NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 03

Jason Dark

1997

- 2 -

V rukou pevně svíral široký, hrůzně vyhlížející meč.

Vrhnul se dopředu a ostří zasvištělo vzduchem.

Mrskl jsem sebou na zem.

V ruce mě tlačil chladný kov zbraně. Střela vyrazila z hlavně a zavrtala se do mohutného těla. Na hrudi se rozlila červená skvrna a potom se postava zhroutila.

Zůstal jsem ležet a ulehčeně jsem si vydechl. Volnou rukou jsem se přidržel větve. Zrychlený tlukot srdce zvolna ustával. Tenhle útok mohl být fingovaný.

Po pár vteřinách jsem vstal. Komáří vojska byla neodbytná. V tom vlhku se ani nebylo čemu divit. Vedra pokračovala dál. Nyní, k večeru, zalezlo slunce milosrdně za obzor, ale trvající dusno mne nutilo jednat.

Polní stejnokroj se nepříjemně lepil na tělo. Byl ozdobený listím a bodláčím, které jsem nasbíral cestou lesem.

Namáhavě jsem se postavil na nohy. Pod lebkou jsem měl vzduchoprázdno a tohoto pocitu jsem se nemohl zbavit. Protivníka jsem se nemusel obávat. Výstřel jej doslova roztrhal na kousky.

Vlastnil jsem zbrusu novou zbraň vyvinutou teprve nedávno. Byla to MPi s krátkou hlavní a neuvěřitelně rychlou kadencí střelby. Kromě toho měla vestavěný

laserový zaměřovač.

Takto ozbrojen jsem si připadal jako Rambo. Musel jsem se probít nepřátelským územím a přitom smést z cesty všechno, co by se mi do ní postavilo.

Zůstal jsem stát vedle něj. Mnoho z něj nezbylo. Kulka zničila i dráty uvnitř těla. Byly připojeny k beztvaré hmotě.

Pochopitelně, nezabil jsem člověka, spíše zničil dálkově ovládanou loutku. Protivníka, který se mohl vynořit

- 3 -

odevšad. V řídícím středisku seděl před monitorem jakýsi přátelsky nakloněný muž, který vše sledoval a ovládal.

Zvolil jsem si nejvyšší stupeň obtížnosti. Číslo tři. Mým úkolem zůstávalo dostat se do tábora.

Netušil jsem, co za tím vězí. Rozkaz přišel údajně shora. Nedali mi ani dost času na zabalení věcí. Vrtulníkem mě dopravili na skotskou hranici. Nacházelo se tam vojenské cvičiště, přes které jsem se nyní musel dostat, abych dosáhl cíle.

Byl to už čtvrtý protivník, kterého jsem dnes vyřídil.

Centrála však připravila ještě jedno překvapení. V pravé ruce jsem pevně svíral lehký samopal s krátkou hlavní.

Meč přirozeně nebyl pravý, jenom atrapa, která mě v žádném případě nemohla zabít.

Úkol jsem musel splnit v časovém limitu. Prakticky to znamenalo, že přesně v jedenadvacet hodin jsem se měl hlásit v táboře. V opačném případě jsem tuhle bitvu prohrál, i kdybych ještě žil.

Věděl jsem pouze, jakým směrem se mám pustit. Víc nic.

Stále na sever, to bylo vše.

Teď jsem stál před volbou. Buď se pustit úzkou lesní pěšinou, nebo průsekem vzhůru do svahu. Bylo jasné, že číhali všude. Rozhodl jsem se zůstat v dolině, kde kapradí, křoviny a vichřicí polámané stromy nevytvářely přítmí.

Byl to vlhký kraj. Není divu, protože kolem dokola byla spousta malých jezírek, rybníků a tůní. Tomu odpovídala i samotná půda. Připadalo mi, že se pohybuji po měkkém koberci.

Staré stromy ležely napadané na svahu. Zdálo se, že mnohé z nich mě v příštím okamžiku pohřbí pod sebou.

- 4 -

Sunul jsem se opatrně dopředu připravený okamžitě přivítat každého nového protivníka. Poslední spadl z větvoví stromu. Kde číhají ostatní? Možná se skryli pod zem.

S tím jsem musel počítat. Určitě nastražili léčky na všech stranách. Mohly to být i napříč ležící kmeny.

Listovím stromu probleskovalo sporé světlo. Odráželo se od země a rozhazovalo radostně zelenožluté záblesky.

Urazil jsem už hodný kus cesty, aniž by se cokoliv přihodilo.

Náhle byly tady.

Dvě postavy vyskočily zpoza stromů. V rukou držely zbraně připravené k výstřelu. Na sobě měly hnědé maskovací stejnokroje.

Stejně jsem byl rychlejší.

Dříve než začali pálit, klesl jsem na koleno. Pahýl stromu mi přitom poskytnul výhodný úkryt. Opřel jsem o něj zbraň a začal střílet.

Loutky se roztančily pod náporem střel, které s jedovatým zasyčením vyletovaly z hlavně.

Ratatata...

Zakrátko bylo po boji.

Postavil jsem se, abych lépe viděl. Ležely na zemi. Opět jsem zvítězil a zničil své mechanické protivníky.

Z vysílačky, kterou jsem mel zastrčenou v kapse stejnokroje, jsem zaslechl tichý smích. Za ním následoval hlas, který ohodnotil můj výsledek.

„To nebylo špatné, Sinclaire, ale překročil jste časový

limit."

Vytáhl jsem přístroj, abych mohl dát patřičnou odpověď. K tomu však nedošlo. Tentokrát jsem reagoval

- 5 -

velmi pomalu. Nad sebou jsem zaslechl jakési zašustění a potom se nade mnou rozprostřela ohromná síť. Uskočil jsem sice stranou, ale stejně jsem se do ní zapletl.

„Naletěl jste, Sinclaire. Neměl byste se nechat tolik rozptylovat..."

Musel jsem kapitulovat. Potom přišli.

Les kolem mne ožil. Přinejmenším šest umělých protivníků se vynořilo ze křovin. Hlas ve vysílačce mě výsměšně uklidňoval.

„Buďte bez obav, Sinclaire, ti vám neublíží. Můžete odložit zbraň. Je dobojováno."

Nejen teoreticky, ale i prakticky. Mezerami v síti jsem zahlédl skutečného člověka, žádnou umělou napodobeninu.

Pořízek s bíbrem měl oblečený maskáč. Vypadal jako revolucionář. Zůstal stát vedle mne a ušklíbal se. Potom se sklonil a uvolnil v síti oka, abych mohl vylézt ven.

Podával mi ruku. „Jmenuji se Kelso. Jenom Kelso."

„Vy jste tady správcem?"

„Tak nějak."

Schválně jsem jeho ruku přehlédl a vydrápal se ze sítě sám. Zjistil jsem, že moji protivníci zajeli zpět do svých úkrytů.

„Vy máte v rukávu spoustu triků," postěžoval jsem si.

Kelso jen nadzvedl chápavě ramena. „Člověk musí v životě počítat se vším, Sinclaire."

„Ale já nejsem žádný žoldák někde v džungli."

Vousáč znovu pokrčil rameny. Byl to pořádný kus chlapa, ale bez přebytečného tuku. Kelso byl trénovaný do morku kostí. Kam šlápl, tam tráva nerostla.

„My také nevypadáme jako žoldáci. Sloužíme Jejímu veličenstvu."

- 6 -

„Bůh ochraňuj královnu," poznamenal jsem a zbavil se posledních ok. „Víte, ptám se proto, že mi nejde do hlavy, proč jsem se ocitl na této válečné výpravě."

„Na to nemohu odpovědět."

„Vy také neznáte důvod?"

„Ne."

Viděl jsem na něm, že lže.

„Vy o tom, Kelso, nesmíte mluvit."

„Možná."

„Přece mne tady nehonili zbytečně.

„Správně."

„Kdo by mi o tom řekl víc?"

„Teď se vrátíme do tábora. Myslím, že se tam dozvíte, co potřebujete."

„Budu se těšit."

Kelso se vysílačkou spojil se štábem. „Můžete to tady vyčistit. Jedeme zpátky." Jejich hantýrka zněla laikovi poněkud cize.

V tomhle parnu jsem ani v nejmenším neměl náladu na další úmornou cestu. K mému překvapení a radosti přijel Kelso nejmodernějším typem džípu, který lehce zdolával každý terén.

Pochopitelně nemohl projet přes nakupené stromy, ale prorážel si cestu křovinami, až se dostal na úzkou cestičku, kde se to hemžilo četnými výmoly. Zvedal se mi z toho žaludek. Pevně jsem se zachytil držadla, ale stejně jsem cítil každý výmol jako ránu do hlavy. Přitom jsem se ještě musel ohnout, aby mě nesmetla některá z nízko visících větví.

Obraz krajiny se změnil jako mávnutím kouzelného proutku. Les zůstal za námi. Před námi se otevřelo malé

- 7 -

údolíčko ohraničené dvěma řadami skalních stěn. V údolí stály táborové budovy.

Reflektory se prokousávaly tmou. Za okny se rovněž

svítilo. Zahlédl jsem několik vojenských vozidel, ale stála tam i civilní auta.

Nikde jsem neviděl vojáky. Nebyla zde ani závora. Mne však nezajímal ani tak tábor jako spíš jeho okolí. Můj pohled padl na úbočí kopce, kde se zvedaly šedivé zdi. V

padajícím soumraku se rýsovaly ještě ostřeji. Rozeznal jsem hrad.

Stál tam nahoře jako tichý kamenný strážce. Při pohledu na něj jsem měl stísněný pocit.

Kelso zabočil k největšímu baráku. Pravděpodobně se tam nacházel štáb.

„Můžete vystoupit, Sinclaire. Vaše práce tady skončila."

„Tady?" přeptal jsem se.

„Ano." Bradka se roztančila, když se ušklíbl. Zdálo se mi, že si ze mne tropí žerty. Hodili mě prostě do vody a na mně bylo, abych plaval.

Maskovací stejnokroj byl pomačkaný. Spodní prádlo se mi lepilo na tělo. Prahl jsem po vydatné sprše.

Kelso šel přede mnou. Otevřel dveře a dokonce je i podržel, abych mohl vstoupit. Ve všech táborech se dalo očekávat všechno, jenom ne jediné. Příjemné útulné prostředí. Chodba byla studená, mdlé lampy dávaly jen nezbytně nutné světlo. Šel jsem za Kelsem.

Před jedněmi dveřmi se zastavil a dvakrát zaklepal.

Když uslyšel odpověď, otevřel.

„Všechno v pořádku, kapitáne?"

„Ano, pane."

„Tak zavolejte Sinclaira."

- 8 -

„Je tady, pane." Kelso ustoupil stranou a nechal mne projít.

Vstoupil jsem do střízlivě, až sparťansky zařízené kanceláře. Psací stůl, skříň na spisy, židle, několik telefonů

a dva muži, kteří hleděli na mne. Jeden z nich měl velitelskou uniformu. Byl o něco starší než já. Šlachovitý

chlapík s hladkou opálenou tváří. Vypadalo to, že je stále ve střehu.

Jeho jméno jsem neznal. Zato druhý gentleman mi byl až příliš povědomý.

Sir James Powell, můj šéf. Superintendant Scotland Yardu.

„Tak jste tady, Johne," konstatoval. Za skly brýlí se to blýskalo. „Nezachoval jste se zrovna jako hrdina."

„Netvrdil jsem, že jím chci být, pane. Ale možná bych se rád dozvěděl, proč jste mi na dnešní večer připravil tenhle malý trénink. A ještě k tomu v tomto kraji, kde lišky dávají dobrou noc."

„Na tenhle kraj si budete muset zvyknout, Johne."

„Chcete mne tady nechat cvičit?

Znáte přece můj vztah k armádě. Jestli si mám vybrat mezi kytarou a puškou, sáhnu po kytaře."

Sir James s pochopením přikývl, zatímco velitel sebou udiveně trhl. S takovými lidmi bych nevycházel dobře.

„Jděte se nejdříve osprchovat, Johne. Nechal jsem už

připravit váš civilní oděv."

„Jak laskavé, pane."

„Kelso vám ukáže cestu."

Kapitán mi položil ruku na rameno. „Pojďte, Sinclaire, koupel už čeká."

„Přinejmenším je to cosi, na co se člověk může těšit,"

- 9 -

odpověděl jsem a vykročil za ním...

Byla to společná sprcha pro patnáct lidí. Pod stropem visely vedle sebe sprchovací růžice. Dlaždice byly šedozelené a naštěstí s protiskluzovou úpravou. Teplá voda působila blahodárně.

Po osušení jsem se vrátil do předsíně, kde už ležely připraveny moje věci. Čekal zde i Kelso. Oblékal jsem se a on přitom koukal na zem.

„Co potřebujete?" zeptal jsem se.

„Vlastně nic, ale je zde jedna záhada. Proto jsme si vás vyžádali."

„A štvali nazdařbůh krajinou."

Přitom jsem zapínal knoflíky hořčicově žluté košile.

„To nebyl můj nápad."

„A čí tedy?"

„Zeptejte se vašeho šéfa."

Zastrčil jsem košili do kalhot. „Kelso, něco mi tu nehraje. Co znamená to tajnůstkářství?"

„Já jsem jen výkonný orgán. Nic neplánuji." Kelso vstal a protáhl se. „Uvidíme se později," řekl.

„Hej, počkejte ještě."

Otočil se ve dveřích. Teprve nyní jsem si uvědomil, že má nažloutlé zorničky. „Co potřebujete?"

„Mám pocit, že se tu budu muset zdržet."

Pokrčil rameny. „To záleží na vás."

„Jakto?"

- 10 -

„Jak rychle provedete svou práci."

„Aha, tak je to."

„Jistě." Odešel bez jediného slova vysvětlení. Zůstal jsem sám se svými myšlenkami a tušeními.

Ačkoliv jsem o všem usilovně přemýšlel, nedospěl jsem k žádnému závěru. Vycházel jsem z toho, že zde muselo dojít k něčemu, co se vymyká normálnímu chápání. Jinak by mne netáhli do takové pustiny.

To znamená, že zde budu čelit démonům nebo jim podobným příšerám.

Dokonce jsem v předsíni našel i svůj pohotovostní kufřík. Otevřel jsem jej a shledal všechny zbraně v pořádku včetně bumerangu a vzduchové pistole, z níž se vystřelovaly šípy s dubovou špičkou.

Maskovací stejnokroj jsem nechal ležet v šatně. Do druhého kufru jsem uložil spodní prádlo a vydal se ke svým šéfům. Cestu jsem si zapamatoval dobře.

Sir James a velitel mě očekávali. Zatím se věnovali svým drinkům. Můj šéf měl pochopitelně svou nepostradatelnou vodu.

Byla zde připravena i třetí židle. Přitáhl jsem si ji a posadil se.

„Už se cítíte lépe, Johne?" zeptal se sir James.

„Ano, i když ne stoprocentně. Připadám si, jako bych létal ve vzduchoprázdnu."

„To chápu."

„A nechtěl byste mi, pane, poskytnout trochu vzduchu?"

„Chcete se něčeho napít?"

„Vodu, prosím."

Byla připravena. Vzal jsem si láhev z pojízdného servírovacího stolku. Naplnil jsem sklenici až po okraj a

- 11 -

jedním douškem ji vyprázdnil do poloviny.

Potom přešel sir James k věci.

„Johne, rád bych vám představil velitele Strattona."

„Těší mě."

Stratton jen přikývl. Potom řekl: „Jistě jste už pochopil, že zde máme jisté problémy a čekáme od vás pomoc."

„Také si to myslím. O co jde?"

Stratton už už chtěl promluvit, ale sir James jej předešel.

„Jde o jisté události, k nimž nemáme jasné vysvětlení.

Nadarmo bychom vás neproháněli po tomto nehostinném kraji. Počítali jsme s tím, že by se vám mohlo přihodit něco podobného, co už před vámi potkalo jiné."

„A co, prosím?"

„Zmizeli."

Podíval jsem se na sira Jamese a potom na velitele.

„To je všechno, pane? To byl ten důvod?"

„V podstatě ano."

„A proto jsem musel přijet až z Londýna, abych...?"

„Ano, vzpomněli jsme si na vás, Johne. Zmizení mých mužů není normální. Zastihlo je to při cvičení. Náhle byli pryč."

„Hledání bylo bezvýsledné?" obrátil jsem se s dotazem na velitele.

„Bohužel."

„Míníte tím, abych hledal vojáky?" Musel jsem se nechtěně zasmát. „Vy se tady vyznáte, denně tu sloužíte, znáte krajinu. Jak já mohu..."

„Jednoho jsme už našli," řekl Stratton.

„Mrtvého?"

„To se nedá říci."

- 12 -

„Co to znamená? Zraněného, těžce zraněného nebo..."

Sir Jamnes zvedl chlácholivě ruku. „Johne, chápu, že vás poněkud rozčílil způsob, jakým jsme vás sem dopravili.

Věřte, že k tomu máme své důvody. Nejde o žádnou legraci."

„Chápu, že ta záležitost bude dost vážná."

„Neradi bychom vás nechávali v nejistotě déle, než je nutné. Důkazy jsou vždy lepší než pouhá slova."

„To je pravda." Podíval jsem se na Strattona. Ten se zvedl a přihladil si uniformu.

Kráčel vzpřímeně jako svíčka a přitom velmi pružně.

Sir James mi dal přednost. Jistě zachytil můj tázavý

pohled, ale zdržel se dalšího komentáře.

Vedl nás napřič táborem do hlídané zóny. Dveře se otvíraly pouze po zasunutí bezpečnostní karty do čtecího zařízení.

Sklepní dveře bez mříží, k tomu ještě z šedé oceli, byly vsazeny do hladkého betonu. Komandant Stratton zůstal stát před posledními dveřmi na pravé straně.

„Zavřeli jsme ho tady."

„Byl to jeden z vašich lidí?" ujišťoval jsem se.

„Ano, specialista."

„Nechtěl byste otevřít?" pohlédl jsem na dveře.

Zavrtěl hlavou. „To je příliš riskantní."

„Máte zbraň, Johne?" zeptal se sir James.

„Ano, svou berettu."

„Dobrá."

Vpravo vedle dveří se nacházela kovová lišta.

Pomrkávala na ní tři ovládací tlačítka.

Stratton zmáčkl prostřední. V horní polovině dveří se odsunulo malé okénko vyplněné silným sklem. Za sebou

- 13 -

jsem zaslechl hlas svého šéfa.

„Podívejte se dovnitř, Johne!"

Za dveřmi se skutečně nacházela pouze cela. Byla prázdná až na kovovou pryčnu u zdi. Zdi byly holé a hladké. Z té místnosti nebylo úniku.

Ani pro postavu ležící ve světelném čtverci stropního svítidla.

Byl to muž v ušpiněné potrhané uniformě. Ležel tváří ke zdi. Maskovací oděv měl kdysi zelenou barvu. Teď jej zdobily pruhy zaschlého bláta. Levou nohu lehce pokrčil a pravou natáhl až ke kraji pelesti.

„To je on?" zeptal jsem se.

„Ano."

„A co má být?"

Velitel se nakysle usmál. „Vyčkejte, Sinclaire, možná se pohne."

Jako by zaslechla jeho slova, ležící postava se pohnula.

Tělem probíhalo trhavé chvění.

Nejdříve se těžkopádně převalila na záda a zůstala tak chvíli ležet s dlaněmi položenými vedle těla.

„Hned to uvidíte, Sinclaire."

Muž se vzepřel a posadil. Pomalými, těžkopádnými pohyby. Nejdříve bylo vidět rány na jeho krku a rameně.

