NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 04

Jason Dark

1997

- 2 -

Byla nadprůměrně vysoká a pevně stavěná. Postavou připomínala spíš muže. Mohutná hříva vlasů doslova obtáčela její hlavu. I jejich matově žlutá barva připomínala lví hřívu. Oči se blýskaly jako dva kousky jantaru.

Dokonce i v nemoderně ušitém šedém kostýmu, v němž

by jiná vypadala jako myš, vyzařovala jisté osobní kouzlo.

Tato žena byla osobností, třebaže zde stála jako vražedkyně.

Nebylo to hlavní líčení. Kromě toho Lorna dva týdny ležela a potřebovala se zotavit. To však státní návladní měl v úmyslu přehlédnout.

Zalistoval v podkladech. Potom vzhlédl směrem k ní.

„Vypověděla jste, že jste svého muže nezabila. To jsem vyrozuměl z protokolu. Ale všechno svědčí proti vám.

Našli vás vedle strašně zohavené mrtvoly. Byla jste celá od krve, vy..."

„Já ho nezabila!"

„Neskákejte mi do řeči, obžalovaná." Státní návladní si hrál na ostrého hocha. „Kdo to podle vás spáchal?"

„Já ne."

„Znáte tedy vraha?"

„Námitka!" vykřikl obhájce. „Sugestivní otázky jsou nepřípustné."

Vyšetřující soudce přikývl.

„Námitka se přijímá."

McCloud se usmál.

„Dobře. Začnu tedy jinak. Vy jste svého manžela Daniela nezabila..."

„Správně."

„Jak se to slučuje s tím, že policisté našli na vašem těle stopy krve a za nehty jste měla kousky kůže svého

- 3 -

manžela. To vše ukazuje na to, že vrahem jste vy. A vy stále všechno popíráte? To nemohu pochopit."

„Nezabila jsem ho."

„Víte, že jste následně strávila dva týdny v nemocnici."

„Ano."

„Znalec prohlásil, že jste byla příliš nervově vyčerpána, než abyste se mohla zúčastnit jednání. Nemohu na to brát žádné ohledy, protože pro mne jste obžalovaná."

„Dělejte, jak myslíte."

McCloud sepjal ruce.

„Chtěl bych se ještě jednou vrátit k vašemu pobytu v nemocnici," řekl. „Bylo mi sděleno, že jste se chovala dost... řekněme... neobvykle."

„Nesmysl."

„I psycholog byl na rozpacích. Prý jste hovořila o věcech, které jsou i pro mne nepochopitelné, paní Delaneyová. Chcete o nich hovořit teď a tady?"

„Co tím myslíte?"

„Jistě byste neměla nic proti tomu, kdybychom vás hypnotizovali. Prozkoumáme vaši duši a jistě odhalíme věci, které budou dle mého mínění velmi zajímavé."

Obhájce vyskočil.

„Opět námitka, Ctihodnosti. Tahle poznámka nesouvisí s naším šetřením. Nejsme u hlavního líčení. Byl bych rád, kdyby to pan státní návladní vzal laskavě na vědomí."

„Námitka se přijímá," řekl soudce.

McCloud protáhl zklamaně obličej, ale neprotestoval.

Držel se pravidel.

Lorna Delaneyová seděla nehnutě na lavici. Měla nepřítomný pohled.

McCloud hledal novou formulaci.

- 4 -

Potřásl hlavou a potom pronesl: „Přesto bych se rád vrátil k vašemu pobytu v nemocnici. Pro mne a pro další úspěšné pokračování tohoto jednání by to znamenalo hodně. Lékaři..."

„Přestaňte, McCloude!"

Státní návladní se ulekl. Opravdu zmlkl. Překvapilo ho to, protože nebyl zvyklý, aby s ním obžalovaný mluvil tímto tónem.

Nevšiml si, že Lorna Delaneyová přitom otevřela kabelku, kterou držela na kolenou. Její prsty zmizely uvnitř.

„Co si to dovolujete? Nemáte právo mne přerušovat."

Lorna vstala. „To stačí," řekla.

„Posaďte se, vy..."

Vtom Lorna vytáhla zbraň. Byla to pistole. Její ústí mířilo na státního návladního, kterého to ohromilo natolik, že nebyl schopen pohybu.

„Jestli se někdo z vás pohne, budu střílet," pohrozila tiše. „Rozuměli jste?"

Soudce přikývl, pouze Lornin obhájce ji varoval.

„Lorno, nedělejte, proboha, nesmysly. Takhle se z toho nedostanete. Věřte mi."

„Nechtě to laskavě na mně. Vím, co dělám."

Měla skutečně silné nervy, protože se jí vůbec nezachvěla ruka. Zato státní návladní zbledl a na jeho vysokém čele se zaperlil pot.

V soudní síni se nenacházelo mnoho lidí. Soudce, státní návladní, obhájce, úředník justiční správy a pochopitelně obžalovaná. U dveří stál uniformovaný příslušník justiční stráže.

Policista nezasáhl, protože nechtěl v žádném případě

- 5 -

riskovat život prokurátora.

Všichni vyčkávali.

Napětí sílilo.

Na lavici, kde seděla Lorna, bylo místo pro další čtyři lidi. Seděla tam však sama. Teď se odsunula trochu stranou. Za zády postřehla nějaký šramot.

