale se rozdělili a utvořili kolem lady Sarah půlkruh.

Jeden z nich vyšel z řady. James Godfrey k ní vykročil se zbraní skloněnou k zemi.

„Uděláme si nyní malou procházku po domě. Pro jisté účely se nejlépe hodí starý sklep. I my jsme v něm našli zálibu."

„Chcete mě tam uvěznit?"

„Zpočátku ano."

„A potom?"

„Záleží na tobě, jak se rozhodneš. Buď zemřít, nebo žít, drahá Sarah."

Paní Goldwynová zavrtěla hlavou. „Jamesi," zašeptala,

„vůbec tomu nerozumím. Co tě k tomu vedlo? Ani nevím, zda tě mám politovat."

„Vedlo?" Godfrey nadzvedl obočí. „V něčem máš

pravdu. Možná je to ďábel!"

„Musí to být ďábel!"

„Tak jest. Přísahali jsme mu a ujistili se, že nás potřebuje, že ještě nepatříme do starého harampádí. Peklo nás uznává, lidé ne. Proto bydlíme zde a sloužíme mu.

Máme moc a ty nám pomůžeš."

Lady Sarah nesouhlasila, ale také neprotestovala. Chtěla vyčkat, co bude dál.

„Jdi napřed. Druhé dveře vedou do sklepa."

- 27 -

„Dobrá." Sarah se zhluboka nadechla. Hůl nepustila z ruky. Svírala ji tak pevně, až jí zbělely klouby. V obličeji jí občas zacukalo.

Přemýšlela samozřejmě dál, jak se dostat z této zamotané situace. Neviděla žádné východisko. Bylo nemyslitelné, aby se o to pokusila sama. Vložila všechny své naděje do Jane Colinsové, která se vždy znepokojovala, když nepřišla v určitou hodinu domů. Naštěstí věděla, kam lady Sarah šla.

Ale Jane by sama mnoho nedokázala. Je-li chytrá, spojí se s Johnem Sinclairem.

Mable Wouková otevřela dveře. Byla to ona ženština s vražedným pohledem a šroubovákem v ruce. Když se otočila zpět, zůstala stát před Sarah. Napůl otevřenými ústy procedila: „Dostaneme tě! Budeš ráda, že můžeš zemřít."

„Ale, Mable, nerozčiluj se. Možná bude brzy jednou z nás. Chovej se k ní trochu přátelsky," domlouval James Mable Woukové.

Ta však nesouhlasila. „Ne, Jamesi, tato žena ne. Stačí, když se podívám na její obličej a oči, abych věděla, na co myslí. Ta se nevzdá. A to je nebezpečné. Nedostaneme ji."

„Není přece hloupá," odporovala Ellie.

„V tomto případě ano."

„Uvidíme," řekl Godfrey.

Přihlížel, jak Mable postrkuje lady Sarah. „Otevři dveře, Sarah."

Sarah Goldwynové nezbylo než poslechnout. Sotva se dveře otevřely, rozsvítilo se světlo a rozehnalo tmu ve sklepě.

Nebyl to běžný sklep. Dvakrát musela sejít po několika schůdcích. Stěny nebyly obílené, jak je zvykem, ale visely

- 28 -

na nich pruhy černé a červené látky a na lícní straně se pitvořil úšklebek ďábla. Trojúhelníkový obličej knížete pekel, Asmodise.

Lady Sarah polkla. Teď jí konečně došlo, že těch šest osob za ní skutečně uctívalo Satana.

„Pokračuj!“ slyšela za sebou. „Nezdržuj se, prosím.

Chceme ti ještě něco ukázat..."

Lady Sarah sestoupila třesoucíma se nohama z posledních schůdků. Před ní se otevřela dlouhá chodba.

Rovněž stěny byly vyzdobeny tradičními barvami pekla a nohy se zabořily do hedvábně se lesknoucího koberce.

Strop byl natřený černou barvou. Sklep vyplňoval nezvyklý

zápach. Nebyl nasládlý, ale ani leptavý. Byla to spíš

směsice obou. Zdroj tohoto zápachu Sarah Goldwynová neviděla, protože musela projít úzkou uličkou, která končila dveřmi.

„Otevři je!"

Lady Sarah se zmocnila úzkost a současně i záblesk poznání. Tušila, že uvidí něco strašného. Ještě váhala.

Současně cítila na hrdle chladné ostří nože. Zaslechla slepcův hlas.

„Dělej...."

Otevřela dveře. Světlo z chodby ozářilo malý sklípek.

Vyrazil odtud mrtvolný puch a uhodil ji do chřípí.

Chtěla zavřít oči, ale nemohla. A tak spatřila obě mrtvoly ležící vedle sebe.

Malý mužík, patrně trpaslík a vedle něj mladá dívka.

Oba byli násilně usmrceni a jejich vrahové neznali slitování. Sarah přitom myslela na zbraně, kterými byli vybaveni. Který z těch vražedných nástrojů použili?

Byl to James, který promluvil. „Nyní jsi viděla, že

- 29 -

vůbec nežertujeme, drahá Sarah..."

„Ano."

„Skvělé. Od této chvíle uděláš, co ti přikážeme, stará přítelkyně..."

Tajemný Grál!

Nemohu přesně říci, kdy jsem jej skutečně našel a získal do svého vlastnictví. Vlastně bylo zvláštní, že jsem jej měl ve svém držení, aniž bych věděl, že se jedná o Tajemný

Grál. Znal jsem tenhle kousek jako Ohňový kalich, ale šlo o stejnou věc.

Spolu s mými přáteli Sukem a Billem jsme prožili dobrodružství, které nás zavedlo na starý templářský

hřbitov a ke kostelu, v jehož zdech sídlil démon Garinga.

Toho jsem musel nejdříve zničit, abych se dostal k Tajemnému Grálu.

S jeho pomocí se mi podařilo zvítězit nad křižákem Baphomethem a zahnat jeho lidského pomocníka van Akkerena.

Zda byl Baphometh zničen, nemohu potvrdit. V každém případě musel strpět krutou porážku, z níž se dlouho zotavoval, pokud se vůbec zotavil.

Jestliže má člověk za sebou něco podobného jako já, může říci na základě nových poznatků, že píše další kapitolu svého života. Kdoví, kolik odstavců jiných kapitol bych napsal, nebýt Tajemného Grálu, který mi vždy odhalil nové oblasti, které pro mne byly velkou neznámou.

- 30 -

Mohl mi otevřít Aibonsův svět. Myslel jsem přitom na kolo času. Velice důležitý faktor ve hře magických sil.

Splynutí pojmů jako budoucnost, přítomnost a minulost.

Bylo mi jasné, že bych nikdy tak dokonale nepronikl do tohoto světa bez pomoci Grálu.

Opatřil jsem si Ohňový kalich tenkrát ve starém klášteře. Měl jisté spojení s koulí již bohužel zesnulé věštkyně Tanith, ale to bylo vše, co jsem věděl.

A nyní stál přede mnou a já na něj hleděl úplně jinýma očima. Stále ještě to bylo umělecké dílo, vytvořené ze zlata, ruční práce. Měl široké hrdlo a hladké stěny bez jediné skvrny, kterou bych nyní zahlédl.

Byl cestou k mnoha věcem. Byl vrátky, která bylo jen nutno otevřít. Bohužel jsem nevlastnil ten správný klíč.

Otáčel jsem jím mezi prsty a přemýšlel o tom, kdo jej vyrobil. Nebyl to Grál, jak jej člověk znal z mystiky a dějepisu. Parcival a jeho současníci jej hledali, protože věřili, že je to nádoba, v níž se mísí krev Ukřižovaného.

Ne, s tím neměl můj Grál co dělat. Jestliže existoval ještě jiný Grál, určitě mezi nimi byl nějaký vztah. Nad tím jsem si teď nelámal hlavu.

Prohlížel jsem si symboly na vnější straně. Tajemné symboly, znamení z jiného času, z cizí epochy.

Pravděpodobně orientální, protože toto území se často považovalo za kolébku lidstva.

Abych to vše pochopil, potřeboval jsem více času, který

mi, jak jsem doufal, bude dopřán. Ale nesměl jsem zapomenout, že i jiní se ženou za kořistí.

Baphometh a van Akkeren jej rovněž hledali. Oba už

jednou byli odraženi. Ale zotavili se. Ne nadarmo se pokoušeli dát dohromady ďábelskou kohortu templářů a

- 31 -

pokračovat v díle započatém ve středověku. Proti tomu stáli jiní templáři v čele s bohužel osleplým Abbé Blochem, kterého si přesto nemohli dovolit podceňovat, protože vlastnil kostku, s jejíž pomocí mohl navazovat kontakt s Grálem.

A ve vzpomínkách jsem se vracel znovu a znovu zpět do minulosti. Myslel jsem na muže jménem Hector de Valois. Údajně také znal Grál a já už jeden život prožil jako Hector de Valois.

Avšak Grál byl podle mého mínění mnohem, mnohem starší. Nemohl jsem se stále zbavit pocitu, že jeho vznik spadá hluboko do starozákonních dob a já jsem kdysi a kdesi byl silně ovlivněn králem Šalomounem.

Měl jsem toho hodně za sebou. Dobrodružství, z nichž

mnohá mi připadala nepochopitelná a nakonec se stala mým dědictvím. Jiná na mne ještě čekala.

Něco takového člověk prostě cítí. Jestliže sedíš v bytě -

zatím stále sám - a přemýšlíš o všem možném, může se hravě přihodit, že tě přepadne něco jako melancholie.

A to se mi právě stalo. Pochopitelně jsem mohl zavolat Sukovi nebo Billovi. Avšak Bill chtěl strávit večer s rodinou a Suko vycítil, že chci být sám. A nechtěl mě rušit.

Také inspektor nesl svůj kříž, protože jeho partnerka Shao se vydala na cestu, s čím se stále nemohl smířit.

Ale už s ním nebyla. Také Shao musela naslouchat svému osudu, protože byla posledním potomkem bohyně Slunce Amaterasu.

Ano, mnoho se událo v posledních letech. Objevovali se protivníci a byli poraženi. A přicházeli stále další a další, protože peklo se nesmiřovalo s porážkou.

Rovněž mystické události často zkřížily naši cestu.

- 32 -

Poznali jsme jiné dimenze, byli jsme vrženi do nejhlubší minulosti. Okusili jsme vlčí magii, utkali se s vampíry a vyřídili zombie. Woodoo už pro nás nebylo cizím pojmem.

Stejně jako mystika a mytologie vzdálené Asie.

Ale vždy jsme narazili na hranice. Až potud a dál neozývalo se často. Nyní mi patřil Tajemný Grál a pravděpodobně i zbraň, s níž jsem byl schopen tyto hranice překonat.

Hloubání nemělo žádný smysl, ale v životě člověka nastanou okamžiky, kdy provádí duševní bilanci. Dnes večer byla řada na mně.

Pohodlně jsem se opřel a zapálil si cigaretu. Vedle mne stála láhev piva. Byla do poloviny vypitá. Zbytek jsem nalil do sklenice a pozoroval, jak pěna pomalu opadává.

Superintendant James Powell, můj šéf, mi doporučil několik dní dovolené. Nesouhlasil jsem, ale ani neodporoval a chtěl jsem mu své rozhodnutí sdělit příští den. Když jsem však vyhlížel z okna, zachtělo se mi trochu si odpočinout. Vlna veder byla pryč. Studená níže z Atlantiku stlačila letní teploty blíže k nule. Těžká mračna přinášela déšť, který hnán větrem bičoval ulice, jako by chtěl velký Londýn očistit od špíny a nečistoty.

V jižních krajích bylo horko. Řecko zažívalo vlnu veder, které si vyžádaly na dvě stě obětí.

V tom případě bylo výhodnější zůstat v deštivém Londýně nebo chladném Skotsku. Večer navštívit útulnou hospůdku, popít dobrou whisku a prohodit pár slov se starousedlíky.

Dovolená ve Skotsku by nebyla k zahození. Stejně dobře jsem ji mohl strávit u svých rodičů, kteří bydleli v nádherné krajině. Oba staroušci by se jistě potěšili.

- 33 -

Musel jsem se usmát při pomyšlení, že by mne matka celých deset dní rozmazlovala. Určitě bych se vrátil do Londýna s nadváhou, protože moje hodná maminka si stále myslí, že má před sebou chlapečka, který ještě roste.

Matky už jsou takové. Nezmění se, co svět světem bude.

Podíval jsem se na hodinky. Nemohl jsem k nim vpadnout bez ohlášení. Musel jsem jim zavolat, abych věděl, zda budou doma.

Ta myšlenka se mi zamlouvala čím dál tím víc. Bylo to velice příjemné pomyšlení všechno opustit a celé dny o ničem nepřemýšlet. Dlouho spát, chodit na procházky, zase spát, večery trávit v hospůdce a hrát karty nebo...

Protáhl jsem obličej, když moje dovolenkové snění přerušil moderní mučitel. Telefon. To mi ještě scházelo.

Nejdříve jsem chtěl jeho vyzvánění ignorovat. Podíval jsem se na hodinky, ale nebylo zas příliš pozdě. Vzchopil jsem se, vstal a zvedl sluchátko.

„Prosím," zahuhlal jsem do něj nepříliš přátelsky.

„Johne, jsi to ty?"

„Jane." Byl jsem překvapený, že slyším její hlas.

„Neruším tě?"

„Nesmysl, ty mě nikdy nerušíš." Myslím, že jsem ani nelhal. „Co se děje?"

„Mám problém."

„Jaký?"

„Nejde o mne a moji osobu, nýbrž o Sarah Goldwynovou."

Pozorně jsem naslouchal. „Co je s ní?"

„To nemohu přesně říci. V každém případě mám o ni starost. Odešla ven a ještě se nevrátila. Sarah chtěla

- 34 -

navštívit staré známé a dávno už tu měla být. Ale není doma."

Zasmál jsem se do sluchátka. „Holčičko, neber to tak tragicky. Lady Sarah se prostě zapovídala. Na tom není nic divného. Nedělal bych si s tím těžkou hlavu."

„Ale ona už je dost dlouho pryč. A k tomu ještě ten telefon."

„Jaký telefon?"

„Volající mi nesdělil své jméno. Jenom mě požádal, abych zůstala doma. Prý mi ještě jednou zavolá a objasní jisté věci."

„Má to něco společného s lady Sarah?"

„To právě nevím. Každopádně se o tom nezmínil. Cosi mi napovídá, že musím být velmi opatrná. Kdoví o co jde?"

„Co si pod tím představuješ?"

„Zatím nevím, Johne. Chci jen vědět, jestli se na tebe mohu spolehnout."

„Vždycky."

„Budeš doma?"

„Ano."

„Zavolám ti, až se mi ten neznámý ozve."

„Zavolej."