Muselo jej pokousat nějaké divoké zvíře. Rány byly hluboké a určitě dlouho krvácely.

Voják otočil hlavu.

Zírali jsme nepohnutě na sebe. Určitě mě taky zpozoroval, protože jeho ústa zkřivil děsivý úšklebek.

Obličej měl mrtvolně bledý. A když vycenil zuby, věděl jsem okamžitě proč. Z horní čelisti vyrůstaly dva obrovské tesáky.

- 14 -

Ten voják byl upír!

V jeho obličeji se jinak nepohnul ani sval. Dřepěl na pryčně a nepřítomně hleděl na dveře. Dokonce i vlasy měl slepené zaschlou krví. Oči byly dvě kuličky bez života. V

mdlém světle vypadal jeho obličej ještě bledší.

„Nu, co říkáte?" zaslechl jsem otázku svého šéfa a otočil se zpět.

„Také upír."

„Bohužel ano."

I velitel byl pohnutý. Z jeho rtů splývalo nezřetelné mumlání. V obličeji měl výraz něčeho nepopsatelného.

Mně to připadalo jako zoufalství nad vlastní bezmocností.

„To je jeden ze zmizelých," vysvětloval.

„To jsem pochopil. Ale jak se vám podařilo ho najít?"

„Byla to náhoda. Vracel se asi tam, kde byl předtím."

„Lačnil po krvi."

„To mi také došlo. Měli jsme štěstí, že se nejdříve zatoulal sem."

„Takže nikoho nenapadl?"

„Ne, pane Sinclaire."

„Co však nebylo, může být," přidal se můj šéf. „A myslete, Johne, na to, že nejen on, ale i zbývající dva vojáci jako by se propadli pod zem."

„Vycházejme z toho, že i je postihlo podobné neštěstí,"

obrátil jsem se na Strattona.

„Nu ovšem."

„Proto jste mne zatáhl do téhle divočiny, pane. To bylo rafinované."

„Chtěl jsem vás dopředu upozornit, ale nešlo to, Johne.

Celá akce má nejvyšší stupeň utajení. Top secret.

Sledováno vládou. Musel jsem se podrobit, rozumíte?"

- 15 -

„Mysleli jsme," řekl Stratton, „že by při vašem nasazení mohlo proběhnout něco podobného jako u těch zmizelých vojínů. Použili jsme vás jako volavku." Pokrčil rameny.

„Bohužel, nevyšlo to. Proto zde budete muset zůstat a poohlédnout se po nich."

To jsem už pochopil. „Zatím se s tím bohužel nedá nic dělat," vysvětloval jsem. Zamířil jsem ukazováčkem na dveře. „To monstrum uvnitř se nestalo upírem samo od sebe. Někdo mu k tomu pomohl, rozumíte? Třeba starší upír. Toho je třeba stůj co stůj najít."

Sir James souhlasně přikývl. „Přesně to jsem už řekl veliteli. Otázka zní, kdo by to mohl být?"

„Kraj vypadá liduprázdně."

„Ano. Pouze v noci je občas slyšet vytí."

„Vlci?"

Stratton potřásl odmítavě hlavou. „Ne, to není vlk. Spíš

bych hádal, že jde o toulavého psa. Někteří z mých lidí jej dokonce viděli. Je to bílé zvíře."

„Upíří pes?" podivil jsem se.

„To vám bohužel neřeknu."

„Pes, který nemá žádný domov?"

„Nevím."

Vzpomněl jsem si na zámek, který jsem předtím zahlédl. Zeptal jsem se na to Strattona.

„Myslíte Manderstonský zámek?"

„Tak se jmenuje?"

„Ano, je to staré panské sídlo a patří Manderstonům.

Žijí tam sir Walter Manderston a jeho paní lady Freya."

„Sami?"

„O nikom dalším nevím. Oba jsou sice hodně staří, ale stále ještě velmi čiperní."

- 16 -

„Byl jste uvnitř zámku?"

Stratton souhlasně přikývl. „Samozřejmě. Jednou do roka pořádají Manderstonovi menší společenský večírek.

Patříme mezi zvané hosty. Scházejí se tu zástupci mnoha šlechtických rodů. Jinak pán a paní Manderstonovi žijí v ústraní. Mají slušný majetek a žijí z jeho výnosů."

„Patří k zámku i bílý pes?"

„To nemohu s určitostí tvrdit. Manderstonovi se o něm nikdy nezmínili." Stratton se na mne překvapeně podíval.

„Podezříváte to staré panstvo, že má něco společného s upíry?"

Pokrčil jsem rameny. „Jako policista musím sledovat všechny stopy. Zámek mi padl do oka, když jsme se vraceli zpět do tábora. Proto jsem se o něm zmínil."

„Máme zde bohatě zalesněnou krajinu. Je to vlastně hotový Výstrkov, jestli mi rozumíte?"

„V tom případě bych mohl zbývající upíry hledat celé týdny."

„To je pravda."

„Nemáte lepší řešení?"

„Přinejmenším jednu alternativu, pane Sinclaire. Až na nezbytné stráže nechám celý prostor tábora vyklidit.

Budete ho mít celý pro sebe. Já osobně se rovněž vzdálím.

Ne zcela dobrovolně, ale i já mám své nadřízené. Chtěl jsem vám tu vlastně ponechat jenom kapitána Kelsa, který

vám může být prospěšný. Kromě toho je to zkušený

válečník. Člověk, který se ničeho nezalekne. Můžete se na něj plně spolehnout."

Podíval jsem se na sira Jamese. „Suko by mi byl milejší. Rozumíte, že?"

„ Jistě, Johne. Ale dostal jsem shora pokyn, aby do celé

- 17 -

záležitosti bylo zasvěceno co nejméně lidí. Takže pro Suka už nezbylo místo. Lituji."

Přikývl jsem a podíval jsem se okénkem dovnitř. Upír se opět zvedl z pryčny. Stál tam a snad přemýšlel, jestli má zaútočit nebo ne.

Také mě zpozoroval. Jedním trhnutím se dal do pohybu.

Klátil se jako nemrtvola, zombie, kterým ve skutečnosti byl. Hlavu naklonil na stranu, takže jsem měl možnost zahlédnout ránu na krku.

„Jde ke dveřím," řekl jsem.

„Co chcete dělat?" zeptal se velitel.

Ušklíbl jsem se. „Hádejte. Co může člověk provést s upírem? Vyřadit jej z boje."

Protáhl obličej. „Dubovým kolíkem?"

„I kolíkem, ale ten stejně nemám. Zato vlastním pistoli nabitou stříbrnými náboji. To je rovněž vynikající zbraň."

Podíval jsem se opět otvorem. Upír stál na dosah ruky od dveří.

„Můžete otevřít, veliteli?"

Kývnutím hlavy souhlasil. Pod lištou se nacházela štěrbina, do níž se vložila karta s kódem. Odstoupil jsem od dveří a vytáhl berettu. Komandant zastrčil kartu do otvoru.

Sir James vyčkával vzadu. I v jeho obličeji se zračilo napětí.

„Musíte zatlačit do dveří," vysvětloval Stratton.

„Dobrá."

Dveře neměly kliku. Jakmile velitel zasunul kartu, ozvalo se klapnutí.

Dveře se otevřely.

Upír se určitě nehnul z místa. Spolehl jsem se na své zkušenosti. Couvl jsem a s krátkým rozběhem rozrazil

- 18 -

dveře.

Neozval se výkřik, jen tupé bouchnutí. O vteřinu později jsem se ocitl v cele a zjišťoval, co se stalo.

Dveře jej odhodily napříč místností až k pryčně. Ležel tam a svíjel se. Člověk by byl po takové ráně přinejmenším omráčený. S upírem to bylo jiné. Necítil bolest. Upíři jsou pouhé loutky ovládané silou pekla.

Dveře zůstaly napůl otevřené. Protože jsem stál vedle nich, mohli sir James a velitel Stratton sledovat dění v cele.

Upír byl velmi zesláblý. Kdyby se však napil lidské krve, zesílil by. Válel se po pryčně, spadl na zem a opět se ztěžka zvedal.

Rukama pohyboval tak, jako by nepatřily jemu, ale nějakému cizímu tvorovi.

Zastrčil jsem pistoli zpět do pouzdra. Znal jsem i jiné způsoby, jak jej zneškodnit. V pravé ruce jsem držel kříž.

To byla první věc, kterou uviděl, když zvedl hlavu.

Upír otevřel ústa. Jazykem, který připomínal dětskou lopatku, si olízl zuby.

Přistoupil jsem k němu.

Vytřeštěnýma očima hleděl na kříž. Z jeho úst se vydral úzkostlivě znějící zvuk. K tomu ještě otáčel hlavou, aby se vyhnul pohledu na kříž.

Potom se natáhl po mně.

Byl to neohrabaný pohyb, kterému jsem se však nestačil vyhnout. Velká pracka zasáhla hřbet levé ruky. Hlavu otočil, protože jej propaloval odlesk světla od kříže.

O dvě vteřiny později pocítil jeho účinky. Udeřil jsem jej otevřenou dlaní s křížem do zátylku. Na okamžik jsem jej podržel. Poté jsem odstoupil a sledoval, co se bude dít.

Vůbec nezařval. Vydal ze sebe syčivý chrapot, jaký

- 19 -

jsem ještě v podobných případech neslyšel. Dotyk kříže na něho působil děsivě. Převalil se a padl vedle pryčny. Při pádu se otočil. Jednu ruku vystrčil a snad se chtěl zachytit pelesti. Ale na víc jeho síly nestačily. Zůstal ležet s tváří u betonové zdi.

Schoval jsem kříž a ohlédl se. Na prahu dveří stál pouze velitel Stratton. Sir James se zdržoval v pozadí. Pokýval hlavou, když jsem se setkal s jeho pohledem.

Ukázal jsem na nehybné tělo. „To byl první z vašich zmizelých lidí, veliteli."

Stratton si mnul bradu. „Ano, viděl jsem," řekl drsně.

„Zdá se, že pro vás nebyl tvrdým oříškem, pane Sinclaire."

„Proto jsem jej vytáhl až sem," vmísil se do rozhovoru sir James.

„Vaši lidé si na něm vylámou zuby."

„Možná." Nedůvěřivě si mne prohlížel. „Je opravdu mrtev?"

„Přesvědčte se."

Stratton přistoupil váhavě blíž. Zprvu se neodvažoval, potom však přece jenom bezduché tělo upíra otočil. Bylo zřetelně vidět místo, kde se jej dotkl můj kříž.

Stratton se otočil. Jeho obličej nápadně zbledl. Na čele se mu perlil pot.

„Nikdo se o tom nesmí dozvědět," zašeptal. „Co uděláme s mrtvolou?"

„Co se obvykle dělá s nebožtíky? Pohřbí se."

„A neobživne?"

„Teď už ne. Ale u zbývajících dvou se nemohu zaručit."

„To může být pěkné nadělení!" Stratton na okamžik pozapomněl vojenské vyjadřování a promluvil jako civilista. „Zatracené nadělení. Dám kapitánu Kelsovi

- 20 -

příkaz, aby se postaral o mrtvolu."

Opustili jsme celu. Velitel nás požádal, abychom počkali v kanceláři.

Pohodlně jsme se uvelebili na židlích. Vyprázdnil jsem sklenici a podíval jsem se na superintendanta Powella.

„Nemůžete mi opravdu říci víc, pane?"

„Ne, Johne."

„Teď tady zůstanu hezky dlouho."

„O vás nemám strach. Vy už se o sebe postaráte."

Krátce se zasmál. „Kromě toho tu není konec světa."

„Ale skoro."

Sir James pokrčil rameny. „Ještě dnes v noci se vracím do Londýna."

„Budete informovat Suka?"

„Jistě. Řeknu mu však pouze to, že máte jisté poslání na skotské hranici.“

„Nechci vás nutit, pane."

„Máte představu o tom, kde začít?"

„Ano i ne. V prvé řadě je třeba najít zbývající dva vojáky. Také bych si rád prohlédl zámek. Budu mít k dispozici vůz?"

„Samozřejmě."

„Neznáte náhodou Manderstonovy?"

„Neznám. Vím jen, že je to stará šlechta, jejíž kořeny sahají až do středověku. Nemají však přímé spojení s královskou rodinou."

„Uvidíme, jak se věci vyvinou," řekl jsem. „Umím si docela dobře představit, že se někdo pokouší proniknout do tábora...,"

„Máte na mysli špionáž, pane Sinclaire?" Komandant vstoupil do místnosti, aniž bychom to zpozorovali.

- 21 -

„Tak nějak?"

Posadil se. „O tom jsme také přemýšleli. Dohadujeme se však, kdo by na tom mohl mít zájem."

„Nemáte jenom přátele, pane."

„To je pravda. Jenom..." zasmál se. „Rusové nebo Číňani. Možná Lybijci. Ale jsou to jen pouhé dohady, které se nemusí potvrdit."

„Uklidili jste už mrtvolu?" zeptal se sir James.

„Kapitán Kelso se postaral o mrtvého."

„Dá se na něho spolehnout?"

„Je to nejlepší voják, kterého mám, pane Sinclaire,"

vysvětloval Stratton důrazně. „Vám nepadl do oka, viďte?"

„Musel bych si na něj zvyknout."

„Ale i on na vás."

„Jistě." Ještě mě trápila jedna věc. „Zůstaneme teď oba v táboře?"

„Pro příští dny ano. Budeme se zdržovat nablízku a vyčkávat. Nevysvětlujte si to jako naši zbabělost. Vy sám víte nejlíp, jak rychle se šíří upíří nákaza. Je horší než

mor."

S tím jsem vřele souhlasil. „Bohužel, v této záležitosti vám musím dát za pravdu. Můžete mi říci, v jakém období ti tři muži zmizeli?"

Stratton se krátce zamyslil. „V průběhu jednoho týdne,"

řekl.

„A ten, kterého jsme vyřídili...?"

„Byl poslední." Dokončil za mne větu.

Sir James se obrátil na mne. „Nezbývá vám nic jiného než najít zbývající dva upíry."

„A ty, kteří je do takového stavu přivedli."

„Kdybych tak věděl," posteskl si Stratton. Potom se

- 22 -

odmlčel a zůstal strnule sedět, protože stejně jako já i sir James zaslechl vzdálené vytí.

Vzápětí nato vyskočil. „To je ten pes."

„Ten bílý?"

„Ano, Sinclaire."

Vyběhl jsem ze dveří. V chodbě jsem narazil na Kelsa.

Kapitánův obličej byl stažený grimasou.

„Smíme to psisko odstřelit?"

„Nesmysl."

Proběhl jsem kolem něj. Venku jsem nebyl sám. Vytí vyděsilo i strážné. Studené modrobílé světlo reflektorů

dopadlo na zem.

Zamířil jsem k parkovišti. Zdálo se mi, že vytí přichází odtud.

Zůstal jsem stát a pátral po psovi. Nemohl být daleko, protože nové zavytí se neslo krajem jako siréna.

Potom jsem ho uviděl. Byl relativně velký a bílý jako křída. Stál na zadních bězích a předníma tlapama se opíral o mříž. Znovu zavyl. Připadlo mi, že je to pohřební píseň

za zemřelého upíra.

Vedle mne se vynořil po zuby ozbrojený Kelso. Hlaveň

samopalu mířila k obloze.

„Jde mi na nervy," řekl a nechal hlaveň klesnout.

Odsunul jsem ji stranou. „Ne, nechte to zvíře!" Znělo to jako rozkaz.

„Skoda, Sinclaire, je to bestie. Viděl jste ty červené oči?"

„Ty máte také po proflámované noci."

„Člověče, vy ale máte humor."

Pes se stáhl zpět. Jeho tělo překypovalo sveřepou energií. Když se vzdaloval dlouhými mohutnými skoky,

- 23 -

vypadalo to spíše jako let než běh šelmy.

Za táborem začínal les. Zahlédl jsem psa ještě jednou, než dosáhl okraje lesa. Probíhal průsekem, který ozařoval bledý kotouč měsíce, který byl právě v úplňku.

Podobal se bílému jelenovi z pohádek, kterého mnozí hledali a nikdy nenašli.

V průseku se na okamžik zastavil, jako by se chtěl vykoupat v měsíčním světle a potom se hnal dál.

Pokud mne neklamal zrak, namířil si to rovnou k zámku, kde žili Manderstonovi.

Kelso nešel až k hranici tábora. Když jsem se vrátil k němu, potřásl hlavou a řekl: „To by mohla být stopa, Sinclaire."

„K upírům?"

„Jistě." Kapitán se ušklíbl.

„Tomu přece sám nevěříte."

„Možná."

Podíval se na mne a očekával bližší podrobnosti.

Upustil jsem od další debaty a vracel jsem se zpět do velitelské budovy.

Někteří vojáci si mne podezřívavě prohlíželi. Mlčky jsem prošel kolem nich.

Před dveřmi čekal sir James s velitelem Strattonem.

„Viděl jste něco, Johne?"

„Jenom psa."

„No a?" Jeho oči zamžikaly za silnými skly brýlí.

„Nádherné, urostlé zvíře," řekl jsem. „S tím nejsou žádné špásy.

Mezitím se k nám připojil i Kelso. „Špásy?" úsečně se zasmál. „Pane, ten pes je hotový zabiják."

„Odkud to víte?" zeptal se sir James.

- 24 -

„Přenášel jsem mrtvolu a všiml jsem si ran na krku.

Vypadaly jako stopy po psích tesácích." Kelso se podíval vyzývavě na mě. Čekal, co na to řeknu.

Ale ozval se Stratton. „Sdílím stejný názor jako kapitán Kelso. Ten pes představuje obrovské nebezpečí."

„Vypadá snad jako upír?" ozval jsem se.

Stratton reagoval kousavě. „Ale mohlo to být tak, že je napadl už dřív. To zvíře určitě stojí za vším a způsobilo, že se z mých mužů stali zombies."

„Tomu nevěřím."

„Proč ne, Sinclaire?"

„O nějakém upířím psovi jsem dosud neslyšel. Není však vyloučeno, že se přesvědčím o opaku. Můžeme něco stihnout ještě tuto noc?"

Stratton zavrtěl odmítavě hlavou.

„Je už připravený vrtulník?" zeptal se sir James.

„Ovšem, pane."

„Takže bych mohl zase letět." Superintendant přistoupil ke mně. „Udělejte, Johne, co bude ve vašich silách. Já vím naprosto jistě, že to dokážete. Na teorii o psovi bych příliš

nespoléhal. Uvidíme se v Londýně."

„Pozdravujte v Londýně."

„Vyřídím."

Kelso mi ukázal můj pokoj. Hodilo by se spíše říci pořádně velkou ložnici vojáků s patrovými postelemi.

„Můžete si vzít spodní postel, Sinclaire."

„Děkuji." Postavil jsem kufr na zem.

Kelso se ještě opíral o dveře, když jej přepadla moje otázka. „Není něco v pořádku?"

„Zatím ano, ale chtěl bych si něco vyjasnit."

„Prosím."

- 25 -

„Jsem dobrý voják, Sinclaire, který dostal rozkaz s vámi spolupracovat."

„Což vám činí jisté potíže."

„Správně."

„V čem je vlastně problém?" Posadil jsem se na okraj postele a čekal na vysvětlení.

„Kdybyste proti tomu nic neměl, Sinclaire, mohli bychom postupovat odděleně a potom společně udeřit."

Kývl jsem na srozuměnou. „To mi vyhovuje."

„Zůstane to mezi námi?"

„Můžete se na mne spolehnout."