Její obhájce zíral strnule do tmavého ústí pistole.

„Ani hnout. To platí i pro vás."

„Dobře, dobře." Obhájce dokonce zvedl ruce nad hlavu.

Na Lorniných rtech se kmitl pohrdavý úsměv.

Krok za krokem ustupovala do chodby, kterou rozdělovaly dvě řady téměř prázdných lavic. Přiblížila se ke dveřím.

Nyní zasáhl soudce. „Nemáte žádnou šanci, paní Delaneyová. Vzdejte se!"

„Ne." Zazněla rozhodná odpověď. Potom se obrátila na policistu u dveří. „Běžte na stranu, postavte se ke zdi a zvedněte ruce!"

Muž neuposlechl.

„Mám soudci vyvrtat díru mezi oči?" zeptala se Lorna.

Její hlas zněl zatím klidně.

„Okay, už jdu."

„V pořádku."

Současně se pohnula ke dveřím. Odcházela tak, aby měla všechny přítomné na očích.

Nikdo se nepohnul. Nastalo ticho, že by bylo slyšet upadnout špendlík na zem.

Lorna zůstala stát u dveří.

„Radila bych vám, abyste mne nepronásledovali. Jinak bych byla nucena si cestu prostřílet."

Soudce zavrtěl hlavou. Byl už starý a měl za sebou

- 6 -

dlouhou řadu soudních případů. Proto také jako jediný

neztratil nervy.

„Nemáte absolutně žádnou šanci, paní Delaneyová. Jak se chcete dostat ze soudní budovy?"

„To už je moje starost."

„Jenom zhoršujete svou situaci."

Lorna se zasmála. „Ještě horší? Pro vás jsem stále vražedkyně. Ale mýlíte se. Pokud si chcete hrát na kovboje, nebudu vám bránit v cestě na onen svět. Jasné?"

„Jistě."

Lorna nahmatala kliku a zmáčkla ji. Dveře nebyly zamčené. V zámku chyběl klíč. Jednání by stejně nikdo nerušil.

Lorna ještě mířila zbraní do sálu, když překračovala práh. Lidé seděli jako na trní a také policista se pohnul.

Plížil se po špičkách ke dveřím. V jeho obličeji se zračilo napětí.

Lorna instinktivně vycítila nebezpečí. Náhle udělala několik kroků zpět, natáhla ruku s pistolí - a vystřelila.

Policista zahlédl jenom bledý plamínek, který vyletěl z ústí hlavně. Ve stejném okamžiku ucítil nezvykle tvrdý

úder do hrudníku. Na uniformě se objevil krvavě červený

květ.

Lorna přibouchla dveře a proběhla širokou chodbou...

První vyskočil její právní zástupce. Běžel k policistovi, který se svalil mezi lavice.

- 7 -

„Lékaře! Zavolejte lékaře!" vykřikl, když jej zběžně prohlédl.

„Ještě žije."

Vyrazil dveřmi na chodbu.

Výstřel se rozlehl po celé budově. Moment překvapení pominul. Otvíraly se dveře a úředníci vybíhali ven. Motali se v chodbě a dotazovali se jeden druhého, co se děje.

Právního zástupce uspokojila pouze jedna odpověď.

„Kde je ta blondýna?" křikl na jednoho soudního zřízence, který se k němu polekaně otočil.

„Ta v kostýmu?"

„Ano."

„Utíkala přímo chodbou." Ukázal palcem přes rameno.

„Děkuji."

„Ach, ovšem. Rozrazila dveře na toaletu. Musí tam ještě být."

„Děkuji."

Mladý právník běžel dál. Pociťoval stále silnější strach, protože jeho klientka ukázala, že to myslí vážně. Chtěl si však zasloužit svůj plat. Kdyby se mu podařilo ženu zastavit, určitě by to zvýšilo jeho prestiž.

Toalety byly na konci chodby u širokého schodiště.

Mohla také seběhnout po schodech. Proč by se schovávala na toaletě?

Obhájce ještě nikdy nevkročil na dámskou toaletu. Teď

to bylo nezbytné.

Dveře se rozletěly. Stačil ještě uskočit zpět. Proti němu nevyrazila Lorna Delaneyová, nýbrž jakási silně rozrušená žena. Chtěla proběhnout kolem něj.

Sevřel jí pevně rameno. „Viděla jste tu blondýnu?"

„Ano, ano...."

- 8 -

„Kde...?"

„Je uvnitř. Myslím, že v pravé kabince."

„Děkuji."

Právní zástupce chtěl vkročit do toalet, když přišel soudce se dvěma úředníky. Byli ozbrojeni. Jejich pistole mířily na dveře.

„Pane, nechte mne s ní promluvit."

„Je v této situaci ještě vůbec o čem hovořit?"

„Já vím, ale..."

„Pane Duncane, chci vás upozornit, že se vydáváte v nebezpečí života."

„Já vím, ale je to můj život. Stačí mi půl minuty."

„Dobrá, jak chcete."

Duncanovi se chvěla kolena rozčilením, když vstupoval do předsíňky úzké toalety. Zařízení bylo skrovné. Jedno umývadlo, zrcadlo. K tomu žluté obkladačky do poloviny výšky stěn a dvoje dveře, z nichž jedny byly zamčené.