Zavěsili jsme. Na čele mi naskočily vrásky od přemýšlení. Co mi Jane sdělila, bylo naprosto nevinné, ale možná i počátek nového případu.

Souhlasilo to. Sarah Goldwynová, hororová babička, jak jí říkali, byla spolehlivá osoba. Když řekla, že se vrátí v určitou dobu, vždy dodržela slovo. Pokud se opozdila, zavolala a sdělila důvod svého zdržení. Úplně jsem chápal Jane a její znepokojení.

- 35 -

Vzal jsem telefon a postavil jej před sebe na stolek.

Vlastně jsem chtěl vyprázdnit láhev piva, ale už k tomu nedošlo. Musel jsem zůstat střízlivý, jestliže se jednalo o něco mimořádného.

Čas se vlekl. Patřil jsem k lidem, kteří neradi čekají.

Moje nervozita narůstala s ubíhajícím časem. Podíval jsem se na hodinky. Od Janina zavolání uplynulo patnáct minut.

Venku se pomalu stmívalo. Soumrak padal jako mohutná stěna a zakrýval celou oblohu.

Těžká mračna se převalovala nad Londýnem a sahala až

k Temži.

Připadlo mi, že čekají na příležitost překvapit chodce pořádnou sprškou.

V tuto chvíli přestalo pršet, ale v posledních paprscích zapadajícího slunce se sem tam zablýskly velké kaluže.

Přístroj se opět ozval bez předchozího varování. Otočil jsem se na podpatku, přešel pár kroků od okna ke stolu a zvedl sluchátko. Ani jsem nemusel říci jméno, když se ohlásila Jane.

„Johne, už je to tady."

Podle zvuku jejího hlasu jsem poznal, že se něco přihodilo. „Co se stalo?"

Polkla. Slyšel jsem, jak se před odpovědí zhluboka nadechla. „Mají lady Sarah."

Ještě jsem nic nechápal. „Jak? Kdo má lady Sarah?"

„Ti... ti lidé."

„Ke kterým byla pozvána? Její známí či přátelé?"

„Ano."

„Ale, Jane. to jsou přece její známí. Co zamýšlejí se Sarah Goldwynovou? Říkáš to tak, jako by ji unesli. Ale jsou to přece její staří přátelé."

- 36 -

Jane Collinsová se rozesmála. „Přátelství je pěkná věc, Johne. Sarah Goldwynová neviděla manžele Godfreyovy celá léta, jak mi sama řekla. Za tu dobu se mohlo všelicos stát. Mohli se hodně změnit. Jsem si jistá, že je to léčka.

Uvěznili ji tam."

„A víš to přesně?"

„Jsem si jistá, Johne, že jim nejde o lady Sarah. Chtějí mě."

Stiskl jsem pevně sluchátko.

Všechno bylo jaksi bláznivé. Lady Sarah odešla, aby navštívila staré známé a padla do pasti. Ptal jsem se, co za tím vězí.

Odpověď mi nedal ani Tajemný Grál, který stál na stolku. Nechtěl jsem brát Suka s sebou, ale musel vědět, kde mne najde.

Je dobré mít krytá záda...

„Jestli nepřijde, jsi ztracená."

Tuto větu pronesla Ellie Godfreyová. Byla to temná hrozba, které lady Sarah velmi dobře rozuměla. Také pochopila, že téhle vrahounské šestici nejde o ni, ale o Jane Collinsovou. Sarah sloužila jenom jako volavka. Co zamýšleli s Jane, to se nedozvěděla. Z narážek vyrozuměla, že chystají nějaký tajemný obřad, kterému se staří lidé chtěli podrobit.

A ještě něco bylo příšerné. Chtěli nechat Sarah Goldwynovou v tom prokletém sklepě s oběma mrtvolami.

- 37 -

Dvěma němými svědky.

Paní Goldwynová si na to nejdříve nemohla zvyknout.

Bylo pro ni hrozné přihlížet tomu, jak právě Ellie Godfreyová za ní přibouchla dveře. Byla to přece stará přítelkyně, s níž si tak dobře rozuměla.

Jaká proměna se stala s tou ženou?

Ďábel? Pekelná moc? Patrně, jinak by ti staří lidé nezdobili sklep ďábelskými pitvorami. Ale podle ní za tím muselo vězet ještě něco jiného, protože ty osoby se ani nezmínily o Satanovi. Šlo o jiné tajemství, hrůzostrašné a stejně zlé...

Nebylo tu místo k sezení. Proto si lady Sarah dřepla na zem.

Chybělo tu sice osvětlení, přesto tu nebylo tma jako ve sklepě, protože dveře netěsnily a škvírami sem pronikalo bídné světlo z místnosti.

Lady Sarah několikrát vstala a zkoušela dveře. Nebylo možné je otevřít, zámek byl dostatečně pevný. Zvenčí neslyšela žádný šramot, ani když přiložila ucho na vlhké dřevo.

Připadala si zde zapomenutá.

Ale zapomenutá určitě nebyla. Právě tak málo jako Jane Collinsová, o kterou jim šlo. Nenechali lady Sarah, aby s ní dlouho hovořila. Jenom to nejnutnější, ale i to stačilo. Jane dostala zprávu a věděla, co má dělat.

Lady Sarah si najednou přála, aby nepřišla. Nestačila jí to říci, protože hovor jednoduše přerušili.

Samozřejmě myslela na to, co by dělala na místě Jane.

Byla zde jen jedna možnost. Musela se pokusit vysvobodit obě dvě. Samozřejmě ne sama. Jak znala Jane, určitě upozornila Johna Sinclaira.

- 38 -

Ale co mohl udělat? Těch šest starých lidí mělo oči otevřené. Možná znali spojení Sarah Goldwynové a Jane Collinsové s Johnem Sinclairem.

Lady Sarah si spočítala, že uplynulo přibližně půl hodiny, když znovu uslyšela kroky, které se zastavily před dveřmi jejího nedobrovolného vězení.

Dvě osoby si něco šeptaly. Přišly ve dvojici, protože věděly, že lady Sarah by se dovedla postavit na odpor.

Sarah slyšela rachocení klíče v zámku. Dveře se otevřely a lady Sarah, která již stála proti nim s bojovně nataženou holí, nechala klesnout ruku. Na prahu uviděla tři osoby stojící těsně vedle sebe.

Ne, neměla žádnou naději!

Stáli tam oba Godfreyovi a také Mable Wouková, ženská s vražedným pohledem. James popošel dopředu a kývl na ni.

„Ještě tady není," řekl.

„To je mi líto."

James se cynicky zašklebil. „Ano, ty bys měla litovat, ne my. Jestliže opravdu nepřijde a zmaří naše plány, přijdeš o život."

„Stejně už jsem napolo mrtvá, protože nepotřebujete očitého svědka."

„Nejdříve se musí naplnit naše záměry."

„A jaké jsou vaše plány?"

„Drž jazyk za zuby," křikla Mable Wouková. „Už ani slovo. Však ještě uvidíš."

Sarah zahlédla na Jamesově tváři úsměv. „Bez starosti, Mable, vím přesně, co mám dělat. Chtěl jsem se ještě jednou přesvědčit, jak se jí vede." Odhrnul manžetu košile a podíval se na hodinky. „Ještě třicet minut, Sarah. Jestliže

- 39 -

tvoje podnájemnice nebude do té doby s námi, zemřeš."

„Ona přijde."

„Tím lépe pro tebe," řekl muž a zabouchl dveře. Zamkl.

Zaslechla také Mablin hlas.

„Pokud nepřijde, přenecháš ji mně, že?"

„Pro mne za mne. Ale měli by s tím souhlasit i ostatní.

Caspar s ní má také nevyrovnaný účet."

„Můžeme se o ni podělit."

Co Godfrey odpověděl, už nezjistila, protože už byli daleko.

Nejistými kroky odešla stranou a posadila se vedle dveří zády ke zdi. Ze stropu visely pavučiny a jako tenká síť se zlehka dotýkaly jejího obličeje.

Nevšímala si jich, byla myšlenkami úplně jinde.

Myslela na Jane a na to, že jejich životy jsou ohroženy.

Tato ďábelská sešlost neznala slitování při naplňování vlastního cíle. V jejich plánech nehrál jeden, dva či více lidských životů žádnou roli.

U zdi ležely vedle sebe dvě mrtvoly.

Bude tam brzy ležet i ona?

Jane Collinsová objednala taxi. Mohla si to dovolit, protože její obličej opět nabyl lidské podoby. Žádné kosti nebo lebka. Vypadala jako vždy, když došlo k její proměně.

Jane to věděla nejlépe. Velice trpěla tím, že ve dne nemůže vyjít na ulici.

- 40 -

Řidič byl málomluvný člověk kolem padesátky. Zeptal se, kam pojedou a od té chvíle mlčel jako hrob. Jane to nevadilo, protože se mohla v myšlenkách zaobírat blízkou budoucností. Ačkoliv John Sinclair o všem věděl, uvnitř se zahnízdil strach. Věděla, že na ni pořádají hon, peklo propáslo příležitost dát jí za vyučenou.

Ale ďábel to provedl jednoduše, aby ji vydíráním dostal do své moci. Čím více o tom Jane přemýšlela, tím sílilo její podezření, že za celou záležitostí je něco víc než zúčtování Satana.

Neuměla si však dost dobře představit, co od ní mohou chtít. Spekulovat o tom bylo zcela zbytečné. Pocit strachu stále narůstal.

Na Londýn se snášel soumrak. Bylo chladno, příliš

chladno na letní období. Chlad přinášel vítr a zametal jím ulice a chodníky. Občas sprchlo.

Na pravé straně se objevil Regents Park jako hustý

tmavý ostrov. K cíli nebylo daleko. Malory Street ležela zastrčená stranou v úzké slepé ulici, kam se dalo dostat jen středem příjezdové cesty.

Silnici lemovalo jen pár domů, větší část tvořila zeleň

hustých a tmavých korun stromů. Z listí kapala voda, když

vítr pohnul korunami.

Vůz zajel k pravé straně cesty. „Jsme na místě, slečno,"

ozval se řidič.

„Co jsem dlužná?"

Řidič vyslovil sumu. Jane zaplatila i s malým spropitným a vystoupila. Chvíli hleděla za odjíždějícím autem, za nímž vlála pentle výfukových plynů. Nemusela jít daleko, její cíl stál opodál. Za stromy uviděla velký

dům. V několika oknech bylo světlo.

- 41 -

Pozemek ohraničovala zídka s mřížovým plotem. Zdálo se, že brána je zavřená. Jakmile Jane zatlačila na tyč, brána se otevřela.

Byla dobře naolejovaná. Nenadělala více hluku jak její vlastní kroky, když vstoupila na pozemek. Cesta vedla přímo k domu. Vypadala jako přímka ohraničená světlými kameny.

Její pohled mířil nedůvěřivě k domu. V zahradě rostly platany a jilmy. Pod nimi se rozprostírala tráva jako hustý

koberec.

K domovním dveřím vedlo schodiště ze tří širokých kamenných schůdků. Dveře byly těžké se žebrováním.

Jane se chvěla kolena, když vstupovala na schody.

Ačkoliv nikoho neviděla, měla neodbytný pocit, že ji z jednoho z četných oken pozorují.

Po zádech jí přejel mráz. Měla na sobě jen lehký

kabátek, do kterého se opíral vítr. Z větvoví stromů na ni padaly drobné kapky vody.

Na posledním stupni, který byl širší než ostatní dva, se plavovlasá žena zastavila. Její umělé srdce tlouklo normálně i přes strach, který pociťovala.

Tlačítko zvonku bylo umístěno vpravo, v osvětleném kovovém kruhu.

Ještě než položila prst na tlačítko, zhluboka se nadechla.

Potom je dlouze stlačila a čekala.

Nechali ji čekat. Slyšela jen šelest listí v zahradě.

Potom se dveře otevřely. Zprudka, až se Jane lekla. A když uviděla ústí brokovnice namířené na své břicho, pochopila, že našla svůj cíl. Rychle zvedla ruce.

Přes hlaveň na ni hleděl muž. Byl postarší, se svraštělou kůží v obličeji, úzkými rty a studeným pohledem.

- 42 -

„Jane Collinsová?" zeptal se.

„Ano."

„Jsem James Godfrey."

„Ach tak."

„Vstupte, ale žádné hlouposti!"

„Samozřejmě." Jane přikývla a vešla do domu za couvajícím Godfreyem. Ocitla se ve velké hale. Kromě ní tam stálo šest obyvatel domu a hledělo na ni ztrnule planoucíma očima.

Ti staří lidé by měli spíš užívat klidu a pokoje. Místo toho se ozbrojili a teď jen čekali, zda udělá nějakou chybu.

Jane zahlédla široký nůž, nůžky, dlouhý šroubovák...

slepec mával holí zakončenou ostrou čepelí.

Jediný James Godfrey měl pušku. Zavřel za ní dveře.

Zámek hlasitě cvakl. Jane to připadalo, že zapadlo víko rakve.

Dům jako rakev. Neuměla to lépe vyjádřit.

Godfrey ji obcházel. Naslouchala jeho krokům.

Nevstoupil na koberec, ale zůstal na dřevěné podlaze.

Zastavil se napříč vedle ní a znovu na ni namířil hlaveň.

Mlčení těch lidí ji velmi stísňovalo. Slyšela jenom jejich dech.

Připadlo jí, že jsou všichni v něčem spřízněni.

Pravděpodobně to bylo tmavým oblečením. Převládala hnědá, fialová a červená barva, ale všechny působily ponurým dojmem. Žena se šroubovákem zatáhla za bílý

okraj kulatého výstřihu její halenky. Přitom pohnula rty a zasyčela. „Vypadá dobře, ta maličká. Těžko věřit, že je čarodějnice."

„Ale ona se za ni nepovažuje," prohlásil Ezra Wouk.

„Ach, opravdu?"

- 43 -

„Ano, také jsem to slyšela," vysvětlovala Ellie Godfreyová.

„Tak se jí zeptáme. Jsi čarodějnice nebo ne?" Mable Wouková doprovodila otázku nevlídným pohybem hlavy a vystrčila k ní vyzývavě bradu.

„Nejsem žádná čarodějnice!,,

„Lže," vyjekla Mable Wouková. „Lže, ta zatracená mrcha."

„Ovládej se, Mable,,, řekla Diana, žena s nožem, „však na to přijdeme. Myslím, že jsme neudělali špatný krok."

„Co se mnou zamýšlíte?" zeptala se Jane. „Jsem tady -

dobrá. Nyní můžete propustit paní Goldwynovou. Byla pro vás jen lákadlem. Chtěli jste mě, tak jsem zde." Jane poznala, že její slova nepadla na úrodnou půdu a hned se jí to potvrdilo.

„Propustit,"

zapištěl

slepý

Caspar

Goldberger.

