NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 02

Jason Dark

1997

- 2 -

Zavládlo absolutní ticho. Diváci cítili, jak jsou vtahováni do děje. Světla svítila pouze nad nouzovými východy. Skleněné čtverce dělily červené pruhy s vyznačenými šipkami.

Diváci se ztráceli ve tmě. Splývali v tmavou kompaktní hmotu, která dýchala a hýbala se. Vyznačovala se potlačovaným neklidem plným očekávání.

Tu a tam se zaleskl módní šperk, jak na něj dopadl paprsek světla.

Začátek představení se vždy protáhl. Přihlížející měli možnost přivyknout nezvyklé atmosféře, pochmurnému vkusu, který vyzařovala rakev.

Uběhlo půl minuty.

Napětí vzrůstalo a sál vřel jako přetopený kotel. Kdosi opět zakašlal. Jakási dívka šeptala svému průvodci, že se bojí, a on ji odměnil útrpným úšklebkem.

Někteří by patrně nejraději zmizeli, ale nakonec zůstali všichni. Pravděpodobně nechtěli, aby je ostatní považovali za zbabělce. Kromě toho byli zvědaví, jak se bude show vyvíjet.

Představení začalo.

Černá rakev stála uprostřed světelného kruhu. Každý, kdo se pozorně díval, mohl zahlédnout, jak se víko rakve pohybuje.

Nebylo to víc než chvění, ale hluk prozrazoval, že se něco děje. Přitom se ozvalo zaskřípění, jako když se otevírají staré dveře.

Víko stoupalo do výše.

Pomalu, pomaloučku. Diváci, kteří byli nejblíže, mohli zahlédnout vnitřní plochu rakve. Byla potažena rudým sametem. A viděli ještě víc. Obnaženou paži s nepřirozeně

- 3 -

bílou kůží v zářivém světle reflektoru.

Prsty pod víkem škrábaly po sametu, jako by to byla kůže. Nalakované nehty se leskly jako čerstvě prolitá krev.

Víko rakve zůstalo stát.

Přestávka...

Opět odbíjely vteřiny. Náhle zazněl virbl na buben.

Zpočátku tichý, pak ale stále sílící. Rytmická výhrůžka, která divákům napovídala, co má neodvratně přijít.

Scénu dokreslovala hudba jakoby z jiného světa s nádechem přicházejícího Zla. Tón, který se stupňoval a měnil rytmus.

Ruka stále podepírala víko. Pohybovala se v rytmu bubnu.

Jako v magii woodoo....

Znalci zdejších poměrů věděli, že se už brzy dočkají.

Potom doslova explodovala postava, která...

Konečně!

Z ozdobné rakve vyrazil výkřik. Vysoký, zuřivý, který

pronikal až do morku kostí. Znamení, které mohlo pocházet jedině z pekla. Výkřik se přehnal jako bouře nad hlavami hostů a vyplnil celou místnost. S ním přišla i ona.

Tessy, čarodějka z diskotéky!

Vyletěla z rakve jako fantom. Postava stejně divoká jako zpěněná řeka ženoucí se peřejemi úzkého kaňonu.

Vzrušená a nezkrotná ve svých pohybech. Oblečená v černém pláštíku s červeným podkladem. Divoká fúrie, která pobíhala po pódiu. Kužel reflektoru opustil rakev a pronásledoval černovlasou krásku.

Byla sopkou překypující smyslným chtíčem.

Tessy zastínila vše. Její černé, havraní vlasy rozdělovala uprostřed pěšinka. Visely jako závěs na obě strany a ani se

- 4 -

nehnuly, když si podupávala do rytmu.

Na nohou měla obuté boty na vysokých podpatcích. Její dokonalý obličej byl středobodem diskotéky.

Krk obepínala stužka z černého sametu, do níž byla zasazena zlatá brož.

Tessy si rukou přidržovala pláštík před tělem. Hleděla strnule přes rameno do sálu, kde se mačkali hosté a tu a tam se blýskl bledý obličej.

Zasmála se.

Každý v sále měl náhle pocit, že se směje jemu.

Z této mladé ženy vyzařovalo něco nepopsatelného. Byl to sex, nespoutaný chtíč, který v ní bouřil jako sopka. Krev vařila jako horká láva. Ne nadarmo dostala přezdívku Diskotéková čarodějka Tessy. Seděla jí jako ulitá.

Tessy napřáhla levou ruku, jako by chtěla uhodit některý z těch bledých obličejů v sále. Potom roztáhla prsty a vypadalo to, že jimi přejíždí po neviditelné klávesnici.

Návštěvníci diskotéky sledovali její pohyby jako uhranutí.

Měla nad nimi neomezenou moc a dbala na to, aby mnozí přišli jenom proto, aby ji zase viděli.

„Teď to přijde," zašeptal jakýsi mladík. „Zatraceně, tak dělej."

„Co bude teď?" zeptal se jeden z nově příchozích.

„Však uvidíš."

Tessy stáhla ruku zpět. Druhou stále svírala pláštík.

Náhle jej ze sebe strhla, takže odletěl jako pták pod silným poryvem větru. Řadami diváků proběhlo vzrušené zasténání. Nemohli uvěřit tomu, co uviděli na vlastní oči.

Tessy byla nahá - nebo téměř nahá!

Strategicky nejdůležitější místo zakrýval čtvereček žlutého kovu. Maska, která znázorňovala obličej.

- 5 -

Obličej ďábla s vyrytými ústy, nosem a očima, v nichž

nepulzoval život. Jenom světlo, které se v nich odráželo, je chvílemi oživovalo svým studeným jasem.

Tessy měla nádherné tělo. Byla dobře rostlá, měla útlý

pas, široké boky a pevná, výbojně trčící ňadra.

Smála se údivu diváků a kráčela k okraji rampy.

Bubnování neustávalo. Odkudsi ze tmy přiletěl do kužele světla nějaký předmět. Tessy jej obratně zachytila.

Byl to mikrofon. Úzká tyčka s červenou koulí na konci.

Tenká šňůra se vlnila jako had.

Tessy strnula v pohybu.

Na vteřinu zavřela oči. Soustřeďovala se. Přitom sklonila hlavu. Náhle Tessy Lamarová „explodovala".

Z hrdla se vydral výkřik zesílený mikrofonem.

Návštěvníci byli na okamžik oslněni světlem, které po nich přebíhalo sem a tam. Další reflektory vylouply ze tmy postavy, které předtím čekaly v temném pozadí pódia.

Byla to její doprovodná skupina.

Skupina, která hrála tvrdý rock a řadila se v Londýně ke známějším skupinám.

Tessy and Monsters.

Skupina, která budila velký rozruch. V reklamě se tvrdilo, že povstala z pekla, aby hudbou lidem předala Satanovo poselství.

Ti tři chlapíci vypadali ďábelsky.

Dva kytaristé stanuli po jejím boku. Jeden z nich vypadal jako kostlivec. Musel mít na sobě určitě tělový

trikot s namalovanými kostmi.

Druhý kytarista měl na hlavě účes připomínající smeták.

Měl bledý strnulý obličej. Vypadal jako Frankenstein. Na širokém čele byly vidět tenké stehy a krvavé skvrny.

- 6 -

Zbýval ještě třetí. Bubeník.

Podobal se Tarzanovi. Snad právě vystoupil z džungle.

Nahá horní polovina těla se leskla, jako by byla natřená olejem. Možná se také potil, ačkoliv měl na sobě jen bederní roušku. Svaly se jako provazce napínaly pod lesklou kůží. Jemu také patřil první výkřik, který se toho večera ozval, přičemž nepřestával bubnovat.

Teď uhodili do strun oba kytaristé. Diskotékou zaječel tvrdý rock. Tessy naslouchala. Nestála přitom jako solný

sloup, ale otočila se k publiku bokem. Na sobě opět měla svůj pláštík.

Tessy velmi dobře věděla, jaký vliv má na muže. Její zjev působil nezvykle eroticky. Zíraly na ni desítky žádostivých očí. Těžko by se na diskotéce hledal mužský

návštěvník, který by si nepřál okusit její vnady.

Ale Tessy byla nebezpečná. Byla to tygřice - divoká a chtivá - jako Tina Turnerová - jenže mladší a silnější.

A byla si jistá, že neexistuje nic, co by nemohla mít. Za ní stál démon. Silnější a mocnější než kdokoliv jiný.

Ale tohle návštěvníci netušili.

Ještě ne...

Byli strženi hudbou a jejím pronikavým zpěvem.

Prožívali jej, tleskali, rytmicky se pohybovali na místě a současné se strkali.

Prostředí se stávalo nedýchatelným. Zdálo se, že Tessy může své vystoupení protahovat do nekonečna.

Nejevila nejmenší známky únavy. Byla ženou z rakve a po představení se do ní opět vracela, jako by se nic nestalo...

Kid Fox stál za domem. Slyšel hudbu, kterou znal nazpaměť. Věděl přesně, jak se Tessy pohybuje na pódiu.

- 7 -

Příliš často stál v první řadě a fascinován ji pozoroval. Její pohled se mu zabodával pod kůži. Byl jím hluboce zasažen, protože nikdy předtím ve svých třiadvaceti letech nepoznal ženu, která by mu tak učarovala.

Musel ji prostě mít! Často si vyměňoval službu, jenom aby mohl spěchat na koncert. Znal jej nazpaměť. Každý

tón, každý její pohyb a v noci, když se převaloval na posteli, byla temperamentní žena ústřední postavou jeho snů. Chtěl ji.

Aspoň na chvíli ji mít jen pro sebe. Prsty nechat klouzat po jejím rozkošnickém těle, všechno důkladně prozkoumat a potom skončit ve spalujícím víru vášně.

I teď, když vyčkával před halou, kde stály obytné vozy skupiny, si promítal svůj nenaplněný sen.

Tessy obývala vlastní maringotku, její společníci se dělili o druhou.

Kid Fox přemýšlel celé noci, než dospěl k rozhodnutí, že se pokusí k ní přiblížit. Jestli jej zapudí, okay, nějak se z toho dostane. Jestli ne, prožije nezapomenutelnou noc.

Kid Fox hořel nedočkavostí. Nervózně shrnoval neposlušné tmavohnědé kadeře dozadu. Stál ve stínu její maringotky a naslouchal rockovým melodiím, které tlumeně doléhaly k jeho uším.

Opřel se hlavou o stěnu vozu. Oči upřel k obloze, stále temnější s přibývajícími mraky. Studený vzduch je hnal před sebou jako stádo ovcí. Země útrpně přijímala krátké přeháňky. Typické počasí léta, které již odcházelo.

Kid Fox měl na sobě popelínové sáčko, volnou modrou košili a úzké džíny. Naslouchal vlastnímu dechu. Obešel už

několikrát oba vozy a opět se vrátil na místo, kde trpělivě přešlapoval. Široko daleko nebylo ani živáčka.

- 8 -

Návštěvníci diskotéky zaparkovali svá auta na velkém prostranství před sálem i malém poli, které s ním sousedilo.

Blížila se půlnoc a s ní i konec představem.

A Tessy ze zásady nepřidávala.

Kid Fox se vrátil na své místo do stínu maringotky.

Jeho vzrušení rostlo. Ještě poslední píseň a po burácivém potlesku zmizí jako přízrak ve své rakvi, kterou odnesou členové její skupiny.

Rakev k ní padla jako ulitá. I její písně, které hovořily o smrti, hrůze a podsvětí.

Kid znejistěl. Slyšel bouřlivý potlesk a dupání nohou na parketové podlaze.

Do potlesku se mísily výkřiky. Účastníci diskotéky neodcházeli a vynucovali si další píseň. Každý večer to bylo stejné. Chtěli ji slyšet zpívat, chtěli od ní všechno.

A ona jim toto přání splnila.

Tessy a Monsters pronikli na rockovou scénu jako uragán. Přinesli spoustu novinek. Hudbu, texty naplněné zlověstným poselstvím.

Nyní Tessy zmizí v rakvi. Mladík přešel až k hlavní budově. Hleděl upřeně na zadní východ z budovy, který

byl ještě zavřený.

Kid Fox jí dal pět minut.

Musel čekat přesně šest minut, než se široké dveře otevřely.

Objevili se tři hudebníci. Na ramenou nesli rakev a zamířili k její maringotce. Kid Fox se už nemohl déle zdržovat před budovou, protože by jej zahlédli. Stáhl se zpět do stínu. Jeho sportovní obuv nevydala sebemenší šramot. Slyšel také, jak četní návštěvníci opouštějí diskotéku. Tropili přitom hluk, protože v nich ještě

- 9 -

nedozněly zážitky z dnešního večera.

Kidovi to nevadilo. Plně se soustředil na svůj plán.

Hudebníci otevřeli dveře a složili rakev.

Kid číhal na konci vozu. Světlo, které dopadalo bočními dveřmi, zavadilo i o tři Monsters.

Mladík se lekl, protože vypadali jako praví.

Znovu zvedli rakev. „Kostlivec" zůstal venku. Ostatní dva přenesli rakev do maringotky a rychle se vrátili zpět.

Kostlivec ještě zabušil na dveře. Kid měl pocit, jako by tahle postavička byla opravdu složena jen ze samotných kostí.

Kid čekal, až všichni tři zmizí v obytném voze. Za okny vozu se rozsvítilo. Viděl ještě přecházející stíny. Nikde nablízku se nenacházel žádný odvážný lovec autogramů.

Po špičkách se plížil k postranním dveřím maringotky.

Ještě jednou se rozhlédl.

Ve tmě nebylo nikoho vidět. Doufal, že ho nikdo nepozoruje.

Slyšel, jak mu buší srdce. Náhle dostal strach. Jakýsi vnitřní hlas jej varoval před posledním krokem, který mu zbýval ke dveřím.

Ale měl před očima Tessy. Viděl ji před sebou. Její téměř nahé tělo, nepoddajné vlasy, výraz divoké šelmy v obličeji. Její oči, které jej mocně přitahovaly. Jeho představivost byla vybičovaná na maximum. Byl bláznivě zamilovaný. Nemohl ani jíst, ani spát. Myslel jen na ženu v maringotce. Tessy jej očarovala. Skočil by pro ni do ohně.

Byl pro ni ochotný jít třeba do pekla. Teď jej od jeho zbožňované oddělovaly jen tenké dveře. Buď jej vyslyší, nebo...

Na druhou možnost raději nemyslel, ačkoliv byla dost

- 10 -

pravděpodobná.

Ještě jednou přejel rukou neposlušné vlasy.

Potom zaklepal. Nejdříve zlehka a potom silněji. Jak bude reagovat?

Nic se nedělo.

Bylo ticho.

Má jít? Jednoduše zmizet ve tmě, jako by se nic nestalo?

Asi bude muset. Měl pocit, že mu srdce vyskočilo až do krku. Náhle dostal strach z toho, že se zesměšní. Úplně se zpotil.

Vtom uslyšel kroky. Blížily se ke dveřím. Kid Fox se zděsil. Aniž by chtěl, ustoupil o krok zpět. Víc nestihl.

Dveře se otevřely. Ne rychle, ani pomalu, prostě normálně.

Na prahu se objevila ona.

Tessy, jeho královna, dáma jeho srdce, zalitá teplým světlem stropního svítidla. Ještě se nepřevlékla. Plášť se trochu rozevřel.

Hleděl jak fascinovaný na tu skulinu a zahlédl její bílá kyprá ňadra připravená k pohlazení.

Sevřelo se mu hrdlo. Musíš se usmát, poručil si. Usměj se nebo budeš vypadat trapně. Roztáhl rty. Místo úsměvu z toho vyšel úšklebek. Možná něco ještě horšího.

Hleděla na něj. V černých panenkách jí hrály posměšné plamínky. Kid to nepostřehl. Měl by pozdravit, ale už k tomu nedošlo.

„Tak to jsi ty," řekla.

Kidovi bylo, jako by dostal ránu do hlavy. Promluvila na něj. Neodmítla ho, jenom se ujistila, že tam je. Je to šílené, ale zdá se, že jej očekávala.

- 11 -

Přikývl.

Tessy se zasmála. Nebyl to smích, který znal z pódia, když vystupovala. Výraz obličeje byl přátelský a působil na něho jako pozvání.

Pokrčil nerozhodně rameny. Zatraceně, tohle nechtěl.

Gesto mu připadlo ponížené, ale nic jiného jej nenapadlo.

„Proč nejdeš blíž?"

Hrome, to byla pozvánka. Kid cítil, jak jej zamrazilo v zádech. „K... k tobě?" zeptal se a nepoznával svůj hlas.

„Vidíš tady ještě někoho jiného?"

„Ne."

„Tak, prosím."

Půvabným pohybem mu uvolnila cestu, aby mohl projít do vozu. Vítr, který zavál náhle do vozu, nadzvedl cíp závěsu a uvolnil cestu do dlouhé chodby. Zdálo se, že mizí v nekonečnu.

Kid postoupil dopředu. Připadal si jako ve snu. Tolikrát si představoval takové a podobné scény v posteli, ale teď se staly skutečností.

Nevěděl, jak se noha ocitla na schůdku. Opřel se a vstoupil do maringotky. Napravo visel tmavý závěs.

Odděloval prostor řidiče od obytné části.

Ve vzduchu se jako opar vznášela vůně jejího parfému.

Úplně jej omámila.

Kid stál uvnitř vozu se svěšenýma rukama. Trhl sebou, když Tessy zavřela dveře. Byl to nepříjemný zvuk. Ještě by se mohl obrátit a utéci. Místo toho zůstal stát jako opařený

a zíral na strop z umělé hmoty.

Vtom ucítil její ruce na ramenou.

Dotkla se ho. Jeho bohyně se ho dotýkala. Kid zavřel oči a usilovně se soustředil na její prsty, které přejížděly

- 12 -

zátylek a cuchaly vlasy.

V Kidovi se rozlévalo nepředstavitelné blaho. Měl zavřené oči a úplně se uvolnil. Tessy věděla přesně, co má dělat, aby pod jejími prsty změkl a roztál jako vosk.

„Líbí se ti to?" zeptala se.

„Ano, moc."

„To je dobře." Pokračovala v započatém díle a potom jen tak mimochodem prohodila. „Proč jsi ke mně přišel až

teď?"

Nechápal její otázku. „Proč? Co tím myslíš?"

„Mohl jsi sem zavítat už dřív. Chyběl jsi mi na koncertu."

Kid polkl. „Ty sis mne všimla?"

„Ano, miláčku, všimnu si každého, kdo ke mně přijde.

A znám jich spoustu. Ale ty jsi mne zaujal na první pohled.

Stál jsi vždy přede mnou v první řadě."

„To je pravda."

„Jmenuješ se Kid, viď?"

Strnul úlekem, hlavu natáhl jako houser a zašeptal:

„Odkud znáš moje jméno?"

„Vím spoustu věcí o lidech, kteří mě zajímají."

„Ale nemohla jsi přece vědět, že já..."

„Prosím tě, Kide." Hovořila s ním jako matka s dítětem.

„Poslouchej dobře. Znám tě a přečetla jsem si to v tvých očích. A oči jsou bránou do duše. Oči hodně napoví, věř

mi."

„Když to říkáš."

„A teď jsi přišel, aby ses se mnou vyspal." Ujistila jej a přitom se k němu zezadu přivinula. Celým tělem, takže cítil její měkké obliny, jimiž pohybovala sem a tam.