Za nimi se musela nacházet Lorna Delaneyová.

Duncan se nepostavil přímo před dveře, ale vedle nich, přičemž si nebyl jistý, zda jej jeho klientka uslyší.

„Lorno," vykřikl. „To jsem já, váš právní zástupce."

„Co tady chceš, ty neschopný darebáku?"

S takovou odpovědí nepočítal. Šokovala jej. Vlastně ho nešokovala ani tak slova, jako spíš zvuk hlasu, který

vycházel z kabinky.

Hlas sice patřil jeho klientce, ale zazněl v něm drsný

podtón, jako by najednou ochraptěla.

„Chci, abyste se vzdala."

„Ne, ty ubožáku, nevzdám se. Ale ty zmiz! Ztrať se dřív, než bude pozdě."

„Chcete střílet?"

- 9 -

Ozval se jenom její smích. Tentokrát zněl jako funění připomínající nebezpečnou divokou šelmu. Právní zástupce zbledl a už dočista ničemu nerozuměl. Nevěděl, co má podniknout. Zdálo se, že žena není v kabince sama.

Duncan si připadal jako hlupák. Přesto se zeptal. „Jste tam sama, Lorno?"

„Však uvidíš."

„Kdo je s vámi?"

Odpovědi se nedočkal. Čas, který mu povolil soudce, již

uplynul. Kromě toho se ozvalo škrábání na dveře.

Zaslechl prskavé funění. Bylo to hluboké, téměř bručivé sténání, při kterém mu běhal mráz po zádech. Nechápal to, ale věděl najisto, že se tam odehrává něco nepřirozeného.

Dveře do chodby byly otevřeny. Oba policisté vstoupili se zbraněmi připravenými k výstřelu dovnitř. Za nimi zahlédl hubenou postavu soudce.

„Pojďte, pane Duncane."

„Okamžik, prosím."

„Ne."

Ještě jednou zavolal na svoji klientku: „Lorno, prosím vás, nedělejte hlouposti. Odtud se nedostanete. Ani oknem.

Jsme ve druhém poschodí. Nemáte žádnou šanci uniknout."

„Vypadni!"

Znělo to nezřetelně. Spíš jako prskání. Potom něco velkou silou udeřilo do dveří, které se otřásly v rámu.

Jeden z policistů uchopil Duncana za rameno a odtáhl jej zpět. „Teď už je to naše záležitost, pane Duncane."

„Lorno, já..."

Duncan už nedomluvil. Dveře se vyvalily ven. Třísky létaly na všechny strany. Muži jen tak tak stačili uskočit.

Duncan narazil na zeď. Ani policisté nevystřelili. Něco

- 10 -

takového nikdo z nich nečekal.

Před nimi se neobjevila žena, ale dravá šelma.

Lev!

Bylo to nádherné zvíře s mohutnou hřívou. Jeho oči měly stejnou barvu jako oči Lorny Delaneyové. V otevřené tlamě se blýskaly ostré žlutobílé zuby, mezi nimiž

ukapávaly sliny.

Tělo zvířete vyplňovalo téměř celou toaletu. I hříva připomínala Lorniny vlasy. Prskání znělo jako temný řev pekla.

„Střílejte!" vykřikl soudce. „Zatraceně, tak už střílejte!"

Jeden z policistů zmáčkl kohoutek. Kulka zmizela v husté hřívě. Rozčísnula ji, ale jinak zvířeti neublížila.

Potom lev sklonil hlavu a skočil dopředu. Nikdo nemohl uhnout, protože předsíňka byla příliš těsná.

Jediným úderem tlapy je zvíře odhodilo stranou. Rukávy uniformy byly roztržené a z ran způsobených lvími drápy začala vytékat krev.

Právní zástupce zvedl ruce, aby si chránil hlavu, protože očekával příští ránu, ale nestalo se. Lev vyrazil z toalety.

O vteřinu později se rozletělo okno, na němž nebyla mříž. Nikdo se však dosud nepokusil uniknout tudy z budovy.

Až na lva.

Jedním mohutným skokem proletěl oknem ven.

Potom zmizel z dohledu.

- 11 -

Zůstali tu dva zranění, zle potrhaní policisté a právní zástupce, který vůbec nic nechápal...

Otázky se na Aba Duncana sypaly ze všech stran, ale on nebyl schopen je zodpovědět. Věděl toho příliš málo o svojí klientce a k tomu ještě byl na začátku své kariéry.

Byl přidělen jako obhájce. Aba ta práce potěšila. Byla to jeho první příležitost vystupovat před soudem. Jeho rodiče byli určitě pyšní na svého syna.

Teď se všechno změnilo, a to Duncana hnětlo.

Mladý právník se vrátil do domu, který mu věnovali jeho zámožní rodiče. Mnozí z jeho výše postavených kolegů by se z takového těšili. I on se zde cítil dobře. Dnes večer tomu bylo jinak. Ab stále přemýšlel nad událostmi, které se odehrály v uplynulých hodinách. Svlékl sako a hodil je přes opěradlo pohovky. Sundal vázanku a rozepnul si horní knoflíky na košili. Nalil do sklenice vodku a martini. I když alkoholu příliš neholdoval, v této chvíli se potřeboval napít.