Kelso se rozloučil s přáním dobré noci.

Byl jsem unavený a doufal jsem, že mne nebude rušit ani psí zavýjení, ani žádní krvaví upíři.

Upíři i psi mě nechali na pokoji. Ale stejně jsem se ráno cítil jako rozlámaný. Nejspíš to bylo tím, že jsem spal na něčem, co se jen vzdáleně dalo nazvat matrací. Jednou byla tvrdá, podruhé prolezená. Pod sprchou jsem narazil na Kelsa. Právě skončil.

„Ostatní už jsou připraveni k odchodu."

„Zůstáváme jen my dva?"

„Ano."

„Kde se v tom případě mohu nasnídat?"

„Kávu jsem uvařil. Jinak se budete muset obsloužit z vojenských zásob."

„Máte na mysli marmeládu z tuby a chléb jako pancíř?"

- 26 -

„Správně."

„Už se mi sbíhají sliny na jazyku."

„Vy jste ale mlsný." Ušklíbl se Kelso.

„Uvidíme se později, Rambo."

Jakmile zaslechl toto oslovení, zrudl a zúžily se mu oči.

Zmizel beze slova.

Kávu jsem našel v kantýně na ohřívací desce. Seděl jsem sám ve střízlivě zařízené místnosti se čtvercovými dřevěnými stolky. Z balíčku jsem si vzal ztvrdlý chléb a vytlačil na něj obsah tuby. Po prvním doušku se mi stáhlo hrdlo. Věnoval jsem tichou vzpomínku automatům na kávu ve Scotland Yardu, neboť proti této břečce byly pravým šampaňským. Ke kávě, kterou připravovala Glenda, se tohle nedalo vůbec přirovnat.

Zatímco jsem snídal, dolehl zvenčí zvuk odjíždějících vojenských nákladních vozů. Šel jsem k oknu a pozoroval je.

Kelso stál se Strattonem. Velitel mu dost tvrdě domlouval. Patrně se bavili o mně. Ať se baví, mne to ani v nejmenším nezajímalo.

Objevil jsem rádio a zapnul je. Bonnie Bianco zpívala

„Let se zlomenými křídly" Tu písničku jsem měl rád. Ve chvíli, kdy hráli nejkrásnější refrén, vstoupil Kelso. Choval se poněkud podrážděně, když zaslechl hudbu.

„Pořádáte večírek, Sinclaire?"

„Vytvářím atmosféru. To nezpůsobila vaše káva."

Bradatý Kelso se neradostně usmál. Vzhledem připomínal mladého Fidéla Castra, který mezitím oslavil abrahámoviny. „Já vím. Probudila by i mrtvého. Aspoň se dříve proberete po těžké noci."

„Zříkám se třeba jen jediné kapky tohoto moku."

- 27 -

„Ale neodmítáte ji úplně."

„Pokud zlepšíte technologický postup její přípravy, tak ne."

„Proč ne."

Tím jsem považoval téma za vyřízené.

„Co podnikneme dál? Máte nějaký plán?"

„Ano. Postarám se o toho bílého psa."

„Srozuměno."

„A vy?"

„Rád bych se seznámil se zdejší krajinou. Jistě chápete proč."

„Jasně. Myslíte, že něco objevíte?"

„Možná. Ale teď mluvme o něčem jiném, Kelso. Co uděláte, když se před vámi náhle zjeví upír?"

„Oddělal bych ho."

„A jak?"

„Uřízl jsem si dubový kolík. Jedna rána a je po něm."

„Ano, ale..."

„Podívejte, raději spoléhám na novou MPi. Napumpuji do ní spoustu olova."

„Dobrá, napumpujte. Vůz už je připravený?"

„Ano, džíp. S plnou nádrží. Umíte vlastně řídit?"

„Budu se snažit."

Kelso mne doprovodil na nádvoří tábora. Ve dne vypadala krajina úplně jinak. Romanticky, nádherně, s malými pahorky, půvabnými údolími, spoustou lesů a lučin. V této nádheře bylo zarámované malé jezírko s průzračnou vodou.

Neopakovatelný obrázek.

Vzpomněl jsem si na to, že tady poblíž bydleli i moji rodiče. Snad se na zpáteční cestě najde chvilka na krátkou

- 28 -

návštěvu.

Také zámek nevypadal tak hrozivě jako v noci. Ležel pokojně v paprscích ranního slunce. Nemohl jsem zjistit, jestli nahoru vede cesta, protože zámek obklopoval hustý

les.

Z lesů stoupala mlha a trhala se o koruny stromů na malé cáry vlající ve vzduchu.

„Hezký kraj," řekl jsem.

Kelso pokrčil rameny. „Já ho vidím trochu jinak.

Nehodí se pro některé vojenské operace. Je nepřehledný."

„Je vidět, že nejsem žádný vojevůdce."

„Pojďte, ukážu vám džíp."

Stál blízko vrat. Jeho stav mne uspokojil stejně jako letmý pohled na pneumatiky.

„Jste spokojen, Sinclaire?"

„Víc než spokojen."

„Domluvíme se na určitou hodinu?"

„Ne. Podívejte, Kelso, vy máte svoji práci a já také.

Bude dobré, když každý půjdeme tou svou."

„Rozumím."

„Hodně štěstí." Nastoupil jsem do vozu. Lehce jsem otočil klíčem ve startéru. Motor okamžitě projevil ochotu ke spolupráci a zavrněl jako malé dítě.

Kelso hleděl za mnou. Zařadil jsem rychlost a bez ohlédnutí projel bránou. Typy jako Kelso jsem prostě nesnášel. Tato ubohá náhražka Ramba myslela pouze jako stratég, ne jako člověk. Kdo odmítá lidskost, pohřbívá zaživa svou duši.

Před bránou byla upravená plocha, z níž se dalo vyrazit několika směry. Otočil jsem doprava, protože tím směrem stál zámek. Kromě toho jsem předpokládal, že tam vede

- 29 -

nějaká cesta.

Pochopitelně jsem se mohl zeptat Kelsa. Neudělal jsem to, protože každý z nás se vydal vlastní cestou.

Velmi brzy mne krajina vtáhla do sebe. Tábor zůstal za mnou.

Tahle ranní krajina ve mně vzbuzovala romantické myšlenky, ale uvědomoval jsem si, že tu nejsem na dovolené.

Hledat v tomto džungli se podobajícím lese směrovou tabuli by bylo velmi naivní, a tak jsem stále zůstával na úzké cestě zalité sluncem.

Vůz sebou házel jako lodička na rozbouřeném moři.

Šlehající větve připomínaly vztažené ruce. Statečně jsem s vozem šplhal dál přes trhliny a výmoly. Když dodržím směr, jistě se dostanu k zámku.

Nejdříve jsem narazil na asfaltovou silnici. Krátce předtím se ještě pneumatiky hrabaly v bahnité půdě.

Otočil jsem volantem doleva. Musel jsem se pustit tímto směrem. Cesta vedla mezi dvěma svahy porostlými křovinami. Poté následoval smíšený les. Připomínal hustou neproniknutelnou stěnu, která s geometrickou přesností kopírovala každou zatáčku.

Byl zde nepatrný provoz. Nic mi nebránilo v plynulé jízdě. Ani rosa, která se sem tam zaleskla ve slunci.

Náhle se zničehonic objevily první cáry mlhy. Vjel jsem do ní. Rychle zhoustla. Za první zatáčkou tu stála jako stěna z husté bílé vaty.

Kupodivu jsem to zvládl, ale stejně jsem raději zpomalil. A udělal jsem dobře. Po dvou dalších zatáčkách tu stála nová stěna.

Sotva jsem rozsvítil reflektory, ozval se za mnou

- 30 -

tlumený hluk. Troubení bylo stále hlasitější, jak se vůz přibližoval. Vpravo ode mne proletěl stín. Potom zapištěly pneumatiky, vůz se otočil a postavil se napříč silnicí.

Auto se předními koly zarylo do příkopu. Slyšel jsem náraz. Něco se roztříštilo. Potom nastalo ticho, protože i já jsem vypnul motor a nechal pouze svítit světla.

Vystoupil jsem a nechápavě jsem potřásal hlavou. Vždy se najdou hlupáci, kteří svým spěchem přivádějí do nebezpečí ostatní. Dokonce i na silnici, kde téměř nepotkáš

auto. Mne by to nenapadlo. Nicméně druhé auto leželo v příkopu a jeho předek připomínal tlamu známé psí rasy.

Kromě toho se otevřely dveře na řidičově straně.

Vylezlo cosi jako přelud, ale jeho šťavnatá nadávka mne přivedla zpět do skutečnosti.

„Zatracená smůla."

Ta paní měla nádherný repertoár, protože to, co jsem zaslechl, byl ženský hlas.

Zůstal jsem stát na kraji příkopu. „Mohu vám nějak pomoci, slečno?"

„Můžete, pane."

„Možná později, ale nejdříve si vystupte."

Vylezla z příkopu, postavila se a přehodila si kabelku tak prudce přes rameno, že jsem téměř schytal nečekanou ránu.

„Jste vždycky tak prudká?" zeptal jsem.

„Vy jste to zavinil."

„Cože?"

„Neptejte se tak hloupě, člověče. To je VW-Cabrio, ten se hned tak nevidí."

„Jistě. Ale vy jste jej, bohužel, svým neomluvitelným způsobem jízdy připravila do šrotu."

- 31 -

„Já? Máte všech pět pohromadě? Jinak byste tady tak přihlouple nestál."

„Vyprávějte to raději své prababičce. Ani ona vám neuvěří."

„Kdo vlastně jste?" vybafla na mě.

„Stejně bych se mohl zeptat i já vás."

„Dobrá, jsem Kate Manderstonová. Patříte také k těm směšným vojáčkům?"

„Ne."

„Ale jedete džípem."

„Ten jsem si vypůjčil."

„Hm." Nejdříve mlčela a hleděla upřeně na zem. Využil jsem té příležitosti, abych si ji lépe prohlédl.

Kate Manderstonová byla moderní mladá žena.

Tmavohnědé vlasy byly krátce střižené. Z kulatého decentně namalovaného obličeje hleděl pár živých očí.

Odhadl jsem ji na dvacet pět let.

Kate měla oblečené hnědé letní sako z lehkého materiálu a bílou zvonovou sukni.

„Jste spokojen, pane?"

„Jde to."

Založila si ruce v bok. „Zapamatoval jste si moje jméno..?"

„Kate Manderstonová."

„Velmi správně, pane..."

„Sinclair, John Sinclair."

„Zní to jako skotské jméno. Ale nechme toho, pane Sinclaire. Jsem Kate Manderstonová a jistě si dovedete domyslet, že jsem na cestě do zámku."

Podíval jsem se na její vůz. „S tímhle se tam už

nedostanete."

- 32 -

„To vím taky."

„Půjdete pěšky?"

„Ne." Zpražila mě chladným úsměvem. „Nevím sice, kam máte namířeno, pane Sinclaire, ale řekla bych, že máme společný cíl."

„Mohu vás vzít s sebou."

„Velmi správně."

„Džípem."

„Proč ne."

„Prosím, jak chcete. Máte vlastně štěstí, slečno Manderstonová, že se opravdu chci podívat na zámek za vašimi prarodiči."

„Nemají rádi vojáky."

„Vypadám snad jako voják?"

Stáli jsme vedle džípu. Kate si mě změřila od hlavy k patě a potom zavrtěla hlavou. „Vlastně ani ne. Takového vojáka jako vy jsem ještě neviděla."

„Však k nim nepatřím. Pro vás jsem jenom návštěvník.

Přicházím z hlavního města."

„Také bydlím poblíž Londýna."

„Nebydlíte na zámku?"

„Ne, jak jste na to přišel? Jsem malířka. Chci na zámku připravit výstavu. K tomu potřebuji jejich souhlas.

Telefonicky se s nimi nemohu domluvit, protože nemají telefon. Ani dopis mi nepřipadal vhodný. Rozhodla jsem se, že je navštívím osobně."

„To je rozumné. Ale jste přesvědčena, že sem, do této pustiny, zavítá dostatečný počet návštěvníků?"

„Ale jistě. Chce to jen pořádnou reklamu v novinách, televizi. Mám nějaké známosti. Bude to super."

„Co malujete?"

- 33 -

Kate nadzvedla nechápavě ramena. „Abstrakci."

Ukázal jsem kolem sebe. „Nehodila by se k malování taková krajina jako je tato?"

„Ani ne. Návštěvníci si zvykli na moje obrazy. Kdo sem přijde, ví, co může očekávat. Můžeme vyrazit?"

„Ovšem, promiňte. Je to ještě daleko?"

„Ne, jen několik zatáček a jsme tam." Nastoupila a řekla. „Říkejte mi Kate, prosím. Moje příjmení je prostě poněkud delší."

„Moje je sice kratší, ale pro vás jsem John."

„Výborně."

Nastartoval jsem a velmi opatrně vyrazil do mlhy.

„Odtáhnout váš vůz bude dost drahé, Kate."

„Já vím."

Za třetí zatáčkou jsme konečně vyjeli z mlhy. Přivítala nás jasně modrá letní obloha. Teď v srpnu si konečně léto připomnělo své povinnosti a snažilo se dohnat, co předtím zameškalo.

Smíšený les se pyšnil svěží zelení. V průsecích se otvíral pohled na nádherná údolí. Byla to jedinečná vyhlídka, kterou musel každý obdivovat. Malá jezírka rozházená po krajině připomínala kaňky ve školním sešitě.

Dále na sever se zvedaly horské hřbety skotské vysočiny.

„Mohl byste tady žít?" zeptala se Kate.

„Moji rodiče bydlí nedaleko odtud."

„No a?"

„Když čas dovolí, tu a tam je navštívím."

„Co děláte v Londýně?"

„Pokračuji v praxi svého otce. Byl advokát."

Kate na mne pohlédla úkosem. „A proto jste si vzal

- 34 -

džíp?"

„Ano, mám mezi vojáky pár známých. Kromě toho jsem si vždycky přál svézt se takovým vozem. Líbí se mi jízda v otevřeném autě s větrem ve vlasech. Vám taky?"

„Proč bych si jinak kupovala kabriolet?"

„Ovšem."

Přerušili jsme náš rozhovor. Soustředil jsem se na cestu, která se mezitím zúžila. Sluneční paprsky nás oslepovaly.

Oba jsme si nasadili sluneční brýle. Zámek jsem dosud neviděl. Jeho zdi zůstaly ukryté za hustou zelení lesa. Už

jsme nestoupali. Znamenalo to, že se nacházíme ve stejné výši jako náš společný cíl. Ovanula nás vůně jedlového a smrkového jehličí.

„Vycházíte dobře se svými prarodiči?" přehlušil jsem šumění větru.

„Myslím, že ano." Kate se nečekaně usmála. „Možná proto, že jsme se už léta neviděli."

„A teď chcete...?"

„Správně. Trochu jsme si psali. Poslala jsem jim svou fotografii. Teď vědí, jak vypadám."

„A co vaši rodiče?"

„Žijí na jižním pobřeží a vede se jim dobře. S nimi jsem si příliš nerozuměla. Patří k těm bezstarostným lidem, kteří se rádi zúčastňují večírků. Hned jsou tady, hned zase tam.

Jejich život není naplněný hlubším smyslem. Určitě znáte tyhle typy lidí z bulvárních plátků."

„Potom ovšem patří vaši rodiče mezi zámožné lidi."

„Dá se to tak říci. Mají nějaké pozemky v zámoří. Žijí z jejich výnosů. Jen tak ze dne na den." Zavrtěla hlavou. „To by nebylo nic pro mne."

„Jak se dívají na vaše malování?"

- 35 -

„Moc se jim to nezamlouvá. Považují to za mazanici.

Ale nechávají mne na pokoji. Já se nepletu do jejich života, oni se na oplátku nemíchají do mého. Naštěstí mě malování neživí. Něco jsem zdědila. Ale už to musím změnit, to je jisté."

„To si myslím."

„To říkáte jen tak?"

„Ne, Kate. Vy máte spoustu energie a dokážete to."

„Určitě."

Najednou les prořídl. Nezmizel úplně, ale pomalu ubíhal dozadu. Před námi se otevřela náhorní rovina, v jejímž středu stál hrad.

Mohutný obranný val se dvěma vysokými věžemi v romantickém stylu. Světle šedé zdivo dostávalo ve slunečním svitu nazlátlý lesk.

Zastavil jsem.

„Proč stojíte?"

„ Protože mě ten pohled vzrušuje."

„Opravdu?"

„Mám slabost pro staré zdi."

Kate se rozesmála. „Až přijedete blíž, přesvědčíte se, že mnohé zdi musely být opraveny. Ten hrad je tisíc let starý

a pomalu chátrá."

Přidal jsem plyn. Tady nahoře vál studený vítr. Vzduch byl nádherně průzračný. Člověk jej mohl převalovat na jazyku jako nějakou pochoutku. V poslední čtvrthodině jsem zapomněl, proč jsem vlastně mířil do těchto míst.

Připomněl jsem si to a zachmuřil se. Kate si toho naštěstí nevšimla.

Stále více jsem myslel na bílého psa. Zeptal jsem se Kate.

- 36 -

„Bílý pes?" Zavrtěla hlavou. „Promiňte, ale o tom nic nevím. Co je to za rasu?"

„Nevím. Vypadá jako ovčácký pes."

„Mí prarodiče nemají takové zvíře. To vím určitě. Ne, Johne, neviděla jsem ho."

„Viděl jsem ho v údolí."

„Jak jste přišel na to, že by mohl patřit k zámku?"

„Běžel směrem k němu."

Kate mávla rukou na srozuměnou.

Zastavil jsem před bránou. Nazývat něco takového bránou bylo poněkud přehnané. Z obou křídel zůstaly jenom trosky ohlodané zubem času.

Mohli jsme se podívat na nádvoří. Obklopily nás mohutné zdi s otevřenými vchody. Nádvořím se proháněl vítr. Přeletěl kamení a ohnul vysoká stébla trav, které jím prorůstaly. Ale nade všechny čněl bujný plevel.

Neviděl jsem nikde vůz. „Jak si vlastně vaši prarodiče opatřují jídlo?"

„Jedenkrát v týdnu sem přijíždí obchodník s potravinami a přiváží vše, co potřebují."

„A co když někdo z nich onemocní?"

„Nevím, Johne." Kate se zimomřivě zachvěla. „Je to komické.

Takhle

jsem

si

svůj

příjezd

opravdu

nepředstavovala." Náhle se zasmála a chytila se mne pod paží. „Věřte nebo nevěřte, Johne, ale jsem ráda, že jste tu se mnou. Myslím to upřímně."

„Bála byste se tu sama?"

„Také." Ukázala prstem na nádvoří. „Ve skutečnosti by si už mého příchodu všimli. Nikdo nepřišel, aby nás pozdravil. To není samosebou."

„Vaši prarodiče možná spí."

- 37 -

Vjel jsem na nádvoří. Džíp poskakoval po nerovné dlažbě. Brána stála naproti hlavní budově. Široké a vzdorovité s malými okénky. Obě věže vlevo i vpravo působily jako nedobytné tvrze.

„Byla jste už ve věži?"

„Ano, jako dítě."

„Muselo tam být nádherně."

„To ano."

Kate byla zaražená. Mlčela, když jsem zastavil před vchodem do hlavní budovy a otevřel dveře. „Tak jsme zde."

Zůstala stát vedle vozu a rozhlížela se.

„Něco tady nehraje."

„Co tím myslíte?"

„Nemohu to s určitostí tvrdit, ale je to tu úplně jiné.