„Tessy!" vydechl a poprvé vyslovil její jméno.

- 13 -

„Zatraceně, Tessy, já..."

„Chceš se mnou spát nebo ne?"

„Ano, chci s tebou spát."

„Tak jsme dohodnuti."

Kid Fox přemýšlel nad poslední větou. Nešla mu z hlavy. Dohodnuti řekla. Ano, jsou dohodnuti. Ona to také chce.

Takovou příležitost nemohl zahodit. Těšil se z toho, že jeho sny konečně došly naplnění. Otočil se jako náměsíčný.

Tessy byla menší než on. Hleděla k němu vzhůru. Její ústa vábila.

Pravou ruku mu položila kolem krku a lehce tlačila dolů. Rozuměl tomu gestu. Sklonil se. Jejich ústa se přiblížila.

Políbili se.

Bylo to šílené. Pro něj zcela nepochopitelné. Konečně dosáhl svého cíle.

Přitiskl se k ní. Cítil ji. Byl jako smyslů zbavený a neuvažoval o tom, že si s ním možná jenom hraje.

Její rty byly měkké, ale studené. Nevšiml si toho.

Přejížděl jí jemně rukama po zádech a potom se pokusil zmocnit jejích ňader. Ale Tessy jej odstrčila.

„Později..."

Kid se zhluboka nadechl. Měl zpocený obličej. Zavrtěl dvakrát hlavou, jako by se chtěl zbavit kapiček potu především na čele a tvářích.

„Co se děje?" zeptala se.

„To musel být sen. Nádherný sen, ze kterého se hned probudím."

„Není to sen. Jsem tu já i ty. Oba jsme čekali na tuto chvíli."

- 14 -

„Nemohu to pochopit."

„Hned uvidíš. Pojď se mnou."

Natáhla ruku a chytila se jej jako malé dítě.

Společně přešli do prostornější části maringotky, kde byla válenda, rozkládací stůl se dvěma židlemi a přenosným barevným televizorem.

Naproti stolu vestavěná kuchyňská linka a vedle ní maličká sprcha a toaleta.

Všechno vypadalo normálně až na předmět, který ležel mezi stolem a pohovkou.

Černá rakev.

Kidovi se sevřelo hrdlo, když ji uviděl tak zblízka. Na pódiu mu to nepřipadalo divné, protože rakev zkrátka patřila k představení. Už tehdy mu naháněla hrůzu, ale tady ji měl přímo před sebou a cítil se nepříjemně.

Rakev měla v sobě něco neodvolatelného. Kdo se do ní jednou položil, už nevstal. Aspoň pokud šlo vše normálně.

Tessy si všimla, že se zarazil. Jemně se usmála.

„Vadí ti, viď?"

„Ano."

„Patří ke mně."

„Já vím, na pódiu."

Vrhla na něj pohled zpod přivřených víček.

„Nejen na pódiu, miláčku, nejen na pódiu."

Nerozuměl její poznámce, a netroufal si ptát se po jejím smyslu. „A co dál?"

„Nechtěl jsi se mnou spát?"

„Ano."

Zasmála se o něco pronikavěji.

"„To nespěchá. Nebo už musíš domů, chlapče? Čeká tě tvoje dívka?"

- 15 -

„Ne, to ne." Rozčilením se zakuckal. „Odkud víš, že mám dívku?"

„Když někdo vypadá jako ty, nemůže být sám."

Kid zčervenal jako rak. Zapomněl dokonce, že by měl za tuto poklonu poděkovat. Ano, měl přítelkyni.

Roztomilou dívku o dva roky mladší než on. Jmenovala se Susan Holmesová. Dvakrát doprovázela Kida na koncert, ale nelíbil se jí. Nemohla by být zpěvačkou. Obě ženy byly naprosto odlišné. Susan patřila k těm tichým osůbkám, na nichž mohl člověk dříví štípat. Vzpomínka na ni se na okamžik vynořila z Kidova podvědomí.

Tessy se zasmála. „Mám pravdu, že?"

„Ano, ale není to důležité. Už to neplatí."

Diskotéková čarodějka souhlasně přikývla.

„Správně, můj milý. Už to neplatí. Jsme sami a tak to zůstane. Chtěl-by ses něčeho napít?"

Kid pokrčil rameny. „Alkohol je nebezpečný. Kromě toho jsem tady autem."

„Jenom skleničku červeného vína."

„To by šlo."

„Připravím ji."

Otočila se k lince a otevřela jednu přihrádku. Láhev byla odzátkovaná. Byla poloprázdná a Tessy naplnila dvě sklenice jejím tmavočerveným obsahem. Jednu z nich podala mladíkovi.

„Na nás a naši noc!" zašeptala a přiložila sklenici k ústům.

„Na naši noc, Tessy!" Kid byl vzrušený. V hrdle mu vyprahlo. Musel jej svlažit. Jedním douškem vyprázdnil sklenici.

Nebylo to suché víno. Chutnalo nasládle. Kidovi to

- 16 -

nevadilo. Vypil by všechno, co by se mu nabízelo.

„Chutnalo?" zeptala se Tessy, když odložila sklenici.

„Ano, bylo dobré."

„Tak pojď."

Zarazil se. „Kam mám jít?"

Jenom se usmála a sklonila.

Kid ji sledoval pohledem.

„Co to má být?" zeptal se, když vsunula ruce pod víko rakve a chystala se je odklopit.

„Otevřu ji."

„A co potom?"

„To uvidíš."

Kid vyčkával. Víno mu začalo stoupat do hlavy. Nohy měl jako z olova. Nejraději by se posadil, ale nechtěl před Tessy vypadat jako slaboch. A tak se díval, jak snímá víko z rakve, která obvykle stávala na rampě.

Ale tady to bylo trochu jiné.

Z rakve se valila hustá mlha.

Tessy se vzpřímila. Stála za rakví, usmívala se, roztáhla ruce.

„No?" zeptala se.

Kid nevěděl co říci. „Co... co to má znamenat?"

zašeptal.

„To je rakev, drahoušku."

„No a?"

„Chtěl jsi být se mnou?"

Kid vyvalil oči. „To je pravda. Chceš snad v té rakvi...?"

„Ano, vlezeme si do rakve."

Hnětl si bradu a přemýšlel.

Co tahle osoba žádala, bylo nemožné. Nemohl si s ní

- 17 -

jen tak lehnout do rakve a potom...

Něco takového bylo prostě perverzní!

„Ale to nejde, Tessy. Nemůžeme si přece lehnout do rakve..."

„Kdo říká, že si do ní lehneme." Smála se za vystupující mlhou. „Já ne."

„A co jinak."

„Postavíme se do ní." Znovu rozpřáhla ruce. „Pojď, miláčku."

„Ale co bude potom?"

„Nech se překvapit, Kide. Jsem žena tisícerých překvapení."

Přikývl. „To je pravda. U tebe není o překvapení nouze."

„Taky si to myslím."

S vystřenýma rukama obešla rakev a stanula v jejím čele.

„Dávej pozor, Kide, stoupnu si tam první. Následuj mě."

„Pro mne za mne."

Zvedla pravou nohu. Překročila okraj rakve a po pás zmizela v mlze. Zůstala stát a čekala, až se k ní Kid připojí.

„Stojí to velké přemáhání," řekl tlumeným hlasem.

„Rozumíš?"

„Jistě, můj chlapečku, já ti rozumím."

Kid Fox stále svíral sklenici v ruce, div ji nerozdrtil.

Postavil ji na stůl. Tessy čekala. Dříve než za ní vstoupil do rakve, pohlédl jí do obličej.

Usadil se na něm pochmurný stín. Budil takovou hrůzu, až ho zamrazilo na zádech.

Vnitřní hlas jej varoval před posledním krokem.

- 18 -

Připomínal jeho přítelkyni Susan.

„Nedělej to, Kide, nedělej to."

Fox zavrtěl hlavou, jako by ji chtěl odehnat.

„Pojď už."

„Ano, Tessy, už jdu. Chci tě, lásko."

„Já tebe taky."

Její odpověď zněla velice svůdně. Nic už nemohlo Kida Foxe zadržet. Vkročil do rakve.

Bylo to jednoduché. Rakev skýtala dostatek prostoru pro oba.

Mlha se vznášela jako tenký závoj. Stál mezi nimi a teprve teď Kid pátral proč.

„Odkud vychází ta mlha?"

„Z rakve."

Pochybovačně se ušklíbl. Sklonil hlavu a podíval se pod nohy.

Hrůza jej zbavila pohybu.

On i Tessy stáli v rakvi. Dokonce cítil slabý odpor pod nohama, avšak rakev neměla žádné dno. Pod ním se otvírala smrtící temnota...

Kid Fox byl neschopný zareagovat. Stál tam, zíral a zoufale hledal podlahu, která tam nebyla.

Kromě toho stáli pořád na místě a neklesli do hlubiny.

S velkým vypětím zvedl hlavu.

Byl bledý.

Podíval se na Tessy a zeptal se: „Co to je? Rakev nemá

- 19 -

žádné dno."

„To je pravda."

„Ale co je tam dole?" vykřikl.

„Cesta do pekla." Zprudka zvedla ruce. „Odtud si tě přitáhne pekelná náruč."

Ne, ne! To se nesmí stát. To je nějaký omyl. To je šílenství. Asi se zbláznil. V Kidově mozku se honily myšlenky. Připomněl si varování, které k němu přicházelo z jeho podvědomí.

Nyní stál v rakvi.

Hleděl na Tessyin obličej, jehož levou polovinu zakrýval děsivý stín. Její oči dostaly tvrdý, kovový lesk.

Spalovala jej jako pekelný oheň.

Legrace skončila. Kdosi neznámý převzal taktovku nad celou hrou. Mohl to být skutečně ďábel?

Vyhlídka milostných hrátek zmizela. Kid Fox viděl svoje postavení mnohem ralističtěji.

„Dobrá," nadechl se a přikývl. „Hovořila jsi o ďáblu, o cestě do pekla. Ale já nechci jít tou cestou, rozumíš?

Nechci."

„Musíš se po ní dát."

„Ne!"

Kid zavrtěl hlavou. Zvedl pravou nohu - a přesvědčil se, že to bylo jenom zbožné přání. Neznámá síla či moc mu nedovolily vylézt z rakve.

Zůstal stát.

Strnulý, napjatý a vylekaný.

Tessy se jenom smála. Byl to smích ženy, která propadla peklu a jemu sloužila mezi lidmi.

„Cesta do pekla, chlapečku! Půjdeš tou cestou, věř mi.

Nemáš jinou možnost."

- 20 -

„Nééé, já..."

Věta zůstala viset ve vzduchu.

Měl pocit, že jeho nohy ovíjejí desítky neviditelných rukou. V příštím okamžiku letěl do bezedné prázdnoty.

Jeho hrůzyplný výkřik byl stále tišší, až úplně zaniknul.

Z rakve se vyvalily černé obláčky kouře a jako tmavý

plášť zahalily postavu diskotékové čarodějky Tessy.

„Jste spokojen, pane?" zeptal se melodickým hlasem můj holič Alfons. Jednou rukou přejel úzký knírek a druhou štědře napomádované blond vlasy.

Prohlížel jsem se v zrcadle. „No, hlavní věc, že jste mě ostříhal tak, že se v nejbližších třech týdnech neuvidíme."

„Ale, pane Sinclaire." Alfons se naoko zlobil. „Takhle nesmíte mluvit. Zkrátil jsem je o něco víc, ale aspoň budou hustější."

„I ty šedivé?" zeptal jsem se s potutelným úšklebkem.

„Tak hrozné to ještě není. Jiní ve vašich letech jich mají víc, věřte mi."

„Ale i méně."

„Kdybych je směl nabarvit..."

Zvedl jsem ruce jako na obranu a odmítavě zakroutil hlavou. „Proboha ne. Tak daleko ještě nejsme, Alfonsi.

Možná za deset let."

„Tak, tak. Všichni stárneme."

„To říkáte vy."

„Mám vám ještě vlasy přelakovat?"

- 21 -

„Ne, to stačí."

Alfons mi sundal pláštík. Došel pro kartáč a oprášil mi ramena a límec. Potom mě doprovodil k pokladně, kde jsem zaplatil a dívce, která mi myla hlavu, dal spropitné.

Alfons mi podržel dveře a popřál hezký den.

Zůstal jsem stát před holičstvím. Provoz zhoustl. Lidé se strkali na chodníku. Auta se jen ztěžka prodírala kupředu. Lodýn se zmítal v dopravní špičce. Dopravní policisté byli připraveni nesprávnľ zaparkovaným vozům okamžitě nasadit botičky.

Použil jsem předvídavě metro. Byly skoro čtyři hodiny odpoledne. Přemýšlel jsem, jestli mám jet do úřadu nebo prostě zmizet ve svém staromládeneckém doupěti.

Stejně jsem si zasloužil volno, protože poslední dny byly velmi hektické.

Přitom jsem nemyslel ani tak na nebezpečnou mordýřskou šestici, ale spíše na Grál, jehož tajemství jsem už znal. Věděl jsem, že Tajemný Grál nebo také Ohnivý

kalich jsou jedno a totéž, ale nevěděl jsem, jakým způsobem je použít v boji proti temným silám.

Každopádně jsem na obzoru opět zahlédl stříbrný kříž, a to bylo zatraceně dobře.

„John Sinclair!"

Z pravé strany mne oslovil nějaký člověk. Znal mé jméno. Nevyslovil je jako otázku, spíše ujištění.

„Ano."

Poznal jsem ho. Byl to kolega ze Scotland Yardu.

Pokud jsem se nemýlil, jmenoval se Mike Fox a sloužil v protidrogové pátračce. Byl starší než já a také silnější. Na očích měl brýle s tmavou obrubou.

„Mohl bych s vámi chvíli mluvit?"

- 22 -

„Jistě, pane Foxi. Kde? Tady?"

„Chci vás pozvat na drink. Bar je hned za rohem."

„Rozumím."

Šel ztěžka, se svěšenou hlavou, jako by jej něco hrozného tížilo.

Před vchodem jsem se ještě jednou ujistil. „Naše setkání nebyla náhoda, viďte?"

„Ne."

„Něco služebního?"

Zavrtěl nešťastně hlavou. „Myslím, že ano."

„Mohli jsme u nás v kaceláři..."

„Takhle je mi to milejší. Mám ještě dovolenou a nechtěl jsem jít do úřadu."

„Chápu."

Nechal mě projít. Bar byl malý. Na dřevem obložených stěnách visely fotografie. Na obrázcích byly fotografie sportovců. Většinou boxerů a soutěžních jezdců.

I hostinský vypadal jako boxer. Jeho nos nejednou poznamenaly soupeřovy pěsti. Když jsme vstoupili, bavil se právě se dvěma hosty. Přišel za námi, jakmile jsme se usadili u barového pultu.

„Co si dáte?"

„Dvakrát whisky?" zeptal se Fox.

Kývl jsem.

„Hned to bude."

Dostali jsme objednané pití. Dopravní ruch na ulici náhle utichl. Připadal jsem si jako na malém tichém ostrůvku někde v Tichomoří. Tmavá barva whisky připomínala dřevěné obložení. Mike Fox zvedl sklenici k přípitku a jedním douškem ji vyprázdnil. Objednal si další.

Já byl v pití trochu pomalejší.

- 23 -

„Už jsem to potřeboval," řekl.

„Já si dám pár tahů," vytáhl jsem cigaretové pouzdro.

Nechtěl jsem na svého kolegu naléhat. Bude-li chtít, začne sám.

Bezmyšlenkovitě sledoval kouř. „Víte, pane Sinclaire, možná si dělám zbytečné starosti a celá věc není tak zamotaná. Nicméně musím si o tom s někým promluvit.

Moje žena zůstala ve Španělsku a nesmí se o tom dozvědět.

Jde totiž o našeho syna Kida."

„Kolik je mu let?"

„Dvacet tři."

„Takže už je to dospělý člověk."

„Ano, je policistou. Dokonce velmi dobrým, jak mi sdělili jeho nadřízení. To bylo ještě před několika týdny.

Najednou se změnil a nyní dokonce zmizel. Nepřišel do služby. Jednoduše byl pryč. Ani bych se to nedozvěděl, nebýt mého předčasného návratu z dovolené. Teď mám o něco více informací, ale stále nevím, zda dělám dobře, když jsem vás požádal o schůzku."

„Zkuste to. Váš syn zmizel?"

„Ano. A nikdo neví kam."

„Co říkají jeho nadřízení?"

„Prý se v poslední době choval nepřirozeně. Byl jako duchem nepřítomný. Přišel sice do služby, ale jako by tam ani nebyl, rozumíte?"

„Jistě."

„Dělám si starosti. Podle jeho přítelkyně, s kterou jsem telefonoval, nikam neodcestoval. Zmizel beze stopy."

„Není to případ pro oddělení, které pátrá po zmizelých osobách?" přeptal jsem se opatrně.

Fox přikývl. „V podstatě máte pravdu, pane Sinclaire.

- 24 -

Také jsem na to myslel, ale něco mi v tom nehraje. Můj syn se musel bláznivě zamilovat do jakési ženy."

„Znáte tu dámu?"

„Bohužel ne. Ale řekla mi to Kidova přítelkyně Susan Holmesová. Tahle žena nebo spíše dívka jej musela nesmírně přitahovat. Jmenuje se Tessy Lamarová a je zpěvačkou. Zpívá s jednou skandální rockovou skupinou.

Tessy and the Monsters. Já o ní ještě neslyšel, ale mladí lidé přece jen více sledují dění v této oblasti. Susan také navštívila s mým synem jejich dva koncerty. Tvrdí, že na té zpěvačce je něco fascinujícího."

„Jak reagovala Susan?"

„Přijala to klidně. Někteří lidé až nemírně zbožňují určité hvězdy. Někdo zahoří láskou k operní zpěvačce, jiný

zase k rockové hvězdě. Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlel."

„A Susan?"

„Nejdříve zůstala klidná, ale můj syn se nenechal od té osoby odradit. Jakmile měl čas, spěchal na večerní koncert skupiny."

„Hrají častěji?"

„Ano, vystupují zde, v Londýně. Pronajali si někde tady starou halu. Kid zapomněl kvůli té zpěvačce na Susan, a to ji pochopitelně mrzí. A potom zmizel. Pokusila se jej hledat, ale marně..."

„To znamená, že váš syn nebydlí s vámi?"

„Ne, přestěhoval se před delší dobou. Mám klíče od jeho bytu a tak jsem se tam šel podívat. Očekával jsem to nejhorší, ale byl prázdný. Ani stopy po našem chlapci."

„Nepřesídlil někam jinam?"

„Myslím, že ne, protože měl svou práci rád.

- 25 -

Nezatěžoval bych vás tím, pane Sinclaire, kdybych pro to neměl ještě jiný důvod. Lépe řečeno zvláštní příhodu."

„A jakou?"

Napil se. „Já vím, že se zabýváte věcmi, kterým se ostatní pošklebují. I já jsem se tomu smál. Ale když se mne to nepřímo dotklo, smích mě rázem přešel. Susan mi vyprávěla něco neuvěřitelného. Poslední dobou slyší v noci hlas mého syna."

„Jak jej slyší?"

„Nevím přesně. Ve snu nebo tak. Každopádně říkala, že v noci."

„Říkal jí ten hlas něco zvláštního?"