Jeho myšlenky se stále znovu vracely ke lvu. Viděl jej na toaletě. A nejen on, ale spousta dalších svědků. Nikdo nebyl schopen dát uspokojivé vysvětlení.

Nejdříve člověk, potom lev!

Jak se mohl člověk proměnit ve lva? Jak Lorna Delaneyová dokázala něco, o čem se dovídal v bajkách a legendách?

To odporovalo zdravému rozumu. Kdyby mu o tom

- 12 -

někdo vykládal, vysmál by se mu. Ale nakonec se o tom přesvědčil na vlastní oči.

Duncan se převaloval na pohovce. Láhve stály na dosah ruky a tak si namixoval ještě jeden drink, protože ten první jej nestačil postavit opět na nohy.

Potom vstal. Nohy se bořily do měkkého koberce jako do nejjemnějšího trávníku.

Před otevřeným oknem zůstal stát a hleděl přemítavě na blízké i vzdálené střechy londýnských domů.

Potemnělou oblohu ozařovaly tisíce světel a barevné neonové reklamy.

Pod ním se rozkládaly parky, domy, zábavní střediska, ulice a uličky milionového města. Někde v tom zmatku se musela ukrýt. Ona, která se jmenovala Lorna Delaneyová a změnila se ve lva nebo lvici. Vlastně by to logicky měla být lvice, ale hřívou se podobala spíše králi zvířat.

Obhájce se usmál, když si na to vzpomněl. Nyní vycházel z toho, že se změnila ve lva! Zavrtěl udiveně hlavou nad takovými myšlenkami a znovu se zahleděl do hloubky pod sebou, kde se rozkládal, nedaleko od domu, černý ostrůvek parku.

Pochopitelně hledali lva. Nedělali to s kraválem, ale míhalo se tam dost policistů. Jejich pátrání však nebylo úspěšné. Po lvu nezůstala ani stopa.

Ab Duncan myslel ve skutečnosti na svoji klientku.

Žena zabila svého manžela, a to velmi ohavným způsobem.

Otázkou bylo, jak vůbec mohl člověk něco takového udělat.

A byl to vlastně člověk, kdo zabil toho muže? Nebo snad nějaké zvíře jako například lvice?

Soud byl již při předběžném líčení přesvědčen o tom, že

- 13 -

proti němu stojí vražedkyně.

Také Duncan zaujímal stejné stanovisko, ale přitom se snažil vytřískat z toho případu, co se dalo. Chápal jej jako křest ohněm. Bohužel se příliš nevydařil.

Prokurátor jej svými otázkami doslova prošpikoval a udělal z něj přinejmenším spojence Lorny Delaneyové. To mu ovšem po dvou skleničkách ostrého alkoholu nevadilo.

Navíc ho zajímala samotná Lorna. Obzvlášť její předchozí život. Co všechno tato žena zkusila, že se mohla takto proměňovat.

Nebylo to přece normální. Dokonce to hraničilo s čarodějnictvím.

Aba Duncana tato proměna pochopitelně šokovala.

Ponenáhlu se dával psychicky dohromady a snažil se té věci přijít na kloub.

Rád by se dozvěděl víc o její minulosti, aby se tam pokusil objevit motiv jejího činu.

Ozvalo se pípání telefonu. Stál na malém sloupku vedle psacího stolu. Duncan neměl náladu s někým hovořit, ale po pátém zazvonění přece jen zvedl sluchátko a ohlásil se stručným „Haló."

„Jste to vy, Duncane?"

Zbledl. Hrdlo se mu sevřelo, jako by je ucpal pomyslný

knedlík. Byla to Lorna. Ano, o tom nebylo pochyb. Poznal by její hlas mezi tisíci jiných.

„Ano, já, Lorno."

„To je skvělé, že jsem vás zastihla."

Obhájce nevěděl, co odpovědět. Vzrušením ani nedýchal.

„Slyšíte mě?"

„Jistě."

- 14 -

Lorna se zasmála. „Jste překvapený, že?"

„Dá se to tak říci," odpověděl jí. Jeho vlastní hlas mu připadal nějak cizí.

„Ano, byla to moje chyba. Měla jsem vám toho o sobě víc prozradit. Promiňte..."

„A co si přejete?"

„Vy jste jediný, s kým se mohu setkat, Abe."

„Ach tak."

„Ano, znám vás. Ačkoliv jste jako obhájce naprosto neschopný, což jste až dosud zdatně prokazoval, jste jediný, s kým mohu zůstat ve spojení."

Duncan vzplanul zlostí. „To je výborné," řekl ostře do mušle sluchátka. „A teď poslouchejte, co vám řeknu."

„Jak to vypadá?"

„Zdá se, že si to představujete moc jednoduše. Běžte na policii a..."

„Ale, Abe, prosím vás..." Lorna jej přerušila klidným, ale přitom výsměšně znějícím hlasem. „To přece nemyslíte vážně."

„Ovšem, já..."

„Abe, ještě jednou od začátku. Podráždilo mě to. Měli mě nechat na pokoji. Daniel nezemřel bez příčiny."

„Ale vy jste ho zabila."