Tenhle hrad má své vnitřní kouzlo, které je cítit. Ale teď mi připadá, jako by za těmi zdmi něco číhalo."

„A co?"

„To neřeknu. Možná byste se mi vysmál. Ale umělci jsou velmi vnímaví lidé. Cítím, že tu nejsme vítáni."

„Jsou to vaši prarodiče, Kate."

„Kromě toho mám pocit, že tu ani nejsou. Směšné, viďte?"

Pokrčil jsem rameny. Také jsem tušil, že s tímto hradem není všechno v pořádku. Jestliže tady bydleli lidé, museli by se už dávno ukázat. Už jenom z pouhé zvědavosti, kdo sem vlastně zabloudil.

K hlavním dveřím se stoupalo po širokém schodišti.

Nechal jsem Kate běžet napřed. Zatahala za velký zvonec a potom otevřela dveře. Do budovy však nevstoupila. Hodila po mně pohledem a přitom kývla. „Nechcete jít dál,

- 38 -

Johne?"

„Půjdu napřed."

„Dělejte, jak myslíte."

Nahoře vládlo ticho. Bylo slyšet jen skučení větru. Nad tím vším se klenula modrá obloha. Takovou vyhlídku nabídla příroda jen několikrát do roka.

Ale i přes letní jas, který vše prosvětloval, visel nad hradbami stín. Neviditelný. Jenom jsem jej podvědomě cítil. Stín nebezpečí, jakási předtucha toho, že se chystá něco nepopsatelně hrůzného.

Kate zmizela za zdmi. Neviděl jsem ji a ani neslyšel její kroky. Byla to podivná návštěva a vůbec se mi nezamlouvala.

Chtěl j sem vykročit dál, když vtom se ozval výkřik.

Kate byla v nebezpečí. Neváhal jsem ani vteřinu a rozběhl jsem se...

Kate stála nehnutě s očima doširoka otevřenýma ve velké, téměř prázdné místnosti. Rukama pevně svírala vysoké opěradlo židle. Hleděla k otevřenému vchodu a probrala se ze strnuti, teprve když jsem se ocitl vedle ní.

„Co se stalo?"

„Panebože, vyděsila jsem se."

„Co vás vyděsilo?"

„Byl tam pes." Podívala se mi zpříma do obličeje a kývla. „Byl to ten velký bílý pes. Až mi přejel mráz po zádech. Polekal mě tak, až jsem nechtěně vykřikla. Měl jste

- 39 -

pravdu, skutečně existuje."

„Kde byl?"

„Stál na prahu, hleděl na mne a kýval hlavou jako na pozdrav. Potom zase zmizel."

„Kam?"

„Do jiné místnosti."

„Poohlédnu se po něm."

„ Johne, prosím vás, buďte opatrný."

„Nemějte obavy." Na prahu jsem zůstal stát. Místnost bylo možno přirovnat k hale nebo rytířskému sálu. Byla velmi dlouhá, ale nepříliš široká. Na stěnách visely obrazy.

Především motivy z křižáckých tažení na Jeruzalém.

Pod obrazy stály židle. Každá z nich svou velikostí připomínala malý trůn.

Jenom po bílém psu nebylo ani památky. Zmizel jako pára nad hrncem.

V sále se neschoval, protože by jinak neunikl mému pohledu. Určitě vyběhl jiným vchodem ven nebo do dalších místností, které byly rovněž neobydlené.

Neobydlené jako celý zámek. Lidé by tu přece museli zanechat nějaké stopy.

Vrátil jsem se zpět a našel Kate s začervenalýma očima.

„Plakala jste?"

„Ano."

„Proč?"

"Já... vlastně ani nevím. Přišlo to tak náhle, víte. Bez předchozího varování. Těšila jsem se na tohle setkání se svými prarodiči...." Nedokončila větu. Pokročila dopředu a zklamaně pokrčila rameny. „Ale co teď. Oni... já je nemohu najít."

„Nejsou tady," potvrdil jsem její podezření.

- 40 -

Kate Manderstonová se otočila. „Ano, k čertu. Nejsou tady, ačkoliv věděli, že dnes přijedu. Psala jsem jim."

„Dostala jste od nich odpověď?"

„Ne."

„A neudivuje vás to?"

„Walter a Freya jsou staří lidé. Nebylo to nutné. Dostali přece zprávu. A pošta sem chodí přesně."

„Kdy jste posílala dopis?"

„Možná před měsícem."

„Ach tak."

„Měli dost času, aby odpověděli, že se jim to nehodí."

Kate se zhluboka nadechla. „Johne, tady není něco v pořádku."

„Souhlasím s vámi."

„Co si o tom myslíte?"

„Nemám zdání. Ale domnívám se, že zde vaše prarodiče nenajdeme."

Chvíli o mých slovech přemýšlela. „Co budeme dělat?

Vrátíme se?"

„Musíme to uvážit."

„Ne, Johne." Zavrtěla hlavou jako vzdorovité dítě.

„Neodjedu odsud dřív, dokud nevypátrám, co se s nimi stalo. Nevážila jsem tak dlouhou cestu proto, abych hned zase zmizela do Londýna. Někde přece musí být. Najdu je, i kdybych musela prohledat celý zámek. Pomůžete mi, Johne?"

„Samozřejmě."

„Řekl jste to tak samozřejmě. Máte dost času?"

„Nemám jiné povinnosti, které by mi bránily pomoci vám."

„Ano, ale..."

- 41 -

„Vzpomínáte si ještě na něco?"

„Ne, vlastně ne. Je to už dávno. Vím, že jsou zde ještě vedlejší budovy. Stáje, čeledníky a také malá kaple."

„Kde se nachází?"

„U severní zdi, pokud se nemýlím. Dobře si ji pamatuji.

Cítila jsem se tam vždy dobře. Její věžička byla mezi těmi vysokými budovami dost nenápadná. Můžeme začít tam."

„Vaši prarodiče byli silně věřící?"

„Modlili se každý den."

„Dobrá. Pojďme tam."

Kate se otočila a opět vykřikla. Tentokrát ze sebe dostala jediné slovo. „Tam."

Podíval jsem se směrem, kterým mířil její ukazováček.

Zahlédl jsem psa. Natahoval se přes zeď a přední tlapy měl položeny na venkovní úzké podokenici. Světlou hlavu protahoval oknem a pozoroval nás. Poprvé jsem spatřil jeho jasně červené oči. Musel to být albín mezi psy.

Srst měl naježenou a v jeho pohledu se blýskalo cosi ďábelského.

Kate se vzpamatovala jako první. „Toho jsem tady nikdy neviděla," zašeptala. „Musel k mým prarodičům odněkud přiběhnout. Co chcete udělat?"

„Prohlédnu si ho."

„A co když vás napadne?"

„Kousnu ho taky," ušklíbl jsem se. Ale stejně jsem se necítil dobře. I když jsem neviděl psa z bezprostřední blízkosti, bylo patrné, že to není žádný pinčl.

Asi se pohnul, když jsem vykročil ke dveřím. Jakmile jsem jej na chvíli ztratil z dohledu, ozvala se Kate.

„Je pryč."

Otevřel jsem dveře. Měla pravdu. Pes utíkal pryč. Nebyl

- 42 -

příliš rychlý, ale přitom lehce přeběhl travnaté nádvoří.

Netušil jsem, jaký význam mělo to, že se nám ukázal.

Pravděpodobně byl jenom volavka a chtěl nám doručit nějaké poselství.

Vydal se napravo, kde se nacházely stáje, čeledníky a kaple. Zmizel v trhlině zdi porostlé plazivými rostlinami.

Jedno bylo jisté. Kelso se mýlil. Byl to docela obyčejný

pes, žádný upír. Viděl jsem jeho čelisti, když hleděl oknem.

Kate přišla za mnou. „Nu?" zeptala se tiše. „Už jste o něco chytřejší?"

„Pořád nic nevím o vašich prarodičích. Stále více se přesvědčuji, že zde už nebydlí. Museli dozajista opustit hrad."

„Aniž by mi to sdělili?" Kate zapochybovala. „Tomu prostě nevěřím."

„Někdy mají lidé natolik závažné důvody, že už

nemohou déle čekat."

„U mých prarodičů šel život ve vyježděných kolejích."

Vyslovila tu větu skoro utrápeně.

„Jste si jistá? Co jste o nich věděla. Nic nebo velmi málo. Vždyť jste je viděla naposledy jako malé dítě."

Katy nejistě souhlasila. Potom přidala ještě jednu větu.

„Zámek mi připadá cize. Jako by tu číhalo Zlo."

„A jaké?"

„Nemám zdání. Je to jenom závan... jako... jako pozdrav z říše mrtvých. Možná od mých prarodičů."

„Proto počítejte s tím, že už nemusí být naživu."

Blýskla po mně pohledem. „Přinejmenším tu možnost nevylučuji. Mohli být zavražděni. Zámek sice leží na přehledném, ale zároveň opuštěném místě...."

- 43 -

„Nemysleme hned na nejhorší. To, že se objevil pes, je možná i určité poselství, které bychom měli následovat, Kate."

„Kde je teď ten pes?"

„Zmizel trhlinou ve zdi." Vysvětli jsem jí kudy. „Je tam něco zvláštního?"

„Pokud si dobře vzpomínám, tak se tímto směrem dostaneme ke kapli."

„Dobrá, půjdeme si ji prohlédnout."

„Prarodiče často v kapli pobývali. Patřila k jejich zamilovaným místům. Toužili po klidu a osamělosti. Patřili k velmi zbožným lidem."

Ten klid se mi nelíbil. Nebyl normální, spíš skličující. I když jsem nikoho nezahlédl, cítil j sem, že nás pozorují.

Moje myšlenky se stále častěji vracely k upírům a tak jsem se zeptal přímo. „Řekněte, Kate, nenalézá se zde také rodinná hrobka?"

Zarazila se. „Jak jste na to přišel?"

„Jenom se ptám."

„Nevím jistě, ale pod kaplí by se mělo něco takového nacházet."

„Předpokládám, že je tam vchod."

„Ten by tam měl být také." Kate se přitiskla pevně k mé paži. „ Chcete jít dovnitř?"

„Pokud to bude třeba."

„Johne, vy mě lekáte. Do hrobů a krypt se přece běžně nechodí."

„Za normálních okolností ne, ale někdy je potřeba udělat jistou výjimku."

„Nechtěl byste mi to blíž vysvětlit?"

Usmál

jsem

se.

„Kate,

nechcete

se

nejdřív

- 44 -

porozhlédnout v kapli?"

Její obličej se protáhl zklamáním. „Jak myslíte."

Pustili jsme se stejnou cestou jako pes před námi. Mezi zdmi bylo málo místa. Museli jsme jít za sebou. Plevel byl dost vysoký, dosahoval až ke kolenům.

Nízkým průchodem jsme se dostali na malé nádvoří ve stínu vysokých zdí. Napravo se nacházela malá stavba, rovněž z šedého kamene. Malá zvonice působila dojmem čtvercového komínu. Prostá jednoduchá stavba s malým okýnkem. Dřevěné dveře ztrouchnivěly i s motivem z křížové cesty.

Na zvonku ležela tlustá vrstva prachu. Na některých místech však byla setřená. Neklamné znamení, že jej někdo použil.

„Dříve bych se nebála vstoupit do kaple," řekla Kate.

„Ale dnes vypadá všechno úplně jinak."

„Proč?"

„Nevím, Johne. Jsem hrozně ráda, že jste tu se mnou."

Otevřel jsem dveře. Nebylo to jednoduché, protože se vzpříčily. Musel jsem vynaložit hodně síly, abych je odtlačil a mohl překročit práh.

Zdi, které tvořily kapli, zadržovaly teplo i chlad. Byla zde přijatelná teplota. Místnost tonula v šerosvitu. Před malým oltářem v pozadí stála řada modlitebních lavic.

Trvalo nějakou chvíli, než si oči přivykly na šero, které zde panovalo. Když se tak stalo, udělali jsme první neobvyklý objev.

Na zdech visely dříve obrazy. Pravděpodobně z křížové cesty jako v téměř každém kostele. Nyní ležely zničené na zemi. Roztrhané a rozbité. Někdo si na nich vybíjel svou zlost a nenávist.

- 45 -

Kate stanula nehnutě vedle mne. „Kdo to udělal?"

vyjekla. „To je znesvěcení..."

„Vaši prarodiče to určitě nebyli."

„Potom ovšem musely být v zámku ještě jiné osoby."

„Vypadá to tak."

„Ale kdo, prosím vás?"

„Podíváme se."

Přistoupil jsem k obrazům rozesetým kolem oltáře.

Ticho v kapli narušovaly pouze moje kroky. Kate nebylo téměř slyšet.

I na oltáři se projevoval církevní stavební sloh. Byl velmi prostý a snad právě proto se mi neobyčejně zamlouval. Jen jedna věc mě rušila. V každém kostele, i v tom nejmenším, se nacházel kříž.

Tady nebyl.

Ani na stěnách jsem neobjevil jediný z těchto církevních symbolů. To pro mne nebylo nic nového. Před nějakým časem jsme se s něčím podobným setkali v Bruselu, když jsme hledali starý klášter. Tato kaple byla znesvěcena.

„Nemýlím se, Johne, viďte? Tady řádilo Zlo. Věřte mi.

Kaple není tím, čím bývala dřív. Proboha, kam jsme se to dostali?"

„Kde je vstup do krypty?" zeptal jsem se úsečně.

„Já skutečně nevím."

„Kate, přemýšlejte, prosím."

„Je to všechno tak dávno," zašeptala. „Zatraceně dávno.

Kromě toho mne krypta v mém dětství nezajímala. Je to tu všechno cizí. A bojím se, rozumíte? Tady číhá smrt."

Chrlila ze sebe slova, aby překonala vlastní strach.

Zašel jsem za oltář. Ležel tam kovový kříž. Určitě

- 46 -

stával na oltářní desce. Kdosi neznámý jej obrovskou silou ohnul a pohodil na zemi. Něco takového se mohlo stát jenom v návalu ďábelské nenávisti.

Upíři nenáviděli kříže, ale nemohli se jich dotýkat.

Ohnout jej musel jejich pomocník. Už dlouho mi tanulo v mysli podezření, jestli se sir Walter a lady Freya něčí zásluhou neocitli v říši nemrtvých. V tuhle chvíli to bylo nejjednodušší vysvětlení.

Moji pozornost zaujala malá dvířka. „Co je za nimi?"

zeptal jsem se Kate.

Pokrčila rameny. „To bohužel nevím. Zapomněla jsem."

Otevřel jsem je. Za nimi se nacházela malá a tmavá místnůstka. Byla to sakristie.

I zde jsme se ocitli v pološeru, protože úzkým okénkem sem světlo pronikalo jen obtížně. Vytáhl jsem malou baterku a namířil jsem kužel světla na podlahu.

Správné rozhodnutí, jinak bych neobjevil široký otvor mezi kameny.

Kate stála za mnou. Také ona ji zahlédla.

„To je vchod do krypty."

„To mi také došlo."

„Opravdu chcete jít dovnitř?"

„Ano." Stál jsem na okraji otvoru a svítil dolů na staré kamenné schodiště, které se ztrácelo pod nánosem prachu.

Jeho konce jsem nedohlédl.

„Nevadí mi, Kate, když zůstanete tady nahoře."

„Ne, ne." Zděšeně odporovala. „V žádném případě.

Bála bych se tu sama."

„Dobrá, půjdu napřed."

Schody byly vysoké a úzké. Musel jsem dávat pozor, abych se nezřítil do hlubiny pod sebou. Svítil jsem pod

- 47 -

sebe a krok za krokem sestupoval dolů.

Krypta mne překvapila svou velikostí. Táhla se pod celou kaplí a byla vyplněna sarkofágy s předky Kate Manderstonové.

Obklopila nás podivná atmosféra. Panovala zde smrt a zapomnění. Strop se tu snižoval. Všude visely pavučiny jako malé sítě a číhaly na to, aby se mohly otřít o naše obličeje.

Když jsem se přiblížil ke starým prachem pokrytým sarkofágům, zvedl jsem hlavu.

Již první dva ve mně vzbudily podezření. Teď, když

jsem posvítil přímo na ně, ujistil jsem se, že jejich víka jsou posunutá. Budily zdání, že někdo opustil ta kamenná místa posledního odpočinku.

I Kate na ně hleděla nevěřícím pohledem. „Jsou snad ti mrtví...?"

Hlas jí uvízl v krku.

Pokrčil jsem rameny. „Někdy se dějí věci, Kate, nad kterými zůstává rozum stát. Není nutné si nad tím lámat hlavu. Pomůžete mi, Kate?"

„Co máte v úmyslu?"

„Odsunu víko."

„A co dál?"

„Kate, tento zámek skrývá tajemství, které musíme odhalit. Hrůzná strašidelná záhada, jestli mi rozumíte."

„Víte snad o tom víc než já?"

„Ne, ale mám neblahé tušení. Kate, chopte se toho víka."

Ač nerada, udělala, co jsem po ní žádal. Také bych se toho raději zřekl, ale muselo to být.

Vložil jsem baterku do úst, abych si uvolnil ruce.

- 48 -

„Posuňme je šikmo stranou," zahuhňal jsem. „Ale pozor, ať nám nepadne na zem."

„Dobrá." Její hlas se lehce chvěl.

Víko bylo nesmírně těžké. Až nám na čele vyvstával pot, když jsme je jen velmi pomalu posouvali. Kate při tom škrábání, které se kryptou rozléhalo, naskakovala husí kůže.

Nedívala se dovnitř. Jako by se bála toho, co zatím pouze tušila. Dívala se na mne a snad nabírala sílu k tomu, co ji čekalo.

Mezera už byla dostatečně velká, aby bylo možno posvítit dovnitř.

Ve stejném okamžiku naplnil kryptu Katin zděšený

výkřik.

Uviděla mrtvolu v rakvi!

Nabídl se nám úděsný pohled. Viděli jsme obličej, hrdlo a část ramene.

Kate ustoupila a přitiskla si obě ruce na hrdlo, jako by se chtěla sama uškrtit. Nemusela mi nic vysvětlovat. Věděl jsem stejně dobře jako ona, že ten, kdo leží v sarkofágu, je její dědeček.

Někdo jej zavraždil. Všechno nasvědčovalo tomu, že bojoval s bílým psem a podlehl mu. Nestal se však upírem.

Musel jsem se vzdát bližšího zkoumám mrtvoly. Místo toho jsem se musel postarat o Kate, která byla v hlubokém šoku. Seděla na zemi zády ke zdi a tiše plakala.

- 49 -

Znal jsem podobné situace a věděl jsem, že Kate potřebuje čas, aby se vzpamatovala. Nechal jsem ji v klidu odpočívat a věnoval svou pozornost druhému sarkofágu.

Dalo mi sysifovskou námahu, abych odsunul víko o kousek stranou a podíval se dovnitř.

I zde ležel mrtvý člověk.

Byla to žena. Na jejích šedivých vlasech se leskly kapky krve. Zabili ji stejně jako jejího muže. Siru Walterovi Manderstonovi a lady Freye nemohl nikdo pomoci. Někdo je zavraždil a uložil do těchto posmrtných schránek.

Ale kdo je sem dopravil?

Kate nebyla schopna dát mi na tuhle otázku odpověď.

Prohlédl jsem i ostatní sarkofágy. Vypadaly neporušené.

Pod mými podrážkami skřípěl prach a kamínky, když

jsem se vracel ke Kate Manderstonové. Slyšela mě přicházet. Její ruce klesly a tázavě ke mně zvedla zrak.