„Ano, ale bylo to hrozné. Proto vás do toho zasvěcuji, pane Sinclaire. Můj syn říkal: Jsem v pekle. Vytáhni mě odsud, Susan. Jsem v pekle..."

Sevřel jsem sklenici a vypil tmavou tekutinu do dna.

„Co tomu říkáte, pane Sinclaire?"

Zhluboka jsem se nadechl, než jsem na jeho otázku reagoval.

„Přesně tohle slyšela Susan?"

„Ano, stále dokola."

„Nic víc?"

„Ale je zde ještě něco. Nevím, jestli to mohu říci.

Připadá mi to příliš nepravděpodobné."

„Neostýchejte se, Foxi."

„Susan měla pocit, jako by vedle její postele stála postava mého syna a studenými prsty jí přejížděla po těle.

Snad... duch, rozumíte?"

„Ano, jistě..."

„Co jste říkal?"

Usmál jsem se.

- 26 -

„O tom si musím se Susan Holmesovou promluvit osobně."

„Také jsem na to myslel, pane Sinclaire. Jsem rád, že jste to sám navrhl."

„Kdy mohu mluvit se Susan?"

„Nejlépe večer. Nemusíme aspoň tak dlouho čekat, než

usne nebo uvidí toho ducha."

„Jsem téhož názoru."

Foxovi se viditelně ulevilo. „"Takže ten případ berete?"

„Přirozeně. Objasňovat podobné záhady je přece moje práce."

Fox se rovněž usmál.

„Měl jsem před naším rozhovorem strach. Teď mi spadl kámen ze srdce. Považoval jsem Susan za snílka, ale vidím, že stojí oběma nohama pevné na zemi."

„Ještě jednou to samé?" zeptal se hostinský s boxerským obličejem.

„Ne, děkuji, zaplatíme." Fox vytáhl z kapsy bankovku a položil ji na pult. „Ještě potřebujete Susaninu adresu."

„To především."

„Bydlí na Jonathan Street, číslo čtyřiadvacet."

„Není to ve Vauxhallu?"

„Přesně tak."

„Tam se vyznám."

„Rád bych se k vám připojil, pane Sinclaire." Mike Fox se opět zasmál. „Susan mě zná. Kdyby vám nedůvěřovala, tak mně určitě."

„Pro mne za mne, přijďte také. Nemám nic proti tomu."

„Uvidíme se později. Tisíceré díky, pane Sinclaire."

Určili jsme si hodinu a odporoučeli se do přicházejícího podvečera.

- 27 -

Úřadu jsem se vyhnul. Zamířil jsem přímo k Sukovi.

Inspektor se na mne potutelně ušklíbl. Stál v kuchyni a připravoval čaj.

„Určitě jsi prožil skvělé odpoledne, starý brachu.

Glenda už z toho byla trochu nervózní."

„Zbožňuji její starostlivost. Kromě jiného jsem byl venku v úřední záležitosti a vůz jsem nechal doma."

Suko se provokativně koukal na moje vlasy. „To vidím."

„Potkal jsem jednoho kolegu."

„U holiče?" Suko vytáhl ze skříňky dva šálky. „Dáš si také čaj?"

„Ano."

„Tak pokračuj. Potkal jsi jednoho kolegu..."

„Mika Foxe," upřesnil jsem.

„Toho z protidrogové sekce?"

„Právě toho. Čekal na mne, protože má nějaké potíže."

Suko vzal konvici, já šálky.

„Má to něco společného s naší prací?"

„Vypadá, to tak."

„Takže máme na krku nový případ."

„Možná." Položil jsem šálky na stolek. „Ten chlapík je zoufalý, protože se mu ztratil syn. Mimochodem, je to také policista. Jmenuje se Kid."

„Není to příliš originální otázka, ale byl snad zavražděný?"

- 28 -

„To není jisté. Ale pokud ano, tak kým..." Sedl jsem si a pozoroval Suka. Naléval čaj. „Říká ti něco pojem Tessy and tne Monsters?"

„Ne!"

„Má to být rocková skupina. Hrají tvrdý rock, však to znáš."

„A co dál?"

„Kid Fox se vášnivě zamiloval do Tessy. Asi se do ní úplně zbláznil, protože zapomněl na všechno hezké, co předtím prožil. Především se svou přítelkyní Susan.

Přehlížel ji."

„A ona je teď naštvaná?"

„Nejen to. Nikdo neví, kde Kid je. Ani jeho otec, ani Susan." Ještě jsem Sukovi řekl o setkání mladého muže či spíše jeho ducha se Susan.

Inspektor pozorně naslouchal. „A nejde o omyl nebo jen zdání?"

„Ne. I jeho otec to vyvrátil." Napil jsem se. „Domluvil jsem se s Mikem Foxem, že dnes večer zůstaneme u Susan."

Suko okamžitě pochopil. „Očekáváš, že se jeho zmizelý

syn ohlásí?"

„Správně."

„Mám jít s tebou?"

„Pokud nemáš nic lepšího na práci."

„To ano - spát." Suko se zašklebil. „Ale půjdu taky, Johne."

„Okay."

Koukl na mě. „Určitě máš ještě něco v rukávu, Johne.

Jinak by ses nepustil tak rychle do toho případu. Tak už

prozraď, co to je?"

- 29 -

„Je to jen takový pocit."

„A co ti prozrazuje?"

„Za tím případem je pravděpodobně něco, o čem ještě nevíme."

„K tomu se nemohu vyjádřit. To víš nejlépe ty sám."

Podíval se na hodinky. „Kdy vyrazíme?"

„Po večeři."

„Domluveno."

Na poslední chvíli jsme trochu pozměnili náš plán.

Suko se sice připojil ke mně, ale nechtěl jít do dívčina bytu. Tolik návštěvníků by mohlo Susan znervóznit a ducha vyplašit.

„Myslím, že na tebe počkám tady, Johne."

„Zůstaneš ve voze?"

„Ano."

„Uvidíme se později."

Pokynul mi a já se pustil úzkou cestičkou k domu. Stál na malém svahu a sestával ze dvou budov oddělených pruhy červených cihel. Dříve patřil nějakým majetnějším lidem. Teď v něm bydlelo více nájemníků. Našel jsem zvonek se jménem Holmes a zjistil, že budu muset vylézt až do čtvrtého, nejvyššího poschodí.

I když dům už něco pamatoval, obnovili jej a vybavili novou technikou. Sem patřil i domovní telefon. Stiskl jsem tlačítko. Po chvilce čekání se z malého reproduktoru ozval váhavý dívčí hlas.

- 30 -

„Kdo je tam?"

„Jmenuji se John Sinclair. S dalšími otázkami se obraťte na pana Foxe."

„Ano, dostala jsem zprávu, že přijdete. Pojďte dál, pane Sinclaire. Hned otevřu."

Ozval se bzučák. Zatlačil jsem na dveře a vešel do budovy.

Z jednoho bytu vykoukl starší muž a nakvašeně mě pozoroval přes okraj poniklovaných brýlí. Když jsem jej přátelsky pozdravil, stáhl hlavu zpět a zavřel.

Páchlo to zde trošku plísní a čistícími prostředky. Výtah vyjel až pod střechu.

Byly zde dva byty, které rozdělovala malá chodba. Malá okénka ve stropě propouštěla tolik světla, že i v této pozdní době nebylo třeba svítit.

Bylo po dvacáté hodině. Většina lidí v Londýně se pohodlně usadila před svými televizními přijímači. Jedny dveře se otevřely. Na prahu stál Mike Fox. Přes rty mu přelétl slabý úsměv.

„Dobrý večer, Miku. Máte něco nového?"

„Necítím se příliš dobře. Srdce, víte. Nevím, jestli jsem zvolil správnou cestu." Přitom se tázavě podíval na mě, jako by očekával odpověď.

„To se uvidí, Miku."

„Pojďte dál."

Ještě jsem čekal. „Jak přijala Susan novou situaci?

Zasvětil jste ji do našich plánů?"

„Ano."

„A ona?"

„Má pochybnosti."

„O mně?"

- 31 -

„Také. Současně doufá, že se jí opět zjeví duch jejího přítele a mého syna. Uvidíme, Johne, zda to není jenom klam. Pokud jsem se zmýlil, požádám o prominutí."

Mike Fox uvolnil vstup a nechal mne projít. Podkrovní byt byl malý, ale útulný. Šikmé stěny nesahaly až k podlaze, a tak zbylo dost prostoru pro různé stolky a skříňky. Tmavé natřené trámy ladily s bílými zdmi. Také nábytek byl bílý. Dva malé černé plastikové stolky stály mezi pohodlnými křesílky. Vedle úzkých dveří jsem zahlédl postel.

Susan Holmesová mě očekávala, stála vedle malé hudební skříňky. Byla to roztomilá dívka, ale viděl jsem na ní, že už ve svém životě ledacos zakusila. Měla krátce střižené blond vlasy, bledý obličej posetý pihami. Nosila brýle. Měla rozkošná ústa a měkký, melodický hlas, když

mě pozdravila.

„Těší mě, že jste přišel, pane Sinclaire. Prosím, posaďte se."

„Děkuji."

„Smím vám něco nabídnout?"

„Ne, teď ne."

Susan se posadila. Měla oblečeny džíny a modrožlutě pruhovaný lehký svetřík. Na nohou měla obuté mokasíny z měkké světlé usně.

Popelníček na stolku téměř přetékal. Vedle něj stála láhev minerálky.

„Máte tu útulně," řekl jsem.

„Ach, děkuji..." natáhla se po cigaretě.

Fox se posadil vedle ní. Čekal, až si ji Susan zapálí.

„Jistě tušíte, že budu mít nějaké otázky, slečno Holmesová," pokračoval jsem.

- 32 -

„Říkejte mi Susan, prosím."

„Okay, já jsem John."

Přikývla a kouřila dál. Přitom si posunula brýle na nose a vypila sklenici minerálky.

„Susan, prokažte mi prosím laskavost a uvolněte se."

Usmála se. „To se vám lehko řekne Johne."

„Stejně se o to pokuste."

Mike hleděl nahoru ke stropu. „Neměl bych zhasnout pár světel?"

„Možná by to bylo lepší. Co myslíte, Susan?"

„Mně je to jedno." Zamáčkla cigaretu v popelníčku, opravila si bezděčně brýle, i když to nebylo potřeba a pročísla prsty vlasy.

Mike Fox nechal svítit jenom dvě lampy. Bylo tu rázem ještě útulněji. Fox šel vedle a přinesl láhev minerálky a dvě sklenice. S chutí jsem se napil.

Susan Holmesová se rozpačitě usmívala. Nevěděla, jak začít. Chtěl jsem jí pomoci a zároveň přesvědčit, že celou záležitost beru naprosto vážně.

„Susan, začněme s duchem vašeho snoubence. Kdy se vám zjevuje?"

„V noci, když je tma."

„Správně, ale můžete přesněji určit čas?"

„Ne, on...on..." polkla, „ nepřichází vlastně ve stejnou hodinu. Ani jsem si nemohla nastavit budíček, jestli máte tohle na mysli."

„Čili během spánku."

„Ano. Ve dne jsem ho nikdy neviděla. Ale ani v noci, když jsem už ležela v posteli, ale nespala."

„Co říkal?"

Sklopila hlavu. Nevěděla, co říci. Chtěla si znovu

- 33 -

zapálit, ale krabička byla prázdná. Zvrátila se do křesílka a zírala do stropu. „Říkal pokaždé stejnou větu: Jsem v pekle. Pomoz mi odtud, Susan. Jsem v pekle. Je to příšerné..."

Mike Fox přikyvoval a potom mi zašeptal: „Jak jsem vám říkal, Johne."

„A jak jste se zachovala vy?"

„Co jsem měla dělat?" Susan pokrčila rameny. „Úplně jsem ztratila řeč. Byla jsem jako ochromená, rozumíte?

Nemohla jsem se ani pohnout. Ležela jsem nehnutě na zádech a jenom otočila hlavu na stranu, abych jej viděla, když stál vedle postele...."

„Zjevení," prohodil jsem.

„Ano. Přízrak," dodala tiše. „Strašidelný přízrak.

Takový komický, průhledný. Nedal se ani polapit.

Nedostala jsem ze sebe ani slovo. Něco takového musí každý zažít na vlastní kůži."

„Dělal ještě něco jiného?"

Byla překvapená. „Jak to myslíte?"

„Dotýkal se vás? Prošel pokojem? Možná vám vyhrožoval?"

„Ne, nic takového."

„Nezmiňoval se o něčem jiném?" Nechtěl jsem připomínat jméno Tessy. Ale Susan stejně pochopila, o co mi jde.

„Nezmiňoval se o ní." Susan pokývala hlavou a zasmála se. „Tessy, diskotéková čarodějka. Zatraceně, ona je skutečně čarodějnice. Příšerné stvoření."

„Stvoření nebo člověk?"

„Nevím. Pochopitelně vypadá jako člověk. A já ho ještě doprovázela na rockový koncert, protože jsem slyšela, že ta

- 34 -

skupina je bláznivá."

„A byla?"

„Ano. Tessy a the Monsters překonali všechno, co dosud existovalo. Je to samozřejmě otázka vkusu, ale ta hudba mě docela rozpalovala."

„Vašeho přítele také?"

„Ten tam chodil především kvůli Tessy. Chorobně jej přitahovala. Nemluvil o ničem jiném. Byl jako vyměněný.

V myšlenkách stále u ní. Byla jsem z toho přirozeně rozladěná. Pokoušela jsem se dostat jej z její moci, ale marně. Určitě šel k ní."

„A vy jste mu to dovolila."

„To se lehce řekne. Domlouvala jsem mu. Nebylo to nic platné. Jako když hází hrách na stěnu. Byla magnetem, který jej přitahoval víc a víc."

„Vyslyšela jej?"

„To vám neřeknu. Už jsme se nesetkali."

„Susan mluví pravdu," řekl Mike Fox. „Můj syn byl rázem někdo jiný. Chytila ho do svých osidel jako pavouk mouchu do pavučiny. Musí v ní být něco, o čem ještě nevíme. Tvrdím, že vládne démonickou mocí." Podíval se na mě. „Co tomu říkáte, Johne? Jste přece odborník."

„Ještě nevím."

„Máte nějaké tušení nebo podezření?"

„To ano."

„Johne, řekněte upřímně," oslovila mě Susan. „Věříte tomu, že Kid ještě žije?"

„Dokud se nenajde jeho mrtvola, neztrácíme naději."

Odmítavě zavrtěla hlavou. „To je pouhé heslo, nic víc."

„Ano, připouštím. Ale heslo, které často platí."

Susan hleděla strnule skrze mne, jako bych byl

- 35 -

průhledný. „Jak může žít, když jsem jej viděla jako ducha?

Řekl mi, že přichází z pekla. Z jakého pekla? Copak peklo existuje?"

„Ne tak, jak je znáte z pohádek svého dětství, Susan."

Dal jsem si lok chladnoucího čaje. Pod střechou bylo opravdu horko. „Ale to nás v tuto chvíli nemusí příliš

zajímat. Teď bych chtěl vědět, zda jste schopná usnout.

Myslím, kde můžeme sledovat náš pokus."

„To bude v pořádku."

„Těsně před vaším příchodem si Susan vzala dva prášky na spaní. Není potřeba se zneklidňovat."

Zasmál jsem se. „Takže byste se měla uložit do postele, Susan. Už je téměř tma."

„Ano, samozřejmě."

Ještě si nalila minerálku. „A co uděláte, až přijde?"

„To ještě nevím."

Hleděla na stůl. „A dá se vlastně něco podniknout proti přízraku?"

„To je těžké, protože jej nelze chytit. Jsou sice vidět, ale nemají žádné tělo. Je to pouhý obláček."

„To už jsem také slyšela." Susan se postavila.

„Máme zhasnout?" zeptal se Mike.

„Ano, ale nechte svítit tu malou lampu v rohu."

Bylo to moderní bílé svítidlo geometrického tvaru.

Mike Fox je ji rozžal a zhasl stropní světlo.

Teď byla osvícena jen část pokoje. I střešním okýnkem sem dopadalo špinavě šedé světlo nastalého soumraku.

Susan poodešla k posteli. Cestou dvakrát zívla. Byl na ní patrný účinek užitých tabletek.

Viditelně unavená posadila se na hranu postele. Zvedla hlavu a povzbudivě se usmála. „Udělejte, Johne, co je ve

- 36 -

vašich silách," řekla tiše. „Chci mít svého přítele zpět.

Všechno musí být jako dřív."

„Slíbit to nemohu, ale vyjde to, Susan."

„Mám strach."

„Před kým?"

„Ne před Kidem." Znovu zívla. „Ze všeho, co se stalo, a především z Tessy."

„To nemusíte."

„Jen aby, Johne. Ta žena je nebezpečná. Cítím to. Je velmi nebezpečná. Vyzařuje něco, čemu se nedá odolat.

Stejně jako tomu bylo u Kida."

„Později se podívám, co je zač."

Susan si pomalu lehla na záda. „Cítím, že ani u vás se její kouzla neminou účinkem."

Nohy nechala spuštěné na zemi. Zvedl jsem je a položil na postel. Zůstala ležet a ještě jednou se usmála. Potom si ztěžklou rukou přejela pomalu obličej. „Jsem tak unavená,"

zašeptala. „Tak unavená..."

Chtěla ještě něco říci, ale spánek byl silnější. V mžiku usnula.

Mike Fox přistoupil ke mně. „Nuže?" zeptal se.

„Usnula."

„Chválabohu."

„Teď musíme čekat." Rozhlédl jsem se po nějaké židli.

U zdi stály opřeny dvě skládací židličky. Opěradla byla ozdobena nálepkami. Vzali jsme je a posadili se s Foxem nedaleko postele.

Nejdříve jsme mlčeli. V pokoji zavládlo ticho přerušované dívčiným dechem, která klidně spala. Jenom její ruce sevřené v pěst svědčily o duševním napětí.

Mike Fox se zvedl. „Těžko se tady dýchá. Musím

- 37 -

trochu vyvětrat."

Byla to dobrá myšlenka. Fox otevřel dvě protilehlá okénka, takže pokojem zavanul chladný vzduch.

Kolega Fox zůstal stát u otevřeného okna. „Už jste někdy zažil takové léto, Johne?"

„Zatím ne."

„Já také ne. Proto jsem odjel do Španělska. Moje manželka neměla vůbec chuť vrátit se do Londýna, když

slyšela předpověď počasí."

Vzal oba popelníčky a šel je vysypat do koše v kuchyňce. Když se vrátil, opět si stoupl k oknu a hleděl na oblohu posetou hvězdami.

„Hrají každý den, Miku?"

„Myslíte tu skupinu?"

„Jistě."

„To nevím."

„Odkud Tessy and the Monsters vlastně přišli? Čím se předtím zabývali? Pátral jste po tom?"

„Ne, ne přímo. Vycházím z toho, že jejich původ je stejný jako u všech podobných kapel. Underground."

„Undergroundová hudba." Přikývl jsem. „To je docela možné. Existují dokonce určité náznaky, které by tomu nasvědčovaly."

„A jaké?"

„Myslím tím ďábla, černou mši, tajné spolky a nebezpečné sekty."

„Ach, opravdu?"

„Jistě."

„Znáte nějaké?"

„Nepřímo ano. Vím jen, že podobný druh sekt existuje.

Vznikají i další společenství."

- 38 -

„Jde především o mladé lidi, že?"

„Ovšem."