„Správně, Abe, to nepopírám. Ale já nejsem obyčejná vražedkyně, jak jste se mohl přesvědčit. Něco je ve mně..."

Její hlas se změnil v šepot „Je ve mně něco zvláštního.

Nějaký nebezpečný zárodek, Abe."

„Nerozumím."

„Brzy to pochopíte, Abe. Budeme ve spojení. Půjdu dokonce ještě dál, protože vás brzy navštívím, drahý

příteli."

- 15 -

„Dojdu pro policii."

Lorna se chladně zasmála. „Ale teď mluvíte jako malý

chlapec. Čeho by policajti dosáhli. Ničeho, rozumíte?"

„Buďte rozumná, prosím..."

„To jsem, Abe. Nechci mít u sebe žádnou policii."

„Tak dobrá. Chcete sem přijít. Ale jak? Jako člověk nebo jako zvíře?"

Znovu se usmála. „ Co by se vám víc líbilo?"

„Vlastně nic."

„To si dovedu představit. Musíte se smířit s tím, že zkrátka nejsem normální člověk."

„Prosím, s tím se vyrovnám. Mohl bych vědět, co máte v úmyslu?" odkašlal si. „Ještě jednu vraždu?"

„Bude-li to muset být..."

„Kristepane, nemůžete se chovat jako divoká šelma.

Jste člověk a..."

„Opravdu jsem?"

„Ano, já..."

„Abe, nechtějte mne rozesmát. Lidé jsou přece jiní. Já jsem obojí."

„Ale proč?"

„Je vidět, že jste ještě nepoznal kouzlo lvů. Uklidněte se."

„Kdy chcete přijít?"

„Uvidíme. Možná ještě dnes v noci, milý příteli.

Počítejte s tím každou vteřinu..."

Duncan se chtěl ještě na něco zeptat, ale Lorna už

ukončila rozhovor. Koukal přihlouple na sluchátko a vrtěl hlavou. Hovor mu připadal jako sen. Oznamovací tón ve sluchátku jej opět přivedl do skutečnosti. Ale Lorna Delaneyová byla také skutečností. Copak před soudem

- 16 -

neobhajoval ženu, která byla jakousi směsicí člověka a divoké šelmy?

Konečně položil sluchátko. Čelo se mu orosilo. Ani ve snu by ho nenapadlo, že se případ takhle zamotá.

Všechno probíhalo naprosto zmateně. A ptal se sám sebe, jak to vlastně skončí. Samozřejmě, jeho povinností bylo upozornit policii. Ale současně mu nešlo z mysli varování ženy a strašný osud jejího muže.

A i kdyby došel pro policisty, co by se dělo dál? Stříleli by v jeho obydlí. Viděl přece na vlastní oči, že kulka lvici vůbec neublížila. Všechno bylo tak nepravděpodobné, že se tohoto nápadu vzdal a už o něm nepřemýšlel.

Duncan šel do koupelny. Byla velmi prostorná.

Velikostí připomínala spíš obývací pokoj. Jednu stěnu zabírala zrcadla. Pod nimi se nacházela dvě umývadla.

Otočil kohoutkem a nechal studenou vodu protékat mezi prsty. Potom si stříkal vodu na rozpálený obličej.

Hned se cítil lépe. Osušil se ručníkem, otočil a opustil koupelnu. Dům, na nějž byl tak hrdý a cítil se v něm spokojený, mu náhle připadal jako obrovská past.

Někde už číhala ta hrozná žena.

Napůl člověk, napůl lvice.

Možná dole v hale.

Nebo v parku či ve sklepě.

V této chvíli bylo možné všechno.

Dosud se právník Duncan cítil v domě jistý. Ale ty doby v této chvíli minuly. Připadal si jako v kleci, do níž ho lvice Lorna uzavřela.

Už se nemohl dál zabývat podobnými myšlenkami. Jak mohl člověk a zvíře existovat v jediném okamžiku?

Malý domek stál na střeše staré budovy. Kolem něj se

- 17 -

táhla zeď. Pod ním se nacházely byty a kanceláře nájemců

a firem.

Abe Duncan dostal chuť na cigaretu. Zastrčil ji mezi rty, ale zapálit ji už nestačil. Zabránil mu v tom pohled do okna.

Za oknem se objevila postava a zdálo se, že poletuje vzduchem. Ab věděl, že to není možné, protože jeho návštěvnice stála na římse.

Koukala se dovnitř. Vítr si bezstarostně pohrával s její bohatou hřívou vlasů. Široká ústa se usmívala. Úsměv ale spíš připomínal škleb nebezpečné šelmy.

Ab otevřel ústa. Cigareta mu vypadla ze rtů a zůstala ležet na koberci. Lorna Delaneyová ukázala na dveře.

Obhájce pochopil. Ještě než se otočil ke dveřím, vrhl pohled na ženu.

Byla to ženská krev a mléko. Prosté oblečení ještě více zdůrazňovalo její plné tvary.

Ještě jednou mu dala znamení. Tentokrát poněkud rozčileně.

Právník přikývl. Chvěla se mu kolena. Zmáčkl tlačítko a okenní tabule se nadzvedla.

Začínala snad nejhorší noc jeho dosavadního života...