„Nepřeslechl jsem se? Ne, zůstane s námi. Nejlepší svědek je mrtvý svědek." Pochechtával se a ostatní se přidali.

Jane Collinsová zůstala vážná. Cítila, jak se celá stahuje do sebe. „Mohu vidět paní Goldwynovou?"

„A co od ní chcete?"

„Chci se přesvědčit, že ještě žije."

„To není důležité," zarazil ji James. „Pro nás nehraje žádnou roli. My potřebujeme tebe."

„Já jsem zde. A co mám dělat?"

„Ty jsi velmi důležitá."

Janeiny rty se protáhly úšklebkem. „Pro koho jsem důležitá? Pro vás nebo pro ďábla?"

„Možná pro oba. Ale ještě důležitější budeš nepřímo pro nás. Posloužíš nám jako médium."

S tím Jane Collinsová nepočítala. To bylo něco úplně

- 44 -

jiného. „Ano?"

James Godfrey kývl. Jeho obličej zvážněl. V očích se mu chladně blýskalo.

„Ano, ty jsi pro nás velmi důležitá. Médium, které nám ukáže cestu."

„S ďáblem jsem se rozešla."

Mable Wouková se začala smát. „Kdo mluvil o něm?"

zeptala se. „Kdo?"

„Většinou jde o něj."

„Ano, většinou," potvrdil Caspar Richberger. „Ale s námi je to něco jiného."

Odmlčel se. Jane nevěděla o mnoho víc než předtím.

Byla obklopena šklebícími se obličeji, které se přímo ďábelsky těšily na to, co bude následovat.

„A co bude mým úkolem?" Jane se snažila zůstat klidná. Nebylo to jednoduché vzhledem ke smrtelnému nebezpečí, kterému byla vystavena.

„Doprovodíš nás na naší cestě," sdělil jí lakonicky James Godfrey.

„To je šílené. Smím se zeptat, kam vede ta cesta?"

„Jistě, k šesti duchům Zla."

Jane mlčela. Tato odpověď ji vyvedla z míry. „Kam?"

„K šesti duchům Zla," zašeptala Ellie. „Slyšela jsi už o nich?"

„Ještě ne."

„Tak jí to vysvětli, Jamesi."

James se nejdříve obrátil na ostatní. „Souhlasíte s tím?"

Mable promluvila za všechny. Svraštila husté obočí.

„Ano, můžeš jí to říci. A řekni jí, že se může rozloučit se životem, jestli se to tentokrát nepovede."

„Doufám, že k tomu nedojde," odpověděl protáhle

- 45 -

James. „Všichni přece chceme žít." Plynule změnil téma.

„Kolik osob zde vidíš?"

„Šest," řekla Jane.

„Přesně. A to představuje šest duchů Zla. Jednoho pro každého z nás, rozumíš?"

„Ne."

„Nemyslela jsem si, že jsi tak hloupá," mínila Diana Richbergerová.

„No, možná o tom opravdu ještě neslyšela. Rozhodně ne tolik co my. Vysvětlím to. Víš, číslo šest má několik určitých významů. V podstatě je to velice příznivý počet.

Nebudu vyjmenovávat všechny vlastnosti, ale zmíním se o té nejdůležitější. Je to šest duchů, kteří tančí kolem pekla a ochraňují je. Jejich jména jsou pro nás všechny velmi důležitá. Jsou to Acteus, Megalesius, Ormenius, Lycus, Nicon a Mimon. Jasné?"

Jane pokrčila rameny. „Jména neznám, protože jsem se s nimi ještě nesetkala."

„Neslyšela jsi o nich?"

„Ne."

„Zatím, zdá se, jsi mnoho nepochopila," řekl Godfrey.

„To je možné, pane. Kromě toho jsem se těmito duchy pekla ještě nezabývala."

„Sama bys to nezvládla, ale teď jsme tu my."

„No a?"

„Chceme je přilákat."

„Ano," vpadla mu do řeči Ellie. „Chceme, aby se nás duchové ujali a ty budeš naším prostředníkem. Připravíš

nám cestu."

Jane se zasmála. „Já..."

„Ale určitě duchy přilákáš. Poslechnou tě. Vyzařuješ

- 46 -

jisté fluidum, které je může odhalit. Proto jsme se tě zmocnili. Jsme připraveni. Dlouho jsme pracovali na tom, abychom s nimi navázali spojení. S námi jim bude dobře a ty nám přitom pomůžeš."

„Co je s lady Sarah?"

„Je to naše volavka," vysvětlovala Ellie. „ Nebo bys k nám přišla dobrovolně?"

„Určitě ne."

„No prosím."

„A co s ní chcete udělat?"

„Mrtví svědkové..."

„Dobrá," řekla Jane a podívala se Jamesi Godfreovi zpříma do očí. „Můžete mi namlouvat, co chcete. Je-li Sarah Goldwynová mrtvá, nepočítejte se mnou."

„Myslíš, že máš jinou možnost?" zeptal se Ezra Wouk.

„Ano, to mám."

„Jakou?" žadonila Mable.

Nedostala však odpověď. „Musím předeslat, že mě smrt neděsí. Kdo má za sebou tolik co já, nemusí se bát."

„Každý se jí bojí."

„Jistě. Také bych nerada zemřela. Ale nejsem na prodej."

James Godfrey se začal smát. Choval se jako jejich vůdce, protože si opět vzal slovo. „To říkáš teď. Ale bude to jiné, až uslyšíš křik své přítelkyně. Půjdeme do sklepa.

Není to daleko," řekl Godfrey. „A mysli na to, že jdu za tebou a mířím brokovnicí na tvoje záda."

„Ano."

„Znáš naše rozhodnutí." Uchopil ji pevně za rameno.

„Ještě něco, máš u sebe nějakou zbraň?"

„Nemám."

- 47 -

„Prohlédni ji, Mable."

Mable přistoupila. Prohlížela ji pečlivě, ale nic neobjevila. „ Nemá."

„To je dobře. Můžeš jít dál."

Bylo jí řečeno, kam má jít. Kráčela napříč halou až ke dveřím do sklepa.

Někdo rozsvítil. Uviděla před sebou schodiště, které vedlo do úplně jiného světa. Byly tam vyzdobené stěny. Na plátně zahlédla několikrát pitvorný obličej ďábla a schodiště ji vtahovalo do říše, která jí připadala odpudivě cizí.

V zádech ucítila tlak obou hlavní brokovnice.

„Běž dál."

Zůstala ještě stát.

„Kde najdu Sarah Goldwynovou?"

„Dole."

„Ano." Nedržela se zábradlí, protože bylo rovněž

potaženo plátnem. Stála ve středu schodiště. Za ní kráčelo v jednom šiku šest starých lidí. Těšili se na budoucnost, která přinese splnění jejich přání.

Jane přemýšlela o tom, jak by unikla z pasti. Dosud nenašla řešení. Sestupovala dolů a snažila se něco zachytit v atmosféře, která zde ve sklepě vládla.

Byla jiná než nahoře v hale. Jane cítila nezvyklé fluidum, které ovládlo tento sklepní prostor. Něco číhalo mezi jeho stěnami. Něco těžkého, neviditelného. Jako by zde vydechl Satan bez toho, aniž by se jeho dech zviditelnil.

Dole musela zůstat stát. James Godfrey ji strčil tvrdě hlavní do ramene. „Vidíš tu chodbu nalevo? Je úzká a není tam mnoho světla. Projdeš jí a zůstaneš stát na konci u

- 48 -

dveří. Rozuměla jsi?"

„Samozřejmě."

Godfrey zůstal stát za ní s namířenou zbraní. Ostatních pět se zastavilo v chodbě. Jenom Ezra Wouk popošel a díval se za nimi.

Dveře nemohla přehlédnout. Jane se úkosem podívala přes rameno a přesvědčila se, že za ní zůstal jen Godfrey.

Má se pokusit uniknout?

Byl starý, ona podstatně mladší. Mohla se rychleji pohybovat a znala různé úskoky. A on byl sám ozbrojený

puškou. S ostatními by si také poradila. A kdyby jej zajala jako rukojmí...

„Nač myslíš?" zeptal se.

„Na Sarah Goldwynovou."

Naštěstí Godfrey neprohlédl její lež. „Nemusíš na ni jenom myslet, můžeš s ní dokonce i hovořit. Je za dveřmi."

„Smím dovnitř?"

„Ani nápad. Ale promluvíš s ní, protože my držíme slovo." Nesměla udělat jedinou chybičku, protože její hlídač by ji chladnokrevně zabil.

Sevřela ruku v pěst a dvakrát zabouchala na dveře. V

doznívajícím echu zazněl hlas Sarah Goldwynové. „Jsi ty opravdu ty, Jane? Zaslechla jsem tvůj hlas. Řekni něco, prosím."

„Ano, jsem zde." Jane odpověděla lehce vzlykajícím hlasem, protože lady Sarah stála těsně vedle ní oddělená pouze dveřmi.

„Jak se ti daří, Sarah?"

„Žiji."

„Mučili tě?"

„Ne, ale leží zde dva mrtví. Mladá dívka a maličký

- 49 -

muž..."

Jane otočila hlavu a podívala se na Godfreye, který se nad jejími slovy ušklíbal. Byla to pravda. Jane měla co do činění se skutečnými zabijáky.

„Byli to svědci," zašeptal Godfrey. „Měli zkrátka smůlu."

„Co se bude dít dál?" zaslechla Jane otázku ze sklepení.

„Nevím přesně, ale chtějí vlastně mne, ne tebe. Nemusíš

se ničeho obávat."

Jane se pokusila lady Sarah uklidnit. To se jí nepodařilo,

protože

odpověď

staré

dámy

tomu

nenasvědčovala.

„Jane, děvčátko, obě dvě jsme se ocitly v obrovské pasti, a nic proti tomu nezmůžeme. Nepouštěj se do ničeho, co by ti mohlo uškodit. A nemysli na mě. Já už mám život za sebou. Postarej se, abys..."

James Godfrey přistoupil blíž. „Drž jazyk za zuby, Sarah! Nech si ty slabomyslné řeči na pozdější dobu. Ještě na tebe dojde řada."

Bylo to kruté. Jane Collinsové se zdálo, že nastal příhodný okamžik. Godfrey se přestal ovládat.

Zatím čekala a provokovala jej. „Proč ji chcete umlčet?

Ona..."

„Padej odsud!,,

„Jak myslíte. Já..." V té chvíli zaútočila. Znenadání zasáhla hranou dlaně hlaveň brokovnice. Godfrey současně zmáčkl kohoutek, ale výstřel směřoval k podlaze. Drobné kousky olova se rozpleskly po podlaze a odrazily k dřevěným dveřím. Pár broků zasáhlo její lýtko. Byly to malé bolestivé ranky.

Jane je vůbec necítila. Myslela na to, aby Godfrey

- 50 -

nevyprázdnil druhou hlaveň. Jedním krokem zkrátila vzdálenost, která ji dělila od muže s brokovnicí a kopla jej do nohy.

Ruka s puškou vyletěla do výšky a hlaveň lehce škrábla strop. Jane už nemohlo nic zastavit.

Tentokrát jej napadla pěstmi. Zasáhla jej z obou stran tak tvrdě, že se muž zhroutil. Hleděl nepřítomně doširoka otevřenýma očima. V tomto okamžiku byl zcela bezbranný. Jane však bohužel neměla čas shýbnout se a vzít pušku. Jejich boj byl krátký, ale ztratila spoustu drahocenného času.

Když se sehnula, byli ostatní u ní.

Začala Mable. Tato stařena plná nenávisti ji chtěla probodnout dlouhým šroubovákem. Úder mířil na rameno.

Nebyl smrtelný, ale mohl Jane vyřadit z boje.

Jane v posledním okamžiku trhla divoce rukou na stranu. Jedině změna směru ji mohla zachránit. Šroubovák sjel po tváři a zanechal na ní krvavou stopu.

Mable Wouková zaklela. K tomu ještě klopýtla a Jane ji mohla lehce srazit na zem. Když Mable padala, vrhl se na ni Ezra. Rozmáchl se předmětem, který Jane předtím označila za svícen.

Netrefil se naplno. Vztek mu zatemnil mozek. Přesto rána stačila k tomu, aby vyvedla Jane z míry.

Měla pocit, že jí v hlavě explodovala sopka. Bolest projela čelistí až do hlavy, kde vybuchla naplno.

Jane slyšela, jak sama hlasitě křičí. Ve skutečnosti to bylo jen sténání. Vycházelo jí přes rty, když se hroutila a zůstala ležet na zemi.

„Pryč s nůžkami!,, křičel kdosi. „Ještě ji budeme potřebovat."

- 51 -

„Ano, bohužel."

Jane zůstala při vědomí. Slyšela slova, vnímala rozhovor a také ostře znějící hlas lady Sarah, která chtěla zjistit, co se stalo.

Jane jí nemohla odpovědět. Obstaral to tichý hlas Jamese Godfreye. „Bez obav, Sarah, ještě žije. Je trochu zřízená, ale my ji vzkřísíme. Koneckonců potřebujeme tu zatracenou ženskou..."

Široce se rozkročil, když se Mable Wouková opět postavila na nohy. „Nejraději bych tě roztrhala na cucky, ty...."

„Později, Mable, později," řekl Ezra. Držel v pravé ruce svícen, shýbl se a volnou rukou pomáhal Jane vstát.

Byla na dně svých sil. Bez pomoci by neudělala jediný

pohyb. Museli ji podpírat. Ujali se toho Woukovi. Vlekli Jane z úzké chodby ke dveřím do sklepa.

„Říkala jsem vám, že je nebezpečná," prohlásila Diana Richbergerová. „Nikdo z nás není tak rychlý jako ona."

„No dobrá. Ale teď je naše."

Jane se mezitím nacházela mezi oběma Woukovými, kteří ji pevně chytili pod pažemi a táhli dál. Plavovláska vlekla nohy po zemi. Vypadala jako někdo, koho vedou na popravu...

Zaslechl jsem nad sebou jakýsi šramot a současně se mi v hlavě rozhoupal poplašný zvon. Překvapilo mě to tak, že jsem nebyl schopen se bránit.

- 52 -

Cosi se mi otřelo o obličej a současně omotalo kolem krku.

Smyčka!

Tenká, hedvábná, ale především pevná smyčka, která mne zbavovala dechu. Svírala mé hrdlo tak, že jsem nemohl ani prostrčit dva prsty, abych ji roztáhl. O něco později mě srazila na kolena.

Ztěžka jsem dopadl na trávník a zůstal ležet. Přitom jsem vedle sebe zaslechl tlumený pád. Nějaká postava seskočila z větve stromu, kde číhala. Zůstala dřepět vedle mne a pevně mě přitiskla k zemi.