„To je zlé." Mike Fox pokýval hlavou. „Přitom jsem považoval syna za rozumného člověka. Byl jsem rád, že se seznámil se Susan. Je to prima děvče. Hodí se k němu. Mé ženě se také líbila. A teď toto. Kid se úplně změnil jenom díky tomu, že poznal tu ženskou. Tessy na něj musela mít ohromný vliv. Přecenili jsme to."

„Ano, bohužel." Souhlasil Mike Fox. „Přitom jsem si vždy myslel, že syna dobře znám. Teď vidím, že se člověk může ve vlastních dětech mýlit."

Mike Fox měl ztrápený výraz v obličeji. Po rekreaci ve Španělsku nebylo ani památky. Poodešel jsem k posteli.

Susan spala. Dýchala klidně a celé tělo se uvolnilo. To bylo dobré znamení.

Noc bude ještě dlouhá. Nejen pro Mika Foxe a mne, ale také pro Suka, který hlídal dole.

Řekl jsem Miku Foxovi, že náš kolega Suko čeká v autě.

„Proč také nešel nahoru?"

„Chtěli jsme mít přehled o tom, co se bude dít venku."

„Myslíte, že by mohlo tam dole k něčemu dojít?"

„Možná."

„To si neumím představit, lituji." Mike se díval, jak vytahuji z kapsy vysílačku. Navázal jsem spojení se Sukem.

„Ano, Johne?"

„Je u tebe všechno v pořádku?"

„Všude je klid. Řekl bych, že je zde pěkná krajina. Tady by se bydlelo..."

„Zůstaň raději v našem věžáku. Tam jsme aspoň dobře

- 39 -

schovaní. A měj oči otevřené."

„To bude těžké." Suko si odkašlal. „A co se děje u vás nahoře?"

„Susan Holmesová spí."

„Ještě k ničemu nedošlo?"

„Zatím ne."

„Dobrá, ohlásím se, kdybych tady něco zvětřil."

„Okay, končím."

Stačil jsem ještě schovat přístroj, když jsem zaslechl Mikovo syknutí. „Pojďte sem, Johne."

Stál vedle postele a ukazoval prstem na spáče. „Susan je neklidná."

Postavil jsem se vedle něj. „Říkala něco?"

„Ne, ale nelíbí se mi její dýchání. Vyčkejte, Johne."

Mike Fox se nemýlil. Susan se muselo zdát něco hrozného. Přehazovala se ze strany na stranu, z otevřených úst se vydralo zasténání.

Neříkala nic.

Potila se. Oční víčka se třepotala jako dva motýli. Ruce se vzpínaly proti stropu.

Náhle se zase uklidnila. Přicházela druhá fáze a tentokrát promluvila.

„Kide... prosím... vrať se, Kide!"

Podívali jsme se s Mikem na sebe. „Co tomu říkáte, Johne?"

„Zdá se jí o vašem synovi."

„Tak úporně?"

„Přirozeně. Susan jej musela hodně milovat. Počkejme, jak se to bude dál vyvíjet."

Vzduch rázem zhoustl. Připadalo mi, že se dusím. Ale neudělal jsem nic, abych to změnil. Nesměl jsem v žádném

- 40 -

případě vyrušit Susan.

„Kide, prosím..."

Tentokrát silně zasténala. „Trápí se," řekl Mike a svěsil hlavu.

„Překoná to."

„Taky doufám."

Susan opět promluvila. Její ústa se přitom chvěla.

„Kide, zachráním tě. Kide, prosím. Udělám pro tebe všechno, Kide. Kide, nesmíš mě opustit. Společně se nám to podaří. Musíš pryč z pekla... musíš!"

Mike Fox pozoroval strnule Susan. Já jsem mezitím sundal kříž a vložil jej do pravé kapsy. Měl jsem nejasné tušení, že se něco musí stát. Cosi, co není vidět, ale cítit.

Opravdu se něco změnilo.

Posadil jsem se obkročmo na židli. Naproti svítila lampa a její měkké světlo se rozplývalo na podlaze. Nikoho jiného zde nebylo vidět. Žádného cizince nebo ducha.

Přesto jsem věřil tomu, že se v místnosti nenacházíme jen my tři. Protože někdo stál mezi námi.

Vstal jsem.

Mike Fox se na mne podíval. „Co se děje?"

Pokrčil jsem rameny. „To ještě nemohu přesně říci -

zatím nic," omezil jsem se na tuto větu. „Ale mějte Susan stále na očích. Něco se děje."

„Dobrá."

Přecházel jsem pokojem a současně vytáhl kříž, který

jsem držel v otevřené dlani.

Talisman se blyštěl. Bylo to dáno jeho materiálem, protože stříbro se vždy matně lesklo. I nyní se třpytil.

Kromě toho vydával slabé teplo. Kříž reagoval jako teploměr na démony a jiné tvory z temnoty. Cítil je

- 41 -

mnohem dříve než my lidé.

I tentokrát.

Uprostřed pokoje jsem zůstal stát. Když jsem zaklonil hlavu, mohl jsem se oknem dívat na tmavou noční oblohu.

Honily se tam mraky. Zdálo se, že zítra bude změna počasí.

Vtom jsem ucítil průvan.

Nebyl to obyčejný průvan, který se na vás vyřítí z otevřeného okna. Spíše vánek, jako by se něco cizího vplížilo do pokoje. Něco, co sem nepatří.

Duch...

Mike Fox stál pořád u postele. Zdržoval se na pravé straně a nespustil ze spící dívky oči. Ale na levé straně se něco odehrávalo. Tam se zhmotňovala jakási postava.

Přízrak.

Zářil žlutozeleně a současně byl tak průsvitný, jakoby namalovaný jemnými tahy štětce.

Mike Fox jej také zpozoroval. Pomalým pohybem zvedal hlavu, podíval se před postel a potom si přitiskl ruce k ústům, aby nevykřikl.

„Proboha!" zasténal. „To je můj syn Kid."

Dříve než mohl Mike Fox provést nějakou neuvážený

krok, oslovil jsem jej. „Ne, Miku, ani se nepohněte. Prosím vás, nedělejte vůbec nic. Zůstaňte, kde jste."

„Ale..."

„Žádné ale. To je můj případ. Nehýbejte se a nemluvte.

Žádné prudké pohyby. Uvidíme, zda si Susan všimne, kdo

- 42 -

k ní přišel. Vlastně by musela."

„Ano, také si to myslím."

V téhle chvíli jsem nutně potřeboval být u postele, ale místo toho jsem poodstoupil krok stranou, abych měl lepší výhled.

Dívka ležela na zádech. Vypadalo to, že se ani nepohnula. Ale všiml jsem si, že otevřela oči.

Susam musela spát a mimoto jej vidět. Ale nepohnula se a zůstala ležet, jako by byla k lůžku připoutaná. Co nyní cítila?

Můj pohled znovu zamířil ke strašidelné postavě mladého muže.

Duch stál tiše, i když jím zmítal vnitřní neklid. Chvěl se, jakoby jeho tělem probíhal neviditelný proud.

Nebál jsem se, ale přece jenom tenhle přelud ve mně vzbuzoval respekt. Nasbíral jsem za ta léta u policie hodně zkušeností, ale nebyl jsem si jistý, jak se duch zachová, když jej oslovím. Kdyby se polekal, mohl by zmizet a už se víc neukázat.

Takže jsem jenom stál a čekal, co podnikne.

Nejdřív se nedělo nic. Susan a Kid hleděli na sebe. Ani dívka se nebála. Nestalo se nic, co by postavu zahnalo a Kid se náhle předklonil.

Přitom sehnul hlavu. Potom začal mluvit. Nebyl to normální hlas, ale tichý šeptající vánek, který prolétl pokojem, až dorazil do mých uší.

„Vyveď mě ven, Susan! Já... jsem v pekle. Uvrhla mě do pekla."

Nyní jsem čekal, že Susan bude správně reagovat.

Věděla přece, že jsme u ní a čekáme na informace. Musela něco udělat, jinak by tohle všechno ztratilo smysl.

- 43 -

„Pokusím se..." Odmlčela se. „Ale co mám udělat?

Řekni mi, jak..."

„Rakev, Susan, za všechno může rakev. Je nebezpečná.

Všichni jsou nebezpeční. Monstra. Chtějí zabíjet lidi..."

„Co musím udělat?"

„Běž k ní. Tessy je čarodějnice. Rakev, musíš... ale dej pozor. Jenom naše láska to dokáže. S její pomocí mě dostaneš ze světa, odkud přicházím."

„Kde máš tělo?"

„Oni je mají. Chtějí si je nechat. Ale já mohu překonat hranice pekla. Duch a tělo se rozdělují. Peklo má své zákony..."

„Co připravuje Tessy?"

„Ona i ti druzí. Monstra už jsou na cestě. Nechtějí, abych se takto rozděloval. Hledají mě... jsou blízko. Musím se vrátit. Prosím, máš můj život ve svých rukou. Jenom ty můžeš překonat hranice pekla. Láskou, jenom láskou..."

Už při posledních slovech se jeho postava začala rozplývat. Potom se vytratila jako odfouknutá závanem větru.

Nastalo ticho.

Přistoupil jsem k posteli a zahlédl, že dívka opět zavřela oči. Susan usnula. Okamžik, který právě prožila, si vzala s sebou.

Mike Fox se otočil. Obličej měl zbrocený potem. V

očích se mu zračil úlek nad něčím tak nepochopitelným.

Nechápavě krčil rameny.

„Já... to nechápu. Snil jsem nebo se opravdu zjevil přízrak mého syna?"

„Byl to přízrak."

Zamrazilo ho v zádech. „Neuvěřitelné, že něco

- 44 -

takového existuje. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel." Ztěžka dosedl na židli.

Dal jsem trochu času na oddech. Pro otce muselo být příšerné setkat se s přízrakem syna, který nezemřel. To se těžko překonává. Zvláště u člověka s jeho lidskými pocity.

Seděl toporně na židli a kýval hlavou. Několikrát pokrčil rameny. Bylo to gesto, které vyjadřovalo jeho bezmocnost. Nevěděl, co si počít.

Šel jsem znovu k posteli, abych se postaral o Susan Holmesovou.

Spala.

Její neklid zmizel. Měla zavřené oči, ležela na zádech a klidně oddechovala. Dokonce se mi zdálo, že na její rtech vidím slabý úsměv.

Pravděpodobně ji toto setkání potěšilo. A nejen ji, ale i mne osobně.

„Co bude dál, Johne?"

„Na nás toho moc nezbývá. Teď všechno záleží jen a jen na Susan."

„A její lásce, že."

„Správně."

„Musí bojovat proti té čarodějce Tessy," zašeptal Fox.

„To bude těžké. Doufejme, že její láska je tak silná, aby překonala všechny nástrahy pekla."

„Láska je vždy silnější. Proto ještě náš svět žije. Tak to vidím já."

„Možná máte pravdu." Postavil se. Nalil si půl sklenice minerálky a jedním douškem ji vypil. „Ale stejně musíme něco podniknout. Nebo v tom chcete nechat Susan samotnou?"

„Ne."

- 45 -

„Slyšel jste také, že se hovořilo o nějaké rakvi? Víte, co tím můj syn myslel?"

„Nevím."

„Ale já ano," řekl Fox a zamyšleně kývnul hlavou.

„Pokud se nepletu, vystupuje Tessy před začátkem své produkce z rakve, která stojí na pódiu. Je to velice působivé, rozumíte? Lidé přímo šílí."

„A ti Monsters?"

Kývl rukou na srozuměnou. „Ti, pokud vím, stojí v pozadí. Jedno je jisté, Johne, musíme navštívit tu diskotéku a poslechnout si jejich koncert. Ať chceme, nebo ne."

„Jistě už hrají."

„Ne, dnes je volný den. Nevystupují každý den."

„Kdy tam můžeme zajít?"

„Zítra. Přemýšlím také, kde najdeme tu budovu. Ve dne vypadá všechno jinak. Kdybychom to tam s kolegy prohledali, mohli bychom ji..."

„Vzbudit její podezření. A potom by upláchla."

„Myslíte?"

„Ano. Kromě toho jim nic nedokážeme. Všechno by zapřeli. Co vlastně máme v rukou? Výpověď postavy nebo lépe řečeno přízraku."

„To je pravda."

Usmál jsem se. „Jsem také policista. Musíte také myslet na dívku.

Susan bude spát až do zítřka. To je dobré, protože se zotaví před zítřejší nocí."

„Když tak nad tím přemýšlím, musím vám dát za pravdu."

Na srdci mi ležela ještě jedna důležitá otázka. „Kde vlastně skupina vystupuje?"

- 46 -

„To nevím. Je to malé městečko na okraji Londýna. Ne, patří ještě k Londýnu. Leží na severu. Myslím, že jde o přestavěnou sportovní halu."

„Takže žádné velké představení v proslulých divadlech Soho?"

„Ne. Možná to chtějí, pokud jim v tom nezabráníme."

„Jedno je jisté," shrnul jsem. „Tessy nezůstává sama.

Chrání ji tři Monsters, jak už nám řekla Susan. S nimi musíme také počítat."

„To jsou muzikanti, ne?"

„Ano, aspoň navenek."

„Myslíte si ještě něco jiného?"

„To se uvidí. Mohl bych je označit za biřice pekla.

Démonické tvory s lidským vzhledem. To vše ještě zjistíme."

„Neuvažujete o výslechu Tessy, Johne?"

„Ne. Musíte myslet na svého syna. Tahle Tessy si jej připravuje jako svého otroka."

„Ano, to máte pravdu." Udeřil se dlaní do čela.

„Promiňte, ale poslední dobou jsem trochu roztěkaný.

Prožil jsem věci, které by mne v životě nenapadly. Duch zmizelého syna. Představte si něco takového."

Nestačil jsem mu odpovědět, protože se ozvala vysílačka. Suko mi chtěl něco říci.

Klidně jsem vytáhl plochý přístroj z kapsy, zapnul jej a uslyšel hlas mého přítele.

„Johne, musíš přijít. Tady je..." Poslední slova zamkla v mohutném výbuchu....

- 47 -

Reportér Bill Conolly jednou rozebíral pojem volného času. Suko k tomu řadil i čekání.

Mohl vlastně také sedět v teplém bytě. Nadával si do hlupáků, že dřepí ve voze a hlídá dům, v němž se nachází jeho přítel John.

Na druhé straně - co by dělal v prázdném bytě bez Shao, své partnerky, která se ještě stále toulala po světě, protože převzala následnictví po bohyni Amaterasu.

Ale bylo v tom ještě něco jiného.

Suko by nedal ruku do ohně za to, že dnešní noc bude klidná. Neměl sice žádný důkaz, ale jímala ho určitá předtucha. Nevěřil na přímé ohrožení, ale vyloučit se nedalo.

Tessy a Monsters!

Kdo se takto jmenoval a koketoval s peklem, nesnesl jednoduše porážku. Musel něco udělat, aby za sebou zametl stopy. Ale všude byl klid.

Sukovi se nechtělo stále dřepět v roveru. Dnešní noc sice byla chladná, ale ne jako ty předešlé. Ve vzduchu byla cítit změna počasí. Teprve nyní, v srpnu, přicházelo konečně léto.

Jonathan Street, na níž Suko parkoval, byla v této noční době bez provozu. Většina lidí se uchýlila do svých teplých domovů a v okolí nebyly žádné takzvané „in" lokály.

Suko se nemohl zbavit nepříjemného pocitu. Několikrát mu přejel mráz po zádech.

Sedl si znovu za volant. Když se ohlédl vpravo, viděl

- 48 -

dům jako velký stín schovaný za korunami stromů.

Susan Holmesová musela bydlet až nahoře. Jeho pohled přelétl střechu. Svítilo jen pár oken.

Doufal, že všechno klape a že je nevystrašil nějaký

fantom. John už byl nahoře hodnou chvíli. Mezitím šero vystřídala tmavá noc. Dívka už jistě tvrdě usnula. Možná se jí zjevil přízrak, po němž peklo natahuje své pařáty.

Čas plynul.

Pocit neklidu zesílil. Suko se nedíval jen předním oknem vozu. Častokrát se otočil, aby se jen na okamžik přesvědčil, co se děje za ním. Pozoroval blízké keře, jejichž

větve se komíhaly v mírném větru.

Děje se něco?

Šramot, který zaslechl, se podobal krokům, které se k němu blížily.

Inspektor se otočil.

Vtom zahlédl stín.

Byla to postava muže, který se objevil na dosah paže od vozu. Suko jej nikdy předtím neviděl. I přes nastávající tmu rozeznal jeho neobvyklé oblečení. Měl na sobě jenom kalhoty a na nahé horní části těla koženou vestu bez rukávů. Ve výši pasu se leskly kovové cvoky na řemenu.

Postava se předklonila tak, že se mohla podívat okénkem do vozu.

Suko viděl chladný úsměv a blýskající se oči. Muž

ohnul prst a kýval na něj.

Patrně chtěl, aby spustil okénko. Což se stalo.

„No?" zeptal se.

Chlapík se zašklebil. Měl mladistvý obličej. Vypadal na dvacet let.

„Co chcete?"

- 49 -

„Já jsem Pete."

„Hodí se k vám. Ale ještě jste neodpověděl na mou otázku."

„Vypadá to hrozně komicky. Tady si někdo sedí a čeká.

Hej, na koho čekáš?"

„Má to něco společného s vámi?"

„Ano."

„A proč?"

„Pozoroval jsem tě. Nejsi tady sám."

„Vidíte ještě někoho?"

Měl příšerně smrdutý dech. „Ne, nevidím nikoho.

Zatím. Ale někdo šel nahoru. K ní, víš? To se nám nelíbí.

Je nám trnem v očích."

„Kdo, prosím?"

„Malá Susan. Nechceme, abyste jí pomáhali. To by bylo zlé, člověče."

„A co mám dělat?"

Příchozí pokrčil chápavě rameny. „Vůbec nic, příteli.

Už jsi toho udělal dost, rozumíš? Dost."

„Můžete se už konečně vyjádřit jasněji?"

„Jasně, na to přece čekám." Suko uslyšel smích. Taktak zahlédl pohyb ruky k opasku. Něco z něj vytáhl.

Rysy obličeje ztvrdly a v očích se zablýskla chuť

vraždit.

Suko vyrazil dveře.

Chlapík dostal ránu do břicha, ale to mu nezabránilo dovést svůj úmysl do konce. V ruce držel oválnou věc.

Pojistku, kterou předtím vytrhl.

A potom ten předmět hodil!

Zatraceně tvrdé kovové vajíčko, které v sobě ukrývalo výbušninu.

- 50 -

Vlétlo otevřeným okénkem dovnitř vozu. Suko už

neměl žádnou šanci chytit je a vyhodit ven. Chtěl si především zachránit život.

Ohromným skokem se doslova katapultoval z roveru.

Ještě v letu zahlédl, jak chlap odskočil stranou a vrhl se mezi keře. Potom Suko dopadl na zem. Udělal několik kotrmelců. Přitom vytáhl vysílačku, aby varoval svého přítele. Jeho slova však přerval výbuch.

Ve voze explodoval granát.

Vzduchem létal kov a sklo. Vyvalily se plameny a kouř.

Od roveru se hnala tlaková vlna na všechny světové strany. Zasáhla i Suka, který se stočil do klubíčka jako ježek. Modlil se, aby jej nezasáhly trosky auta a plameny.