Do nosu mne udeřil pach vlhké střešní lepenky. Byl to příšerný zápach, na který jsem si těžko zvykal. Lezli jsme po střeše vzadu za domem. Žebřík byl ještě na svém místě.

Kdo nás neznal, považoval by nás za lupiče.

- 18 -

My - označovalo mého přítele Billa Conollyho a mne.

Reportér se posouval vedle mne. „Zůstaň ležet!"

zašeptal a ukázal rukou před sebe na světlou skvrnu na střeše kůlny. Bylo to čtvercové okno, ostrůvek světla, kterým jsme se chtěli protáhnout dovnitř.

Bylo úplně jedno, zda to byla kůlna nebo bouda. Za to, že dřepím na špinavé střeše, jsem mohl poděkovat Billovi.

Přišel ke mně a nedal pokoj, dokud jsem s ním nevyrazil ke kůlně. Byl přesvědčený, že se tam děje něco nekalého.

Bill patřil k lidem, kteří měli na podobné věci čich.

Určitě něco viselo ve vzduchu. Rozhodně nemlátil prázdnou slámu, na to jsem ho znal příliš dlouho. Proto mne nemusel dlouho přesvědčovat.

Šlo o jedno staré africké kouzlo, které chtělo najít živnou půdu v Londýně. Reportér hovořil o kouzlu, které proměňovalo lidi ve lvy. Nebyl jsem o tom stoprocentně přesvědčený a tak mi chtěl předložit důkaz.

„Jak se cítíš?" zeptal se ten vtipálek.

„Jako v posteli s nebesy a tvrdou matrací," odpověděl jsem nakysle.

„Bez práce nejsou koláče," dodal.

„Co myslíš těmi koláči?"

Ve tmě vyhlížel jeho obličej jako bledá skvrna. „To brzy uvidíme, hochu."

„Doufejme."

„Ty mi nevěříš, co?" zeptal se Bill.

„Ne tak docela."

Bill ukázal na světlo. „Až se podíváš oknem, budeš

mnohem chytřejší."

„Ty už jsi něco viděl?"

„Zatím ne."

- 19 -

„Odkud tedy bereš jistotu?"

„Mám na to čich."

„Jsi snad pes?"

„Mám zaštěkat?"

„Raději ne."

„Dostal jsem tip od informátora. Je to důvěryhodná osoba. Jestli má pravdu, tak se jedná o zatraceně velkou věc, kterou jsme ještě v Londýně neměli."

„Co tím myslíš?"

„Ano, je tu Afrika. A nejen krajina nebo lidé, ale také její domorodá kouzla. Co my, Evropané, o tom víme.

Zhola nic."

„Máš pravdu."

Bill pochvalně kývnul hlavou. „Jsi připravený?"

„Já ano, ale můj oděv trpí. Zaplatíš jeho vyčištění?"

„Nevymýšlej si."

„Tak se plaz dál."

A Bill pokračoval v cestě.

Nad námi se rozkládala temná noční obloha. Byl jsem v Londýně teprve dva dny. Vrátil jsem se ze skotské hranice, kde jsem měl co do činění s dvojicí šlechtických upírů. Na zpáteční cestě jsem se zastavil u rodičů. To mne stálo aspoň jedno kilo navíc. Matka mi ještě nabalila pořádný

raneček na cestu. Všechno teď leželo v ledničce v mém bytě.

S rodiči jsem si ani nepopovídal. Ani o Grálu, jehož

tajemství jsem mezitím poznal. Bohužel jsem se nedostal k tomu, abych se tím blíže zabýval. Ale to se mělo změnit.

Bill už se dostal k oknu na střeše. Ležel na břiše. Otočil hlavu a mávl na mne rukou.

Plazil jsem se k němu. Kůlna stála v Soho. Nacházela se

- 20 -

na zadním dvoře a před ulicí ji skrývala vysoká fasáda.

Vedle domu se nacházela restaurace pro gurmány. V

posledním roce se stala velmi vyhledávanou. Týdenní rezervace znamenala úspěch při hledání volného stolu.

Dorazil jsem v tichosti k Billovi.

„Je to jasné," hlásil přítel.

„Jak to? Už jsi se díval dolů?"

„To ne."

„Ale..."

„Cítím to."

Nemohl jsem potlačit úšklebek. Byli jsme velmi opatrní, protože jsme museli počítat s tím, že mají postavené stráže. A nechtěli jsme, aby nás objevili při prvním nahlédnutí.

Vždyť ani jeden z nás netušil, co nás čeká. V našich obličejích se zračilo napětí. Potřeboval jsem se přisunout blíže k oknu. Bill čekal, až se dostanu do lepší polohy.

Hrozně nám vadilo to příšerné škrábání na lepenkové střeše.

Konečně jsme se mohli podívat dolů.

Proti nám nevyrazilo žádné jasné oslňující světlo. Spíše tlumené, jako by přes ně kdosi přehodil závoj. Aspoň jsme mohli lépe rozeznat, co se tam dole děje.

Billovo podezření se potvrdilo. V místnosti pod námi se něco dělo.

Náš pohled padl přímo na lva!

Vypadal jako živý. Teprve při bližším zhlédnutí bylo jisté, že se jedná o sochu. Byla vytesána z kamene, měla dokonce i hřívu.