Dřív než jsem stačil něco podniknout, klekl mi neznámý

protivník na hruď a utáhl vražednou smyčku. K tomu ještě vytáhl nůž, jehož ostří mě zalechtalo pod bradou. A tam, jak známo, je kůže zvlášť tenká.

Civěl jsem na nůž a cítil chraptivý dech, který se zachycoval na čepeli, až se orosila.

Za nožem jsem viděl obličej, ale jaký. Dobrá, patřil člověku, ale neobvyklých rozměrů. Hlava byla ve srovnání s tělem příliš velká. Široká ústa, velké oči nad bambulovitým nosem a čelo jako postel. Na hlavě poletovaly rozcuchané zpocené vlasy.

Teprve teď mi došlo, že mě přemohl trpaslík.

S tím jsem pochopitelně nepočítal. Dosud všechno klapalo. S Jane bylo domluveno, že se k tomuto domu přiblížíme každý sám, ale chtěli jsme společně udeřit. O

společném úderu se za této situace nedalo uvažovat.

Zajímaly mě oči toho člověka. Spatřil jsem v nich nenávist.

Tenhle chlapík se mě chystal zabít.

Jestli chce někdo zabít jiného člověka, musí k tomu mít důvod. Trpaslíka jsem neznal. Nikdy mi nezkřížil cestu,

- 53 -

proto jsem byl překvapený jeho brutálním útokem. Možná si mě s někým spletl.

Každopádně byl jako přetopený parní kotel. Jeho horký

páchnoucí dech zasáhl můj obličej a ve mně narůstal pocit nechuti a hnusu. Počítal jsem s tím, že je to pouze otázka času, kdy mě zabije. Proto jsem musel rozptýlit jeho pozornost.

„Zatraceně, co to má být?" vydechl jsem. Chcete mě zabít?"

Odpověď nepřišla hned. Přemýšlel a přitom se chvěl.

Nelíbilo se mi to, protože chvění se přenášelo na nůž, který

se tlačil na krk nebezpečně blízko krční tepny.

Dostal jsem se do rukou psychopatovi?

„Tys ho zabil."

Konečně jsem se dozvěděl víc. Všiml jsem si konečně i hlasu. Ten člověk nepocházel z Anglie. Spíš z východu nebo jihovýchodu Evropy. Raději jsem se hned zeptal.

„Koho jsem měl zabít?"

„Mého parťáka."

„Toho neznám,,, zasténal jsem.

„Ale on je mrtvý."

„To může být pravda, ale já to neudělal. Chtěl jsem jen navštívit lidi v tomto domě. Nic víc. Chápeš?"

„Ty taky patříš k těm vrahům."

„Ne, zatraceně. Kdo ty vlastně jsi?"

„Jmenuji se Kroppek."

„Dobrá, Kroppku, já jsem John Sinclair. Jsem policista, který se jim tam uvnitř chtěl podívat na zuby. Je ti to jasné?"

Jeho rozčilení nezmizelo úplně, ale přece jenom se trošičku uvolnil. „Proč?"

- 54 -

Chraptivě jsem se usmál. „Protože jsem policista. A nemohu ti říci proč. Jsem policajt, ale prozradím ti ještě víc. Pracuji pro Scotland Yard a..."

Trochu odtáhl ruku s nožem. „Jak to chceš dokázat?"

„Mám průkaz."

„Kde?"

„Je zastrčený v mé náprsní kapse. Mohu jej vytáhnout."

„Nejsem padlý na hlavu."

„Tak si jej můžeš vytáhnout sám."

Trpaslík váhal a přemýšlel. Ostře si mě prohlížel. Naše oči se setkaly a dlouze se do sebe vpíjely. Možná jej osvítilo poznání, ale nůž zmizel a smyčka na krku povolila.

„Věřím ti." S těmito slovy seskočil na trávník.

Postavil jsem se a přetáhl smyčku přes hlavu. Rozhodně bych ji nechtěl nosit jako součást své toalety. Potom jsem otřepal mokré listí, které se na mně zachytilo.

Kroppek stále pevně svíral nůž. Sahal mi po pás. „Ukaž

průkaz," pokračoval. „A hezky rychle."

Sklonil jsem se a podal mu jej. Držel jej a díval se přitom po mně. Potom mi jej vrátil. „Spokojen?" zeptal jsem se.

„Ano, omlouvám se."

Otřel jsem si pár kapek krve, která se objevila na bradě.

„Není třeba se omlouvat. Stalo se. Ale dám ti dobrou radu.

Příště si dej pozor, na koho vytahuješ nůž."

Přešlápl provinile z nohy na nohu. Vypadalo to legračně, takže jsem málem vybuchl smíchem. „Oni jej zabili."

„Kdo oni?"

Hleděl na velký dům schovaný za korunami stromů.

„Oni to udělali."

- 55 -

„Ti staří lidé?"

„Ano, ti staří lidé. Ale jsou velmi nebezpeční. Jsou v něčem zvláštní."

„A v čem?"

„Jsou spolčeni se zlem."

„A jak to víš?"

„Můj partner o tom věděl víc. Pozoroval dva z nich."

„Kdy?"

Kroppkovy oči se rozšířily. „Při vraždách. Můj parťák všechno viděl."

„Koho zabíjeli?"

„Zvířata. Psy a kočky. Krev chytali do velké mísy.

Nebylo to daleko odtud. Můj přítel šel po představení -

vystupujeme tady s cirkusem - na procházku. Nadýchat se čerstvého vzduchu. Byl svědkem toho hrozného divadla."

„A oni jej objevili?"

„ Zpočátku ne. Ale potom je oslovil."

„Odkud to víš?"

„Slyšel jsem to. Měli jsme se sejít a promluvit si o osobních záležitostech. Ale i v cirkusu mají stěny oči a uši, proto jsme chtěli být sami. Nemohl jsem ho zachránit. Bylo jich šest. Stál jsem jako solný sloup, chvěl jsem se a plakal.

Teprve později mi došlo, co jsem vlastně zažil. Schovával jsem se jako zvíře a číhal. Myslel jsem jenom na pomstu.

Zjistil jsem, kde bydlí těch šest staříků. Šest satanistů."

„A teď?"

Udiveně se na mě podíval. „Mám v úmyslu dostat se do domu a všechny pobít."

„Všech šest?"

„Ano, všichni se zúčastnili toho ohavného zločinu."

„Ale to by byla vražda," odpověděl jsem vážně.

- 56 -

„Chladnokrevná, šestinásobná vražda."

„Nic jiného si nezaslouží," zasyčel.

Zavrtěl jsem hlavou. „Jakkoli chápu tvé pocity, nemohu s tebou souhlasit. Nemohu tě v tom podpořit. Jsem policista, jehož úkolem je bránit zákon, a ne podporovat vraždu."

„Ale jsou to bestie."

„Možná, Kroppku. Každý vrah je bestie. Člověk, který

zničí život, největší dar přírody, se vylučuje sám ze společenství lidí. Těchto šest lidí se vydalo na cestu, která je jiná, než si představuješ ty nebo já."

„Nic se jim nestane," prudce se otočil. „Znám to.

Pobudou si dva roky za mřížemi a potom je nechají běžet."

„Tomu nevěřím, Kroppku. Až je dostanu, živí z vězení nevyjdou. Do konce života zmizí za vězeňskou mříží."

Kroppek sklopil pohled. Přitom pohnul rukou a stočil hedvábnou smyčku. Schoval ji stejně jako nůž. Díval jsem se, že má až neskutečně dlouhé prsty. Neskutečně dlouhé ve srovnání s výškou a velikostí své postavy.

„Ale teď se od tebe nehnu," osopil se na mě.

„Bylo by lepší, kdyby ses vrátil domů."

„Ne," houkl přes rameno a zůstal stát vedle silného kmene stromu. „Ne a ještě jednou ne."

„Chceš jít také do domu?"

„Samozřejmě."

„Jak?"

„Už jsem našel cestu, aniž bych musel zvonit u dveří."

Bohužel jsem mu nemohl položit další otázku, protože zmizel jako lasička. Při jeho výšce měl šanci, že ho neobjeví. Mohl pohodlně využívat různých úkrytů a tmy.

Sevřel jsem ruce v pěst. Tato reakce se mi vůbec

- 57 -

nelíbila. Ani skutečnost, že chtěl pomstít smrt svého přítele. Kroppek mohl spoustu věcí spíš pokazit. Kromě toho jsem se obával o osud Jane Collinsové a lady Sarah.

Pokud těch šest bude v úzkých, mohou oběma ženám ublížit.

Znal jsem lidi, kteří upadli do moci černé magie a byli jí ovládnuti. Neměli s ničím a nikým ohledy.

Tomu jsem musel zabránit.

Nemělo smysl hledat Kroppka. Trpaslík si už našel svou vlastní cestu. Možná se sejdeme v domě. A tam jsem jej musel zastavit.

Dosud mě, jak jsem pevně doufal, nikdo nezahlédl.

Nesměl jsem se k domu přiblížit normální cestou. A lidé, kteří chtějí zůstat nepozorováni, se většinou plíží skrytě.

Což byl i můj případ. Posloužily mi k tomu keře a stromy, jejichž stín nerozháněla světla luceren.

V soumraku jsem se orientoval podle světel v domě.

Některá z oken pomrkávala výbojkovým světlem. Byla to mozaika, která se skládala ze světlých obdélníků na tmavé stěně domu.

U domovní zdi nerostly stromy tak hustě. Za domem to bylo pravděpodobně jiné, ale já se k domu blížil zpředu.

Mezi dvojící posledních stromů jsem zůstal stát. Můj pohled přelétl fasádu. Byla dost ve stínu. Měla výstupky.

Snad římsu, ale bez vikýře. Na jedné straně rostly popínavé rostliny. Hnaly se chaoticky kolem oken až k okapu. Úplně nahoře se nezřetelně rýsovaly kontury střechy.

Vedle širokých vchodových dveří, k nimž vedly tři schody, bylo ozářeno několik oken. Neležely tak vysoko, aby mi bránily nahlédnout dovnitř.

Ještě jednou jsem se rozhlédl a vyrazil. Se sevřeným

- 58 -

hrdlem jsem překonal vzdálenost, která mě dělila od domu, a přikrčil jsem se ve stínu zdi. Ramenem jsem se přitiskl ke kameni a naslouchal, zda se něco nehýbe.

Mých tlumených kroků si nikdo nevšiml. Ticho parku narušovalo jen šelestění listí v korunách stromů, kterými se proháněl vítr. Po Kroppkovi nebylo ani vidu ani slechu.

Jestliže už byl v domě, tak snad někde v jeho zadní části.

Narovnal jsem se, takže jsem stál vedle jednoho z oken.

Oběma rukama jsem se zachytil parapetu a povytáhl se výš, přičemž i nohy našly pevnou oporu na hrubém zdivu.

Parapet byl široký a nestály na něm žádné květináče.

Za oknem nebyl závěs, a tak jsem mohl přehlédnout místnost. Zjistil jsem, že je to velká hala, ve které se nacházel krb a také šest křesel rozmístěných kolem něj.

Mezi nimi a krbem ležela hnědá medvědí kůže.

Zahlédl jsem také schodiště vedoucí nahoru do poschodí a v pozadí několikery dveře. Na scénu, kterou jsem sledoval, náhle vkročil muž.

Byl už starý. Na hlavě měl klobouk a pod jeho obrubou tmavé brýle. Protože muž při chůzi používal hůl a zkoušel jí cestu, vycházel jsem z toho, že je slepý.

Šel napříč halou a ani jednou nepřekročil okraj koberce.

Právě jsem přemýšlel nad tím, zda se mám rovněž

ukázat, když něco jiného změnilo mé plány.

Jak se Kroppek dostal do domu, bylo záhadou.

Každopádně byl najednou tam uvnitř. Stál na schodišti a chystal se překvapit slepce, jakmile na ně vstoupí.

Nic bych proti tomu neměl, kdyby Kroppek nedržel v ruce jeho prokletý nůž a nezvedal ruku k úderu.

Slepec neměl žádnou šanci.

- 59 -

Vášeň, vztek, touha po pomstě, to jsou pocity, které lidem častokrát dodávají nevídanou sílu. S Kroppkem to nebylo jiné. Dostal se do domu, aniž by ho někdo zpozoroval. Vzadu za domem objevil okénko, jehož sklo opatrně vyřízl, otočil kličkou a nic nebránilo tomu, aby v příštím okamžiku bylo otevřené.

Rychle pochopil, že se ocitl v prvním poschodí domu.

Stál v chodbě, rozsvítil malou baterku a orientoval se v kuželu jejího světla.

Jako duch se plížil tmou.

Nikoho nepotkal.

Kroppek čekal. I když byl malé postavy, ještě se přikrčil. Napětím téměř nedýchal a kontroloval každý

pohyb, aby nezpůsobil žádný hluk.

V domě panovalo hrobové ticho. Občas něco prasklo nebo zavrzalo. Tyto zvuky nepůsobily lidské kroky, které slyšel někde dole.

Přistoupil až ke schodišti. Stále jej neobjevili. Zůstal stát na horním stupni a nahlížel do haly.

Dole svítilo světlo. Dopadalo až do poloviny schodiště jako široký zářivý vějíř.

Kroppek se jen stěží ovládal. Jeho ruce se svíraly a otevíraly. Silně se potil rozrušením. Jeho oblečení vydávalo lehký, ale nepříjemný zápach. Měl úzký pulover a stejně úzké kalhoty. Sestupoval obezřetně po schodech dolů. Ještě než se dostal ke hranici světla a tmy, zůstal stát

- 60 -

a opět se přikrčil.

Zezdola se ozýval nějaký šramot. Nejdříve klaply dveře.

Krátce poté se ozvaly kroky, jejichž rytmus přerušovalo melodické klepání doprovázené nezvyklým smýkáním.

Kdo tam jde?

Kroppek zatím neviděl toho neznámého, ale nechtěl se prozradit pohybem v kuželu světla. Držel se oběma rukama tyčí zábradlí a hleděl dolů do haly.

Nejdříve zahlédl stín. Přišel z pozadí a pohyboval se uprostřed haly. Stín se v jeho zorném poli změnil na postavu. Muž s kloboukem a tmavými brýlemi, který si razil cestu slepeckou holí.

Jenom slepec?

Trpaslíkův obličej se protáhl. Ale i slepec mohl zabíjet.

Vždyť žil pod jednou střechou s ostatními zabijáky a byl s nimi ve skutečnosti spřízněný.

Kroppkovi dalo hodně námahy potlačit rozčilení a neprozradit se hlasitým dýcháním. Věděl, že slepci mají dobře vycvičený sluch.

Opatrně se napřímil. Rukou se zachytil zábradlí a opatrné se sunul dolů.

Stále byl ve tmě, i když to nebylo nutné. Slepec ho nemohl zpozorovat.