Vlna ohně se přes něj přehnala jako dech smrti.

Všechno přikryl odporný zápach spáleniny. Oheň a kouř

tančily jako v bizarní divadelní hře a ozařovaly kontury vozu. Hořící benzín vysílal smrtelný polibek nebi, padal k zemi a snažil se dosáhnout na trávu a keře. Naštěstí pršelo tak vydatně, že se rozšiřoval velmi pomalu.

Suko se opět postavil na nohy. Ještě se chvěl. V hlavě mu bušilo. Klopýtal jako opilec. Nemyslel ani tak na explozi a vůz, jako na člověka, který to způsobil. Musel se ještě zdržovat někde nablízku.

Nyní na příhodu zareagovali i obyvatelé okolních domů.

Výbuch narušil jejich večerní klid. Okna se rozlétla a parkem zazněly vzrušené hlasy. Mnohé z nich žádaly zavolat policii a hasiče.

Suko se o to nestaral. Ten chlap ve vestě musel běžet přímo ulicí. Když se na ni Suko dostal, nikoho nezahlédl.

Chlap zmizel.

Inspektor zůstal stát a bezmocně svíral pěsti. V obličeji

- 51 -

se mu perlily krůpěje potu. Teprve teď zjistil, že hořící benzín zasáhl i jeho kalhoty. Plácal po nich dlaní, až jej uhasil.

Po třech minutách hledání nabyl jistoty. Chlapík byl pryč.

Suko se vracel zpět. Cestu mu ukazoval vrak, který ještě hořel. Mezitím už přicházeli první čumilové. V uctivé vzdálenosti od vraku vytvořili kruh.

Dva z nich Suko znal. Svého přítele Johna Sinclaira a kolegu Mika Foxe.

John se právě otočil, objevil Suka a hrnul se k němu.

„To nic nebylo," řekl Suko a oklepal si z oděvu popílek....

„Člověče, ty žiješ."

„Naštěstí." Suko vystrouhl grimasu. „Zatraceně, Johne, to bylo o chlup."

„A kdo vás chtěl naučit létat?" zeptal se Mike.

„Toho chlapa neznám."

„Prohlédl jste si ho?"

„Ano."

„To znamená, že nám ho můžeš popsat," řekl jsem.

Suko začal. Už po několika slovech jej Mike Fox přerušil. „Zatraceně, toho znám."

„Odkud?"

„Z fotografie. Viděl jsem ji u syna. Byl tam i tenhle darebák. Patří ke skupině."

- 52 -

„Jako Tessy," doplnil jsem.

„Ona drží prst na spoušti."

Podíval jsem se na Suka. „Ale proč? Kdo jí dal typ?"

„Já jsem to nebyl."

„Řekl ještě něco?"

„Ano. Chtěl asi zjistit, zda se staráme o dívku. Možná měl z toho strach."

„Člověk nezabíjí bez příčiny," podotkl Mike Fox.

Pokrčil jsem rameny. „U démonů nebo lidí, kteří jsou s nimi spojeni, můžete zapomenout na spoustu věcí, které vás učili ve škole. Každopádně z toho Suko vyvázl jen s modřinou."

„Ale rover ne."

„Budu k němu muset pozvat likvidační oddělení."

Mezitím se prostranství zaplnilo. Mnozí lidé přišli pozorovat práci hasičů. Ti měli brzy vrak pod kontrolou.

Jeho okolí pokryl pěnový koberec.

Policisté hledali svědky. Suko se jim přihlásil. Vysvětlil kolegům, jak k tomu došlo a že se jednalo o útok proti němu.

„Ruční granát," mínil seržant. „To už jsme si domysleli.

Byli to teroristé, pane?"

„Ne, spíš soukromá záležitost."

Jeden z hasičů se zasmál. „Vy máte zatraceně nebezpečné milenky."

„To mi povídejte."

„Nechám odtáhnout vrak. Ostatní můžete vyřídit později."

„Samozřejmľ."

Ve Scotland Yardu bude zase poprask. Finanční oddělení se chovalo tak, jako by se to týkalo jeho vlastní

- 53 -

kapsy.

Vrátil jsem se zpět k našemu případu. „Kdo chce v Londýně hostovat nebo pracovat, musí také někde bydlet.

Máte o té skupině nějakou užitečnou informaci?"

„Promiňte, Johne. Vím jen, kde vystupují."

„Zjistíme, kde se usadili."

„Chcete něco podniknout ještě dnes v noci?"

Podíval jsem se na Suka. „Co tím myslíš?"

„Může ještě k něčemu dojít? Co jsi vlastně zažil?"

„Dívka měla pravdu. Její přítel se nám zjevil jako přízrak."

„A chce se dostat z pekla."

„Správně."

„Potom musí nejdříve někdo do pekla, aby jej odsud vytáhl ven. Je to tak, Johne?"

„Kdyby mi někdo ukázal vchod, tak nebudu váhat."

„Stejně ho musíme najít...."

Tessy se necítila nejlépe, ačkoliv v této chvíli vypadala velmi blaženě. Ležela v přívěsu na posteli, hleděla strnule na strop a přemýšlela nad tím, co se zatím odehrálo.

Podařilo se jí od sebe oddělit dva milující se lidi.

Tenkrát, když k ní přišel ďábel, kterého sama vyvolala, o tom nebyla ještě zcela přesvědčena. Dnes všechno vypadalo trochu jinak. A mezitím došlo k událostem, které se jí vůbec nelíbily. K tomu patřil i návrat druhého já jménem Kid Fox. Věděla o tom, že se spojil se svou

- 54 -

přítelkyní, ale nemohla nic dělat, jenom celou záležitost pozorovat.

Susan z toho již vyvodila důsledky a obrátila se o pomoc na jiné lidi.

Na muže jménem John Sinclair!

Pokud se lidí týkalo, stál tento muž na stupnici nenávisti pekla na jednom z nejvyšších míst. Zatracený lovec duchů.

Tessy před ním varoval samotný Asmodis. Věděl, že Sinclair zbystří pozornost, jestliže aktivita pekla zesílí. Ona si ale nic jiného nepřála. A pokud se Sinclair přiblíží, polapí ho do svých sítí. Zatím jí žádný muž neodolal.

Tessy byla sama. Peteho poslala ven s určitým posláním. Měl Sinclairovi udělit malé varování. Varování, které mohlo skončit i smrtí. Jestli to klaplo, bylo zatím ve hvězdách. Každopádně měla nedobrý pocit. Byly to špatné vibrace, které ji rozčilovaly. Někde něco nehrálo jako dřív.

Někdo se postavil proti ní.

Sinclair? Že by se už vydal na vítězné tažení?

Rázným trhnutím vstala. Převlékla se. Na nahém těle cítila měkkou kůži kalhot. Vlasy visely po stranách jako křídla. Její oči měly ďábelský výraz.

Panteřími pohyby se přiblížila k rakvi.

Rty se jí znetvořily. Rozevřela náruč, jako by chtěla někoho přivítat. Prsty s dlouhými nehty připomínaly pavouka sekajícího nohama. Zůstala stát vedle rakve. V ní bylo její velké tajemství. Pouze ona jediná věděla, co skrývá. Pro ostatní zbyl údiv.

Tessy poklekla a položila obě ruce na víko. Potom po něm přejela rukou. Vypadalo to, že je chce pohladit.

Tessy to musela udělat. Téměř každý večer prováděla tento obřad, protože peklo vyžadovalo její oběť. Odklopila

- 55 -

víko stranou. Podívala se tam, kde se mělo nacházet dno rakve.

Nebylo tam nic.

Vlastně tajemná temnota pekla, kde panoval ďábel a jeho pomocníci. Žádný kouř, jenom nekonečná hlubina.

Labyrint, který vedl na onen svět.

Svět, který vyžadoval oběť. Postarala se mu o jednoho mladíka, ale on chtěl víc. Stále víc. Samotný Satan jí poslal tři pomocníky, které vyhledala a pojmenovala jako Monsters.

Pokorně klečela u rakve. Předklonila se. V hlubině neviděla nic než nekonečnou temnotu. Přes její obličej přelétl pochmurný stín.

V jejích očích se zablýsklo. Rty se neznatelně pohnuly.

„Budu pokračovat," zašeptala do prázdnoty. „Budu pokračovat ve svém díle a přinesu ti oběť, kterou žádáš, Satane. Jenom tobě jedinému..."

Hlasitě se zasmála a pod ní to zaznělo jako zvuk polnice.

Nic se nedělo.

„Jsi tam, Asmodisi?"

Tessy čekala napjatě na odpověď. Ale její slova zanikla, aniž by jí peklo odpovědělo. Přesto věděla, že tam je.

Jednu ruku podržela nad rakví. Druhou sáhla do kabelky a vytáhla malý předmět. Stlačila pérko a z rukojeti vyskočila ostrá čepel, úzká jako břitva. Zaschlá krev na ní vytvořila tmavé skvrny.

Byla to její krev!

Nůž přejel zápěstí. Ani se přitom nezachvěla. Jenom její oči temně žhnuly. Bylo vidět, že jí jisté věci působí rozkoš.

Vyřinuly se těžké kapky krve, stékaly se a padaly dolů

- 56 -

do hlubiny.

Čtyři, pět kapek. Smísily se s temnotou. Tessy nemohla sledovat jejich pád, ale očekávala reakci.

Někam musely kapky krve dopadnout. Nic takového nezaslechla. Potom se začalo cosi odehrávat.

V černotě nastal pohyb.

Začala vystupovat pára. Peklo otevřelo svůj chřtán a vydechlo.

Tessy

Lamarová

vychutnávala

tento

okamžik.

Vdechovala páru. Neměla strach. Spíše pocit uspokojení, protože věděla, že se s ní Satan spojí.

Ďábel a lidé. V tom spojení bylo něco nádherného. Její krev přitom sloužila jako most.

„Jsi spokojený?" křikla do prázdna. Její hlas opět zanikl kdesi dole. Nikdo se neozval, ale odpověď přišla v podobě obrazu, který se vynořil z páry.

Byl to obličej.

Lidský obličej!

Zadržela dech. Tento obraz jí něčím vadil. Tessy tohoto muže nikdy předtím neviděla, ale stejně pochopila, co jí tím její pán naznačuje.

Byl to její nepřítel. John Sinclair, lovec duchů.

Tessy sevřela ruce v pěst. Její oči dostaly kovový lesk.

Krutý a studený. Cítila, jak se v ní valí vlna nenávisti.

Tento obličej se nezjevil bez příčiny. Peklo ji varovalo.

Hleděla do obličeje celou minutu. Potom zmizel, jako by neviditelné ruce rozvířily mlhu a kouř. Tahy obličeje se zdeformovaly, až úplně zmizely.

Tessy zhluboka vydechla, potom se zvedla a přejela si špičkami prstů obličej. Potom vysála poslední kapky, které ulpěly na kůži. Zavřela víko rakve.

- 57 -

„Dostanu tě, ty zkurvysynu!" zašeptala. „Dostanu tě jednou provždy.“ Divokou kletbou na rtech se vrhla na postel a znovu zírala na strop.

Ležela asi minutu, když se zděsila, protože zvenku sem dolehl nějaký zvuk.

Byly to kroky...

Někdo se plížil kolem přívěsu. Jako cizinec, který si nepřál být poznán. Tessy měla velmi jemný sluch. Znala ty kroky a věděla, že brzy někdo zaklepe.

O vteřinu později stál neznámý před dveřmi. Neklepal, ale zakňučel jako pes.

„To jsi ty.Pete?"

„Ano já."

Otevřela dveře. Venku stál Pete. Koukal na ni. Koutky úst sebou nervózně škubaly.

„Pojď dál."

Jedním skokem se vyšvihl nahoru a vklouzl dovnitř.

„Co bys mi chtěl oznámit, milý příteli?"

Pete tupě hleděl na malou lampičku. Nemohl se jí podívat do očí a přitom se zbavit chvění, které probíhalo celým tělem.

„Už to víš?"

Tessy se opřela o stěnu a zkřížila ruce na hrudi.

„Umím si to představit. Neuspěls."

„Bohužel."

Zlověstně se zasmála. „Je Sinclair opravdu tak silný?"

Pete zavrtěl hlavou. „Nevím. Ale neseděl ve voze."

„A kdo tedy?"

„Jiný chlap, který k němu patří. Udělal jsem všechno, jak sis přála a hodil granát."

„Do vozu?"

- 58 -

„Ano. Je úplně zničený. Až na jednu maličkost."

„Co to znamená?"

„Chlap, který v něm seděl, zmizel. Vyskočil z vozu a byl pryč."

„A vůz explodoval."

„Ano. Chlap zmizel a já se taky musel ztratit. Jsou nebezpeční."

Tessy hleděla skrz něj. „Kde zůstal Sinclair?"

„Nahoře. U ní."

„To jsem si mohla myslet. Měl jsi jít nahoru a oba dva zničit..."

„Ale byl bych nápadný. Mohli by si mě všimnout."

„Selhal jsi," ujistila se Tessy. „Můj plán nevyšel."

„Zopakujeme to. Tentokrát to klapne, to ti slibuji,"

ujišťoval ji Pete. Znal její sílu. Spínal před ní ruce jako prosebník.

„Klapne to?" Ostře se zasmála. „Co chceš vlastně udělat líp, ty idiote? Na tebe se nedá spolehnout. Musím to vzít do rukou. A ty zmiz, ale měj oči otevřené. Já musím přemýšlet."

„Ano, Tessy."

Vyletěl ven jako zpráskaný pes. Tessy Lamarová byla ráda, že je opět sama. Musela přemýšlet a přitom byla rozzlobená sama na sebe, že nemůže najít způsob, jak zabít toho prokletého lovce duchů.

Člověk se nemá spoléhat na druhé. Jenom sám na sebe.

Pohledem na hodinky zjistila, že se blíží půlnoc. A zítra má znovu vystoupení. Neznala sice Sinclaira osobně, ale uměla si představit, jak jde po její stopě.

Až přijde sem, bude se divit.

Tessy si v návalu radostného očekávání mnula ruce.

- 59 -

Potřebovala dostat Sinclaira do rakve. A potom ho poslat peklu jako svůj osobní dárek Satanovi.

Rakev byla dokonalá past. Vstup do jiného světa, do říše Satana.

Opět se ozvalo klepání. Tessyiny myšlenky se rozběhly jako neposedné děti. Zvedla se a chtěla se zeptat, kdo je venku. Ale ten někdo se už ohlásil.

„To jsem já, Pete."

„Pojď dál."

Zase se vplížil do maringotky. Zaujal pokorný postoj.

Jeho ruce se nervózně pohybovaly a pokyvoval hlavou.

„Co se děje?"

„Venku se někdo ochomýtá."

„Viděl jsi ho?"

„Já ne. Ale Frankenstein ano. A může ho i popsat."

„Proč nepřišel sám?"

„Sleduje toho cizince."

„Popiš ho."

Pete bezradně pokrčil rameny. „Vypadá normálně. Je vysoký, světlovlasý."

„A dál?"

„Skrývá se, aby ho nikdo neviděl. Ale zdá se, že ho nejvíc zajímá tvůj vůz."

Tessy si ostře změřila Peta. „Můj vůz?" zasmála se. „No ovšem, to bude on."

„A co máme dělat my?"

Tessy uvažovala. „Mne zajímá, co udělá on. Mám určité podezření," řekla hlasitě a působilo to, jako by naslouchala sama sobě. „Docela určité podezření. Neznám sice toho chlapa osobně, ale podle tvého popisu to může být jedině John Sinclair. John Sinclair, rozumíš? Můžeš ho vyřídit."

- 60 -

„Ano, já vím."

Tessy rozmýšlela. Připravila sice pro Sinclaira rakev, ale rozhodla se jinak. Jistota je jistota. Pokynula Petemu.

„Udělej následující. Řekni o tom ostatním. Chyťte Sinclaira, zabijte ho a položte mi jeho mrtvolu k nohám."

Petemu se zajiskřilo v očích. Takovýto rozkaz byl podle jeho gusta. „Ano, Tessy. Tentokrát nám neunikne."

„A kdyby ano," dodala ďábelsky znějícím hlasem,

„jsem tu ještě já..."

Naznačil jsem sice Sukovi, že počkáme do příštího dne a potom budeme pokračovat v pátrání, při hlubším přemýšlení jsem ale dospěl k závěru, že to není dobrý plán.

Mezitím se mohla odehrát spousta věcí. Mně dosud neznámá Tessy už jistě byla varována. Určitě se na mne připravila. A také věděla, kdy by bylo lepší dát se na útěk.

To jsem nemohl v žádném případě připustit.

Seznámil jsem Suka se změnou plánu. Inspektor nebyl nijak nadšený, přesto považoval překvapivou návštěvu za naši výhodu.

„Chceš se tam vydat sám?"

„Vlastně ano."

Přítel zavrtěl odmítavě hlavou. „Mám stejné právo jako ty. Nakonec jsem to byl já, koho chtěli naučit létat.

Pojedeme spolu."

„Taxíkem?"

„Jak jinak?"

- 61 -

„Jasně." Přikývl jsem. „Ale je třeba taky myslet na Mika Foxe a Susan."

„Necháme je doma."

„Ano, ale..."

Vtom zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko a uslyšel Mikův hlas. Zněl rozčilenľ. „ Johne, bylo by lepší, kdybyste přišel."

„Co se děje?"

„Susan není dobře. Hovoří o novém spojení. Má hrozný

strach. Něco visí ve vzduchu. Tuto noc se ještě něco stane."

„Počkejte chvilku, Miku."

Zakryl jsem sluchátko a obrátil se na Suka: „Se Susan není něco v pořádku. Jeden z nás by ji měl navštívit."

„A kdo?"

„Myslel jsem na tebe."

Suko souhlasně kývl. „ Co bych neudělal pro starého přítele. Dobrá, pojedu tam."

„Děkuji." Odkryl jsem opět sluchátko. „Poslouchejte, Miku, já nemohu přijít, ale posílám svého parťáka inspektora Suka. Souhlasíte?"

„Je do celé věci zasvěcený?"

„Samozřejmě."

„Dobrá, budu na něj čekat. Ať si pospíší."

„Přirozeně. Dejte pozor na Susan. Podívám se na tento případ z jiné strany nebo se o to aspoň pokusím."

„Dobrá."

Se Sukem jsme byli dohodnuti. Zavolal jsem si taxi a pustil se nocí ke vzdálenému neznámému cíli.

Řidič mi sdělil, že je to osamělé místo, kde lišky dávají dobrou noc. A měl pravdu. „Ale už příští večer tady bude po čertech živo. Sjedou se sem na vystoupení ze všech

- 62 -

koutů Londýna."

„Už jste navštívil nějaký koncert?"

„Já ne, ale můj syn. Byl nadšený. Tahle Tessy musí být po čertech okouzlující ženská. Syn říká, že má v těle ďábla."

„Určitě nebude daleko od pravdy."

Požádal jsem řidiče, aby zastavil. Zbytek cesty jsem chtěl dojít pěšky. Dal jsem mu spropitné. Chtěl pro mne přijet, ale odmítl jsem.

„Chcete asi navštívit tu divokou kočku Tessy, pane.

Dejte pozor, aby vás neuhranula. Tessy se svým kukučem už mnoha chlapům popletla hlavu."

„Na mne si nepřijde."

„Ani bych vám to nepřál."