Vedle ní klečely zahalené postavy. Měly na sobě hořčicově žluté kutny. Kapuce měly přehozeny přes hlavu

- 21 -

a čelem se dotýkaly chladného kamene.

Podle shrbených zad jsem napočítal šest osob. Měkké světlo se linulo ze čtyř misek. Stály na tenkém stojanu a působily jako číše, z níž vyzařuje světlo do výše.

Neobjevil jsem žádný kovový předmět.

Stáhl jsem se trochu zpět a zvedl hlavu. Bill Conolly dostal stejný nápad jako já. Potom jsme pohlédli jeden na druhého.

Kývl hlavou a pohnul rty. Jeho šeptané poznámce jsem nerozuměl, proto jsem nechápavě pokrčil rameny.

Bill se opatrně sunul ke mně. Teď jsme oba klečeli vedle sebe.

„Můj informátor nelhal, viď?"

„To ne. Zatím ale nechápu, o co tam dole jde. Je mi líto."

„Ale to je přece..."

„Nedělají nic protizákonného, Bille."

„Vzývají lva."

„To také není zcela jisté."

„Mně to tak připadá," odporoval Bill.

„Nechci tě ovlivňovat, ale stejně bych rád věděl, co máš

v úmyslu."

„Můžeme to shromáždění rozpustit."

„A potom?"

„Výslechy. Máme k dispozici svědky. Když se na ně přitlačí, tak promluví. To, co dělají dole, není normální."

„A kde podle tebe leží hranice normálnosti?"

„Vidíš to moc jednoduše. Opakuji, že jsme na horké stopě."

„Ale mohu si ponechat svou nedůvěru?"

„Pro mne za mne."

- 22 -

Znovu jsme se sklonili k oknu a podívali se do hloubky pod sebou. Scéna se již změnila. Postavy se napřímily a vzhlížely k soše lva, jako by od ní očekávaly svou spásu.

Stejně jako předtím měly zakryté hlavy, ale přesto jsme poznali, že se jedná o ženy.

Šest žen...

„Africká magie přitahuje zvláště ženy," zašeptal Bill.

„Není tam žádný muž."

„Jasně, ale stejně nemám žádný důvod..."

Vtom jsme zaslechli prskání.

Byl to divoké hřmění, které k nám doléhalo zespodu a ani okno je nemohlo ztlumit.

Nechtěně jsme sebou trhli. A oběma nám bylo jasné, že tento hluk nepochází od žen. Takto mohlo řvát jenom zvíře

- lev!

Podíval jsem se znovu dolů.

Socha lva nezměnila svou pozici. Možná se pohnula, aniž bychom to zpozorovali. Jenom mezi ženami se něco dělo.

Vyskočily, vzrušeně mezi sebou hovořily a nevěděly, jak se zachovat. Dvě z nich běžely ke dveřím, ostatní čtyři zůstaly na místě.

Osoby mne však nezajímaly. Moji pozornost přitahoval především lev.

Jeho pozice se nezměnila. To nic neznamenalo.

Prohlížel jsem si jej ze strany i zpředu. Nic. Proto jsem změnil svou polohu.

Bill zůstal.

Viděl jsem lva zpředu. Rozeznával jsem dokonce i chladné nažloutlé oči šelmy. Bylo to nádherné zvíře. Lidé jej nazývali králem pouště. A právem, jak jsem se mohl v

- 23 -

tomto okamžiku sám přesvědčit.

Ještě

se

nepohnul.

Jeho

prskání

však

ženy

znervózňovalo. Neklidně pobíhaly sem a tam.

„Johne, musíme dolů!" řekl hlasitě Bill. Neviděl už

žádný důvod k šeptání.

Dal jsem mu za pravdu.

Ale ne kvůli ženám, nýbrž kvůli lvovi.

Ten dosud seděl.

Náhle se vláčným pohybem vzpřímil, zvedl hlavu a zíral vzhůru.

Ve stejnou chvíli udeřil Bill Conolly pažbou pistole do okna...

Ab Duncan otevřel dveře!

Do pokoje vlétl chladný noční vzduch, otřel se o jeho obličej a vyplnil obývací pokoj.

„Dobrý večer," řekla Lorna.

Právník neodpověděl. Nemohl mluvit, měl stále sevřené hrdlo.

Rukou jí naznačil, aby vešla dovnitř.

Uprostřed pokoje se zastavila a rozhlížela kolem sebe.

Domek měl samozřejmě více oken. Jedno bylo velké, ostatní malá, protože vedla na sever.

„Máte to tady útulné."

„Ano."

Otočila se. „Zavřete dveře, Duncane, a pojďte sem."

Ab poslechl. Ptal se sám sebe, proč to dopustil a

- 24 -

nezavolal policii. Ale poctivě řečeno, neuměl si tuto otázku zodpovědět.

Měl prostě strach. Ano, strach z této ženy, která vypadala normálně a přitom byla tak nebezpečná.

Lorna byla spokojená, že Ab přistoupil na její pravidla hry. Vláčným pohybem vklouzla do křesla. Sukně se jí vyhrnula až na stehna. Měla pevně stavěné nohy. Kůže byla porostlá malými nažloutlými chloupky - připomínaly lví srst.

Právní zástupce se pomalu vracel ode dveří.

„Můžete se klidně posadit," řekla Lorna.