Kroppek ještě čekal několik vteřin. Přitom vytáhl pomalu nůž. Vypočítal si přibližně čas, kdy se slepec dostane k úpatí schodiště. Potom chtěl udeřit.

Vteřiny ubíhaly.

Připadalo mu to jako věčnost. Hluk slepcových kročejí se přibližoval.

Kroppek se posunul dopředu.

Už se ocitl ve světelném kruhu. Za ním se natáhl jeho

- 61 -

vlastní stín. Na třetím schodu se zastavil.

A slepec přicházel.

Přes Kroppkův obličej přelétl úšklebek. Jen letmo si vzpomněl na policistu jménem Sinclair. Ať si myslí, co chce, Kroppek ctil jiné zákony. Vražda jeho partnera jako by jej připravila o smysl života.

Všichni přijdou na řadu - jeden po druhém.

Trpaslík čekal. Sklepec byl už na dva kroky od něj.

A neměl ani tušení, co jej čeká.

Kroppek zvedl pravou ruku.

Zahlédl jsem jeho pohyb. Abych zachránil slepce, musel jsem okamžitě jednat. Zbývalo mi jediné.

Rozbít okno!

Kdybych uhodil rukou, riskoval bych poranění. Vytáhl jsem beretu, popadl ji za hlaveň a uhodil pažbou do okenní tabule.

V příštím okamžiku se okno rozlétlo na malé kousky s takovým hlukem, že jej osoby v hale musely slyšet.

Úlomky skla padly na podlahu i koberec. Sklo praskalo i pod mýma nohama, když jsem oknem proskočil dovnitř.

Přitom jsem liliputána nespouštěl z očí. Chystal se zaútočit, ale rachot rozbíjeného skla jej polekal. Stál tam s rukou připravenou k úderu a hleděl nechápavě do ústí mé berety.

„Ani se nehni, Kroppku!"

Neodporoval. Jenom ze širokých úst unikal zlostný

hněvivý sykot.

Také slepec se zastavil. Stál tam jako pomník a jenom otáčel hlavou. Nejdříve vpravo, kde se nacházelo rozbité okno. Potom vlevo, kde na schodišti zhluboka oddechoval Kroppek.

- 62 -

„Sinclaire, vypadni!"

Byl neuvěřitelně vzteklý. Stěží ze sebe dostal ta slova.

Udělal jsem přesný opak a zůstal stát. Mířil jsem na něj a upozornil ho, aby schoval nůž. „Moje kulka bude vždy rychlejší než tvůj nůž."

„Ty bys vystřelil?"

„Kdyby to muselo být."

„Dobrá, rozumím." Zastrčil nůž do pochvy.

Slepec stál asi dva metry ode mne. Nevěděl jsem, zda je opravdu slepý. Chtěl jsem se jej na to zeptat, když se ozval tichým hlasem.

Znělo to jako tiché zašeptání.

„Co se zde děje?"

„Chtěl vás zabít, ale já vás ochránil, když jsem v pravý

čas rozbil okno."

Podivil se. „Mne?"

„Ano."

„Ty jsi vrah!" zaječel Kroppek ze schodiště. „Zatracený

zabiják. Ty a tvoji přátelé, starče, jste zabili mého partnera.

Ty jsi byl u toho. Viděl jsem tě. To nezapřeš."

Slepec se otočil. Pokrčil rameny a pak se mne zeptal.

„Co... co chce ten člověk, pane? Zabít mě?"

„Slyšel jste."

„Proč?"

„ To víš nejlépe ty sám. Ty..."

„Kroppku, buď zticha. Běž stranou a nech nás na pokoji."

„Dobrá, už jdu."

Jeho náhlý klid mi připadal podezřelý. Tito lidé s nenávistí v duši jsou nevyzpytatelní.

Nespustil jsem ho z očí, dokud nesešel dolů a nepostavil

- 63 -

se kousek od nás.

Mezitím si slepec přendal hůl z levé ruky do pravé a jenom řekl: „Nevím, o co jde."

Nechal jsem ho chvíli v nejistotě a hleděl na Kroppka, který byl velmi nervózní. Jeho ruce byly neklidné.

Připadalo mi, že chce uškrtit neviditelného protivníka.

„Jste slepý?" zeptal jsem se starce.

„Ano. Vždyť vidíte sám." Demonstrativně sundal černé brýle, abych se mohl podívat do jeho mrtvých očí. Nelhal.

„Stejně je to vrah," zavrčel Kroppek.

„Prosím tě, dej pokoj."

Slepec si opět nasadil brýle. „Co je to za člověka?"

„Někdo, kdo viděl, jak jste vy a ostatní obyvatelé tohoto domu zabili jeho partnera."

„To tvrdí on."

„A je to pravda," ohlásil se Kroppek.

„Musel zhloupnout, my..."

„Jak se jmenujete?" přerušil jsem jej.

„Caspar Richberger."

„Dobře, pane Richbergere. Dejme tomu, že vám věřím.

Chtěl bych však od vašich spolubydlících slyšet ujištění, že nemáte s tou vraždou nic společného. Později bych rád mluvil se slečnou Jane Collinsovou a dámou jménem Sarah Goldwynová. To je vlastně všechno."

Richberger nedal ani nejmenším gestem najevo své překvapení.

„Čekám na vaši odpověď."

„Máte čas, pane?"

„Jmenuji se John Sinclair a jsem vrchním inspektorem Scotland Yardu."

„V pořádku, pane Sinclaire. Kolik máte času?"

- 64 -

„Proč se ptáte?"

„Protože osoby, s nimiž byste chtěl mluvit, tady v současné době nebydlí. Jsou mimo město a vrátí se za několik dní."

„A kde jsou?"

„Udělaly si výlet. Město financuje tento útulek a také zájezdy. Pokud vím, chtěli se zájemci vydat do hor."

„A to mu věříte?" křikl trpaslík. „Nenechte se balamutit."

Zachoval jsem klid. „To je báječné, že se něco podobného koná pro naše starší spoluobčany. Těší mě, že manželský pár Godfreyových pozval na tento výlet i svou starou přítelkyni Sarah Goldwynovou, aby si mohli poklábosit."

„Byla zde."

„A kde je teď?"

„Odešla před delší dobou, pane Sinclaire. Povinnosti, víte?"

„A kdo tady ještě byl?"

„Jinak nikdo."

„Vy neznáte osobu jménem Jane Collinsová?"

„Neslyšel jsem o ní."

„A k čemu jste potřebovali krev?" zeptal se Kroppek.

„Viděli jsme vás. Zabíjeli jste zvířata a chytali jejich krev."

„Co to povídá za nesmysly?" řekl Richberger. „Je jako smyslů zbavený."

„Nebo také ne."

„Nevím nic o zvířecí krvi. Nevím vůbec nic, pane Sinclaire. A teď vás musím požádat, abyste opustili tento dům, pane Sinclaire. Jsem nemocný člověk a potřebuji mít klid. Jistě mi rozumíte."

- 65 -

„Ovšemže rozumím, pane Richbergere. Ale také bych rád věděl, zda je slečna Collinsová v tomto domě.

Odpovězte pravdivě, prosím."

„Omluvte mě, ale neznám 'tu osobu."

Slyšel moje nespokojené oddechování a pokusil se zahrát na jinou strunu. „Vy mi nevěříte, že?"

„Ne."

„Víc vám neřeknu."

„Ale já mohu ještě něco udělat, pane Richbergere. Jistě nebudete nic namítat proti tomu, když se tady trochu porozhlédnu. Pokoje jsou nahoře..."

„Co chcete najít? Máte povolení k prohlídce?" Při těchto slovech udeřil koncem hole o parkety.

„Co hledám, to určitě najdu. Povolení k prohlídce nemám."

„Potom odejděte."

Lehce jsem se pousmál. „Něco takového může říci jen ten, kdo nemá čisté svědomí, pane Richbergere."

„Nebo trvá na dodržování zákonů."

„Nezapomeňte, že jsem vám zachránil život. K tomu jsem musel rozbít okno. A umím si docela dobře představit, že se více osob v tomto domě pravděpodobně nachází v nebezpečí. Rád bych se o tom přesvědčil. Vše bude jednodušší, když nás doprovodíte."

„Nic nenajdete."

„Tím lépe pro vás. Potom se vám se vší parádou omluvím a opustím dům."

Chvilku přemýšlel. Stál jako přikovaný. Potom pokývnul souhlasně hlavou. „Tak dobrá, rozumím. Můžete prohledat dům. Pojďme nahoru, zůstanu s vámi."

„Přišel jsem odtud," zamíchal se Kroppek do rozhovoru.

- 66 -

„Nic jsem neobjevil."

„Také si to myslím."

Kroppek se ďábelsky zasmál, pustil se opěradla křesla a přistoupil ke slepci. „Okay, pane Richbergere. Nahoře možná nic není, ale domy jako tento mají přece velké sklepy, ne?"

Tentokrát jsme se nedočkali odpovědi. Slepec jen stál a bušil špičkou hole do podlahy.

„No?" dotíral číhavě Kroppek. „Pročpak mlčíš?"

„Je tu sklep."

„Výborně. Tak nás tam zaveď. Hledám především mrtvolu svého partnera." Syčel na Richbergera zezdola jako hroznýš, až se sliny rozstřikovaly na všechny strany.

Kroppkovo chování se mi nelíbilo. „Ovládej se konečně," vyjel jsem na něho.

Ale nedal se zakřiknout. „Copak sis nevšiml, jak nás balamutí?"

„To se ukáže." Otočil jsem se a podíval se do vzdálenějšího kouta haly. „Tudy se jde do sklepa?" zeptal jsem se.

Odpovědí bylo zachroptění, při kterém běhal mráz po zádech. Obrátil jsem se a zahlédl zkrvavený nůž, který se objevil na konci slepcovy hole....

Jane Collinsová se předem podrobila osudu. Byla příliš

zesláblá, aby odporovala přesile. Myslela také na lady Sarah, která očekávala její pomoc v tom zatraceném

- 67 -

sklepě.

Woukovi ji táhli chodbou a vedli přitom nechutné řeči doprovázené výhrůžkami. Hovořili o tom, že Jane je osobou, kterou nutně potřebují. Směsicí člověka a čarodějnice. Dosud se v ní skrývalo zlo a oni mu chtěli uvolnit cestu ven. Tak jí to vysvětlii.

Jane obtížně vnímala, co se děje. Bolest narážela do lebky jako vlnobití.

Tak tak si povšimla, že Woukovi zůstali stát. Zvedla hlavu předtím, než se na ni Mable osopila. „Chceš tady spát, zatraceně?"

Ezra ji postrčil do zad a Mable ji pustila. Nemohla se udržet na nohou. Zapotácela se dopředu a měla pocit, že se brzy opět ocitne na podlaze. Už už padla, když ji pevně obejmuly čísi ruce a zabránily jejímu pádu.

Jane zaslechla smích stařeny. „Zeslábla jsi, viď? A ty bys nám chtěla nabízet nějaké záruky? Nevěř tomu.

Prokoukli jsme tě. Máme tvoje myšlenky zpropadeně dobře přečtené."

Jane neodpověděla. Myslela jen na to, aby se udržela na nohou.

Diana Richbergerová, která stála vedle ní, odhrnula závěs stranou. „Můžeme projít."

Jane vykročila kupředu. I když měla oči otevřené, viděla jen tmu, kterou v jistých místech přerušovaly záblesky světla ne nepodobného hvězdám. Patrně to tak viděla pouze ona, protože její schopnost vnímat byla silně narušena. Jistě tak hořely pouze svíčky nebo lampy, ale Jane připadalo, jako by tančily.

Někdo jí pevně sevřel paži. Byla to nejspíš Diana Richbergerová, neboť Jane zaslechla její hlas. „Udělám to

- 68 -

sama."

„Ale buď opatrná," sykla Mable.

„Jako vždycky." Zasmála se. „Povedu tě, Jane. Musíme udělat všechno pro to, aby každý z nás byl spokojený.

Uvidíš, že nám všem bude nádherně. Někoho takového, jako jsi tz, jsme hledali velmi, velmi dlouho."

„Co máte v úmyslu?" zeptala se Jane a znovu klopýtla.

„Máme s tebou velké plány. Dokonce ty největší."

Její slova Jane nenadchla. Těm starcům a stařenám na ní strašně záleželo. Čert ví, co měli za lubem. Jistě to souviselo se šesti duchy.

Ten předmět zpočátku neviděla, cítila pouze tlak ruky na rameno. Potom ji ruka otočila. „Posaď se...."

Jane automaticky poslechla. Opřela se o vysoké opěradlo. Ačkoliv se v tom ještě nevyznala, připadla si nyní jako na talíři.

Sedadlo bylo studené a tvrdé. Patrně bylo kamenné nebo z umělé hmoty. Připadalo jí, že sedí na trůnu.

Cosi se dotklo jejích úst. Současně se ozval Dianin hlas.

„Otevři ústa."

Jane otevřela ústa. Cítila chladnou tekutinu na jazyku a byla nucena polknout.

„Vypij tu číši do dna," zaslechla. „Jenom tak se ti později uleví."

Jane se nechtělo uposlechnout rozkazu, ale nějaká vnitřní síla ji přinutila, aby jej splnila.

Vypila obsah číše, kterou jí podali. Náhle měla tělo jako z olova a hlava jí klesala dopředu. Bolest zmizela. Cítila pouze tlak za lebeční kostí a slyšela šumění, jako by jí na uši přiložili mušle.

„Už je to pryč, Jane, docela pryč..." Slova kolem ní

- 69 -

prolétla jako slabý závan větru.

Jane seděla dost nepohodlně. Záda přitlačená k tvrdému opěradlu, hlava klesla dopředu, až se bradou dotýkala hrudi. Ale začínala na sobě pociťovat účinky nápoje.

Ulevilo se jí.

Tlak v hlavě zůstal, bolest ustoupila do pozadí.

Odvážila se zvednout hlavu. Chtěla konečně zjistit, kam ji zavedli.

Byla to velká místnost nacházející se ve sklepení s klenutou klenbou. Teď lépe rozeznala i zdroj světla.

Nebyly to hvězdy, nýbrž svíčky vetknuté do svícnů, které tvořily půlkruh.

Bylo jich šest. Každý pro jednoho člena společenství.

Jane spatřila mnohem víc. Na podlaze a pravděpodobně i na trůnu viděla část kruhu.

Kruh v barvě krve.

Nebyly to jen pouhé obrysy. Četné kruhy se střídaly a stále více zužovaly, takže trůn stál v jejich středu.

Tvořila jej sedadla z hlazeného kamene černého jako duše zločince.

Samozřejmě přemýšlela o tom, co znamenají tyto kruhy. Odpověď nenašla, ale vysvětlení se jí dostalo od Jamese Godfreye.