Když zadní světla vozu zmizela ve tmě, měl jsem pocit, že mě vysadil na pustém ostrově. Ze silnice jsem se musel dostat na velké prostranství, kde stála budova, v níž

skupina provozovala svá představení.

Prostranství působilo liduprázdně. Nad hlavou se mi honily mraky a pod nohama skřípal drobný štěrk. Ten hluk mi vadil, ale nemohl jsem mu zabránit.

Před budovou svítila opuštěná pouliční lampa.

Rozplizlé světlo, které vydávala, dopadalo na plakát visící na přední straně budovy.

Velká písmena hlásala, kdo bude vystupovat. Pokud jsem se nemýlil, byla červená.

Od řidiče jsem se dozvěděl, že Tessy a její skupina nebydlí v hotelu, ale v obytných přívěsech blízko haly.

Pravděpodobně za budovou.

Přikrčil jsem se, aby mne nikdo neviděl. Postava splynula s tmou. Svlačec mi ovinul nohy, když jsem musel

- 63 -

překonat silně zarostlou travnatou plochu.

Potom jsem uviděl přívěsy. Byly to dvě maringotky, které stály u budovy jako ohromné špalky.

Za oknem jedné z nich svítilo červenožluté světlo.

Nezjistil jsem, jak se skupina podělila o vozy.

Předpokládal jsem, že Tessy bydlí sama. Soustředil jsem se na vůz, který ke mně vysílal tlumenou záři.

Přikrčil jsem se a pokračoval v cestě. Bohužel to nešlo bez hluku. Zrychlil jsem krok, abych byl co nejdřív u cíle.

Zůstal jsem stát vedle osvětleného obdélníku.

Opatrně jsem zvedl hlavu. Chtěl jsem obhlédnout situaci uvnitř, dříve než vstoupím. Na okně nevisely záclonky ani závěs. Měl jsem nádherný výhled.

Uviděl jsem běžné zařízení. Chtěl jsem se stáhnout zpět, když se objevila.

Přišla z levé strany, z polostínu. Vstoupila do světla a já zatajil dech.

Hrome, to byla ženská!

Polonahá, s havraními vlasy. Zlatý trojúhelníček, či spíš

masku, měla umístěný na strategicky důležitém místě. Její obliny by rozproudily krev každého chlapa. Výraz jejího obličeje byl nepřirozený, uzavřený. Měla silně namalované oči. V pravé ruce si nesla nějaké oblečení. Hodila je jednoduše přes opěradlo židle. Potom vzala něco jako pláštík a přehodila si jej přes ramena.

Takto vystupovala i na pódiu. Není divu, že na jejím koncertu by mezi diváky ani špendlík nepropadl.

Všechny její pohyby tvořily velkolepou podívanou.

Jako kdyby se předváděla někomu, o němž věděla, že ji pozoruje. Ale nestála na pódiu a nemusela se producírovat.

Určitě o mně věděla.

- 64 -

Rychlým pohybem se otočila a podívala se k oknu.

Předpokládal jsem to a rychle jsem se stáhl zpět. Doufal jsem, že mě nezahlédla.

V okně se neobjevil ani stín. Měl jsem čas a mohl o tom všem přemýšlet. Ta žena měla na svědomí Kida Foxe.

Krásu nelze zaměňovat se špatností. Ale v tomto případě se mi opak zdál být pravdou. Tessy Lamarová byla vampýrem, který se zmocňoval lidí.

Chtěl jsem se ještě jednou podívat, povytáhl jsem se a za sebou zaslechl podklouznutí.

Byl to vynikající varovný signál. V hlavě se mi rozhoupal poplašný zvon. Byl jsem ještě skrčený, ale současně jsem pravou rukou vykroužil půloblouk a hranou sekl do něčeho měkkého.

Teprve teď jsem zahlédl muže. Jeho horní část těla byla téměř nahá, na hlavě měl husté tmavé vlasy, které mu splývaly v pramenech až na záda. Rysy obličeje se zkřivily bolestí.

Zbraň neměl, nebo alespoň nebyla vidět. Zíral na mě a lapal po dechu. Musel jsem také počítat s tím, že bude chtít varovně vykřiknout. Tomu jsem musel zabránit.

Dva následující údery mu vyrazily dech z plic. Třetí rána jej složila k zemi, kde se zkroutil a ani se nepohnul.

Protivník byl vyřízený.

Dřepl jsem si vedle něj a hledal zbraň. V zadní kapse jsem objevil vystřelovací nůž. Pistoli neměl.

Zastrčil jsem nůž a chtěl se napřímit, když jsem zaslechl slabý výkřik.

Tentokrát jsem nebyl dostatečně připravený. Ještě v pohybu mě zasáhly čísi nohy. Schytal jsem úder do prsou a boků. Překotil jsem se přes nehybně ležícího protivníka.

- 65 -

Teprve teď jsem zahlédl kostlivce, který na mne skočil ze střechy vozu.

Ztlumil jsem pád kotoulem a vymrštil nohy dopředu.

Ten chlap předvídal mou reakci a uskočil stranou.

Nebyl to pochopitelně pravý kostlivec. Útočník měl na sobě trikot, na kterém byly namalované jednotlivé kosti.

Byl neuvěřitelně rychlý a jeho úder mne poslal k zemi.

Zasténal jsem a dopadl jsem na zem.

Převalil se na mne. Celou vahou mi dosedl na záda.

Jeho ruce hledaly moje hrdlo. Slyšel jsem jeho divoké oddechování a klení, když mne škrtil a snažil se udeřit mou hlavou o zem.

Přesto se mi podařilo převalit. Přitom jsem sebou zmítal tak, že útočník ztratil rovnováhu a sesunul se na stranu.

Teď se šance vyrovnaly.

Vyskočili jsme na nohy současně.

Inkasoval jsem první úder. Zasáhl moje rameno a vyvedl mě z rytmu. Musel jsem se shýbnout.

Pěst minula mou hlavu. Tentokrát jsem zaútočil já.

Bleskurychle jsem jej udeřil hlavou do hrudníku.

Ještě stál. Jeho bledý obličej se znetvořil. Zasyčel zuřivou nadávku, klesl na kolena a já tentokrát nepoužil pěst proto, abych mu zamával na rozloučenou.

Další otálení by znamenalo můj konec, protože chlap se uchýlil ke lsti. Držel v ruce kámen, který nahmatal někde na zemi.

Potom jej hodil.

Slyšel jsem oddechování, jako když uchází pneumatika a náhle přede mnou vyrostl jakoby ze země další protivník.

Ale jaký.

Vyšší a rozložitější. S hranatým obličejem, který

- 66 -

vypadal jako poskládaný z více částí. Něco takového jsem znal z filmů o Frankensteinovi.

Držel v ruce kytaru, ale jistě mi nechtěl hrát do ouška.

Použil svůj hudební nástroj naprosto jinak. Neozval se žádný rock, nýbrž kůry nebeské. Po úderech směřujících na rameno, záda a hlavu jsem se motal jako opilý sem a tam.

Každopádně jsem musel zůstat při vědomí.

Znovu mě udeřil.

Měl dost času, aby si ránu přichystal. Stál přímo přede mnou.

Zvedl jsem ruce nad hlavu, abych ztlumil úder, po kterém by mne mohli rovnou odvézt do márnice. Dřevo zapraskalo a ozval se táhlý tón strun.

Stejně mě poslal nemilosrdně k zemi.

Byl jsem úplně vyřízený...

Ležel jsem tam a všechno svědčilo o tom, že nejsem schopen se bránit.

Stáli přede mnou.

Vynořili se jako sloupy z tmavého pozadí.

„Máme jeho mrtvolu předhodit Tessy k nohám," řekl Frankenstein a zasmál se.

„Co nám brání, abychom to udělali?" zeptal se Kostlivec.

„Vlastně nic."

„Co si vezmeme?"

„Nože nenadělají žádný hluk," zašeptal Frankenstein.

„Velmi dobře." Kostlivec se pohnul. Vytáhl lesklou úzkou věc. Péro se uvolnilo a vylétla chladná ocel.

Potom se sklonil nade mnou.

„Dej pozor, takovému jako on nesmíš nikdy důvěřovat."

„Cha, ten je hotový."

- 67 -

Kostlivec chtěl bodnout a vyhlédl si k tomu levou stranu mé hrudi...

V životě jsou chvíle, kdy člověk překonává i svůj vlastní stín.

To jsem udělal i já v okamžiku nejvyššího ohrožení života. Měli mľ málem za mrtvého, a to se jim vymstilo.

Navíc Kostlivec příliš dlouho otálel. Ovšem k mému velkému štěstí.

Moje levá paže vyletěla. Bleskurychlým hmatem jsem zachytil zápěstí s nožem, otočil je a trhl silně stranou. Z úst se mu vydral divoký výkřik bolesti a překvapení. Pravou rukou jsem jej udeřil za ucho, až se převalil na zem.

Vymrštil jsem nohy.

Zasáhly Frankensteina.

Udělal také přemet a už se válel ve zbytcích toho, co bývalo jeho kytarou.

Do delšího zápasu jsem se nemohl pouštět. Cítil jsem se unavený. Jen s námahou jsem se držel na nohou. Vytáhl jsem pistoli.

Oba chlapi stáli jako terče, které jsem mohl zasáhnout dvěma rychlými výstřely.

„Ani se nehněte!" varoval jsem je. „Jistě si chcete ještě užít života, nebo ne?"

Chladně na mne hleděli.

„Otočte se!"

Poslechli, protože můj pohled a pohyb ruky s pistolí byl

- 68 -

příliš výmluvný. Kostlivce jsem srazil k zemi, když se otáčel. Frankenstein se lekl. Využil jsem toho a udeřil.

Natáhl se jak široký tak dlouhý a už se nehnul.

Měl jsem vyhráno.

Úplně mi změkly nohy. Pomalu ve mně dozníval šok, který vyvolaly události posledních minut. Potřeboval jsem se o něco opřít. Přejel jsem si rukou obličej a cítil, jak mi na ní ulpívá studený pot.

Třech protivníků jsem se zbavil.

Ale zůstávala tu Tessy, ta diskotéková čarodějka. Pokud nebyla hluchá a slepá, tak by se měla přijít podívat, co se děje blízko jejího přívěsu. Stála za mnou. Pomalu jsem se otočil. Rozčilovala mne těžkopádnost vlastních pohybů, ale co jsem měl dělat?

Světlo se rozlilo jako bledý koberec, který dosahoval téměř ke špičkám mých bot.

Světlo sem dopadalo z otevřených dveří vozu. Stála v nich Tessy Lamarová, kývala na mne a řekla: „Gratuluji, Johne Sinclaire. Nikdy bych si nepomyslila, že vyřídíte tři chlapy...."

Její slova ke mně přicházela jakoby skrz závoj. Sice se ani nepohnula, ale já měl pocit, že se kolébá. Byl jsem v mizerném stavu.

„Co se děje, Sinclaire? Proč neodpovídáte?"

„Co chcete slyšet, Tessy?"

Zasmála se hrdelním hlasem. „Přišel jste přece kvůli

- 69 -

mně nebo se mýlím? To byste mě zklamal."

„Ano, přišel jsem za vámi."

„Skvělé. Takže nic nebrání tomu, abychom si udělali pohodlíčko. Pojďte, Johne, můj vůz je vám k dispozici."

„Nechtěla jste, aby vám položili k nohám moji mrtvolu?"

Nečekaně se rozesmála. „To víte také?"

„Slyšel jsem."

„Lidé často přehánějí."

„Ale vy jistě ne, Tessy. Vy jste přece o mně věděla."

„Kdo by vás neznal, Johne? Berte to jako kompliment.

Ale pojďte už. U mne je příjemněji než tady v chladné noci a s třemi neschopnými idioty."

Mám jít?

Tessy mě chtěla zabít. Čekala na mne. Musela dostat informaci. Všechno ukazovalo na perfektně připravenou past.

Když ale člověk, tak jako já, věděl o chystané léčce, její dokonalost dostala trhlinu.

„Postarám se o vaše poranění. A já mám jemné ruce."

Pohnula se a její pláštík se poodhrnul. Dala tím vyniknout své jedinečné postavě, což jsem musel v duchu ocenit.

„Nuže?"

„Okay, už jdu."

„Ty tři tu můžete nechat ležet. Už vám neublíží, kašpaři."

Tessy poodstoupila mírně stranou, když jsem vstupoval do vozu. Byl jsem nucen se otřít o její tělo. Pod látkou jsem cítil její pnoucí se pevná ňadra.

Vůz byl naštěstí dostatečně vysoký, abych nemusel stát s hlavou opřenou o strop.

- 70 -

Pro jednu osobu zde byla spousta místa. Více lidí by si vzájemně překáželo.

„Líbí se vám tady?" zeptala se Tessy.

Rozhlédl jsem se a zpozoroval rakev. „Až na tu truhlu je to velice útulná místnost, opravdu."

„Truhla," opakovala. „Zní to pohrdavě. Vždyť je to nádherný kousek..."

„A pro koho?"

„Pro mne přece."

Chápavě jsem přikývl. „Až zemřete, že?"

„Ne, potřebuji rakev teď. Pro své vystoupení. Ale to přece víte, Johne." V jejím hlase zazněl výsměch.

„Nebyl jsem na vašem představení."

„Jistě. A také jste o něm neslyšel."

„Člověk hodně věcí slyší. Je otázka, zda je to pravda."

„Ano, máte pravdu." Tessy přikývla a přehodila si pohodlně nohy přes sebe. Dala si záležet, abych viděl co nejvíce. Její kůže byla hladká, bez nejmenší chybičky.

Viděla můj pohled a začala se smát. Přitom si přejela zálibně po stehně. „Při představení vystupuji z rakve.

Přicházím jako posel smrti."

„A proč? Je to jenom efekt kvůli představení?"

Šlehla po mně pohledem velkých, téměř nevinně vyhlížejících očí. „Také, samozřejmě. Musíme našim návštěvníkům něco nabídnout. Kdo přichází, ví, že jej čeká něco zvláštního. Ale já čerpám z rakve i sílu."

Poslední větu vyslovila velice vážně.

Nemohl jsem tomu uvěřit. „Jakou sílu z rakve? To je nemožné. Člověka vlastně položí do rakve, když už není člověkem. A vy z ní chcete čerpat sílu?"

„Ano. Tato rakev je něco zvláštního."

- 71 -

„Myslíte její materiál?"

„No tak, Sinclaire." Zvedla ruku a dala opět vyniknout objemu svého hrudníku.

„Co má být?"

„Vy jste příšerný, Johne. Nepozvala jsem vás dovnitř, abychom spolu hovořili o rakvích."

„A proč tedy?"

„O čem spolu hovoří lidé, kteří se chtějí. Já tě chci, Johne." Natáhla paži, aby se mne mohla dotknout konečky prstů.

Její ruka spočinula na mém koleně, ale pomalu se sunula výš. Rysy jejího obličeje zjemněly.

Tessy Lamarová byla vampýrem, který usiloval o to, aby mě obalamutil.

„Ale já jsem nepřišel kvůli tomu, co mi navrhujete,"

vysvětlil jsem jí. „Promiňte..."

„Já vím, proč jsi přišel." Zvedla se. „Ale o tom si přece můžeme promluvit později, ne?"

„Kdy by to mělo být?"

„To záleží na tobě." Tessy hovořila a přitom přicházela ke mně. Plášť se mi otřel o nohy jako toulavá kočka.

Odtáhl jsem se. Zpěvačka se nedala zmást mým odporem.

Pokračovala dál v představení. Z úzké krabice vytáhla tři svíčky a zastrčila je do půlkruhového mosazného svícnu.

Zapálila svíčky a zhasla světlo.

„Cítíš se lépe?"

„Je šero."

Tessy se potichu smála. „Ty nejsi moc romantický, Johne. Jiní muži by dali jmění, aby mohli být se mnou sami ve voze - ale ty?"

„Především nejsem bohatý a za druhé mám zde úkol,

- 72 -

který chci splnit. Kromě toho nemohu zapomenout, jak mne přivítali vaši lokajové. Něco takového nemám k smrti rád. Nenávidím tenhle způsob přivítání."

„To bylo nedopatření."

Lhala a ani se nezačervenala.

„Nedopatření? Pro koho bylo určeno takové přivítání?"

„Musíš to pochopit. Mám spoustu fanoušků, kteří se snaží ze všech sil podívat se potají do vozu. Já si to nepřeji.

Sama si vyhledávám muže...."

„Jako například Kida Foxe?"

„Ano, jako jeho."

„Co se s ním stalo?"

„Vede se mu dobře." Tessy souhlasně přikyvovala vlastním slovům. „Opravdu, nachází se na skvělém místě..."

„Kde vězí?"

„U mne není."

„To vidím. Ale vy víte přesně, kde se ocitl. Přišel jsem, abych ho našel. A neodejdu dřív, dokud se nedozvím, kde je."

„Nechtěl by ses na něj podívat?"

„Kdy?"

Opět ten její hrdelní smích. „Ty už jsi byl u té malé děvky Susan Holmesové."

„Pochopitelně. Ale neviděl jsem Kida Foxe, jenom jeho přízrak. To je rozdíl.Také jsme nenašli jeho mrtvolu a z toho usuzuji, že je naživu. Musím ho najít!"

Tessy Lamarová poslouchala. Potom rozpřáhla teatrálně ruce. Přitom se jí rozevřel plášť, což jí vůbec nevadilo.

„Prosím, rozhlédni se. Prohledej celý vůz a nenajdeš ho, Johne. Určitě ne."

- 73 -

„Zabila jsi ho." Šel jsem přímo k věci.

„Ne."

"Co jsi s ním udělala?"

„Nic." Nadzvedla nechápavě ramena. „Vůbec nic.

Jenom jsem se o něj trochu postarala a ukázala mu cestu, kterou se musel dát."

„Kam vedla ta cesta?"

„Do jiného světa."

„K ďáblu?"

„Jsi bystrý, lovče duchů. Už přicházíš věci na kloub.

Poslala jsem ho do pekla." Viditelně jí činilo potěšení hovořit o těchto věcech.

Ačkoliv mne její odpověď rozčílila, mluvil jsem klidně.

„Do pekla, říkáš? Potom mi, prosím tě, vysvětli, kudy vede cesta. Možná, že bych tam také rád na chvilku zaskočil."

„Ano, když si to přeješ."

Protože se neměla k tomu, aby v tomto směru konečně něco podnikla, musel jsem jí svoji prosbu více zdůraznit.

Neměl jsem mnoho času.

„Můžeš sám zkusit jít tou cestou."

„Vysvětli mi ji."

„Otevři rakev."

Podíval jsem se na Tessy a pokusil se v jejím obličeji přečíst, jestli se mne snaží obelstít. Zdálo se, že ne. Tahy obličeje nezměnil ani úsměv, ani podezřelý lesk v očích.

Byl bezvýrazný.

Ale Tessy byla nebezpečná. Uzavřela spolek s ďáblem a spoléhala se na jeho pomoc.

Přesunul jsem se opatrně k rakvi, aniž bych Tessy spustil z očí. U ní se dalo očekávat všechno. Mohlo by to skončit i mou smrtí.

- 74 -

Na rakvi tančil odlesk plamínků svíček. Neklidně se třepetaly jako pod závanem větru.

„Můžeš ji otevřít, Johne."