„To se mi snad jen zdá, Johne, viďte? Řekněte mi, že je to jen sen."

„Odpusťte, Kate, ale je to bohužel skutečnost."

„Skutečnost,"

opakovala.

„Zatraceně

hnusná

skutečnost." Zavrtěla smutně hlavou. „Nemohu se z toho vzpamatovat. To všechno přece nemůže být pravda.

Dědeček a babička neměli nepřátele. Jak se ocitli v rakvích?"

„Zabili je."

„Kdo?" vykřikla zoufale Kate.

„Možná to byl bílý pes."

Přikývla a dříve než vstala, prudce se ke mně otočila zády. „Chci odsud pryč, Johne. K čertu, chci odsud pryč.

Nechci tu déle zůstávat s těmi mrtvými."

„To ani nemusíte."

- 50 -

„Tak už pojďme - prosím."

„Ještě okamžik. Chtěl bych se vás na něco zeptat, abych si byl zcela jistý."

„A na co?" polkla.

„Jsou ti mrtví vaši prarodiče?"

„Ano!"

„Jste si tím stoprocentně jistá?" Naléhal jsem, ale jinak to nešlo. Mohlo totiž dojít k věcem, kdy tyto odpovědi budou rozhodující.

„Proč se pořád ptáte? Kdo by to měl být, když ne moji prarodiče?"

„Dobrá, vycházejme z toho, že oba byli zabiti. Mám další otázku: Kdo před nimi ležel v sarkofágu a kde jsou ti mrtví teď?"

Kate Manderstonová na mne překvapeně hleděla. V

mdlém světle krypty přebíhaly přes její obličej stíny jako jemná pavučinová síť. Přemýšlela a hleděla přitom k zemi.

„To nevím," řekla nakonec. „Nikdy jsem o tom tak dalece nepřemýšlela."

„Částečně vám mohu svou otázku zodpovědět, Kate. V

těchto dvou rakvích leželi rovněž členové rodiny Manderstonových. Mrtví, rozumí se."

„Ovšem."

„Znáte jejich jména?"

„Ne, nezajímala jsem se nikdy o náš rodokmen. Ale jména bývají vyryta na víku. Podívejte se tam, Johne."

Byl to dobrý nápad. Bohužel jsem nenašel nic ani na víku, ani na stěnách sarkofágu. V kryptě stály pro mne bezejmenné truhly.

„Mí předkové," řekla Kate, „sem pohřbívali jenom své předky."

- 51 -

„A vaše prarodiče." Přistoupil jsem k ní. Zvedla se a opřela vedle schodiště o zeď. Chvěla se.

„Kdo?" zašeptala tázavě. „Kdo mohl něco takového udělat?"

„Vypadá to tak, že je zabil ten pes."

„Dobrá - a dál?"

Pokrčil jsem bezradně rameny. „Můžeme se jenom dohadovat. Vycházejme z toho, že se na zámku nebo aspoň

v jeho blízkosti zdržují osoby, které musely mrtvé uložit do sarkofágu."

„Takže jsou pravděpodobně ještě tady."

„S tím musíme počítat."

Kate naprázdno polkla. Dalo jí hodně námahy, aby se začala opět ovládat. Její pohled bezděčně přelétl schody.

„Mluvíte jako policista, Johne," řekla.

„To je docela možné."

„Nejste jím náhodou?"

Povzbudivě jsem se zasmál. „Ano, vypadá to tak. Jsem úředníkem Scotland Yardu."

„Co děláte tady?"

Nechtěl jsem jí říci celou pravdu. „Jsem tu na dovolené.

To je vše."

Kate chápavě přikývla. „Takže jsem měla štěstí, když

jsem narazila na vás, Johne. Bez vás bych už patrně utekla."

Mávl jsem odmítavě rukou. „To je relativní. Vašich prarodičů je mi líto. V každém případě musíme přemýšlet, co podnikneme dál."

„Budeme pátrat po vrahovi, ne?"

„Správně."

„Pomohu vám."

- 52 -

Můj smích ji na chvíli odzbrojil. „Možná by bylo lepší, kdybyste odjela a nechala mne jednat. Můžete si vzít džíp a jet do města."

„Chcete tady nahoře zůstat sám...?" „Samozřejmě. Nic jiného mi stejně nezbývá."

„Ano i ne," prohlásila rezolutně Kate. „Pojedu a vrátím se s posilou. Bylo by nejlépe, kdybyste se zatím někde ukryl, než se vrátím."

Abych ji uklidnil, dodal jsem: „Měla byste vyrazit hned."

„Dobrá."

Opustili jsme nehostinné prostředí krypty. Kate se stále chvěla. Možná při vzpomínce na hrůzný nález. Já jsem se opatrně rozhlížel, ale po bílém psu nebylo ani vidu, ani slechu.

Také upíři se neukázali. Zámek byl rozlehlý a skýtal spoustu úkrytů. Jakmile Kate odjede, důkladně se tady porozhlédnu. Vycházel jsem z toho, že se vrátí nejspíš až

druhý den.

Dal jsem jí číslo Sukova londýnského telefonu.

„Zavolejte tomuto člověku. On už zařídí všechno potřebné."

„Myslíte?"

„Když vám to říkám." Vytáhl jsem klíče od vozu.

„Šťastnou cestu."

Kate se rozloučila. „Johne, dávejte na sebe pozor."

„Budu opatrný."

Kate nastoupila do vozu. Hleděl jsem za ní, dokud nezmizela za první zatáčkou.

Potom jsem se vrátil zpět. Na mne čekaly jiné úkoly -

nebo upíři...

- 53 -

Kate Manderstonová řídila jako ve snu. Teprve nyní, když zůstala sama a nebylo komu se svěřit, jí docházelo, k čemu vlastně došlo.

Její prarodiče už nežili!

Zahynuli strašlivým způsobem. Kate měla stále před očima obraz obou v rakvích ležících staroušků. Bylo to strašné. Sama sebe se ptala, zda bylo správné opustit Sinclaira právě v této chvíli.

Nevyznala se v něm. Patřil opravdu k policii nebo ji prostě balamutil? Měla si nechat předložit průkaz. Jenže kdo by v té chvíli myslel na něco podobného.

Kate patřila k mladým ženám, které rády řídily rychlé vozy a vystřídaly přitom řadu různých modelů. S tím džípem však měla jen samé potíže. Řazení bylo fyzicky náročné stejně jako řízení. Silnice zde totiž byly velmi úzké.

Zámek zůstal daleko za ní. Ztratila z dohledu i jeho zdi a vše překryl les jako obrovský stín.

Zavolat do Londýna, najít pomoc - bylo to tak správně?

Nevěděla, a proto se musela spolehnout na cizí lidi. Nic jiného jí ostatně nezbývalo.

Silnice se opět zúžila. Před ní se otvírala pravotočivá zatáčka. Sevřela oběma rukama pevně volant. Džíp reagoval trochu těžkopádně. Musela zpomalit. Nohou přišlápla brzdový pedál.

Najednou tam stál!

- 54 -

Kate jej zpočátku neviděla. Zjevil se jako duch. Ale nebylo to zjevení, ten tvor existoval.

Bílý pes!

Zabiják, vrah, který neznal slitování. Jeho zuby drtily vše, co jim přišlo do cesty.

Kate měla zrychlit. Místo toho sešlápla brzdový pedál až k podlaze. Speciální pneumatiky zastavily vůz téměř na místě.

Pes se nepohnul. Kate připadal jako vytesaný z kamene.

Ani chloupek se mu nezježil. Jeho oči byly studené a bezvýrazné. Zíral strnule na Kate.

Nejdříve litovala svého útěku ze zámku. Musela počítat s tím, že ji pes bude pronásledovat. Nedalo se pomýšlet na návrat.

Kate Manderstonová zůstala strnule sedět. V jejím obličeji se nepohnul ani sval. Strachem ani nedýchala.

Cítila, že se jí z obličeje vytrácí krev. Srdce bušilo jako obrovský zvon.

Okolní svět se vytratil. Zůstala tu jen ona a pes s krvavýma očima.

Bestie neudělala vůbec nic. Čekala zřejmě, co žena udělá.

Kate zůstala sedět. Jenom nezpanikařit, říkala si, jinak to bude ještě horší.

Motor zhasl. Nepokoušela se jej znovu nastartovat.

Sebemenší hluk by mohl psa vydráždit k útoku.

A tak tiše seděla dál.

Kate vůbec netušila, kolik času uběhlo, než se pes pohnul. Sklonil hlavu, jako by se styděl. Přitom nechal vyniknout tlamě plné špičatých zubů. Vykročil k autu dvěma třemi pomalými kroky, aniž by skočil. Zdálo se, že

- 55 -

nemá o Kate zájem.

Musela dopředu.

Kdyby přidala plyn a rozjela se, jak nejrychleji mohla, možná by psovi unikla. V zatáčkách sice zpomalila, zato pod svahem na rovině mohla přidat plný plyn.

Kdyby...

Kate si stále ještě netroufala nastartovat motor. Bála se toho zvuku. Opatrně sundala nohu z brzdového pedálu.

Jeep se dal okamžitě do pohybu. Kate seděla napnutě a pevně se držela volantu jako záchranné kotvy. Na čele se jí zaperlil pot. Nevšímala si toho. Chtěla se pouze vyhnout tomu bílému zabijákovi. Kate se potila. Začala se opět chvět rozčilením. Nebyla schopna věnovat pozornost řízení vozu.

Pes se tím nenechal vyrušit.

Stále ještě čenichal s tlamou u země.

Teď se nacházela v jeho těsné blízkosti.

Kate se ocitla v ještě horší situaci než předtím. Musela se soustředit na cestu a k tomu ještě sledovat psa.

Ten se už objevil ve stejné úrovni jako vůz a ani se nepohnul. Jako by pro něj neexistovala. Ale to se v příštích vteřinách pronikavě změnilo.

Náhle se probral ze zdánlivé strnulosti. Kate koutkem oka zahlédla pohyb. Z jejích úst se vydral slabý výkřik. Pes se otočil k ní - a skočil.

Přes Kate se převalil stín. Hnal se kolem okraje dveří pryč. Kate se polekala a trhla volantem. Vůz začal poskakovat na silnici. Přední kola se smekla po okraji cesty a vůz přistál v příkopu.

Ani Kate se neudržela. Náraz ji odhodil na místo spolujezdce. Z pravé strany slyšela nebezpečné vrčení

- 56 -

zvířete.

Pes zatím neskočil do vozu. Opřel se o něj tlapami, ale nemohl se protáhnout. To se však mohlo v krátké chvíli změnit. Potom by skočil na ni.

Byla to otázka času. Chvějícími se prsty otevřela dveře, až si přitom ulomila nehet.

Chtěla zmizet.

Vypadla z vozu do silničního příkopu. Uviděla před sebou houštinu.

Kate se vzchopila.

Pes se konečně zmocnil džípu. Slyšela jeho hrozivé vítězoslavné vrčení provázené odporným funěním.

Tyto zvuky pobízely Kate k ještě většímu spěchu.

Posbírala všechnu odvahu a plížila se dál po čtyřech do houští.

Les se pro ni stal spásonosným úkrytem. Připadal jí bezpečnější než silnice, kde by proti psímu zabijákovi neměla žádnou šanci. Později neuměla vysvětlit, jak dosáhla prvních stromů lesního porostu. Každopádně byla zde a pokračovala dál, kde byl les hustší a hustší. Ztěžka oddychovala, běžela dál a odstrkovala větve, které jí bránily v cestě.

Potom se zhroutila.

Ne vysílením, ale pravá noha jí uvízla v díře, která se předtím skrývala pod napadaným listím.

Kate se svalila. Chtěla opět vstát, ale vtom již zaslechla hluk nedaleko od sebe.

Pes se blížil.

Ozývalo se nejen hrozivé šustění starého listí pod jeho tlapami, ale i hrůzu nahánějící vrčení a funění.

Převalila se na bok. Ruce se zarývaly do vlhkého listí,

- 57 -

jako by se do něj chtěla zahrabat.

A pes se blížil.

Tlamu měl otevřenou. Zřetelně viděla bílé strašlivé zuby. Jazyk visel z mordy jako dlouhý lalok. Připravoval se k rozhodujícímu skoku.

Kate viděla bílé tělo, jak letí na ni. Strach přerostl ve smrtelnou hrůzu. Nemohla ani vykřiknout.

Těžké tělo dopadlo. Kate ucítila náraz tlap jako dva údery kladivem, které ji zvrátily zpět do měkkého listí.

Nyní by měla volat, ale stáhlo se jí hrdlo. Pod ní se rozprostíral měkký polštář listí a shora jí bránil v pohybu zabijáčky pes. Ten sklomil hlavu a vlhkou mordou jí přejel po obličeji. Hlavu otočil tak, jako by jí chtěl jedním mocným kousnutím rozervat hrdlo.

Z otevřené tlamy vycházel odporný zápach, který zasáhl její obličej jako vlhký závan větru.

Kate Manderstonová se rozloučila se životem. Bestie usmrtila její prarodiče. Proč by měla otálet s tím, aby za nimi do říše mrtvých neposlala i ji?

Vtom zaslechla hvízdnutí!

Ostrý zvuk se rozléhal mezi stromy jako ozvěna. Za ním letěl smích.

Kate měla pocit, že sám ďábel se raduje ze svého vítězství.

Bílý pes se nezakousl do své oběti.

Avšak Kate se tím neulehčilo její postavení. Smrtelný

- 58 -

strach i nadále svazoval její tělo i mysl. Hleděla strnule do korun stromů. Roztřásl ji chlad.

Zaznělo druhé hvízdnutí.

Tentokrát ne tak hlasité, mírně přidušené. Pes bleskurychle poslechl a odskočil stranou.

Kate nemohla nejdříve uvěřit tomu, co se děje. Ještě žila. Pes se jí ani nedotkl. Připadlo jí to jako malý zázrak, ale nebyla ještě schopna opět vstát. Zůstala ležet na vlhkém loži, dokud v její bezprostřední blízkosti nezašelestilo listí.

Někdo k ní přicházel těžkým krokem. Blíž a blíž, až

zastínil její zorné pole.

Lidský stín!

Kate nevěděla, jestli se má radovat. Příchozímu určitě patřil ten zabiják, protože ihned reagoval na jeho hvizd.

„Vstaňte, slečno!" Kate zůstala ležet a snažila se určit, komu patří hlas. Připadal jí cizí. Ne, ještě nikdy předtím jej neslyšela. „Vstaň, k čertu!"

Kate skrčila nohy. Chvěla se jí kolena. S námahou se udržela na měkké půdě. Nakonec se jí to povedlo, když se přidržela nízké větve. Před ní stál cizinec. Protože se zastavil na vyvýšeném místě, připadal jí jako obr. Na sobě měl tmavozelený maskovací stejnokroj . Spodní polovinu obličeje zakrýval hustý, bujně rostoucí plnovous. Vlasy se skrývaly pod čepicí se širokým štítkem.

Jeho smích zněl nelidsky krutě a domýšlivě. Stejně jako výraz jeho očí. Kromě toho byl po zuby ozbrojený. Kate zahlédla revolver a útočný nůž zastrčený za širokým opaskem. Přes pravé rameno se mu na řemeni houpal samopal.

Patrně přicházel z tábora rozloženého dole v údolí. Ale co měl společného s bílým psem? Patřilo zvíře k němu?

- 59 -

„Kdo jste?" vypravila ze sebe Kate.

Mlčky na ni hleděl.

„Nechtěl byste mi sdělit své jméno?"

„A nechtěla byste mi poděkovat za záchranu života?"

„Já nevím." Kate zašilhala napravo, kde seděl pes a všechno pozoroval. „Co nevíte?"

„Zda právě s vámi jsem na tom lépe."

Muž se zasmál. „U mne je o každého dobře postaráno. I o psa. Slouží mi věrně. Udělá, co mi na očích uvidí. Jestli mu přikážu, aby tě roztrhal, je po tobě, děvče."

„Proč?" vykřikla náhle. „Co jsem vám udělala? Nic.

Vždyť se vůbec neznáme."

„To je pravda. Měla jsi zůstat na zámku. Nepřeji si, abys přivedla posily nebo někam telefonovala. Rozumíme si?"

„Ano."

Muž pokynul rukou, ale Kate zůstala stát. „Chci vědět, kdo jste, pane."

„Říkejte mi Kelso."

„Vy jste z tábora?"

„Jistě."

Pes se přišoural blíž. Vrčel a Kelso se opět začal tiše smát. „Cítí, že nechceš poslechnout, děvče. Být tebou, raději bych už šel."

Kate kývla. Uviděla nataženou ruku a nechala se Kelsem vytáhnout nahoru.

Na chvíli ji podržel v náručí. Jeho oči divoce žhnuly.

„Až bude celá záležitost za námi, pěkně se spolu pobavíme. Už se na to těším."

Kate ztuhla. „Co tím myslíte?"

„Co dělají ženuška a mužíček, když jsou spolu? Musím

- 60 -

ti to snad vysvětlovat?"

„A když nebudu chtít?"

Kelso se zasmál. „Budeš chtít, drahoušku. Jsi přece Kate Manderstonová."

„Odkud znáte mé jméno?"

„To je jednoduché. Slyšel jsem je. Vyslovili je naprosto zřetelně."

Kate pochopila. „Myslíte na zámku?"

„Přesně tak."

Svěsila hlavu. V hlavě se jí honily myšlenky. „Byl jste na zámku?"

„Ano."

„Vy jste nás poslouchal?"

„Bylo to docela jednoduché."

Kate se podívala zpět na psa. „Jestli vám patří ten pes, Kelso, tak jste se určitě postaral i o to, že moji prarodiče..."

Rozesmál se. „Ne, já je nezabil."

„Byl to pes?"

„Ano, také."

„Jak to?"

„Podívej, děvče, jsou věci, do kterých tě nemohu zasvětit. Zatím ne. Můžeš je prožít na vlastní kůži. V tomto kraji už došlo k mnoha záhadným událostem a tví prarodiče v nich hráli rozhodující úlohu."

„Jako mrtví nebo..."

„To také. Ale jsou důležitější věci. My dva se teď

vydáme na malou procházku. Musím tě někam schovat, dokud nepadne tma."

„Proč?"

„Na tuhle otázku ti neodpovím. Mám k tomu své důvody. Na to můžeš vzít jed."

- 61 -

„Kam mne vedete?"

„K zámku. Chtěla jsi přece navštívit své prarodiče."

Nenávistně se rozesmál. „Teď máš možnost."

„Chcete mě strčit do krypty?"

„Ne, to by bylo příliš riskantní. Ale předtím se musím postarat o někoho jiného. Sinclair je na zámku. S ním nebudu mít takovou trpělivost jako s tebou."

Kate sklopila zrak. „A proč to všechno děláte? Proč?

Řekněte mi!"

„Jde o mne a moji budoucnost." Pevně ji uchopil a postrčil před sebe. „A už dost řečí, drahoušku. Jde se.

Máme toho ještě hodně před sebou."

Kate neviděla jinou možnost než poslechnout. Pes se připojil a kráčel poslušně vedle nich. Jeho pohled však napovídal něco jiného...

Zůstal jsem sám a cítil se relativně dobře. Kate Manderstonová by pro mne byla přítěží. Nechtělo se mi věřit, že v tom na pohled liduprázdném zámku jsem docela sám. Někdo tu ještě musel být. Pochopitelně kromě toho bílého psa.

Přinejmenším ještě dva upíři. Vojáci, kteří se jim dostali do spárů a sami se změnili v nemrtvoly. Kde jinde by našli lepší úkryt než v hrobkách zámku?