Ostatních pět osob stálo v pozadí. Godfrey vystoupil dopředu, aby jej Jane viděla. „Tvé místo označuje labyrint krve. Ano, je vytvořen ze zvířecí krve a znamená spojení mezi světem duchů a naším. Ty jsi středem tohoto spojení.

Dopravili jsme tě sem, neboť jsme přesvědčeni o tvé síle."

„A co ode mne požadujete?"

„Spojení, Jane Collinsová. Spojení mezi krví, tebou, říší šesti strážců pekla a námi. Ty nám v tom můžeš pomoci."

- 70 -

„Nechápu to...."

„Je to vlastně princip strážných andělů. Jistě jej znáš.

Každý má svého strážce z říše duchů. I my. Ale my chceme sami vyhledat své pekelné anděly a proto jsme zde.

Caspara a Dianu chrání Acteus a Megalesius, Ezru a Mable Ormenus a Lycus, Ellie a mne Nicon a Mimon. Známe jejich jména, víme o nich mnoho. Chceme však vědět všechno, rouzmíš? K tomu potřebujeme někoho, kdo by nám zprostředkoval spojení. A to můžeš jenom ty sama, Jane Collinsová." Hlas nabýval na síle. „Dovedli jsme tě do těchto míst, abys vyvolala pekelné strážce z hlubin podsvětí a vytvořila svou magií most pro jejich příchod.

Čekáme, co uděláš, Jane Colinsová..."

James Godfrey se odmlčel a ustoupil. Jane nerozuměla, co si šeptal s ostatními spojenci. Ani to nechtěla slyšet, protože se musela vyrovnat s tím, co bylo řečeno.

Bylo to nové překvapení v jejím životě. Jane počítala s tím, že staré lidi odevzdá Satanovi a teď znala skutečnou příčinu.

Dokáže vůbec něco takového? Přivést na svět strážce pekla? Nepřeceňuje se? Kromě toho - jaké nebezpečí hrozí nejen jí, ale i lidem, kteří svěřují své životy i duše peklu?

Šestice v ní viděla spojení člověka a čarodějnice.

Spoléhali na její čarodějné umění, avšak pro Jane byly tyhle záležitosti dávnou minulostí. Byla člověkem, i když

poznamenaným.

Šestice satanistů nezůstala klidně stát. Rozhlíželi se, kynuli si hlavami navzájem a potom zaujali svá místa.

Postavili se na předem určená stanoviště před svícny.

Světlo svíček dopadalo na postavy i podlahu. Rej mihotavých záblesků osvětloval ponuré divadlo.

- 71 -

Jen jeden z nich byl neklidný. Slepý Caspar Richberger.

Zaujal sice své místo u svícnu, ale vrtěl se a tloukl holí o zem. Nakonec to nevydržel a otočil se.

James Godfrey se natáhl a uchopil jej za loket. „Co je s tebou? Kam chceš jít? Musíš zůstat s námi, brzy se ti zjeví Acteus a ..."

„Pusť mě!" zašeptal slepý muž. „Pusť mě, prosím."

Jeho ramena sebou trhla.

„Co se děje?"

Slepec lehce nadzvedl hůl a vyznačil ve vzduchu znamení. „Hrozí nebezpečí." Prudce vydechl. „Velké nebezpečí. Cítím to."

Godfrey nebral jeho slova na lehkou váhu. „Kde?"

zeptal se. „Kde vidíš nebezpečí?"

„Nevidím je, jenom cítím. Poletuje nad námi, ono nás..." Nabíral dech, dokud nenašel správné slovo. „Ono nás zničí."

„Je nebezpečím i pro šest pekelných strážců?"

„Ne."

„Poznávám je. Zavolejte strážce beze mne. Já se musím porozhlédnout po domě. Kdybych něco objevil, vrátím se zpět."

Godfrey nevěděl, zda má souhlasit. Rozhlédl se po ostatních spiklencích, kteří se k nim připojili během rozhovoru.

Ezra Wouk navrhl: „Jestli chce bezpodmínečně jít, tak ať jde. Ano, ať jde. A my budeme pokračovat."

„Jistě."

Také ostatní souhlasně přikyvovali. James Godfrey rozhodl.

„Dobrá," otočil se k slepému Casparu Richbergerovi.

- 72 -

„Běž nahoru a dej znamení, kdyby nás chtěl někdo rušit."

„Neboj se, budu vás varovat."

Otočil se a zmizel v přítmí. Opatrnými krůčky se blížil k východu, kde odhrnul závěs. Zvuky jeho kročejů se ztrácely kdesi v chodbě.

Zbývající se rozhlíželi. Mable Wouková svírala pěsti. V

jejím obličeji se zračil výraz fanatika. „Stvoříme je i bez něj. Zaujměte svá místa. Duchové už čekají, cítím to."

Nikdo neodporoval. Pět osob se pohnulo na svá místa před svícny. Světlo svíček tančilo na jejich hlavách, pouze Jane Collinsová seděla ve tmě. Viděli jen obrysy její sedící postavy.

Ďábelští fanatici si nedovedli představit, jak vše bude probíhat. Nikdy se takovými věcmi nezabývali doopravdy.

Proto museli začít sami.

A udělali to.

Vše začalo zpěvem. Spíše monotónním bručením, které splývalo v jediný tón. Jane dalo velkou námahu, aby porozuměla jednotlivým výkřikům.

„Mimon..."

Jméno prvního strážce pekla. Ochránce Jamese Godfreye.

Po něm následovali další. Volali jména svých pekelných ochránců a rozpínali přitom ruce. Mnohokrát ještě opakovali jejich jména, dokud James Godfrey nenechal klesnout paže a zmlkl.

Ticho působilo na Jane tísnivě. Vteřiny ubíhaly. Pouze plamínky svíček dál tančily nad hlavami pěti osob plných očekávání s obličeji ne nepodobnými maskám.

Potom se ozvala Diana. „Cítím jej. Cítím, že Megalesius je se mnou."

- 73 -

„Jak jej cítíš?" vykřikl Ezra.

„Spaluje mou duši."

„Ano!" začali překřikovat jeden druhého. „Je to nádherné. Naši pekelní ochránci jsou s námi. Jsou... jsou..."

„Ne, ještě jsou neviditelní." Godfreyův hlas přehlušil všechny ostatní. „Musí se nám ukázat."

„Ona to udělá," ječel Ezra Wouk.

„Ano, ona," opakovala jeho žena Mable a namířila ukazováček na Jane. „Proto jsme se jí zmocnili. Ona nám pomůže překonat poslední překážku, která jim brání ukázat se nám."

Jejich hlasy dozněly.

Místnost naplnilo jejich dychtivé oddechování. Jane seděla nehnutě na trůnu a snažila se myslet na něco jiného.

Například na útěk.

Bohužel se jí to nepodařilo. I když se snažila sebevíc, její mozek byl prázdný. Určitě to způsobil nápoj, který

musela na jejich naléhání vypít.

Myšlenky se rozletěly jako ovce po horské louce a nemohla je dát opět dohromady.

A tak se soustředila na události, které probíhaly bezprostředně před jejíma očima.

„Zavolej strážce pekel!" šeptaly hlasy. „My víme, že to dokážeš. Rychle zavolej naše ochránce. Chtějí se objevit.

Krvavý labyrint nebyl zadarmo. Museli jsme odstranit svědky, kteří nás viděli, aby byl zaručen úspěch našeho vzývání."

Jane neudělala nic.

Rozhlížela se široce otevřenýma očima kolem sebe.

Stáli tak blízko sebe, že se mohli vzájemně dotýkat nataženýma rukama. O několik vteřin později utvořili

- 74 -

lidský řetěz.

„Ještě jednou," řekl Godfrey. „Pokusme se o to společně. Každý z nás vloží svou duševní sílu. Snažně vás o to prosím."

Nikdo z nich nebyl proti tomu.

Jejich obličeje se změnily. Jane v nich viděla napětí a soustředění. Sklepení naplnila stejně monotónní melodie jako předtím.

Nastával okamžik stvoření?

Jane současně cítila tlak. Jako by jí na hlavu nasadili přilbu. Nic se nedělo. Náhle bezděčně sevřela opěradla.

Její pohled padl na kruhy.

Pohnuly se?

Nebyl to omyl, protože i všichni přítomní zpozorovali, že se něco děje.

Ve zvířecí krvi kypěl život.

Vřela, stoupaly z ní bublinky a náhle se z ní začalo také kouřit.

Děsivý, krvavě červený kouř, který se otáčel uvnitř

vyznačeného kruhu tak, že poznenáhlu vytvořil trychtýř a pozorovatel měl pocit, že vede někam do středu země.

Jeho špička se ztrácela v hlubinách, kde vlastně nic nebylo. Ale Jane nechtěla uvěřit tomu optickému klamu.

Věděla, že otevřela bránu do jiného světa, protože také její duševno se změnilo.

V Jane Collinsové narůstal neklid. Cítila kontakt s jiným světem, zaslechla strašidelně znějící hlasy, které jí propalovaly mozek.

Něco od ní žádaly...

Jane se předklonila ještě víc dopředu. Labyrint ji přitahoval jako magické oko. Krvavé kruhy se stále

- 75 -

otáčely. Poslední tvořil vstup do děsivých hlubin světa duší.

„Přicházejí..."

Diana a Mable cítily pekelné ochránce jako první.

Opakovaly tuto větu stále dokola a muži se k nim přidali.

Jane mlčela. Měla pocit, že je ve svěrací kazajce.

Tajemný zpěv ze vzdálené říše duchů jí nešel z hlavy.

Opravdu se jí povedlo vyvést duchy na tento svět?

Vtom se to stalo!

Nečekaně z hlubiny labyrintu vyrazil mohutný orkán.

Hlasitý, ale bez jediného závanu. Byla to spíš bouře hlasů

trýzněných duší.

Byli zde - a ukázali se.

Pět čekajících osob vlastně mělo jásat. Ale nereagovaly.

Ba ani šeptání nepřešlo přes jejich rty. Všichni údivem a překvapením oněměli. Konečně byli u cíle.

Jane Collinsová seděla v centru všeho dění. Cítila se uchvacována tím, co vyrůstalo z hlubiny. Byly to obrovské ruce, neviditelné pazoury, které se ovíjely kolem ní, aby se jí v příštím okamžiku zmocnily. Z pootevřených úst se jí dral horký dech, její čelo zkrápěly drobné kapičky potu.

Pokoušela se myslet na něco jiného, ale nešlo to.

Divoké hlasy a drsný smích jí vyplnily všechny mozkové závity. Plavé vlasy se napřímily a jejích prameny trčely výbojně vzhůru jako kopí. Chvěly se, jako by jimi províval vítr, který se koncentroval nad Janinou hlavou a současně se zhušťoval.

Každý z nich viděl barevné obrazce, které se tvořily na zamlženém pozadí. Tančily a vířily nad její hlavou. Hlasy hlučely klenutou místností a diváci reagovali jásavými výkřiky.

- 76 -

„Jsou zde. Povedlo se to. Duchové jsou mezi námi a učiní nás silnými. Konečně... konečně..."

Ale Jane Collinsová seděla otupěle na svém místě.

Přepadl ji hrozný strach. Už nemohla myslet na nic jiného.

Pouze na strašnou změnu, která se v ní rodila.

Šest duchů z onoho světa uvedlo do pohybu cosi, čemu nebyla schopná zabránit.

Vypadala stále jako člověk. Trvalo dlouho, než se probojovala k lidské podobě.

Avšak nyní zjevení šesti strážců pekla stále silněji potlačovala její lidské bytí.

Z nitra se dralo něco jiného, nebezpečného. Její zapomenutá čarodějnická polovina...

Nechroptěl Caspar Richberger, nýbrž Kroppek. čepel nože zasáhla jeho hrdlo. Neuměl jsem v tuto chvíli říci zda smrtelně, protože trpaslík ještě stál na nohou. Přitlačil si rukou ránu, ale krvácení se mu nepodařilo zastavit.

Životodárná tekutina stékala mezi prsty na límec košile.

Potom se zapotácel.

Jeho oči se rozšířily, jako by v příštím okamžiku chtěly vypadnout z důlků. Rty sebou cukaly a vydávaly příšerný

chrapot. Spatřil jsem, že se mu pomalu podlamují kolena.

Dříve než upadl na zem, přiskočil jsem k němu a zachytil jej. Přitom jsem odvrátil pozornost od slepce, i když jsem se k němu neotočil zády.

Kroppek i přes svou velmi malou postavu nebyl žádná

- 77 -

lehká váha. Podepřel jsem ho a naslouchal jeho šeptání, i když jsem nerozuměl tomu, co říká. Položil jsem jej do jedné z lenošek.

Zaslechl jsem kroky.

Blížil se slepec.

Chladně se smál. I přes svoje postižení to byl znamenitý

soupeř, který uměl zacházet se svou záludnou zbraní.

Určitě s ní často cvičil, jak jsem vycítil z jeho pohybů. Při chůzi několikrát švihl nožem tam, kde tušil mou maličkost.

„Neměl jsi sem chodit," vysvětloval mi šeptem. „Tento dům patří nám. Nechceme tady žádné cizáky. Každý, kdo nám zkříží cestu, zaplatí svým životem. Ani ty nebudeš

výjimkou."

Richberger mě neviděl. Ale vždy věděl, kde se nacházím. Měl vynikající sluch. Slyšel by i peří upadnout na zem.

Hala byla dostatečně velká, abych se mu mohl vyhnout.

Ale tomu jsem se bránil. Musel jsem Richbergera přemoci.

Jistě, s beretou by to bylo jednodušší. Ale to jsem zavrhl.

Neviděl mě, ale pravděpodobně tušil, že mám zbraň v ruce, a tak pokračoval ve svých útocích.

A prostě vystřelit?

Ne, to nešlo. Něco takového jsem ihned zavrhl. Byl sice ozbrojený, avšak bylo mi proti srsti jen tak jej zastřelit.

Pohyboval jsem se uvnitř půlkruhu, který tvořila rozestavěná křesla. Richberger stál za nimi, ale věděl naprosto přesně, kde stojím, což mi také řekl. „Přede mnou se neschováš. Dostanu tě, kdy se mi zachce."

Zvedl hůl a položil ji na hranu opěradla. Lehce přejel čepelí po kůži a ostří jí projelo jako máslem. Pro mne to bylo znamení, že nůž je zatraceně ostrý. Lidská kůže by

- 78 -

jistě nekladla žádný odpor. Musel jsem jednat s nejvyšší opatrností.

Kromě toho jsem neměl mnoho času. Nemyslel jsem ani tak na slepce jako na Kroppka. Jestliže jeho poranění nebylo smrtelné, musel jsem mu ovázat ránu, aby nevykrvácel.

Slyšel jsem jeho chrapot a lehké sténání. Pokud sténal, věděl jsem, že žije.