Otočil jsem hlavu. Tessy stála za mnou a čekala na okamžik, kdy zvednu víko. To jsem nemohl připustit. „Ne, zvedni víko sama."

„Máš strach?"

„Ne, jenom jsem opatrný."

„Připadá mi dost komické, že jsme mohli být někde úplně jinde." Přejela mi horkými dlaněmi po tvářích.

„Nechceš předtím....?"

Už jsem jel na jiné vlně. „Ne, nechci!" řekl jsem tvrdě.

Přesto zůstala stát. Její svůdný parfém byl jako omamující jed. Znovu se ke mně přitiskla. Její kůže vyzařovala prazvláštní teplo, které jsem dobře znal.

Naskočila mi z něj husí kůže.

„Opravdu ne, Johne?" Její ústa se přiblížila nebezpečně blízko k mým.

„Ne! Otevři rakev!"

Pohodila rameny. „Jak si přeješ, můj milý. Ale neříkej, že jsem tě nevarovala. Přišel jsi o mnoho. Otázkou je, zda tomu mladíkovi můžeš pomoci. Věřím, že ne."

Ale stejně si dřepla, aby sundala víko rakve.

Sledoval jsem ji. Byl jsem připravený, kdyby chtěla zkusit některý ze svých pekelných triků. Ale nestalo se nic, klidně udělala, oč jsem ji žádal.

Černá rakev měla po stranách západky, které bylo nutno odklopit a potom zvednout víko. Bylo na ní vidět, že v tom má velkou praxi. „Víko se dá otevřít i zevnitř,"

vysvětlovala a přitom vstala.

„Podívej se dovnitř," požádala.

- 75 -

Byl jsem ohromený. Úplně jsem oněměl. Myslel jsem, že v rakvi objevím mrtvolu mladého Kida Foxe.

Místo toho jsem spatřil něco jiného.

Kida Foxe, který létal v hlubině pode mnou a zdál se být nedosažitelný. Jako by se pohyboval v jiné dimenzi.

Možná v pekle?

Mike Fox očekával kolegu Suka u domovních dveří a podal mu na přivítanou obě ruce. „Zatraceně, jsem tak rád, že jste přišel."

„Co se děje?"

„To na mou duši nevím. Ale situace mi začíná přerůstat přes hlavu. Něco visí ve vzduchu, a já to neumím pojmenovat."

Okolí domu už neobléhali zvědavci. Všichni se vrátili do svých lenošek a k televizním přijímačům. Odtahový vůz odvezl zbytky roveru.

Zbyla po něm jen černá skvrna na betonové vozovce.

Mike Fox zatlačil do dveří a vtáhl Suka dovnitř.

„Musíme nahoru. Chcete jet výtahem?"

„Ano."

Výtah už něco pamatoval, ale svou práci vykonával spolehlivě.

Mike Fox hleděl strnule skrz mříž.

„Těžko

to

chápu,

Suko.

Připadá

mi

to

nepravděpodobné."

„Co jste zažil?"

- 76 -

„Já nepřímo, ale hlavně ta dívka. Susan dřepí v koutku a třese se,jako by jí byla ukrutná zima. Už to není ona. Úplně se změnila. Neumím to popsat."

„Jak se změnila?"

„To musíte vidět." Výtah zastavil a Mike Fox otevřel mříž.

V chodbě se dlouho nezdrželi. Jedny dveře byly přivřené. Mike Fox otevřel a dal Sukovi přednost. „Prosím, ale nedivte se jí. Znáte vůbec Susan Holmesovou?"

„Ne."

O pár vteřin později ji měl možnost poznat. Dívka seděla na zemi. Tiskla se zády ke zdi v jednom koutku pokoje. Skrčila nohy a bradou se opírala o kolena. Oči měla doširoka otevřené. Zračil se v nich strach a bezmocnost. Její ústa se nehlučně pohybovala. Cvakala zuby o sebe.

„Musíme s ní zacházet velmi opatrně," zašeptal Mike Fox.

„Samozřejmě." Suko se přiblížil ke schoulené postavě, zastavil se před ní a sklonil se.

Susan na něho strnule hleděla. „Kdo jste?" vyjekla. „Co ode mne chcete?"

„Přišel jsem, abych vám pomohl, Susan. Chci vaše dobro, věřte mi."

„Běžte, prosím. Nechte mě na pokoji."

„Ne, to nemohu."

Mike Fox, který stál vedle Suka, se mezi ně vmísil.

„Susan, prosím tě, buď přece rozumná. Chceme jen tvoje dobro."

Zasmála se. „Proč? Je konec. On je pryč. Vzali mi jej."

Poslední slova už vyslovila ztěžka dýchajíc. „Víš, kde je?

- 77 -

V pekle! A žije. Život s ďáblem, zatraceně. Ale cítím ho. Je někde tady. Častokrát mám pocit, že se skrývá kdesi v mém nitru."

„Z koho máte strach?" zeptal se Suko.

Susan polkla. „Ze všech. I z ní. Ta proklatá Tessy!"

„Vidíte ji ve svých představách?"

„Ne, ale cítím ji. Je všude. Její duch se dostane všude."

„Co tomu říkáte," obrátil se Mike Fox na Suka.

„Můžeme v tom něco podniknout?"

„To bude těžké."

„Ale musíme ji ochránit."

„To je také to jediné, co můžeme udělat. Susan Holmesová se musí pokusit navázat kontakt."

„S Tessy nebo s mým synem?"

„Možná s oběma."

Susan se v této chvíli pohnula. Změnila svou polohu a stočila se na pravou stranu. Na okamžik to vypadalo, jako by chtěla klesnout na všechny čtyři končetiny. Mimoto zvedla hlavu. Suko ji pomáhal vstát.

Inspektor ji držel pevně za paži. Chtěl tím přátelským dotykem povzbudit její důvěru a cítil, jak se Susan vzpírá.

Trvalo nějakou chvíli, než to překonala, protože ten odpor vyvolala nějaká cizí síla, ukrytá v jejím těle.

Suko odvedl Susan ke křeslu. Ploužila se vedle něj jako stará žena. Popadala dech a pokašlávala. Posadila se a viditelně se jí ulevilo. Mike Fox přispěchal se sklenicí vody. Nechtěla pít. Postavil tedy sklenici na stůl.

Suko se také posadil. Pozoroval obličej mladé ženy. V

jeho rysech se cosi odráželo. Naklonil se k ní, aby lépe viděl. Nebylo pochyb. Dívka nahlížela jakoby do sebe a viděla věci, které ostatním zůstávaly utajeny.

- 78 -

Trhaně dýchala. Mnohokrát přitom zakroutila očima.

Inspektor mlčel. Nebylo by vhodné na ni dotírat otázkami. Kdyby Susan chtěla sdělit, co vidí, jistě by to udělala.

Mike Fox uvažoval podobně. Posadil se a v jeho obličeji se zračilo napětí. Také on nevěděl, co si počít.

„Je to stále špatné," vyrazila ze sebe Susan.

„Co je špatné?"

„To, co je ukryto ve mně. Cítím v sobě něco cizího.

Nějakého ducha. Chce, abych mu pomohla. Má hrozný

strach." Měla doširoka otevřené oči.

„Je to Kid?" zeptal se Suko.

„Ano... myslím, že je to on. Ale je tam ještě něco dalšího. Nějaký jiný tvor. Nebezpečný a ďábelský."

„Máš pro něj jméno?"

„Ne... je ďábelský..."

„Vidíš něco jiného?"

Susan přikývla. „Ano, vidím. Dívám se do hlubiny, do jiného světa. Je ohromný a přitom na dosah ruky. Mohu jej pevně uchopit."

„Jak se jmenuje?"

„Peklo! Musí to být peklo. Všechno je ve tmě, strašidelné, bez světla..."

„A kde je Kid?"

„Byl tam, ale teď je pryč. Snažil se najít konec cesty, ale nepovedlo se mu to." Susan strnule hleděla na oba muže. „Je ve mně. Chce ven. Moje láska ho vysvobodí, rozumíte?"

„Ano," řekl inspektor. „Rozumíme. Ale můžeš pro něj něco udělat?"

„Chci se o to pokusit. Je to velice namáhavé."

- 79 -

„Co je s Tessy?"

„Je tam také. Nechce jej pustit. Vidím ještě něco, laskavé a milé nebe." Susan se odmlčela. Neodpovídala na otázky, kterými ji zasypali oba policisté.

Seděla ztuhle v křesle. Obličej měla rudý jako po velikém duševním utrpení. Na tvářích a čele se perlil pot.

„Rakev!"

Susan promluvila podivně cizím hlasem. „Vidím rakev.

Nebezpečné schodiště. Peklo čeká. Chce všechno, včetně mne. Chci následovat Kida. Peklo chce..."

„Kde je ta rakev?"

„U ní."

„Myslí tím Tessy Lamarovou," zašeptal Suko svému kolegovi.

„Ale co s tím má Susan společného?"

„Na to musíme přijít. Pohybuje se teď mezi dvěma světy, snad i mezi dvěma rozměry."

Mike pokýval hlavou. „Něco mi říká, že je to pavučina, kterou nemůže překonat."

Hluboce prožívali dívčina muka. Její duše trpěla. Měla hrozný strach, předklonila se a ruce si přitiskla k hrudi.

„Žije ve mně. Chci jej osvobodit, ale jsem ještě slabá.

Volá o pomoc."

Mike se zakuckal, když zaslechl její slova. Opravdu šlo o jeho syna. Volal o pomoc, kterou mu nikdo nemohl poskytnout.

„Vodu!" zavzdychala dívka. „Teď potřebuji vodu, prosím."

Fox uchopil sklenici a vložil ji do chvějících se dívčiných prstů.

Susan ji sevřela oběma rukama, přitiskla ke rtům a lačně

- 80 -

pila.

Přitom hleděla přes okraj sklenice na oba muže. Jakmile ji vyprázdnila, postavila sklenici na stůl.

„Je ti lépe?" zeptal se Mike Fox.

On i Suko se nedočkali odpovědi, protože Susan se náhle převrátila na stranu.

Naštěstí bylo křeslo dost široké, takže z něj nevypadla.

Ležela napříč, oči otevřené, zhroucená do sebe.

Její tělo ochablo.

„Panebože!" Mike Fox vyskočil ze židle. „Nesmí umřít.

Jenom to ne..."

Prohlédl Susan a ulehčilo se mu, když se ujistil, že dýchá.

„Žije..."

Dívka zbledla na smrt.

Její ústa zůstala otevřená. Nejdříve ztuhla, ale náhle promluvila cizím hlasem.

„Musíš mi pomoci. Odveď mě z toho proklatého pekla.

Prosím..."

Mike Fox se ani nepohnul.

Suko se na něj obrátil. „Kdo to byl?"

„To byl jeho hlas," zasténal Fox. „Hlas mého syna Kida..."

Teď měli důkaz!

Tessy uvrhla Kida do pekla. Tam se jeho duše odloučila od těla.

- 81 -

Duše, jeho druhé já, bylo volné. Hledala tělo svého hostitele. Protože Susan jí byla nejblíž, chtěla se jejím prostřednictvím spojit se světem lidí.

Mike Fox klečel vedle křesla. „Zatraceně, Suko, co můžeme dělat?"

„Nic, vůbec nic."

„Ale musíme jí pomoci!"

„Ano, to je pravda." Inspektor hlasitě polkl. „Jenom se obávám, že jsme na to příliš slabí."

„Mohli bychom s sebou vzít Sinclaira."

„To také. Ale teď zde není. Susan se s tím musí vyrovnat sama."

Mike se rozhlédl, jako by chtěl v pokoji objevit přízrak svého syna. Ale byli tu jen oni a Susan.

„Zblázním se, půjde-li to tak dál," zašeptal. Postavil se proti Susan a křikl do jejích otevřených úst. „Kide, ohlas se, prosím tě. Kide, tady je táta. Slyšíš mě? Kde jsi?"

Jeho volání zůstalo bez odpovědi. Jenom Susan visela v měkkém polstrování jako mrtvola.

„Hrome, už jsem ho viděl." Mike byl zoufalý. „Viděl jsem ho, Suko, rozumíte? V této místnosti. Jako přízrak. A teď je všechno pryč. Už se nechce ukázat. Zmizel. Je..."

„Prosím vás, Miku, vzchopte se!"

„Vám se to mluví."

Suko neodpověděl. Stáhl kolegu zpět, aby nerušil úkaz, který právě začínal.

Ze Susaniných úst se valila nějaká hmota. Jemná lehká jako vata a nabývala hutnější podobu.

Suko pomohl Foxovi vstát. Ten hleděl udiveně na cosi, co viděl poprvé ve životě.

Inspektor už zažil podobné věci mnohokrát, takže jej to

- 82 -

nepřekvapilo.

Cosi podobného teď vylézalo ven.

Hmota nabývala postupně tvar lidské postavy.

Byl to Kidův duch, který vyletěl z úst Susan Holmesové.

Černá rakev neměla žádné viditelné dno. Tam, kde by je smrtelník hledal, se nacházel otvor. Ponurý vstup do jiného světa v dimenzi, kde vládl Satan. Panovala tam tma černá jako inkoust.

V ní poletovala postava mladého muže. Připadalo mi, že je na dosah ruky a přitom byl nekonečně daleko.

Nyní jsem pochopil, proč mne Tessy tak vybízela, abych otevřel víko. Tiše se smála. Chtěla mi předvést, jak jsem nakonec bezmocný.

„Vidíš ho, není-liž pravda?"

„Jistě."

„A tys jej přišel osvobodit. Ty bys chtěl odtud Kida dostat, ty pošetilče. Ještě ses nevzdal svého úmyslu?"

„Samozřejmě, že nevzdal."

„Tak se postav do rakve."

Její hlas zavadil o moje ucho. „Stoupni si do rakve a vytáhni jej. Stačí zvednout nohu a ..."

Otočil jsem se.

V jejím obličeji se zračilo napětí. V zorničkách se odráželo světlo svíček. Ve tvářích jí cukalo. I v ní se odehrával těžký boj.

- 83 -

„Patří mně."

„Když jej odtud dostanu, bude můj."

„Odvážíš se vstoupit do pekla? Chceš poctít ďábla svou návštěvou?"

„Nebylo by to poprvé."

Pohladila mě po tváři. „Ano, já vím. Nebude to poprvé.

Asmodis mi o tom řekl. Věděl, že vstoupíš do hry. Ale já jsem silnější. Mnohem silnější, rozumíš?"

Nedostala ode mne odpověď. Místo toho jsem vzal svícen a hodil jej do rakve. Čekal jsem, že propadne.

Temný zvuk mi prozradil, že dopadl na dno rakve.

„Nechápeš to, viď?"

„Přinejmenším je to dost obtížné pochopit."

„Já vím." Tessy si rukou přejela nepoddajné vlasy.

Potom vyslovila větu, která mě zmátla. „Kdo chce poznat peklo, musí mu přinést oběť."

„Jakou oběť?"

Přiblížila obličej k mému. „Krvavou oběť, Sinclaire."

„Moji krev?"

„Tak to má být. Za předpokladu, že ji ďábel přijme.

Moji krev přijal. Denně mu obětuji kousek sebe. Chceš se podívat?"

„Co se stane potom?"

„Nech se překvapit." Šla dozadu. Strnul jsem, když

jsem zahlédl v její ruce nůž. Zpozorovala mou reakci a začala se smát. „Buď bez obav, Sinclaire, neublížím ti."

Přistoupila k rakvi. V pravé ruce svírala nůž. Levou ruku držela nad rakví.

Potom se řízla do zápěstí.

Smála se. Sledoval jsem kapky krve, které se vyřinuly z malé ranky, splývaly navzájem a dopadaly na dno rakve.

- 84 -

Při dopadu zasyčely jako voda na rozpálených kamnech.

Z rakve začala stoupat mlha. Všude se ihned rozšířil puch, který jsem velmi dobře znal. Byl to sirný zápach pekla.

Tessy nelhala. Její krev otevřela cestu do jiné dimenze.

„Cesta zůstane otevřená," zašeptala spiklenecky.

„Nechtěl jsi dolů, abys vytáhl toho mladíka? Prosím!"

Zamrkala. „Vlez si do rakve, Sinclaire a sjížděj pomalu do pekla..."

Otálel jsem.

Prohlížela si ruku. Rána už nekrvácela. „Bojíš se?

Dostal jsi strach z vlastní odvahy?"

„Určitě ne."

„Tak jdi."

„A co ty?" zeptal jsem se. „Zůstaneš?"

„Budu tě následovat. Zachraň mizerný lidský život, ty hrdino. Sejdeme se v pekle." V očích jí tančily nebezpečné plamínky. Stála před konečným rozhodnutím.

Zachoval jsem ledový klid. Ještě jsem nevytáhl svůj velký trumf. To se bude divit.

„Ano, prokážu ti laskavost a navštívím Satana, ale něco si vezmu s sebou."

Zatvářila se nedůvěřivě. „Co to je?"

„Znáš to?" Sáhl jsem si na krk a nahmatal tenký stříbrný

řetízek. Vytáhl jsem křížek a podržel jej před ní.

Tessy Lamarová, diskotéková čarodějka, nezůstala nic dlužná své přezdívce. V jejích očích se objevil úžas a odpor. Bylo vidět, že pohled na kříž ji stísňuje, jako by ona sama byla démon.

„Tak co?" zeptal jsem se tiše.

Zamávala odmítavě rukama. „Dej to pryč!" řekla. Její

- 85 -

hlas zněl spíše jako temné vrčení. Dralo se hluboko z hrdla.

„Dej to pryč. Nenávidím to. Nenávidím jeho pohled."

„Zůstane!" Křížek byl mojí odpovědí peklu. Už dříve úspěšně bojoval proti silám temnot.

Cítil jsem v dlani teplo. Talisman neomylně cítil zlo, které sem vystoupilo z rakve.

„Je čas, abych šel," řekl jsem a otočil se k rakvi.

V tomto okamžiku ztratila Tessy rozvahu a vrhla se na mě jako rozzuřený tygr...

„Chlapče!" Místností otřásl výkřik. Mike Fox se chtěl vrhnout na zjevení a obejmout je jako člověka, ale Suko jej strhl zpět. Zavrávoral stranou a málem překlopil malý

stolek.

„Nedotýkat se!"

Fox pokýval smutně hlavou. „Chci ho zachránit. Musím ho odtud dostat. Já..."

„Ale ne takto."

„Jak potom."

„To nevím. Přišel, aby nám přinesl vzkaz."

„Nemohu tomu uvěřit."

Suko se postavil vedle Foxe. Chtěl dohlédnout na to, aby tenhle člověk zase neprovedl nějakou hloupost.

Fox zhluboka oddechoval. Jeho oči se podlily krví.

Pohled na zjevení syna jej šokoval. Na čele mu vystupoval pot. Chvěl se po celém těle. Naskočila mu husí kůže.

„Klid!" Suko jej konejšil jako malého chlapce.

- 86 -

„Zachovejte klid."

Mike chtěl něco odpovědět. Z jeho úst se však vydralo pouhé zasténání. Místo toho sledoval pohledem ducha svého syna. Plazmové tělo nezůstalo v klidu. Stále ještě vycházelo z dívčiných úst. Lehce se vznášelo ve vzduchu.

Jeho horní polovina těla se podobala lidskému, ale jen polovina. Co následovalo potom, bylo těžko rozeznat.

Nohy jako by tvořily ve vzduchu vlající fábory.