Upíři milují tmu a nenávidí denní světlo. Pokud je to možné, zůstávají přes den v úkrytech. A samozřejmě na místech, kam nepronikne sluneční paprsek. K tomu slouží

- 62 -

sklepy, krypty a hrobky ve starých hradech nebo zámcích.

Vrátil jsem se zpět do krypty a znovu ji velmi důkladně prohledal. Byl tu jen jeden vchod. Marně jsem hledal nějaká tajná dvířka. Mimoto jsem otevřel i další rakve a našel jen zpráchnivělé mrtvoly. Kosti rozpadlé na prach a zbytky lebek.

V rytířském sálu jsem se zdržel a přemýšlel o dalším postupu.

Zámek byl opravdu rozlehlý. Jestliže jej chci prohledat, musím postupovat systematicky. Měl bych začít jednou stranou a potom přejít na druhou.

Zdi ohraničovaly dvě věže. Jedna na západní a druhá na východní straně.

Rozhodl jsem se pro tu, která stála v západním směru.

Abych se k ní dostal, musel jsem jít nádvořím. Ve srovnání s vysokými zdmi jsem si připadal jako trpaslík.

Když jsem se podíval nahoru, měl jsem pocit, že na mne padají. Na okraji hradeb se usadili havrani.

Na západní straně se mne zmocnil vítr. Pořádně mnou zacloumal a rozcuchal mi vlasy. Můj pohled přeletěl nádhernou krajinu s mělkými údolími, nádhernými pahorky a rozsáhlými lesy. V dálce se vypínala šedomodrá kulisa Grampian Mountains.

Tohle Skotsko je opravdu nádherná krajina. Země plná ság, mýtů a legend.

Ale rovněž země duchů, démonů a upírů. Země, kde se staré legendy měnily v hrůznou skutečnost. Mohl bych o tom zpívat písně.

Každá hradní věž nebo ochoz měly svůj vstup. Ani tady to nebylo jiné. Stál jsem před širokými dřevěnými dveřmi a obhlížel si je.

- 63 -

Vítr, voda a slunce vyhladily dřevo. Také zámek byl starodávný a zrezivělý. Chtěl jsem otevřít dveře, ale nešlo to. Zavřené však nebyly. Vrazil jsem do nich celým tělem, až povolily, a já se ocitl uvnitř. Byla zde tma.

Musel jsem se opět spolehnout na svoji svítilnu. Kužel světla vykrojil ze tmy točité schodiště. Vedlo vzhůru.

Schody pokrývala silná vrstva prachu, ve které jsem objevil stopy bot. Někdo přede mnou stoupal do věže.

Možná upír?

Musel jsem se připravit na případné setkání. Kříž jsem měl v kapse a odjistil jsem svou berettu.

Teprve potom jsem se vydal po schodech.

Stoupaly strmě, až se z toho točila hlava. Musel jsem proto být nanejvýš opatrný. Minul jsem první úzké okénko.

Byla to spíše štěrbina, kterou namáhavě pronikalo slabé světlo.

Stoupal jsem dál.

Mými společníky byli pavouci, ještěrky, zápach ztuchliny a pomíjivý čas. Těžko se dýchalo.

Několikrát jsem se zapletl do pavučin. Ze stropu kapala voda. Pár kapek dopadlo i na můj obličej.

Nebylo to poprvé, co jsem se ocitl ve staré hradní věži.

Probádal jsem jich už několik a v každé jsem vždy našel nějakou místnost. Tady nic takového nebylo. Dostal jsem se až na ochoz a odtud zahlédl cestu, která vedla dolů do údolí. Téměř současně jsem objevil i vůz na šedivé silnici.

Leknutím jsem zbledl. Byl to džíp a stál směrem do údolí. Tam mela namířeno i Kate.

Určitě sjela do příkopu. Proč však jela tak rychle?

Neuměl jsem si to vysvětlit. Vždyť podobnou nehodu už

jednou zažila.

- 64 -

Něco se tam muselo stát!

Pro vysvětlení nebylo třeba jít daleko. Jestli někdo Kate násilím zastavil, tak se potom nacházela v rukou toho neznámého.

Poznenáhlu mne začal škrtit límec a hrdlo se mi svíralo poznáním. Kromě bílého psa jsem se na tomto hradě nesetkal s živým tvorem. Avšak v zámku nebo jeho okolí musel být schovaný kdosi neznámý, který si se mnou hrál na kočku a myš.

Přemýšlel jsem, zda mám změnit plán a rozběhnout se k džípu. Třeba je Kate zraněna a potřebuje moji pomoc.

Tuhle

možnost

jsem

hned

vyloučil

jako

málo

pravděpodobnou. Spíše jsem vycházel z toho, že se zastavila z jistých jí dobře známých důvodů.

Jenom jsem se sám sebe ptal, proč to udělala.

Nakonec jsem se rozhodl, že budu pokračovat v původním záměru prohledat zámek.

Věž se ke špici zužovala. Určitě bych tam nenašel ani Šípkovou Růženku, natož upíra.

Schodiště vedlo až do posledního podlaží. K cíli chybělo jen pár schůdků. Končily u starých dvířek, jejichž

skulinami se prodíraly sluneční paprsky. Otevřít dvířka dalo méně námahy než předtím dole u paty věže. Povedlo se to na první pokus. Hned poté jsem se ocitl na čtvercové plošince s vysokým, ke krku sahajícím hrazením. Tvořilo je vlastně cimbuří, kterým jsem se mohl pohodlně rozhlížet po tomto utěšeném, oku lahodícím kraji. Ležel celý

doslova před mýma nohama. Vítr se do mne opřel vší silou, až jsem zaslzel. Musel jsem se odvrátit, takže mi foukal do zad.

Zabloudil jsem pohledem přes hradní budovy dozadu k

- 65 -

věži na východní straně.

Náhle mi připadlo, že jsem zahlédl nějaký pohyb. Jako by se tam kmitl stín.

Potom se odtud zablýsklo. Zaslechl jsem suše znějící explozi a bezděčně jsem se přikrčil.

To bylo mé štěstí. Na zdi zabubnovalo krupobití kulek...

V následujících vteřinách jsem zůstal nehybně ležet.

Střelec při prvním útoku na mne střílel bez míření. Nechtěl jsem mu dát podruhé příležitost, aby byl úspěšnější.

Ale kdo vlastně střílel?

Byl to snad ozbrojený upír? O něčem takovém jsem sice ještě neslyšel, ale musel jsem si dát větší pozor. Vždyť ve hře byli ještě zmizelí ozbrojení vojáci.

Můj úkryt mi plně dostačoval. Střelec mne uvidí, jen když se postavím. Takovou laskavost jsem mu nemínil poskytnout. Pomalu jsem se plížil ke dveřím. Nemohl jsem odtud zmizet jinou cestou než tou, kterou jsem se sem dostal.

Dříve než jsem se doplížil k dvířkám, opatrně jsem vstal a vyhlédl nad hrazení.

Na druhé věži panoval klid.

Pomalu jsem se zvedal výš. Chtěl jsem se už otočit, když jsem cosi zahlédl. Na druhé věži vyskočila na okraj brlení jakási postava a zůstala tam sedět.

Byl to bílý zabiják!

Seděl nehnutě a díval se směrem ke mně. Potom se

- 66 -

otočil, skočil a zmizel mi z očí.

Zase ten prokletý pes. Nemám nic proti psům, ale tenhle ve mně začínal probouzet noční můru. Ale psi přece neumějí střílet. Podle všeho se musel na věži nacházet i jeho pán.

Ten se však neukazoval. Nechtěl jsem se už dál vystavovat protivnému větru. Kromě toho mne čekala prohlídka ostatních místností.

Střelba však přece jen byla k něčemu dobrá. Znovu jsem si uvědomil, že nejsem sám, kdo sem zavítal. Dříve než jsem definitivně opustil věž, zvedl jsem jednu kulku a důkladně jsem si ji prohlédl.

Byla to celokovová plášťová střela. Poznal jsem ji.

Používala se do automatu a podobnou zbraň vlastnil i Kelso.

Hlavou mi blesklo poznání. Na kapitána jsem zapomněl. Chtěl přece bojovat sám. Bylo jasné, že jsme si nepadli do oka. Ale náhle tu byl ještě jeden dobrý důvod.

Je možné, že by Kelso stál na druhé straně? Na straně mých nepřátel?

Jestli ano, tak je to pěkné nadělení. A pro mne zvlášť

nebezpečné. Kelso byl protivník, kterého jsem v žádném případě nesměl podcenit. Všemi mastmi mazaný žoldák, který šel za svým cílem přes mrtvoly.

Pocit, že jej mám v zádech, mi nijak nepřidal na náladě.

Tahle napodobenina Ramba mne daleko převyšovala tělesnou silou.

Nechal jsem střelu ležet a pootevřel jsem dvířka.

Bokem jsem se vtlačil do vzniklé mezery - a náhle byl zde.

Něco na mne padlo. Stačil jsem úder z vetší části odrazit, ale stejně mne srazil k zemi.

- 67 -

Převalil jsem se.

K mým uším dolehlo typické zasyčení. Tak se přinejmenším ohlašoval upír.

A byl to on, kdo se šipkou vrhl na mne...

V posledních minutách si Kate Manderstonová připadala jako ve zlém snu. Kelso ji odvedl zpět do zámku tajnou stezkou, kterou ani neznala.

Končila téměř u hradní zdi v hustém křoví. Kelso oběma rukama odhrnoval větve, zatímco pes hlídal Kate.

„Pojď sem!"

Před Kate se otevřel vchod do tajné podzemní chodby.

Nehybné černé oko. Na jeho okrajích visely kořeny jako dravci pařáty.

„A co teď?"

„Půjdeš dál, až se dostaneš pod zámek. Přijdeš do sklepa. Stačí jen otevřít dveře." Kelso blýskl očima. „Až

budeš ve sklepě, počkáš tam na mě. Rozuměla jsi? Přesně tam."

Kate kývla na srozuměnou.

„Potom uvidíme."

A tak vlezla do chodby. Strop byl tak nízký, že se musela přikrčit. Kabelka se zapalovačem zůstala ve voze.

Neměla nic, čím by zahnala tmu v chodbě pod zemí.

Vchod zůstal za ní. Po prvních krocích z něj zůstala jen světlá díra, až zmizel úplně.

Kate se cítila bídně. K tomu se přidružil strach z toho,

- 68 -

co ji ještě čeká. Nemohla zapomenout na toho divokého chlapa jménem Kelso.

Kate natáhla ruce před sebe, aby do něčeho nevrazila.

Kolem ní nebylo ticho, jak očekávala. Vnímala sice vlastní kroky, ale byly tu i jiné zvuky, které ji obklopovaly.

Šustění, škrábání a tiché praskání. Tu a tam jí z nízkého stropu padlo něco na záda. Malé kousky hlíny, občas i kamínky.

Kelso jí neřekl, jak je chodba dlouhá. Věděla pouze o dveřích a doufala, že se k nim brzy dostane.

Temnota ji děsila. Vždy, když se nadechla zkaženého vzduchu, chtělo se jí zvracet.

S jakým optimismem sem přijížděla a kolik hrůzy už

má za sebou.

Jen stěží se dala popsat. Mimoto se Kate neodvážila příčit vojákovu rozkazu. Uměla si představit, že nechal u vchodu tu čtyřnohou bestii na stráži. Pes určitě čekal na její jediný chybný krok.

Minuty ubíhaly. Čas pro ni nehrál žádnou roli. Všechno spolkla neproniknutelná tma. Dokonce i její roztoulané myšlenky.

Krok za krokem se mladá žena sunula dopředu. V jedné chvíli přejely prsty po hlinité stěně chodby, která se zatáčela doprava.

Zpomalila, dokud chodba nepokračovala znovu rovně.

Zem byla vlhká a jíl se lepil na boty.

Když se dotkla stěny podruhé, myslela, že jde o klam.

Její prsty přejely po kameni. Neklamné znamení, že brzy dosáhne svého cíle. Znovu posbírala ztracenou odvahu, jakmile objevila slabý záblesk světla.

Kate Manderstonová si vydechla. Určitě se jednalo o

- 69 -

sklep, o kterém mluvil Kelso. Ještě pár kroků a její prsty nahmataly vlhké hnijící dřevo. Dveře byly stlučené z prken, mezi nimiž štěrbinami prosakovalo světlo.

Kate objevila starou kliku. Byla však natolik zrezivělá, že své lepší časy měla už dávno za sebou. Ani se nepohnula. Kate musela vynaložit hodně úsilí, než dveře povolily.

Ocitla se ve sklepě.

Světlo dodávalo šest svíček. Byly zastrčeny v železných svícnech, které jako vzpínající se ruce vykukovaly z pavučin.

Průvan neznámo odkud ohýbal jejich plamínky.

Komíhaly se ze strany na stranu, jakoby Kate na pozdrav.

Zůstala stát u dveří. Světlo svíček ji rozčilovalo. Protože se pohybovala ve tmě, musely si oči teprve přivyknout jejich jasu.

Pomalým pohybem si je protřela. Vešla hlouběji do sklepa. Nejistým vratkým krokem. A náhle spatřila dvě vysoké židle.

Ani v nejmenším se nehodily do tohoto prostředí. Se svými vysokými opěradly by spíš zdobily rytířský sál.

Židle byly obsazené. Kate se lekla, když to zpozorovala.

Uviděla také bílou bledou ruku volně ležet na podpěrce.

Kate polévala hrůza. Najednou si neuměla představit, že by obě osoby žily. Seděly strnule a nehybně jako loutky -

nebo, což bylo ještě horší, jako mrtvoly.

Rozbušilo se jí srdce. Předtím překonala všechna nebezpečí. Co ji však čekalo tady?

Kate nešla přímo k židlím. Vyhnula se velkým obloukem, aby se k nim mohla přiblížit z boku.

Našlapovala co nejtišeji. Stejně jí to moc dobře nešlo, ale

- 70 -

hluk, který přitom tropila, nijak nerušil sedící osoby.

Zůstaly sedět, jako by tu byly docela samy.

Obě postavy měly světlé, téměř bílé vlasy. Splývaly dolů jako husté pavučiny. Byli to staří lidé.

Kate přistoupila blíž.

S každým metrem, kterým se blížila k oběma postavám, narůstala její nervozita. Pojednou měla pocit, že oba staříky zná. Nevěděla, odkud se ten pocit objevil, ale uchvátil ji celou.

O pár vteřin později stála před nimi. Byl to opravdu stařec a stařena. Mohlo jim být sedmdesát, ale i devadesát let. Nedalo se to přesně určit. Kate to bylo stejně jedno, protože poznala, o koho se jedná. Byli to její mrtví prarodiče!

Kdyby mne upír, nebo kým vlastně můj protivník byl, zastihl nepřipraveného, neměl bych nejmenší šanci. Proto jsem se otočil a snažil se ležet na zádech.

V přítmí věže nebylo vidět všechno. I přesto jsem rozpoznal uniformu a vycházel z toho, že se jedná o upíra.

Skočil přímo na moje nohy. Rychle jsem je skrčil a potom vykopl. Zasáhl jsem jeho břicho. Úder vedený vší silou odhodil jeho tělo zpět. Měl jsem štěstí, že odletěl zpátky ke schodišti, odrazil se od stěny a potom se po schodech kutálel bezmocně dolů. Nemohl se nikde zachytit, protože zde chybělo zábradlí. Vnímal jsem pouze hluk, který tropil svým pádem. Byl stále slabší a slabší.

- 71 -

Vzchopil jsem se a vstal jsem. Asi mne uhodil pažbou pušky nebo dřevěnou tyčí. V každém případě mě úder nezasáhl plnou silou.

Na začátku schodiště jsem zůstal stát, vytáhl svoji berettu a zamířil svítilnou před sebe.

Paprsek letěl po schodech do hloubky pode mnou. Ale bez úspěchu. Nezahlédl jsem ani vojáka, ani upíra.

Nezaslechl jsem sebemenší šramot. Jeho pád přece musel skončit někde v polovině cesty.

Dopadlo to dobře, ale nemohl jsem odpočívat na vavřínech.

Někde v hloubce pode mnou zůstal upír. Čekal na to, až

udělám chybu. Upíři se cítili být silnějšími než lidi a ten dole neuvažoval jinak. Chtěl mne překvapit a zaútočit ve chvíli, kdy moje pozornost bude rozptýlena. Na klidu mi nepřidalo ani pomyšlení, kolik lidí před mnoha léty v této věži zemřelo nebo bylo zavražděno. Velmi opatrně jsem sestupoval po točitém schodišti dolů.

Venku se nemohl zdržovat, protože ve slunečních paprscích by se rozpadl na prach. Musel se schovat ve věži.

,Když jsem poprvé vkročil do věže, neviděl jsem nikde žádné výklenky ani skrýše. Pravděpodobně existuje nějaká tajná chodba, která vedla do vlastních budov.

Pokračoval jsem v cestě dolů. Držel jsem se raději u zdi, abych měl krytá záda.

Svítil jsem před sebe. Paprsek svítilny poskakoval po schodech i zdech. Upírovi stačilo sledovat jej, aby zjistil, kde se nacházím.

Oni totiž nenávidí sluneční světlo. Světlo svítilny jim nemohlo ublížit.

Čas ubíhal a upír stále nikde. Poznenáhlu jsem dospěl k

- 72 -

přesvědčení, že na schodišti se nezdržuje. Dovolil jsem si dokonce podívat se štěrbinovitým oknem ven. Zjistil jsem, že se nacházím ve výši hradní zdi.

K úpatí věže už to nebylo daleko. Pokračoval jsem v cestě. Dveře byly zavřené. Skulinami sem dopadalo denní světlo. Ani v tmavých koutech nečíhala žádná nemrtvola.

Kde se potom schovává, k čertu?

Určitě ne ve věži. Schoval jsem svítilnu a přistoupil ke dveřím. Levou rukou jsem sevřel rezavou kliku.

Přesně na to číhal ten druhý, který stál venku.

Obrovskou silou vyrazil dveře. Nestačil jsem ani uskočit.

Všechno proběhlo strašně rychle. Padající dveře mě uhodily do hlavy a před očima se mi roztančily hvězdičky.

Náraz mě odmrštil zpět ke stěně.

Tam jsem se zhroutil.

Neupadl jsem do bezvědomí. Byl jsem jen omráčený.

V podvědomí j sem si povšiml, že mi někdo vykroutil pistoli z ruky.

Potom jsem na tváři ucítil něco tvrdého, studeného a uslyšel posměšný hlas.

„Účet se nedělá bez hostinského, Sinclaire."

A hostinským nebyl v tomto případě nikdo menší než

kapitán Kelso, tenhle rádoby Rambo. To mne napadlo až

po chvilce, když jsem ten hlas spojil s tváří člověka, který

mi byl od prvního okamžiku nesympatický a svým způsobem i podezřelý.

- 73 -

Zůstal jsem sedět. Nedobrovolně. Byl jsem tak malátný, že jsem nemohl ani vstát. Z nosu jsem krvácel a na hlavě mi vyrůstaly dvě pořádné boule. Kromě toho mi vadilo světlo, které sem proudilo otevřenými dveřmi.

„Slyšel jsi, Sinclaire?"

„Ano, zatraceně," zasupěl jsem.

„Tak vstaň."

„Dej mi pokoj."

Drsně se zasmál a znovu přitiskl ústí zbraně na mou tvář. „Máte dost, co?"

„Skoro."

„No ano, vy civilisté nic nevydržíte."

„Rád bych věděl, jak se vám podařilo zastihnout mě u dveří."