Opustil jsem svou pozici mezi krbem a křesly, abych slepce odlákal. Přemístil jsem se na vzdálenější konec haly.

Také Richberger zaslechl můj pohyb a věděl s naprostou jistotou, kde jsem. Otáčel tělem a přitom výhružně šermoval holí s nožem.

„Tak pojď!" vyhrožoval. „Pojď sem, ať tě zapíchnu."

Pohnul se směrem ke mně. Šel pomalu a opatrně, aby neudělal jediný špatný krok. Nůž držel před sebou a opisoval jím malé kruhy.

Měl jsem pochopitelně vymyšlený plán. Bylo třeba vyčkat, až se Richberger ocitne v přesně určeném místě v hale. Stalo se tak po několika vteřinách. Vstoupil na koberec. Nejdříve pravou, potom levou nohou. Začal jsem jednat. Oběma rukama jsem pevně uchopil okraj koberce.

„Cítím tě, Sinclaire. Vím o tobě..."

Trhl jsem. Tvrdě a pro něj zcela překvapivě. Zaslechl jsem jej nadávat. Obě ruce mu vyletěly do výše, ale hůl držel pevně jako kopí. Potom upadl na záda. Byl to tvrdý

pád, který koberec stěží ztlumil. Byl šokovaný a také se uhodil bolestivě do hlavy. V této poloze vypadal jako velký

rozplesknutý hmyz.

Nepotřeboval jsem ani dvě vteřiny a byl jsem u něj.

Pravou nohou jsem stoupl na jeho zápěstí. „Pusť to!"

- 79 -

poručil jsem. „Otevři pěst!"

Pozoroval jsem jeho obličej, brýle, které se mu při pádu posunuly, a také prsty. Ze spuštěných koutků úst mu vytékaly kapénky slin. Nedocházelo mu, co po něm chci, a tak jsem zesílil tlak nohy na zápěstí.

Prsty se otevřely a hůl z nich vypadla.

Vytáhl jsem mu ji a potom nohou odkopl až k zadní stěně, kde zůstala ležet. Už pro mne nebyla žádným nebezpečím.

„Zůstaňte ležet, kde jste!" nařídil jsem slepému, když

jsem se od něj vzdálil.

Odpověděl mi ostrou nadávkou, ale to mi nevadilo.

Musel jsem za Kroppkem, který naštěstí přežil jeho útok.

Ležel ještě v křesle. Krvácení neustávalo, i když si tiskl ruku k ráně.

„Zatraceně, bolí to," naříkal.

„Dej ruku pryč."

Poslechl. Musel jsem polknout, až mi nadskočil ohryzek. Ne kvůli poranění, ale kvůli štěstí, které stálo při něm.

Stačilo pár centimetrů vlevo a neměl žádnou šanci.

Rána, kterou utrpěl, však i přesto byla dost hluboká.

„Měl jsi namále, příteli."

„Viděl jsem, jak se něco blýsklo, uhodilo mě a pak jsem to slíznul."

„Zvládl jsem to."

Kroppek vyvalil oči, když viděl, jak tahám kapesní nůž, abych mohl z jeho košile nařezat pruhy. Ovázal jsem jej.

„Jde to dobře?" zeptal se třesoucím hlasem.

„Jistě, Kroppku."

Netrvalo dlouho a vypadalo to, že má kolem krku

- 80 -

omotanou šálu. Byl se svým dílem spokojený. Vyzkoušel obvaz a zeptal se. „Bude držet?"

„Doufejme."

„Co teď uděláš, policajte?"

„Poohlédnu se po ostatních obyvatelích domu. Zatím tě tady musím nechat, Kroppku."

„Ano, to je v pořádku. Ale buď opatrný. Jsou to vrahové."

„To jsem už poznal."

Caspar Richberger ležel tam, kde jsem jej zanechal. Ani se nepohnul, jenom si srovnal brýle na nose.

Uslyšel moje kroky a oslovil mě hned, jak jsem zůstal stát vedle něj. „Nevěř tomu, že jsi vyhrál, zatracený

policajte. Nevěř tomu."

„Uvidíme."

„Mě jsi dostal, ale máme v rukou ještě jiné trumfy."

„Sarah Goldwynovou a Jane Collinsovou."

„Přesně tak."

„Takže obě se nacházejí zde v domě?"

„Jistě."

„A co je s nimi?"

Vysmíval se mi. Přitom otevřel široce ústa. Z hrdla se dralo tlumené chichotání. Jazyk přitom létal z jedné strany na druhou.

„Jsou mrtvé?" zeptal jsem se.

Chichotání utichlo. „Jsou na tom ještě lépe."

„Kdo je mrtvý?"

„Už jsem řekl: jsou na tom stejně jako by byly mrtvé.

Potřebovaly jsme Jane. Ona je tou osobou, která se postará, aby se nám zjevilo šest duchů, na které čekáme. A oni přicházejí, cítím to. Stejně jsem cítil i nebezpečí, které se

- 81 -

nacházelo v této hale, rozumíš?"

„Šest pekelných strážců? Vysvětli mi to podrobněji."

„Jsou to naši strážní andělé."

Ušklíbl jsem se. „Co to znamená, že jsou vašimi strážnými anděly? Pokud jsem o nich četl, jednalo se vždy o anděly dobra, ne zla."

„Tohle je něco jiného."

„O tom nic nevím."

„Nevíš téměř nic, policajte. Ale jedním si můžeš být jistý. Živý tento dům neopustíš. Přinejmenším tě necháme zpráchnivět někde ve sklepě."

„Odkud přicházejí?"

„Z onoho světa. Mají dokonce i jména. Nás je šest a každý má svého ochránce. Acteus je můj ochránce.

Následují Megalesius, Ormenus, Lycus, Nicon a Mimon.

Dobře si zapamatuj ta jména. Jeden z nich tě zničí, možná všech šest."

„Možná," odpověděl jsem a sehnul jsem se. Slepý muž

protestoval, když jsem jej nadzvedl a vlekl k těžkému dubovému stolu, který stál v jednom ze vzdálenějších koutů haly.

„Zatraceně, co máš za lubem, policajte?"

„Hned to poznáš." Netrvalo dlouho a byli jsme u cíle.

Nemýlil jsem se. Stůl byl dubový a výborně se hodil pro můj záměr.

Připoutal jsem slepcovo zápěstí k noze stolu. Kdyby se chtěl pohnout, musel by jej táhnout s sebou. A to bylo dost nepohodlné.

Zuřil. „Ty zatracený pse!" křičel na mě. „Ty bestie!

Ještě nemáš vyhráno. Ostatní tě zničí. Určitě jim přijdou na pomoc i naši ochránci. Jane Collinsová..."

- 82 -

„Kde ji ukrýváte?" Vystřelil jsem nazdařbůh otázku.

„Kde, k čertu!,,

„Hledej!,,

„Najdu ji společně se Sarah Goldwynovou?"

„To nevím."

„Určitě ve sklepě."

Po tomto ujištění už neodpověděl. Pro mne to bylo znamení, že jsem na správné stopě. Teď bylo důležité najít cestu do sklepa.

Šel jsem se ještě jednou podívat na Kroppka. Trpaslík se uškliboval, jakmile mě zahlédl. „Myslím, že to přežiju."

„Určitě."

„Pochytej je." V očích mu zablýskalo. „Všechny do jednoho. Mysli přitom na mého parťáka. Jsou ve sklepě.

Byl jsem nahoře a nic jsem neslyšel. Udělej tomu konec!"

„Ale já nejsem žádný zabiják," vysvětlil jsem mu.

„Dělej, jak myslíš."

Vzadu v hale se nacházely několikery dveře. Jedny z nich musely vést do sklepa. Ohlédl jsem se po slepci.

Výraz jeho obličeje mě donutil, abych se zastavil.

Zbledl. Na tvářích mu vyskočily červené skvrny a celý

se chvěl.

„Co se děje?"

„Přichází," zasupěl Richberger. „Je tady Acteus, můj pekelný ochránce. Zatraceně, cítím ho... Vyvolali je.

Collinsové se to povedlo. Acteus mě ochrání." Mužovo tělo se vzepřelo podpatky o podlahu. Vložil do toho pohybu tolik síly, že dokonce i těžký stůl poškrábal podlahu.

A měl pravdu.

Náhle se jedny dveře rozletěly. Jejich křídlo udeřilo do

- 83 -

zdi, odrazilo se od ní a zapadlo opět do zámku. Tento okamžik však stačil k tomu, aby dveřmi prošlo to, o čem slepec hovořil.

Acteus, jeho pekelný anděl strážný!

Jane Collinsová vyvolala pekelnou moc, i když si to vůbec nepřála. Zlo si našlo cestu jejím tělem, možná její duší, aby se dostalo na tento svět.

Ačkoliv seděla, měla pocit, že se vznáší nad trůnem a poletuje po místnosti. Zasloužili se o to ti, kteří povstali z hlubin onoho světa a našli v těle Jane Collinsové svého hostitele.

Šest pekelných duchů!

Strašidelní tvorové, kteří kroužili v jejím těle a hledali cestu ven.

I zbývajících pět přihlížejících zjistilo, že se s Jane Collinsovou něco děje. Hleděli na ni horečnýma očima a z výrazu jejího obličeje usuzovali, jaké peklo se v ní odehrává.

Jane se zmítala.

Hned se předkláněla a vzápětí tiskla zády ke kamennému opěradlu. Slyšela pískot. Divila se tomu tak dlouho, dokud nezjistila, že vychází z jejích otevřených úst.

„Přicházejí!" Mable Woukové přeskočil hlas, když cosi vytrysklo z úst Jane Collinsové.

Byl to první duch.

- 84 -

Ještě otálel. Ale potom vyskočil z úst ven. Bílý stín stoupal do výše, až dosáhl svého cíle.

Byla to Diana Richbergerová.

Vydala ze sebe naříkavý zvuk, když nehmotný tvor zmizel v jejích útrobách a posléze se zmocnil celého těla.

Diana roztáhla paže. Přitom se začala smát. Byl to drsný

smích, spíše mužský. Jako by jí ani nepatřil. Byl to snad výkřik triumfu či radosti?

Jane seděla dál na kamenném trůnu. Nekývala se jen dolů a nahoru, ale také doprava i doleva. Byla ráda, že se jí podařilo zachytit bočních opěrek.

V jejím těle řádili pekelní duchové. Chtěli ven. Prvnímu se to již povedlo. Poté i druhý duch našel cestu z jejích úst.

Světlemodrý obláček prolétl místností a škvírou v závěsu vyletěl ze sklepení.

I zbývající duchové opustili Janeino tělo. Byly to amorfní beztvaré stíny, které však vlastnily obrovskou energii.

Všechny našly svůj cíl.

Jednou vypuštěni vklouzli duchové do otevřených úst, která je očekávala. Jane všechno pozorně sledovala.

Slyšela hvízdot i tiché skučení. Utřela si zpocený obličej.

Náhle se zhrozila. Pod dlaní cítila něco cizího, nepatřičného.

Kosti!

Začala proměna.

- 85 -

Jane se tomu nemohla bránit. Tento proces probíhal pouze tehdy, když úsvit začal vyhánět tmu a rodil se den.

Jak to, že se její obličej mění v kostlivce ještě v noci?

Znovu si levou rukou přejela obličej, aby se přesvědčila o jeho dokonané proměně.

Kosti bez masa a kůže. Prázdné oční důlky, což platilo i o nose a ústech.

Její tělo vypadalo normálně, pouze obličej se změnil ve strašidelnou lebku kostlivce.

Byl to její osud. Její prokletí, se kterým musela žít.

Postarala se o to černá magie jejího protivníka. Jane musela těm šesti osobám proti sobě dát za pravdu.

Skutečně v ní našli člověka, který jediný mohl otevřít peklo a vyvolat jeho strážné duchy. Byla tím nejlepším dopravníkem, který si mohli přát.

Jane Collinsová změnila svůj zevnějšek, nikoliv své nitro, své myšlenky a lidský cit. Mohla myslet, cítit, slyšet a dokonce i vidět navzdory prázdným očním důlkům.

Pět starých lidí neopustilo půlkruh. Stáli tam a zírali na ni. Drželi se za ruce jako předtím. Teď byli naplněni svými pekelnými ochránci a jejich magickou silou.

„Mrtvola," řekla Mable.

„Ano, kostra," přikývl její muž.

„Je hrozná," přidala se Ellie.

„Proto musíme něco udělat," navrhoval James Godfrey.

„A sice velmi rychle." Tentokrát znovu promluvila Diana.

„Svou povinnost splnila," začala opět Mable.

„Potřebujeme ji ještě?" zeptal se James.

„Ne!"

Poslední slova vykřikli unisono. Mělo to jediný smysl.

- 86 -

Tímto výkřikem odsoudili Jane k smrti.

„Ale hodně nám pomohla," poznamenal Ezra Wouk.

„Vlastně bychom jí měli být vděční."

„Také si to myslím. Ale kde je dnes spravedlnost?"

Ellie mluvila a smála se zároveň.

„Napřed bychom mohli dojít pro Sarah," navrhl její muž.

„Jamesi, to je znamenitá myšlenka. Nejdřív blondýnka a potom naše bývalá přítelkyně."

„Není důvod k tomu, aby zůstávala déle ve sklepení."

„Vezmeme si naše zbraně?" zeptala se Mable.

„Samozřejmě."

„Tak ji pojďme vyvést."

Jak řekli, tak udělali. Diana uchopila mačetu, Ezra Wouk zvedl těžký svícen. Mable se spoléhala na šroubovák, Ellie Godfreyová si hrála s dlouhýma nůžkama a James Godfrey zvedl brokovnici, kterou předtím opřel o stěnu.

„Stále vypadáme jako předtím," řekl.

„Opravdu?" zeptala se Diana. „Cítím se úplně jinak než

dřív."

„Já také," dodala Mable.

A Jane Collinsová, která seděla nehybně na trůnu, postřehla, že i oni se mění. Dosud se nic nedělo, i když se v nich usadili jejich pekelní ochránci. Ale nyní silně zbledli.

Vypadali strašidelně. Jejich kůže náhle dostávala zelený

nádech. Světlo, které vycházelo z nich, jako by je prosvěcovalo. Bylo vidět kosti, žíly, i krev, která jimi protékala.

Mable Wouková se znenadání rozesmála. „Přátelé!

jásala. „Já... se cítím tak lehce, že bych mohla vzlétnout."

- 87 -

„Já také," řekla Ellie.

Oba muži přikývli. Něco se s nimi stalo. Náhle opustili kruh a každý z nich si vyhledal vhodné místo, kde mohl široce rozpřáhnout paže. V rukou pevně svírali zbraně, jako by byly jejich záchrannou kotvou. Smáli se jako malé děti.

„Létat, já mohu létat..."