V obličeji bylo možno rozeznat jeho rysy, i když je pokrývala mrtvolná bledost. Nebylo vidět kosti, ale přesto byl patrný nos, oční důlky, ústa tvořící širokou štěrbinu.

„Co budeme dělat?" zeptal se rozčileně Mike. „Hrome, Suko, tak mluvte přece."

„Nepodnikneme nic."

„A proč?"

„Až nám něco sdělí. Určitě má pro nás nějaký vzkaz."

„Nemůže mluvit."

„Ale ano, prostřednictvím Susan."

Mike si olízl vyschlé rty. „Nerozumím tomu, Suko. Je to nad moje chápaní."

„Hlavně zachovejte klid. Máme co do činění s komplikovaným případem. Bylo by chybou jej něčím narušit."

„Ano, to je pravda."

Kidův duch stále rostl. Hlavou se bezmála dotýkal stropu.

Byl téměř průhledný. Uvnitř jeho těla se pohybovaly jednotlivé orgány. Pozorovateli připadalo, že přitom kroutí očima.

Měl i vlasy. Zářily jako stříbrné nitky.

Od jeho objevení se uplynula více jak minuta. V této

- 87 -

době se neodehrálo vůbec nic. Duch stál a nehnul se ani o píď.

Náhle promulvil.

Byl to šepot, který zavanul pokojem jako lehký vánek.

Ševelil, šeptal, až nakonec bylo možno rozeznat jednotlivá slova a věty.

„Nechci už být v blízkosti ďábla. Bolí to. On... mě vyhnal. Ona mu slouží. Tessy je Satanovou společnicí.

Vezměte mne odtud...."

Pohledy obou mužů přeletovaly z ducha na dívku.

Vycházela ta slova z jejích úst nebo sám Kid promluvil?

„Prosím..."

„Uděláme to - ale jak?"

Mike položil otázku a dostal okamžitou odpověď.

„Musíte sestoupit do pekla. Někdo z vás to musí udělat. Jen vaše láska mě může vysvobodit..."

„Kde máme začít?"

„Existuje vstup. Prošel jsem jím a prožil nesnesitelná muka. Musíte ho najít..."

Suko položil další otázku. „Je to rakev?"

„Ano..." slyšeli sténavou odpověď. „Je to rakev. Je to proklatá rakev, kterou je třeba projít. Jenom rakví. Běžte tam a..." Jeho hlas slábl. Plazmové stvoření ztrácelo očividně svou sílu.

Mike Fox strčil do Suka. „Zpropadeně, slyšel jste to?

Chce, abychom tam šli. Musíme za Tessy. Musím tam.

Chci sestoupit do rakve a vysvobodit ho."

„Ne!" odeskl ostře Suko.

Mike Fox se zarazil. „Co to má znamenat? Vy nechcete? Můj syn má v pekle shořet nebo pojít jako pes?

To je to, co chcete?"

- 88 -

„Chci ho zachránit."

„Potom musíme..."

„Zůstanete tady!" vysvětloval Suko. „Je tu přece někdo, kdo se šel porozhlédnout."

„Sinclair, ne?"

„Přesně tak."

„Copak může riskovat? Jednoduše sestoupit do pekla?

Ne, tomu nevěřím. Z jakého důvodu? Jeho se to osobně netýká."

„Bojovat se silami temnot je Johnovo a moje povolání,"

řekl Suko. „Měl byste nám důvěřovat."

„A já jako otec mám jenom přihlížet?"

„Nejdříve ano."

Mike potřásal nechápavě hlavou. „To nemohu. Vy, Suko, nemáte děti a nevíte, co pro mne tahle příhoda znamená. Vy..."

„Je tam," ohlásil se znovu Kid. „Cítím to. Muž s křížem. Vidím ho. Chce zlomit moc pekla. Je to...

ááááách..."

Nebyl to hlasitý výkřik, spíš srdceryvné zasténání.

Nikdo z přítomných nevěděl, zda je to výkřik zoufalství nebo vítězství.

Každopádně Kid opět zmizel.

A ještě něco se s ním stalo.

Jeho postava se vsoukala zpět do Susaniných otevřených úst.

- 89 -

Nedůvěřoval jsem Tessy. Přesto mne její nečekaně divoký útok zaskočil. Musela vědět, že se budu bránit. To, co nyní předváděla, byl pouhý akt zoufalství. Přitom stále svírala nůž v ruce.

Už jsem bojoval proti lidem, kteří ovládali způsoby tichého zabíjení a nakonec jsem vždy přežil. Tessy pro mne vlastně nebyla žádným problémem.

Byl to tragický omyl.

Tahle žena se pohybovala zcela nekontrolovatelně. Její reakce se nedaly předvídat. V přívěsu nebylo mnoho místa, kam by se dalo uhnout.

Napadla mne ze strany.

Ruka s nožem vyletěla zpod pláště jako blesk a mířila na mou hruď.

Rychle jsem couvl a čepel se kmitla přede mnou.

Naštěstí byla Tessy dost daleko a nedosáhla na mě. Volnou rukou uchopila jednu z hořících svíček a hodila ji proti mně.

Tentokrát jsem nemohl uhnout. Svíčka mě udeřila do hrudníku, spadla na zem a zhasla.

Slyšel jsem Tessyin smích.

Svítilo jen světlo u stropu. Ve voze jako by se sešeřilo.

Tessy si pohrávala s nožem.

„Dostanu tě!" řekla. „Tebe a tu zatracenou věc, kterou máš v ruce."

Znovu zaútočila.

Zahnala mě ke dveřím. Přitiskl jsem se k nim zády a čekal. V okamžiku, kdy bodla, jsem uhnul na stranu. Nůž

minul můj bok a zapíchl se do dveřní výplně.

V té chvíli ji zasáhl můj protiúder do ramene.

Tessy zasténala, vrhla se zpět, takže můj další úder šel

- 90 -

do prázdna.

Hnal jsem se za ní. Praštil jsem ji do boku. Otočila se kolem vlastní osy, zavrávorala proti stěně. Potom však znovu uchopila do ruky nůž a obrátila jeho ostří proti mně.

Byl jsem však příliš daleko. Nemohla na mě dosáhnout.

Rychle jsem se shýbl a zvedl ze země podnožku, která nebyla uchycena k zemi jako ostatní předměty.

Ruka s nožem zasáhla hladkou plochu podnožky. Rána vedená značnou silou nezůstala bez následků. Nůž zůstal vězet ve dřevě. Snažila se jej vytáhnout. Využil jsem toho a ohnal se po ní stoličkou.

Přitom jsem zůstal pánem situace a další boj pokračoval podle mých představ. Stoličkou jsem Tessy Lamarovou přitiskl ke stěně přívěsu.

Stále držela v ruce nůž. Nepovedlo se jí vytáhnout jej z podnožky, což mi značně ulehčilo situaci k vyjednávání.

„Nemáš žádnou šanci," řekl jsem a ztěžka jsem oddechoval. „Udělám to, Tessy."

Snažila se podnožku odtlačit, ale byl jsem silnější.

S tím Tessy nepočítala. Klopýtla. Padla na záda. Kopnul jsem do podnožky a vyrazil jí nůž z ruky.

Teď byla bezbranná. Přesto se nevzdávala. Prsty jako drápy divoké šelmy se chtěly obepnout kolem mé nohy.

Rychle jsem ucuknul.

„K čertu s tebou."

Vyskočila na nohy. Divoká fúrie. Vrhla se na mne holýma rukama a chtěla mi zatnout nehty do obličeje. První facka jí otočila hlavu doprava, druhá ji vrátila zpět.

Řvala vztekem, přikrčila se a rukama si chránila hlavu před dalším úderem.

Nechal jsem ji. Nepatřím k lidem, kterým by dělalo

- 91 -

potěšení ubližovat druhým.

„Dobrá, Tessy, což kdybychom se už uklidnili?"

Ale bylo to jen zbožné přání. Nestačil jsem ani vyslovit otázku, když se prudce otevřely dveře a dovnitř vrazila postava, kterou jsem předtím poslal do říše nevědomosti.

Byl to Frankenstein. To by mi tak nevadilo, jako sekyra, kterou mi chtěl rozštípnout hlavu....

Obyčejná sekyra, kterou používáme na štípání špalků. V

jeho ruce vypadala hrozivě. Chtěl mě nachytat, ale udělal obrovskou chybu. Rozmáchl se, zapomněl však, kde je, a sekyra projela stropem. Ten důležitý okamžik mi stačil k tomu, abych k němu přiskočil, zvedl jej a přehodil přes rameno.

Najednou letěl. Slyšel jeho zuřivý křik. Potom něco bouchlo. Křik nabyl intenzity sirény. Otočil jsem se a teprve teď jsem zjistil, co se stalo. Frankenstein mě napadl v blízkosti rakve a po mé akci vletěl do otevřené truhly.

Rakev, otevřená magickou silou diskotékové čarodějky, projevila svou sílu.

Spolkla jej.

Byl to příšerný obraz. Frankenstein se chtěl zachytit okraje rakve. Tělo zmizelo v rakvi, ale na okraji svítily bílé prsty, které jej křečovitě svíraly. Neměl žádnou šanci dostat se zpět, ačkoliv se o to pokoušel.

Slyšeli jsme jeho křik. To probudilo Tessy opět k životu. Strašně si přála moji smrt. Byl jsem od ní dost

- 92 -

daleko, ale stejně se pokusila o další trik.

Rozběhla se proti mně ve snaze dostat se otevřenými dveřmi ven.

Narazil jsem do ní ramenem.

Tessy Lamarová se zastavila uprostřed běhu. Divoce sebou mlátila, řvala, ale už se o nic jiného nepokusila.

Zachytil jsem její levou ruku a zkroutil ji za zády, jak nás to učil instruktor v policejní škole. Bylo nemožné, aby opět vyskočila na nohy. Možná jsem jí zakroutil rukou trochu víc, protože řev se změnil na bolestný nářek. Pevně jsem ji přidržel a zeptal se: „Máš už dost?"

„Nech mě, krucinál."

„Ne. Teď se oba půjdeme podívat, co se stalo s tvým pomocníkem."

Tessy se smála, křičela a mluvila zároveň. „Je v pekle.

Smaží se v pekle." Měla z toho radost, zatímco mně z toho bylo nanic.

Jen s nechutí se podvolila tlaku mé ruky a doklopýtala k rakvi.

Tam jsem ji zastavil

Ruka zmizela z okraje rakve. Frakenstein ztratil jedinou oporu.

Podíval jsem se jí přes rameno dovnitř truhly.

Její dno plavalo.

V

převalující

se

krvavé

mase

jsem

uviděl

Frankesteinovu postavu. Ležel na zádech v hlubině, z níž

nebylo návratu. Tentokrát patřil v tom pravém slova smyslu ďáblovi.

„Moje krev," supěla Tessy. „Moje krev urovnala cestu do pekla. Já ještě..."

Chytil jsem ji za nepoddajné vlasy a zvedl jí hlavu

- 93 -

nahoru, takže mi hleděla přímo do očí. „To nepřichází v úvahu," zasupěl jsem. „Ty neuděláš vůbec nic, rozumíš?

Vůbec nic!"

„Ďábel."

„Vřele nás oba přivítá."

Měl jsem jedinou možnost, jak zavřít magické dveře.

Musel jsem s křížem vstoupit do rakve a doufat, že jeho síla zlomí odpor pekla.

Tessy se mnou nechtěla do rakve, protože něco tušila.

Ale jinou možnost neměla. Můj stisk zesílil, a tak jí nezbylo nic jiného než poslechnout. Vstoupila do rakve.

Následoval jsem ji s křížem připraveným v ruce.

Téměř současně jsme položili levou nohu do truhly a potom jsme čekali.

Pod nohama jsem cítil odpor. Pouze na dvě tři sekundy.

V tomto okamžiku jsem měl možnost zahlédnout její obličej.

Jeho rysy zkřivil strach a naděje. Potom se podlaha rozestoupila a společně jsme klesali do nekonečné šachty...

Stvoření, jehož jméno znělo Kid Fox, zmizelo v Susaniných ústech. Ta se ani nepohnula. Ležela zhroucená v křesle jako loutka s široce otevřenýma očima a polykala tu strašidelnou hmotu.

Mike neříkal nic. Jenom měl sepjaté ruce a modlil se.

Suko přistoupil k dívce a hleděl jí do obličeje. Situace byla velmi napjatá.

- 94 -

Suko spoléhal především na Johna Sinclaira.

Poslední zbytky nehmotné postavy zmizely a už se nic jiného neobjevilo.

Mike Fox pohybem rukou a vlastně celého těla dával najevo, že jsme prožili něco nepopsatelného.

Byl zticha. Ani Suko neměl žádný důvod něco povídat.

Dělo se však něco jiného.

Susan!

Oba muži zaslechli zašelestění ženských šatů. Susan zvedla hlavu, rozhlédla se a potom si unaveně rukou přejela čelo. „Co... co se stalo?"

„Panebože," zašeptal Mike Fox. „Ona nic neví. Nemůže si vzpomenout." Podíval se na Suka, jako by od něj očekával, že vyřeší tu hádanku.

„Možná je tak lépe."

„A můj syn?"

„Prosím vás, Miku, nechte nás dělat svou práci.

Nepleťte se do toho. Já to vyřídím."

„Ano... chápu..."

Suko zůstal stát vedle Susan Holmesové. Dívala se na něj jako na cizince, kterého vidí poprvé v životě.

„Co se se mnou stalo? A jak jste se sem dostal?"

„Nevzpomenete si na něco, Susan?"

Odpověď zněla váhavě. „Ne.."

„Říká vám něco jméno Kid Fox? Musela jste ho přece znát, nevzpomínáte si?"

Susan přemýšlela. Mike chtěl cosi podotknout, ale inspektor jej hned v počátku zarazil. Viděl, jak Susan přikývla. „Ano, zdálo se mi, že je se mnou. Mám ho stále ráda."

Suko na sobě ucítil její tázavý a zároveň doufající

- 95 -

pohled.

„To vy víte nejlépe."

„Ano, miluji ho a také vím, že se s ním stalo něco hrozného." Sklonila hlavu, hleděla na podlahu a mluvila dál. „Ale on není mrtvý. Ne, on žije. Není mrtvý,"

opakovala.

„A kde je?"

Susan sepnula ruce. „Tessy," zašeptala. „Vím, že to byla Tessy. Uhranula ho. Je to špatná ženská. Tessy miluje ďábla. Posílá mladé muže do jeho pařátů. Ona zná cestu do pekla. Kid proti tomu bojuje."

„A daří se mu to?"

„To nevím, opravdu nevím. Všechno je tak prázdné.

Jsou někde jinde. Možná..."

Její hlas slábl.

Suko nemohl nic dělat. Hleděl bezmocně na dívku, která se rozplakala.

Všechno teď záleželo na tom, co udělá John Sinclair...

Klesali jsme stále dolů.

Přesně v tomto okamžiku natáhla Tessy pravou paži.

Nevím, jestli to bylo pouhé gesto, ale opřela se o moje rameno, jako by u mne hledala útěchu.

Spolkla nás tma. Mýlil by se ten, kdo by očekával věčné ticho. Kolem nás se ozývaly sténající hlasy, častokrát přerušované příšerným smíchem.

Šachta připomínala výtah jedoucí do pekla. Skončili

- 96 -

bychom pravděpodobně někde dole, kdybych nic nepodnikl.

Ale já měl kříž!

Této zbraně se obával i samotný Satan.

Také Tessy mi jej předtím chtěla vyrvat z ruky, ale já byl rychlejší. V této chvíli se však zabývala vlastními problémy. Netroufal jsem si předvídat, co se stane, až

vyslovím zaklínači formuli, která vyvolá sílu kříže. Ale musel jsem to udělat.

A tak jsem odříkal formuli. „Terra pestem teneto - Salus hic maneto!"

Výkřik, který se vzápětí nato rozlehl, byl příšerný!

Nevykřikl jsem já, nýbrž Tessy. Její ruka sjela z mého ramene. Náhle pocítila sílu, která jako by přicházela z jiného světa, z nekonečné hlubiny. Byla to strašná síla, které nebylo možno odolat. Odtrhla Tessy ode mne. A když jsem se po ní natáhl, hmátl jsem do prázdna.

Tessy se hnala pryč. Šachta se náhle rozšířila a mně připadlo, že je to orkán, který se jí zmocnil a unáší ji ode mne. Její vlasy vlály kolem hlavy jako dvě křídla. Zvedla ruce a zdálo se, že se snaží někde zachytit. Síla pekla však byla mocnější. Stáhla svou služebnici do věčného zatracení.

Podařilo se mi ještě jednou zahlédnout její obličej, ačkoliv se ode mne stále vzdalovala. Viděl jsem v něm hrůzu, překvapení a zoufalství. Měl jsem s ní soucit, ale

- 97 -

nemohl jsem pro ni nic udělat.

Mně se ta cizí síla přicházející z temnot vyhnula. Kříž

mne ochránil. On byl mým velkým trumfem společně s Tajemným Grálem, jehož tajemství jsem mezitím rozluštil.

Tessy Lamarová zmizela navždy. Čeho se peklo zmocnilo, to již nevydalo. Každopádně byla jeho služebnicí a patřila k němu.

Poslední, co po ní zůstalo, byl nervy drásající výkřik, který pohltila tma.

Ale já jsem stál. Jakmile síla kříže opadla a okolí nabylo přirozené tvary, zjistil jsem okamžitě, kde jsem. Nacházel jsem se v rakvi v Tessyině obytném přívěsu. Na okamžik jsem tu hrůzu prožíval znovu.

Ale ostatní měli méně štěstí. Nejen Tessy, ale i muzikant s podobou Frankensteina a také Kid Fox.

Trochu deprimován jsem opustil černou truhlu, do níž

mne přivedla černá magie.

Opustil jsem i přívěs. Oba zbývající muzikanti stále ještě leželi v bezvědomí poblíž maringotky. Po krátkém hledání jsem objevil telefonní budku.

Když jsem vytočil Susanino číslo, ozval se mužský

hlas. Poznal jsem Mika Foxe.

„To jsem já, Sinclair."

„Žijete?"

„Ano."

„A můj syn?"

Zatraceně. Musel jsem polknout a nemohl jsem prostě v té chvíli odpovědět.

Mike Fox pochopil. „Rozumím, nepovedlo se vám to."

„V podstatě ano," odpověděl jsem tiše. „Ale váš syn musel zaplatit velkou cenu za svou nerozvážnost. Mrzí mě

- 98 -

to..."

Slyšel jsem, jak ztěžka oddechuje. Potom se opět ozval.

„Děkuji, že jste zavolal." Položil sluchátko.

Zůstal jsem stát v budce. Bylo mi všelijak. Opřel jsem se o skleněnou stěnu a koukal na ušpiněnou zem.

Někdy jsou chvíle, kdy bych se zkrátka nejraději neviděl. A to bylo právě teď. Otevřel jsem dveře a vyšel z budky. Rozpršelo se. Přesně tohle bylo počasí odpovídající mé náladě. Zapálil jsem si a ohrnul límec. Vrátil jsem se zpět do vozu. Oběma muzikantům jsem nasadil želízka.

Potom jsem si sedl ke stolu a dlouze hleděl na tu prokletou rakev.

Čekal jsem na Suka.

Věděl jsem najisto, že se odněkud vynoří a vyzvedne si mě...

KONEC

- 99 -