„Mám na to čich, rozumíš?"

„Ani ne."

„To mě zarmucuje, Sinclaire, protože zemřeš, aniž bys tomu mohl zabránit."

„To záleží na vás, Kelso. Stačí jen zmáčknout kohoutek."

Mlčel, ale já zaslechl něco jiného. Rychlé oddechování.

Bylo nad slunce jasné, že se blíží bílý zabiják. Posadil se vedle Kelsa a ostře mě pozoroval.

„Ten také patří k vám?"

„Ano, vychoval jsem si ho. Našel jsem ho na svých toulkách krajem. Vzal jsem jej sem. Nikdo o tom nevěděl.

Udělal jsem z něj zabijáka. Lidi z něj mají panický strach. I ta maličká, kterou jsi poslal pryč."

„Kate!" Jako by do mne udeřil blesk. „Co jste s ním udělal?"

„Já vlastně nic."

- 74 -

„Zahlédl jsem vůz..."

Zasmál se. „Ten zapíchla sama do příkopu. Trochu se lekla, když se před ní objevil můj přítel zabiják."

„Trefně řečeno," poznamenal jsem. „Co s ní je? Mám na mysli Kate."

„Nechal jsem ji běžet." Sekl to tak, že by mu uvěřil jen hlupák.

„To není podle vašeho gusta, Kelso."

„Vlastně ne. Ale ukázal jsem jí cestu. Na jejím konci ji čeká milé překvapení."

„Jaké?"

„Také je zažiješ." Strčil hlavní do mého ramene. „Tak už vstaň, jinak ti pes pomůže. A nezapomeň, že prošel mou školou."

„To si umím představit."

Namáhavě jsem se vzchopil. Když jsem konečně vstal, zakroužil kolem mne pes a výmluvně vrčel.

„Byl tady ještě upír," řekl jsem a zhluboka jsem oddechoval. - „Jsou tu dokonce dva upíři."

„Správně. Vám nic neudělají."

„Ne, ale ty se s nimi brzy seznámíš."

„Ty staré lidi zabil váš pes?"

„Ano."

„A vy jste je uložil do rakví."

„Jistě."

„A co bude dál?"

„Uděláme si malou procházku. Půjdeme na zámek a trochu se tam pobavíme. Mají tam příjemnou hrobku s nádhernou atmosférou krve a smrti."

Mohl jsem takové lidi nenávidět? Ne, nemohl. Jenom jsem jimi pohrdal. Nějak to vycítil a začal mi vyhrožovat.

- 75 -

„On už tě přejde smích, Sinclaire, to ti slibuji. Budeš

úplně maličký. Potom budu sledovat, jak se ti z žil vytrácí poslední kapky krve." Napřáhl samopal a udeřil mě.

Klopýtal jsem ke dveřím. Přidržoval jsem se stěny.

Venku mě udeřil do očí denní jas. Několikrát jsem se zhluboka nadechl. Pes se mi otřel o nohy.

Stáli jsme na hradním nádvoří. Obloha mezitím změnila barvu. Od západu a severu sem připlouvala hradba mraků.

Ochladilo se. Ve vzduchu byl cítit déšť. Chystala se velká změna počasí a to mi nepřidalo na náladě.

Studené bylo i ústí zbraně, kterou mi Kelso tiskl do zad.

„Tady neodpočívej, Sinclaire. Půjdeme. Rozumíš?"

„A kam?"

„Do zámku. Cestu znáš. A nezkoušej na mne žádné triky. Víš, že jsem rychlejší. A moje nevěsta taky."

Tou nevěstou myslel docela určitě svou zbraň. Typy jako Kelso neuznávaly žádné jiné hodnoty.

Upíra jsem neviděl. Jistě byl někde dobře ukrytý.

Pravděpodobně na nás čekal uvnitř.

Vrata byla jen lehce přivřená. Uvnitř se člověka zmocňoval pocit prázdnoty a pomíjivosti. Zůstal jsem stát v hale a zeptal se: „Kde vlastně bydleli oba Manderstonovi?"

„V horních pokojích."

„A proč jste je nechal zabít, Kelso?"

„To je moje věc."

„Spojil jste se s upíry, Kelso. To nedopadne dobře.

Jednou za to zaplatíte vlastní krví."

V posledních minutách jsem se cítil mizerně. Teď se o mne opět pokoušela slabost a závratě. Po obličeji mi stékal pot a zhluboka jsem oddechoval.

- 76 -

Blížil se pes. Nespouštěl ze mne oči a přitom bez přestání vrčel. Jeho pán mne pozoroval chladnýma očima.

Koutky úst sebou výsměšně cukaly. „Víš, kam teď

zamíříme, Sinclaire?"

„Ne."

„Do mučirny"

„To je skvělé."

„Tam už na tebe čekají."

„Kdo?"

„Mí přátelé, upíři. Oba vojáci, po kterých tak usilovně paseme. Co jsem ti říkal? Bojovat sami, udeřit společně.

Ale tím poraženým budeš ty." Jednou rukou svíral samopal, druhou mne postrčil dopředu. „Běž napříč

pokojem, až uvidíš malá dvířka. Otevři je a vejdi na schodiště. Žádné strachy, postaral jsem se o světlo. Je to jasné?"

„Jistě."

Musel jsem jít. Dvířka nebylo možno přehlédnout. Byla už pootevřená. Potom jsem uviděl schodiště. Bylo užší než

ve věži a poletovaly po něm červenožluté záblesky pochodně.

Schodiště vedlo přímo pod budovu, kde se nacházelo klenuté sklepení. Kelso se tu vyznal. Vedl mě úzkými chodbičkami s nízkými stropy až k nejzadnější místnosti.

Byla to prostorná mučírna.

Zahlédl jsem i nějaké zrezivělé mučící nástroje. Měli zde i kovářskou výheň. Všechno osvětlovala jediná pochodeň.

Vydávala nejen ponuré světlo, ale také rozhazovala jiskry na všechny strany.

Rozkašlal jsem se a musel jsem se posadit na lavici,

- 77 -

abych si trochu odpočinul.

Do sklepení vklouzl i pes. Kradl se kolem zdí jako divoká šelma a děsivě přitom vrčel.

Kelso se zachechtal. „Zabiják je už ucítil. Víš přece, o kom mluvím?"

„Myslíš upíry?"

„Ano."

„Kde jsou?"

„Podívej se doprava."

Viděl jsem jenom zeď, ale při pozornějším zkoumání jsem objevil čtvercový otvor ve výši stehen, který sahal až

k podlaze.

„To je jejich úkryt," zašeptal Kelso a přistoupil k okénku. Ústí zbraně už na mne nemířilo, ale stejně jsem neměl žádnou šanci na útěk. Kulka i pes by byli mnohem rychlejší.

„Nu, Sinclaire?" Kelso se příjemně bavil. Stál vedle malých dvířek a náhle na ně zatlačil.

Dvířka se sklopila nahoru a dovnitř. Hleděl jsem do tmavého, ponurého otvoru, do nějž stěží dopadalo světlo pochodně. Ve tmě se cosi pohnulo. Někdo se natahoval ke dvířkám. Nejdříve se objevil sinalý obličej, potom dvě lačné paže. Upír nemohl vstát a tak vylézal z otvoru po čtyřech.

„Tak pojď," povzbuzoval jej Kelso. „Čeká na tebe čerstvá krev, milý příteli."

Nemohl jsem říci, zda se jedná o upíra, který mne napadl ve věži. Uniformu měl potrhanou a stejně oblečený

byl i jeho druh, který lezl za ním.

Postavili se. Jejich pohyby byly těžkopádné. Přitom vymrštili ruce dopředu.

- 78 -

Upíři vypadají vždycky stejně. Sinalé obličeje, velké oči, tmavá pergamenová kůže napnutá na kostech a v obličeji vepsaná chtivá touha po krvi.

Kelsa si ani nevšimli. Pes seděl na bobku vedle svého páníčka. Bedlivě pozoroval upíry. Ježila se mu srst. Z

otevřené tlamy se ozývalo tiché, varovné vrčení.

Neměl upíry v lásce...

Nebyli ozbrojeni. Mohli se mne zmocnit i holýma rukama.

Kelso se stále dobře bavil. Opřel se zády o drsnou zeď a smál se. „Sinclaire, udělej rychle poslední vůli. Brzy poznáš, co znamená být bez krve. Velmi brzy..."

Upíři věděli přesně, kde se nachází jejich protivník.

Upřeli na mne nehybné rybí oči a dali se do pohybu.

Přicházeli ze dvou stran, aby do mne vrazili své po krvi lačnící špičáky.

A Kelso zpovzdálí přizvukoval. „Jsem zvědav, jak se bezbranný lovec duchů ubrání dvěma upírům..."

Kate Manderstonová měla přinejlepším zařvat hrůzou nebo se složit na podlahu. Místo toho stála bez hnutí a zírala na dvě osoby, které byli jejími prarodiči, i když je předtím viděla ležet v rakvích.

Hrdlo se jí sevřelo. Nevydala ze sebe ani hlásku.

Sir Walter Manderston a lady Freya seděli na židlích.

Kate si tenhle obrázek dobře pamatovala ze svých dětských let, když zde byla na návštěvě. Ty židle se dědily z

- 79 -

generace na generaci.

A teď zde opět seděli, ačkoliv podle Kate měli být mrtví. Světlo svíček stačilo k tomu, aby si je dobře prohlédla. Vypadali jako mrtví, ale něčím se přece jen odlišovali. Byly to malé ranky na krku.

Její mrtví prarodiče takové rány neměli.

Kate už ničemu nerozuměla. Byla jako ochromená.

Trvalo dlouhé minuty, než se vzpamatovala a mohla promluvit. Zhluboka se nadechla a potom je oslovila.

„Vy... vy nejste mrtví?"

Lady Freya mlčela. Stařena zůstala nehnutě sedět. V

posledních letech musela hodně zestárnout, jak si Kate také povšimla. Její obličej byl kost a kůže. Oči byly velké a doširoka otevřené. Zato ústa se téměř ztrácela.

Sir Walter nosíval mohutný vous, který i teď rámoval jeho obličej. A byl to on, kdo odpověděl své vnučce.

„Ne, nejsme mrtví." Měl drsný hlas. Z jeho úst se drala přerývaná slova.

Kate sepnula ruce. „Ale... já vás už viděla mrtvé."

„A jsme snad mrtví?"

„Ne, ale vypadali jste jako... tamti vypadali jako mrtví."

„Jenom vypadali, mé dítě."

„Byli mrtví," vykřikla Kate. Hlas se odrážel od stěn.

„Byli mrtví, k čertu, říkej si, co chceš, ale nemohla jsem se mýlit."

Stařec přikývl. „Máš pravdu, byli mrtví. Zabil je pes."

„Já už nic nechápu," zašeptala Kate. „Jsem z toho celá popletená. Mrtví a nemrtví a potom opět mrtví. Jak tomu mám rozumět?"

„Ani se o to nesnaž..."

„Ne, to nemohu."

- 80 -

„Měla bys, Kate."

Ačkoliv jí to bylo zatěžko, postoupila o krok dopředu.

„Kdo vlastně jste?" vydechla. „Kdo?"

„Sir Walter a lady Freya."

„Ne, viděla jsem je ležet v rakvích s roztrženými hrdly."

Sir Walter se zasmál. „To, co jsi viděla, mé dítě, opravdu souhlasí. Chci ti jen říci, že se opravdu jmenujeme sir Walter a lady Freya. Ale žili jsme před mnoha a mnoha léty. Přesněji řečeno před dvěma sty léty. Patříme k tvým předkům, Kate. Náhoda tomu chtěla, že vypadáme téměř

jako tvůj dědeček a babička. Jenom jsme zaujali jejich místa, to je vše."

„Ale vy musíte být už dlouho mrtví," vykřikla Kate.

Ostře se zasmála. „Žádný člověk nemůže žít více jak dvě stě let."

„Správně, děvče, člověk ne."

„Kdo potom?"

Odpovědi se nedočkala. Oba staří lidé na ni hleděli a jejich rty se protáhly ve vševědoucím úšklebku. Výraz jejich obličejů naháněl strach. Potom otevřeli ústa.

Muselo se odehrát něco zvláštního, protože se tak stalo s promyšlenou pomalostí, aby vystupňovali její duševní napětí.

Hleděla na jejich obličeje, které se začaly proměňovat.

Z horní čelisti vyrostly dva dlouhé špičaté zuby ostré jako šavle.

Kate se zděsila. Před ní stáli upíři!

- 81 -

Seděli s otevřenými ústy jako sochy. Ani jeden z nich se nepohnul. Zírali na Kate bez jediného slova a nechali ji utápět v jejím zděšení.

Kate se v hlavě rojily myšlenky. Měla ze všeho dokonalý zmatek.

Polévalo ji horko i chlad zároveň. Rty sebou nepokojně cukaly, jako by chtěla něco říci nebo vyslovit otázku. Ale nedostala ze sebe jediné slovo.

Všechno,

co

slyšela

a

prožila,

bylo

tak

nepravděpodobné. Její předkové byli dvě stě let staří upíři.

Ano, tak dlouho mohli upíři žít.

„Už jsi spokojená, Kate? Chtěla jsi navštívit své prarodiče. Teď jsi tady. A my jsme ti, kteří tě vítají.

Nemusíš se znepokojovat, vždyť vidíš, že vypadáme jako tvůj dědeček a babička. Vítáme tě u nás, Kate."

Kate nevěděla, na čem je. Vjížděla si rukama do vlasů, kývala hlavou. Chtěla něco říci, ale nemohla. Hledala jediné. Cestu, kterou by odsud mohla uniknout.

To ostatně vycítili i oba vznešení upíři. „Tady dole je náš svět," zašeptala lady Freya. „Vládneme temnotě. A my rozhodneme, kdo může opustit tento svět, a komu to nebude dopřáno. Přišla jsi za námi. Slušelo by se, abys tu zůstala."

Kate velmi dobře postřehla poslední větu, ale nechápala ji.

„Ale proč? Jak jste se stali upíry? Člověka přece musí vysát upír, ne?"

„Ano, to bylo před více jak dvěma sty léty. Tehdy se to stalo. Zůstali jsme naživu a mohli se skrýt. Položili nás do rakví a pohřbili. Ale nikdo netušil, kdo ve skutečnosti jsme.

- 82 -

A tak jsme celou tu dobu prožili ve tmě našeho žaláře.

Byly to hrozné roky. Naše touha po krvi neznala hranic.

Byli jsme bezmocní, ale neztráceli jsme naději."

„Věděli o tom mí praví prarodiče?"

„Ne, vůbec ne."

„Kdo vás osvobodil?"

„Kdosi jiný. Člověk v nějakém podivném oděvu. Voják, jak nám prozradil. Jedné noci slídil na zámku a došel až do krypty. Nevěděli jsme, co hledá. Možná poklad, ale dostal se i do rodinné hrobky s rakvemi. A otevřel je."

„A osvobodil vás."

„Ano, to je pravda."

„Jak to probíhalo dál?"

„Muž se polekal. Chtěl nás zastřelit. Jeho pes se hnal po našich hrdlech. Přesvědčili jsme jej, že pro něj bude výhodnější, když se s námi spojí. Pokud nám dá krev, dáme mu moc."

„Jakou moc?"

„Nejen ji, nýbrž i vědění. On byl tím, který přesně věděl, co upír potřebuje. Čekali jsme v pozadí připraveni pomoci."

„A on to udělal?"

„Ano, zajistil nám krev. Věnoval nám tři vojáky.

Osvěžili jsme se jejich krví. Pochutnali jsme si. K nim se přidají další, takže brzy získáme opět ztracenou sílu.

Tentokrát s pomocí člověka. Vznešení upíři ovládnou tuto krajinu a zavedou zde teror, který lidé dosud nepoznali. V

potocích krve vykoupíme věčný život."

Kate ohromeně mlčela. Jejich zvrácené uvažování ji ohromilo. Vzpomněla si náhle na své mrtvé prarodiče, kteří tak strašným způsobem museli opustit svět živých.

- 83 -

„Krev," zašeptala lady Freya. „Krev je cosi zvláštního.

A také tvoje krev, milé dítě." Sotva vyslovila ta slova, chytila se pevně podpěrek.

Kate vytušila, co bude následovat. A měla pravdu. Lady Freya se neohrabanými pohyby zvedala z křesla. V jejím obličeji se nepohnul ani sval, když učinila první krok směrem ke Kate.

„Pojď sem, děvčátko, už jsme na tebe dlouho čekali.

Chtěli jsme konečně poznat někoho z nové generace rodu Manderstonů. A sice zvláštním způsobem. Tvoje krev nám vleje novou sílu do žil."

Kate by nikdy něco podobného nenapadlo. Ale teď, když stála tváří v tvář skutečnosti, dostala hrozný strach.

Nespustila oči z lady Freyi, která se k ní přicházela blíž a blíž.

Přitom ani nezvedala nohy. Jenom jimi šoupala po zemi. Samotný hluk vyvolával u Kate nepříjemné chvění kolem žaludku.

„Už ti bude dobře, děťátko," vemlouvala se lady Freya tichým hlasem, při němž mladé ženě naskakovala husí kůže. Světlo svíček přeletělo přes její obličej a odhalilo chtivý výraz v jejích očích.

Kate ještě měla dost místa, aby mohla couvnout.

Podívala se ke dveřím, kterými sem přišla. Ne, tudy se ven nedostane.

Jak se má člověk bránit upírům? Jednou četla, že se přitom použije dubový kolík. Ale teď jej bohužel neměla po ruce.

„Pravidla hry určujeme my," vysvětlila jí její nemrtvá předchůdkyně. „Jenom my, holčičko."

Potom ji chytila za ruku.

- 84 -

Všechno proběhlo tak náhle, že Kate nestačila uhnout.

Na zápěstí jí visel studený chladný dráp upíra. Měla ruku jako ve svěráku. Kate se marně snažila osvobodit ze sevření.

„Ne, Kate, už ne."

Stisk byl velmi silný. Kate se nemohla proti tomu vzepřít. Cítila, jak si ji lady Freya přitahuje k sobě. Druhou rukou chtěla upírka obejmout svoji oběť.

„Pojď ke mně, holubičko...."

Byla to poslední slova, která Kate Manderstonová zaslechla z jejích úst.

Náhle jí podlaha ujela pod nohama. Upadla do bezvědomí.

Neviděla, jak ji sir Walter zachytil...

Kelso se choval netečně. Opřený o zeď vyslovil svůj ortel a nyní čekal na souboj, který se odehraje mezi mnou a oběma upíry.

Vedle něj seděl jeho zabijácký pes a tiše vrčel. Zdálo se, že je stále připravený zaútočit.

Pro mne však byli důležitější upíři.

Kelso se ještě jednou zasmál a řekl: „Sinclaire, nechceš

zpět svou pistoli?"

„Můžeš si ji nechat."

„Ohó, jak velkorysé." Zhoupl se na špičkách. „Teď

jsem teprve zvědav, jak to dopadne."

Já jsem byl samozřejmě taky zvědavý, ale nechtěl jsem

- 85 -

prozradit všechny svoje triky. Z tohoto důvodu jsem hrál vystrašenějšího, než jsem ve skutečnosti byl. Couvl jsem až

ke staré lavici, takže jsem se zády téměř opíral o zeď. Pode mnou na zemi ležela pouta, zrezivělé železné kruhy, které se připevňovaly ke kloubům. Mučeného bylo možno zvedat otáčením kliky.