Ta slova vyletěla z Dianiných úst. Těžko tomu uvěřit, ale náhle se zvedla do výše. Vznášela se kolem dokola a síla jejího ochránce Megalesia ji zvedala výš ke stropu.

Ostatní čtyři na ni udiveně hleděli.

„Opravdu létá," vydechla Ellie. „To je krása."

Oči měla doširoka otevřené. Roztáhla paže, jako by chtěla všechny obejmout. Rovněž se vznesla. Moci se vznášet nebo létat. Těmto starým osobám se naplnil jejich dávný sen.

„Nádherné," jásala Mable v okamžiku, kdy i ona opustila podlahu sklepení.

Muži hleděli na ni, dokud oni sami nepřišli na řadu.

Zvednuti neviditelnými pásy začali vzdorovat zemské přitažlivosti.

„Létat, jenom létat," volal James plný nadšení.

„Nesmíme však zapomenout na náš úkol," připomněla Mable Wouková.

„Ano, tu blondýnku už nepotřebujeme. Ale stejně - to ona nám umožnila, abych mohli vzlétnout."

Plavali ve vzduchu a připomínali obláčky.

„To je nádhera," pochvalovala si Diana a mávala přitom ohromným nožem.

Jane měla radost z toho, že se ti lidé zabývají sami sebou a na ni zapomněli. Ale vše se rázem změnilo, protože teď měla přijít na řadu ona.

- 88 -

„Zabiju ji!" řekla Diana.

„Ne, já!"vřískla Mable.

„Uděláme to společně," přerušil jejich spor James Godfrey. „Každý z nás smí použít svou zbraň."

Vznášeli se v kruhu přímo nad Janeinou hlavou. Když

zvedla lebku a pohlédla vzhůru, viděla v jejich rukou ony příšerné zbraně.

Kosti, žíly a krev prosvítaly zelenou, strašidelně vyhlížející pokožkou. Oči působily jako oživlé skleněné kuličky. Jejich pohled byl studený a děsivý. Kov zbraní se blýskal. V obličejích se zračil touha po zabíjení.

„Nemůže nic podniknout," zašeptala žena s nůžkami.

„Vůbec nic..."

Jane jí musela dát za pravdu...

Acteus byl v hale!

Závan, světlý stín, přelud. Víc nic. Byl až neuvěřitelně rychlý. Nebyl jsem schopen jej zastavit.

Nehledal mne. Chtěl někoho jiného, úplně jiného.

Na dosah ode mne změnil směr, aby se postaral o svého chráněnce. Caspar Richberger věděl naprosto přesně, kdo přišel. Upozornil na sebe křikem, aby se jeho duch nemohl zmýlit.

Zmizel v jeho otevřených ústech jako dlouhý tenký

dým. Ten jej polkl jako doušek vody a spokojeně zavřel ústa.

V následujících vteřinách jsem nemohl nic dělat.

- 89 -

Překvapení bylo příliš velké. Musel jsem rychle vymyslet, jak postupovat dál.

Napětí netrvalo dlouho. S Casparem Richbergerem se něco dělo. Nejdřív se změnilo jeho chování. Znovu se vzepřel. Přitom vyrazil tlumený výkřik. Ne výkřik strachu, ale vítězný pokřik.

Stůl se dal do pohybu a odíral dřevěnou podlahu.

Duch řádil dál. Zmocnil se Caspara Richbergera jako svého majetku, což se projevilo i navenek.

Jeho kůže zpočátku zbledla. Ale dál se měnila, až

zelený závoj vyplnil celou postavu. Ačkoliv byl stále člověkem, vypadal jako strašidlo. Kromě toho byla kůže tak tenká, že mi jeho tělo připadalo jako prosvícené rentgenovými paprsky.

Žíly, maso, svaly. Tmavou tekutinou naplněné tepny.

Krev cirkulovala postavou společně s velmi jemnou matérií.

„Síla," vykřikl náhle slepec. „Cítím novou sílu. Je uvnitř

mého těla. Svádí mne k tomu, abych vykonal velké věci.

Takovou sílu může poskytnout jen můj ochránce. Acteusi, zdravím tě."

A Acteus mu dal opravdu k dispozici ohromnou sílu.

Jednu ruku jsem mu připoutal ke stolu, druhou volnou paži nyní rozepjal jako křídlo. Vykřikl jsem údivem, když se Caspar Richberger náhle odpoutal od podlahy a vznesl se.

Ale nejen on. Síla pekla byla tak ohromná, že se slepcem zvedla i dubový stůl.

A ten patřičně vychutnával nový pocit.

„Já létám," křičel, zatímco stoupal ke stropu. „Co může být nádhernějšího než se vznášet? Odletět do jiného světa, v..." Už nepromluvil, protože jím začal otřásat záchvat

- 90 -

smíchu.

Pozoroval jsem je oba. Slepce i stůl. Nenarazili do stropu. Vznášeli se těsně pod ním. Zezadu jsem zaslechl Kroppkovo supění. Trpaslík rovněž znejistěl, protože nevěděl, co může od této scény očekávat.

Bylo mi jasné, že se něco musí stát. Nesměl jsem dopustit, aby mi slepec uniknul. V tomto stavu byl pro mne skutečným nebezpečím.

Náhle se těžký nábytek překlopil a padal dolů. Určitě by mě srazil na kolena, kdyby se mi nepodařilo uskočit stranou. Stůl mě minul a hranou zabrzdil o koberec.

Richberger na něm stále visel.

Co dělat?

Na tuto otázku existovala jediná odpověď. Musel jsem v tomto případě použít exorcismu, to jest vymýcení ďábla.

Vlastnil jsem náležitý prostředek.

Pokud jsem s sebou neměl Tajemný Grál, visel na mé hrudi kříž, dosud schovaný pod oblečením.

Stůl a na něm visící člověk mě pronásledovali. Slyšel jsem slepcův výsměšný smích. Zvučel mi za zády, když

jsem běžel napříč halou a snažil se získat trochu času. V

běhu jsem vytáhl stříbrný kříž. Za mými zády se stále nacházel ten prokletý stůl. Těsně u schodiště jsem přetáhl kříž přes hlavu a položil jej na dlaň. Jedním skokem jsem se vyšvihl na čtvrtý schod a otočil se.

Slepec se stále smál. Těšil se, jak mě porazí. Nějakým způsobem se mu podařilo dostat se k holi, kterou jsem odhodil. Čepel nože mířila přímo na mě.

Musel jsem riskovat. Zůstal jsem stát, napřáhl jsem proti němu kříž a vyslovil zaříkací formuli.

„Terra pestem teneto - Salus hic maneto!"

- 91 -

Síla zaklínadla a kříže vytvořily v následující vteřině dostačující jednotu. Nevytvořil se sice světelný věnec, ale let slepce se zastavil na nejspodnějším schodu.

V té chvíli, která mi připadla nekonečně dlouhá, stůl i člověk zůstali nehybně viset ve vzduchu.

Pohled na kříž hypnotizoval i samotný stůl.

Ale nezačalo to u něj. Acteus ukrytý v těle člověka byl běsnící magickou silou.

A nyní ucítil přicházející energii kříže. Nic jej nemohlo zachránit.

Halou otřásl výkřik. Richberger, který se až doposud nehybně vznášel ve vzduchu, se začal chvět. Ztratil brýle.

Upadly na hranu schodu a rozbily se. Richbergerovo tělo se zvrátilo. Jeho ústa se otevřela a z nich se vyplazil tenký

jemný hádek, který se rychlými trhavými pohyby ztratil v pozadí haly, kde našel cestu otevřenými dveřmi.

Patrně se hnal do sklepa, což mě v tuto chvíli nezajímalo.

Stůl před mýma očima padl na dřevěnou podlahu a pohřbil pod sebou i Richbergera. Křik utichl.

Sáhl jsem na jeho krční tepnu.

Necítil jsem žádný puls, ani sebemenší náznak pohybu.

Caspar Richberger zaplatil let v říši magie svým životem.

Přišlo mi to líto, protože takový konec jsem mu nepřál.

Musel jsem však myslet i na ostatní a především na rukojmí. Sarah Goldwynovou a Jane Collinsovou.

- 92 -

Bylo nad slunce jasné, že se nacházejí v domě. Dosud jsem je nespatřil.

Cestu do sklepa jsem našel brzy. Dveře, které do něj vedly, byly otevřené. Ve světle stropního svítidla jsem zahlédl nezvykle vyzdobené stěny.

Obraz Satana jsem nemohl přehlédnout. Určitě se na něj odvolávali při svých zločinech.

S beretou v ruce jsem sestupoval dolů. Byl jsem ještě na schodech, když ke mně zleva dolétl tlumený hluk.

Zdálo se, jako by někdo tloukl na dveře. V jedné přestávce mezi údery jsem zaslechl hlas. Zněl zuřivě, ale mně umožnil klidně si vydechnout.

„Zatraceně. Ozvi se, Jane! Já vím, že jsi tady dole."

Nemohl jsem se ubránit spokojenému úšklebku.

„Uklidni se, Sarah. Hned tě odtud dostaneme."

„Johne...?"

Vyslovila moje jméno tázavě a jásavě zároveň.

„Jsem tady."

„No a?"

„Ještě není nic rozhodnuto. Ale ty tam můžeš být relativně klidná."

„Ani nápad, chlapče. Tak jistá jako se dvěma mrtvolami, co?"

„Lituji, to jsem nevěděl."

„Tak už běž."

„Víš, kde se teď nacházejí?"

„Hlouběji ve sklepě. Slyšela jsem je. Museli jít rovně."

Dveře jsem nenašel. Ale uviděl jsem závěs. Nebyl zcela zatažený. Za ním zazníval nějaký hluk.

Zaslechl jsem cosi o společné vraždě, která visela ve vzduchu.

- 93 -

Obětí nemohl být nikdo jiný než Jane Collinsová.

Už jsem déle neváhal. Přestal jsem dbát na to, abych dělal co nejmenší hluk. Několika skoky jsem dosáhl závěsu, odhrnul jej na stranu a spatřil velkou klenutou místnost, která ležela za ním.

Scénu vytvářelo chladné šílenství.

Pět ozbrojených starých lidí se vznášelo v kruhu nad Jane Collinsovou. Chystali se zabít tu, která se nacházela pod nimi. Jejich kůže vypadala stejně jako u Caspara Richbergera. Zelenkavá a průhledná.

Stále v nich vězeli duchové pekla. To by ovšem nebylo nejhorší. Pod nimi seděla nehnutě Jane Collinsová, jejíž

obličej tvořila žlutobílá lebka....

Abych zachránil Jane, nesměl jsem ztratit ani vteřinu.

Těch pět stvůr se již chystalo vrhnout na ubožačku pod nimi.

Sám bych to nezvládl. Ale Jane by to zvládla, pokud by měla jistou zbraň.

Takže jsem se o to pokusil.

„Jane!" houkl jsem její jméno. Zaslechla to jen ona, což

jsem poznal podle toho, že sebou náhle trhla, jako by se probouzela ze špatného snu. Pozornost ostatních byla rozptýlena.

Nic lepšího jsem si nemohl přát.

Napětí trvalo pouze několik vteřin. Doufal jsem, že Jane bude pohotově reagovat.

- 94 -

„Chytej!" vykřikl jsem a hodil jí kříž.

Jane natáhla ke mně ruce. Mířil jsem dobře. Kříž přistál v jejích otevřených dlaních.

„A teď zaklínadlo!"

Jane je znala zpaměti. Poprvé po dlouhé době odříkávala stejná slova jako já před chvílí v hale.

A stihla to.

Tentokrát to byly nadpozemské paprsky, které doprovázely sílu kříže. Neodvrátil jsem zrak. Sledoval jsem Jane Collinsovou a proměnu, kterou opět procházela.

Její obličej se měnil. Lebka zmizela. Pokryla ji kůže.

Objevily se oči, uši, nos, i vlasy. Z Jane se opět stal normální člověk.

Stejně tomu bylo u pěti starých lidí.

Nad Janeinou hlavou řádil pravý uragán. Magická bouře.

Duchové, kteří se usadili v jejich tělech, unikali ústy i nosními dírkami, padali do světla a praskali tam jako hvězdy v hlubinách všehomíru.

Žádný z nich už nevisel pod stropem. Popadali na podlahu, jako by někdo přestřihl pomyslnou strunu, na níž

byli zavěšeni. Křičeli a naříkali, zatímco Janeina ruka klesla a světlo zase zmizelo v kříži.

Hořely jen svíčky.

Všichni se stěží mohli pohybovat a díky svým zatraceným zbraním utrpěli menší poranění. Naštěstí ne

- 95 -

smrtelná.

Když jsem přiběhl k Jane, vstala už a blaženě se na mě usmívala. „Věřila jsem, Johne, že se to povede."

„Představení skončilo, Jane."

Vrhla se mi do náruče. „Děkuji," řekla, „děkuji. Teď

vím, že jsem člověk."

„Proč?"

„Udržela jsem kříž."

„To je pravda."

Zatímco Jane běžela nahoru, aby zavolala sanitku, postaral jsem se o lady Sarah. Musel jsem vyrazit dveře, abych ji osvobodil.

Přicházela mi naproti topornými krůčky. V obličeji se jí usadil lehce nazelenalý nádech, čemuž jsem se nedivil, neboť jsem zároveň ucítil mrtvolný puch, který se linul za ní.

„Mají na svědomí vraždy, chlapče," řekla Sarah. když

mě obejmula. „Musí být voláni k odpovědnosti."

„Už se stalo."

„Všichni jsou naživu?"

„Až na slepce."

Lady Sarah přikývla. „Ten měl v sobě nejvíce nenávisti."

V hale potkali Jane. „Zavolala jsem policii a sanitku."

„Výborně."

„Co je s trpaslíkem?"

- 96 -

„Byl v mizerné náladě. Říkal, že ta banda zavraždila jeho partnera..."

„To je pravda," přitakala lady Sarah. „Jeden trpaslík a mladá dívka byli se mnou v tom proklatém sklepení."

Popošla a hodila krátký pohled na mrtvého Caspara Richbergera.

Aniž by paní Goldwynová cokoliv řekla, otočila se a šla k nám. „Co je?"

„Víš, Johne, nechápu, jak se člověk může k něčemu takovému propůjčit . Ani svým známým, Godfreyovým, nerozumím. Považovala jsem je za spořádané lidi. Ale předtím to bylo jiné. Doba se změnila."

„Máš úplnou pravdu."

„Ale něco jsem se přiučila," pokračovala a usmála se na nás.

„A co?" zeptal jsem se.

„Až mne opět pozvou staří přátelé, důkladně si je předtím prohlédnu." Kývla spokojeně hlavou a dodala. „A teď bych si dala něco k pití..."

„Whisky nebo vodku?" zeptal jsem , se z legrace.

„Myslím, že raději oboje. V mém věku už smí člověk pít stereo..."

KONEC

- 97 -