Oba vojáci byli stále navlečení do uniforem. Úplně rozedraných maskovacích stejnokrojů. Obličeje se skrývaly ve stínu. Když na ně dosáhlo světlo pochodně, prohlédl jsem si je pozorněji a zahlédl v jejich očích hlad. Z

otevřených úst vykukovaly špičáky ostré jako nůž.

Toužili po mé krvi. Už dlouho žíznili od své přeměny.

Já jsem jim poskytl příležitost nasát první kapky této drahocenné tekutiny.

Byli zuřiví a zároveň neopatrní, protože si vzájemně překáželi. Při chůzi pohybovali toporně pažemi, zmítali sebou ze strany na stranu. Hořeli netrpělivostí přisát se na můj krk.

Čekal jsem, až přijdou blíž.

Kelso byl rozrušený stejně jako jeho pes. Oba rychle chrčivě oddechovali. Kapitánovy oči se mrazivě leskly. On vyvolal všechnu tu hrůzu a teď chtěl sklízet ovoce své nenávisti.

Oba zombies se přiblížili k lavici současně. Jeden z nich se prodral kupředu a vrhl se proti mně.

Přivítal jsem jej mohutným kopnutím.

Zasáhl jsem jeho hruď. Vyrazil jsem mu vzduch z plic.

Odletěl k protější stěně a klesl na kolena.

Vtom mne napadl druhý voják.

Vyšel jsem mu vstříc. Potkali jsme se v půli cesty. Naše hlavy se srazily. Přede mnou se roztančilo noční nebe plné

- 86 -

hvězd.

Když mne však chtěl udeřit do ramene, vyrazil jsem pěstmi proti jeho bradě.

Hlava mu odletěla dozadu, ale neupadl, protože jsem jej pevně přidržel. Kříž jsem nevytáhl a vsadil vše na jednu kartu. „Trhej, zabijáku!" zařval jsem a současně mrštil upírem proti Kelsovi a jeho psovi.

Tím jsem jinak ostražitého kapitána překvapil. Upír se potácel proti nim a pes reagoval bleskově.

Vyskočil a v příštím okamžiku visel na upírově hrdle.

To ještě více odvrátilo Kelsovu pozornost. Přestal mne sledovat a zahulákal na psa.

V té chvíli jsem už prchal.

Cestu jsem znal. Koneckonců jsem ji už jednou absolvoval. Úzká klikatá chodba, malá klenutá sklepení a schodiště mi přišla vhod. Poskytovala ochranu před případnou střelbou.

Pádil jsem jako o život. Za sebou jsem slyšel hluk zápasu, který ovšem pokračoval beze mne. Kelso řval tak hlasitě, jako by chtěl zbořit stěny. Byl k neudržení.

Dokonce i vystřelil. Ozvěna výstřelu se nesla sklepením.

Střela mne nemohla dostihnout. Mezi námi byla příliš

velká vzdálenost. Sehnutý jsem běžel dál úzkou chodbou a svítil si na cestu baterkou.

Bylo nad slunce jasné, že nyní začíná lov. Ne na dravou zvěř, ale na člověka. Na mne. Kelso mne bude štvát podzemím jako pes zajíce. Úloha zajíce mě pochopitelně neuspokojovala.

Nejdůležitější v této chvíli bylo najít cestu nahoru. Ve velkých místnostech a sálech hradu si mohu zvolit místo, kde bych se mohl úspěšně bránit. Bylo to však pouhé

- 87 -

zbožné přání, jak jsem zakrátko pochopil.

Zaslechl jsem za sebou kroky čtyřnohé bestie, kterou Kelso poslal po mé stopě.

Pes byl zpropadeně rychlý. Kromě toho mne nemusel hledat, stačilo mu orientovat se čichem. Proplétal jsem se výklenky a ocital se v nových chodbách. Ke svému štěstí jsem se zatím nedostal do slepé uličky.

K čertu, kde je to velké schodiště?

Za zády se mi rozpoutalo malé peklo, protože Kelso pobízel psa nejen nevybíravými slovy, ale sem tam i vystřelil do stropu.

Konečně jsem narazil na schodiště. Mohutnými kroky jsem pádil po schodech nahoru.

Údery tlap za mnou zněly až příliš hlasitě.

Přespříliš hlasitě...

Dveře jsem nestačil otevřít, jinak bych měl psa v zádech.

Proto jsem se musel otočit.

Zabiják už dosáhl úpatí schodiště.

Posvítil jsem na něj. Ve světle baterky mi připadal jako realistický obraz běsnícího pekla.

Teď bych potřeboval svou berettu. Ale tu mi sebral Kelso.

Musel jsem sáhnout po jediné zbrani, která mi ještě zůstala.

Pravou rukou jsem vytáhl stříbrnou dýku. Netrvalo to více jak jednu vteřinu. Pes se dral po schodišti stále výš.

Proboha, už mohl skočit!

Opřel jsem se zády pevně o dveře a nastavil ruku s dýkou před sebe.

Tady už šlo o život. Nemohl jsem couvnout, jinak bych

- 88 -

byl ztracen.

Pes skočil. Dýka se zabořila hluboko do jeho těla. Trefil jsem jej pod krk. Světlá srst se zbarvila červeně. Vytáhl jsem dýku a znovu jsem bodnul. Zároveň jsem pravou nohou kopnul do bezvládného těla a mršina se skulila po schodišti dolů, kde zůstala nehybně ležet.

Ale nedopřál jsem si odpočinku. Loktem jsem zmáčkl kliku, vpadl do místnosti a rychle za sebou přirazil dveře.

Pro jistotu jsem otočil klíčem a bleskurychle odskočil stranou.

Kelso by musel rozstřílet dveře, pokud se chtěl dostat ven. Ocitnul jsem se ve velké hale a rozhlížel se po zbrani, kterou bych přivítal Kelsa.

Zdi však byly prázdné. Nikde ani památka po meči nebo kopí.

Venku se mezitím přihnala bouřka. Zaslechl jsem burácení hromu a uviděl klikatý blesk, který vylétl z mračen.

Spustil se déšť. Nemohl jsem se však kochat rozmary přírody, protože za zády jsem měl Kelsa a dvě zrůdy.

Předtím jsem přehlédl jen část velké místnosti. Změnil jsem svoje stanoviště. Vykročil jsem napříč místností a zůstal stát jako zasažený bleskem.

Blízko dveří do rytířského sálu stály dvě postavy.

Mrtví, kteří žili.

Viděl jsem je přece ležet v rakvích. Teď přicházeli.

Muž a žena.

Muž nesl na napjatých rukou tělo nějaké ženy.

Byla to Kate Manderstonová!

Visela nehybně jako mrtvá. Strašně jsem se polekal.

Náhle se mi sevřelo hrdlo. Nevydal jsem ze sebe ani slovo.

- 89 -

Copak všechno bylo zbytečné?

Zůstal jsem stát. V tomto případě mě zajímali pouze oba Manderstonovi.

Hleděli strnule na mne. Při bližším pohledu byly patrné špičáky vyčnívající z úst.

Upíři!

Když leželi v rakvi, ničeho podezřelého jsem si nevšiml. Ani můj kříž se tehdy neohlásil. Nyní jsem cítil, jak se ohřívá. Proč nyní stáli přede mnou jako nemrtví?

Ani se nepohnuli. Vedle sira Waltera stála jeho choť

Freya. Hlavu otočila tak, aby viděla na Kate, kterou upír nesl jako kdysi hrabě Drákula svou oběť.

Na Kelsa jsem zapomněl. Ti dva jenom stáli a nedělali vůbec nic, i když už jsem byl docela blízko. Musel jsem se podívat na Kate zblízka. Chtěl jsem se přesvědčit, jestli jí už vysáli krev.

V polovině cesty mě zastavil tichý hlas muže. „Přichází k nám krev. Vezmeme si ji a potom..."

„Udělali jste z ní upíra?"

„Ještě ne."

Spadl mi kámen ze srdce. Neviděl jsem ani žádný

důvod, proč by mi lhali.

„Tak ji pusťte!"

„Patří nám," řekl muž.

„Jak chcete." Dříve než s nimi začnu bojovat, chtěl jsem vědět, kdo vlastně jsou. „Neviděl jsem vás ležet v rakvích."

„Máte pravdu."

„To jste nebyli vy?"

„Ne, její prarodiče jsou mrtví. My jsme její prapředkové. Vrtkavostí osudu je, že vypadáme téměř jako dědeček a babička Kate Manderstonové. Rozumíte?"

- 90 -

„Snad."

„Oba Manderstonovy usmrtil pes."

„A proč?"

„Potřebovali jsme mít volné ruce. Chtěli jsme se konečně osvobodit z rakví. Krev čekala, Sinclaire. Lidská krev, rozumíš?"

„Vy znáte mé jméno?"

„Ano, máme pomocníka."

„Kelsa?"

„Ano. Postaral se o naše vysvobození. A my jsme se mu bohatě odměnili."

„Krví?"

„Ne, dostal moc. Ale tvoji krev rovněž ochutnáme.

Museli jsme dlouho čekat na svoji příležitost. Běž si pro něj, Freyo, já se postarám o Kate."

To znělo nebezpečně. Freya opravdu vykročila. Mířila přímo ke mně. Měl to být překvapivý útok, ale nepočítala přitom se mnou. Můj bleskurychlý úder ji srazil k zemi.

Kříž jsem nevytáhl, protože jsem nejdříve musel osvobodit Kate ze spárů jejího chotě. Stačilo jen sehnout hlavu a zakousnout se do obnaženého krku.

O vteřinu později jsem stál u starého upíra.

Uviděl mě. Zvedl hlavu a doširoka otevřel chřtán.

Spatřil jsem krev v jeho očích, které ještě zvýrazňovaly strašlivou grimasu jeho obličeje.

Udeřil jsem jej oběma pěstmi.

Uder jej zasáhl naplno. Překotil se a musel přitom pustit Kate.

Zachytil jsem ji.

Kate se ještě nepřebrala z bezvědomí. Odtáhl jsem ji do vzdáleného kouta sálu, kde byla aspoň trochu v bezpečí.

- 91 -

Oba staří upíři se pomalu zvedali. Vrávorali ke mně. V

obličejích těchto lidských nemrtvol se zračila chtivost po krvi.

Nesměl jsem déle ztrácet čas, zvláště když ve hře ještě zůstával Kelso.

Hodil jsem po siru Walterovi nůž. Nesměl se minout.

Čepel jej zasáhla přesně tam, kde mívají lidé srdce.

Bylo po něm!

Zvedl ruce a překotil se dozadu na lady Freyu. Jeho tíha ji opět srazila na zem.

Přiskočil jsem k ní dříve, než se zvedla ze země. V ruce jsem svíral posvěcený stříbrný kříž.

Na moment jsem zahlédl její hrůzou zkřivený obličej a rozšířené oči. Věděla, co ji čeká.

Skončilo to.

Odešla do říše mrtvých stejně tiše jako sir Walter.

Zvítězil jsem.

Rychlými kroky jsem přistoupil k upírovi a vytáhl jsem mu z prsou dýku.

Sir Walter se již nacházel ve stavu přeměny. Kdo strávil tak dlouhou dobu v rakvi, nemá normální lidské tělo. Kůže zšedne a láme se. Z reliéfu trhlin se vynoří bíložluté kostěné chrupavky.

Tělo se rozpadne na prach. Znal jsem tyhle věci velmi dobře.

Ve hře zůstal ještě Kelso a oba vojáci přeměnění na upíry.

Ještě se neukázal. Určitě se však nezdržoval v podzemí.

Pravděpodobně zná ještě jiný východ než dveře, které jsem zamkl.

„Johne."

- 92 -

Ulekl jsem se, když jsem zaslechl Katin hlas. Stála jako zjevení přesně tam, kde vstupní hala navazovala na rytířský

sál. Její pohled bloudil místností, kde leželi její předkové.

Zůstaly z nich jen prach a kosti.

„Zpátky, Kate, schovej se!"

Zůstala stát.

„ Co se děje? Byla jsem ve sklepení. Oni mne...."

„Už ti neublíží. Buď klidná." Vykročil jsem k ní a obejmul ji. „Prosím tě, Kate, schovej se někde. Ještě není všemu konec."

„Ten voják?"

„Ano."

„A pes?"

„Pes je mrtvý."

Kate si vydechla úlevou. „Bála jsem se ho jako čert kříže," zašeptala. „Jenom jeho. Byl tak strašlivý."

„Já vím, Kate."

„Kam mám jít?"

„Pro mne za mne jdi třeba nahoru. Musím se postarat o Kelsa. Je ozbrojený."

„A ty ne?"

„Ne, vzal mi moji berettu."

„Potom ale nemůžeš proti němu..."

„Přijde na to. Prosím tě, ztrať se už."

„Dobrá."

Kate odcházela. Její pohyby připomínaly náměsíčníka.

Byl jsem rád, že je pryč. Vůbec jsem neměl představu, jak porazit toho Ramba.

Bude to boj na život a na smrt.

O tom nebylo pochyb.

Kelso se zatím skrýval. Z rytířského sálu jsem vzal

- 93 -

jednu z židlí a takto ozbrojený jsem se plížil ke dveřím.

Postavil jsem se vedle nich a čekal jsem. Vtom mne překvapila dávka z automatické MPi.

Výstřely rozštípaly dveře a vyvrátily je do haly.

Přichází?

Zvedl jsem židli nad hlavu. Byl to pořádně těžký

kousek. Určitě jej dlouho neudržím.

Kelso nešel.

Místo něj se objevil první upír. Potácel se přes práh.

Mohl jsem jej praštit židlí do zad, ale neudělal jsem to.

Nezahlédl mě a vrávoral dál do haly. Stejně jako druhý

upír.

Na toho jsem poštval psa. Pes jej dokonce začal trhat, protože jeho rameno a bok byly roztrženy. Z šatů zbyly jen cáry, ale z ran nevytékala žádná krev.

Kelso stále nikde.

Poslal oba upíry napřed.

Do uší mi dolehl jeho hlas.

„Najdi ho a přitáhni ke mně."

K mému štěstí venku právě nezahřmělo. Podle síly hlasu jsem usoudil, že Kelso patrně stojí na posledním schodu přímo za dveřmi.

Musel jsem riskovat.

Vynořil jsem se zpoza dveří jako stín a současně jsem se vrhl se židlí proti schodišti. Cítil jsem náraz a potom výkřik.

- 94 -

Jakkoli byl Kelso ostražitý sebevíc, při mém útoku jej pud sebezáchovy zklamal. Stál o něco níž, než jsem předpokládal. Židle jej zasáhla do hlavy. Zřítil se do hlubiny a zůstal ležet vedle mrtvého psa.

Odhodil jsem židli a posvítil dolů. Každý druhý by omdlel, ne však Kelso.

Ležel na zemi a sténal. Pokusil se zvednout, ale opět se zhroutil.

Jedním skokem jsem překonal poslední schody a zůstal stát nad ním.

Kelso zvedl hlavu. Tupě na mne hleděl skelnýma očima. Po obličeji mu stékala krev z rozražených úst a rány na hlavě.

„Zatraceně, Sinclaire, co jste to udělal?"

„Buď rád, že ještě žiješ."

Chtěl na mne namířit automatem.

Vytrhl jsem mu jej ze zesláblé ruky.

„Teď mě můžeš zabít."

„Nejsem vrah."

Posbíral všechny síly.

„K čertu, Sinclaire, vyhrál jsi. Zabij mě!"

„Ne. Půjdeš před řádný soud, Kelso. O to se postarám."

Pokusil se mi podtrhnout nohu, ale byl jsem rychlejší.

Praštil jsem jej hlavní automatu do zátylku. Už se nepohnul.

Pro jistotu jsem mu nasadil pouta a odzbrojil jsem jej.

Berettu jsem našel okamžitě i dubový kolík, který u sebe nosil pro případné alibi.

Vzal jsem obě zbraně a vydal jsem se nahoru do haly.

Upíři zmizeli. Měli asi něco lepšího na práci.

Kate Manderstonová bohužel nenásledovala mé rady a

- 95 -

neschovala se.

Zůstala v místnosti a na to upíři čekali.

Hnali se za ní.

Sevřeli ji ze dvou stran jako v kleštích. Zatím bez úspěchu. Ale stále více se ocitala v koutě. Objevil jsem se v pravý čas.

„Kate!" křikl jsem na ni. „Proboha, zachovejte klid!"

Její polekaný pohled zaletěl ke mne.

„Ty... ty jsi naživu?"

„Jak jinak."

Přiskočil jsem k upírovi, který jí byl nejblíž a už už po ní vztahoval ruce. Otočil jsem jej. Padl mi přímo na ruku s připraveným dubovým kolíkem, který ukončil život nemrtvoly.

Kate Manderstonová se odvrátila. Nemohla se prostě dívat, jak se vypořádám s druhým upírem. Tentokrát jsem držel v ruce kříž.

Upír se pokusil pláchnout. Rozběhl se ke dveřím, aby se skryl někde venku.

Ještě než rozrazil dveře, stál jsem u něj.

„Máš smůlu, hochu," řekl jsem a podržel kříž na jeho obličeji.

Zařval a zapotácel se.

Nechal jsem jej odvrávorat ven.

Tam řadila bouřka. Lilo jako z konve.

Upír byl v okamžiku promočený na kůži.

Připadal jsem si jako ve filmu. Pozadí tvořila černá bouřková mračna, z nichž vyletovaly blesky. Do této scenérie burácel hrom a jeho ozvěna se nesla krajem jako prásknutí bičem.

Zavřel jsem dveře a otočil jsem se. Kate Manderstonová

- 96 -

seděla na zemi. Nohy přitáhla k bradě a zírala do prázdna.

Stoupl jsem si vedle ní.

„Teď už je všechno v pořádku, Kate," řekl jsem tiše.

„Ano, já vím. Ale mým prarodičům už nikdo život nevrátí, Johne."

„Ale vy žijete."

Kate zvedla hlavu. „Připadám si, jako bych nežila..."

Zlobilo mne, že zde není telefon, ale co naplat.

„Jak se odsud dostaneme?" zeptala se Kate.

„Protože jste skončila s vozem v příkopu, nezbývá nám nic jiného než jít pěšky."

„To bude dlouhá cesta."

„Na tom už nic nezměníme."

Venku ještě zuřila bouřka.

„V takovém počasí se odtud nehnu," řekl jsem.

Kate přikývla na srozuměnou.

Nakonec jsme ani pěšky nešli.

Po setmění se objevila návštěva.

Na cestě k hradu se objevily vozy a jejich světla rozehnala padající tmu. Byl to velitel Stratton a několik vojáků.

Otevřel jsem dveře. „Veliteli - vy tady?"

„Ano, pane Sinclaire." Jeho lidé zaujali bojová postavení v hale. „Tak co. Povedlo se to?"

„Ano. Vaši lidé si jej mohou vzít s sebou a postavit před soud."

- 97 -

„Kelso, já vím."

„Ach, vy to víte?"

„Teď ano. Předtím jsme to jen tušili. Ale neměli jsme žádné důkazy. Vy jste je opatřil." Poklepal mi přátelsky na rameno. „Odvedl jste dobrou práci, Sinclaire. Ale upřímně.

Jednalo se opravdu o upíry? Nebo to vše připravil Kelso?"

„Ano, pane, všechno bylo připravené a upíry jsme si jen vymysleli."

Stratton se zasmál.

O něco později jej smích přešel, když na vlastní oči spatřil, jaká je skutečnost.

„Sinclaire, beru všechno zpátky a omlouvám se."

„To je jedno, pane. Teď bych se chtěl co nejrychleji vrátit do Londýna. Jenom ne džípem, prosím..."

KONEC

- 98 -