Ab zůstal stát. „Co se stane, když teď zavolám na polici a řeknu jim, kde mohou najít jednu vražedkyni?"

Lorna se zasmála. Měla široké rty. „To byste nepřežil, Duncane."

„Chcete mě zabít jako svého muže?"

„Ano."

Duncan se posadil na židli z umělé hmoty ve tvaru lidského těla. Natáhl si nohy.

„Vy připouštíte vraždu?"

„Jistě, to se stalo již dříve."

„Proč jste ho zabila?" Pokrčil nechápavě rameny.

„Nechápu, jaký jste měla motiv. Pracovala jste přece jako zdravotní sestra v nemocnici..."

„To bylo v Africe."

„Ano. Potom jste se vrátila s mužem do Anglie a musela do nemocnice."

„Potom jsem ho zabila."

„Jaký jste k tomu měla důvod?"

Lorna zvrátila hlavu a projela si rukama vlasy.

„Uškodil mi. Začal tak jako vy, Abe. Musela jsem ho

- 25 -

zabít."

„Čím vám uškodil?"

„Jsou jisté věci, které je nutno akceptovat, když se s nimi člověk intenzivně zabývá. Mně se to podařilo.

Poznala jsem mystické tajemství vzdáleného kontinentu.

Znám lví kouzlo, které se ani lidem nevyhnulo. Činí je silnějšími."

„A také odolnými vůči kulkám?" zeptal se Duncan.

„Dá se to tak říci."

„Já... já..."

„Lev, můj milý Abe, je králem zvířat. Nejen králem pouště. O jeho síle snily už antické národy, Benátky si jej daly do svého znaku. Uctívaly jej národy Afriky, které se nejlépe dokázaly vcítit do jeho duše, pochopit jeho tajemství. Znám lidi, kterým se zjevil lev a oni jej začali uctívat. Dostalo se jim daru, který jiným nebyl dopřán. Lví síly. Znám takové lidi, které můj muž odmítal. Proto musel zemřít."

„A tím jste se odsoudila."

„Vy tomu opravdu věříte, Abe? Cožpak jsem vám nedokázala, jak je pro mne jednoduché uniknout lidem?

Mohu se přitom spolehnout na jejich strach, nevědomost a nevěřícnost. Tři prvky, které tvoří jednotu a jsou na mé straně. Není cesty zpátky. Vyhledala jsem vás, abyste pro mne vyřídil věci, které chci."

„Co to má být?"

„Jsou pochůzky, které pro mne můžete obstarat, protože až dosud se toho mnoho neudálo."

„Přesto došlo k vraždě."

Lorna přikývla. „Co je jeden mrtvý proti mým velkým plánům, třebaže je to můj vlastní muž? Jsme teprve na

- 26 -

začátku a já bych vám radila, Abe, abyste stál na mé straně.

Bude to pro vás lepší."

„Nevím."

„Chcete raději zemřít?"

Ab Duncan sklopil hlavu. „Jestliže neexistuje jiná možnost, potom ano."

„Blázne." Lorna se zvedla. „Rozhlédněte se kolem.

Tento domek je nádherný. Kdo z vašich mladých kolegů se může něčím takovým pochlubit? A něčeho takového se chcete vzdát?"

„Dostal jsem to darem."

„A koho to zajímá?"

Ab Duncal svíral pěsti.

„Já jsem si své povolání, Lorno, nevybral náhodou.

Zavázal jsem se bránit právo, i když musím obhajovat vrahy nebo vražedkyně jako ve vašem případě."

Lorna se usmála a posadila se.

„Panebože, muž se zásadami. Takoví lidé už se dnes málokdy vidí."

Přejela si rukou přes obličej. Vypadalo to, jak by se chtěla sama pohladit. „I já měla dřív své zásady. Dobrotivé nebe, co všechno jsem si nepřála! Jako zdravotní sestra jsem chtěla pomáhat lidem. Proto jsem jela se svým mužem do Afriky. On jako lékař a já jako zdravotní sestra.

Tam jsem poznala věci a všechny mé zásady se najednou ztratily jako pára nad hrncem. Podařilo se mi proniknout do světa metafyziky. Viděla jsem věci, které vy v životě neuvidíte. Pronikla jsem do nich svými smysly, rozumíte?"

„Ne.“

„Ale musíte se rozhodnout."

„Už se stalo."

- 27 -

Lorna naklonila hlavu. „I proti síle a vlivu?"

„I proti tomu."

„Potom vám není pomoci. To je mi líto."

„Proč jste vůbec přišla?" zeptal se Duncan.

„Protože jsem chtěla s vámi mluvit. Cítila jsem, jak jste byl nejistý při předběžném jednání. Státní zástupce by vás dostal na lopatky. To je už pryč. Dnes už vím, co chci a půjdu svou cestou."

„Mne jste nepřesvědčila, Lorno."

„Jdete špatnou cestou."

„To je snad moje věc."

Lorna si ho prohlížela. „Jistě, je to vaše věc." Náhle se zasmála. „Nějak jsem si vás oblíbila, Abe. A proto bych nerada udělala něco, co by vás stálo život."

Ab Duncan tušil, o čem je řeč. I přesto prohlásil:

„Nemám pocit, že kráčím vstříc smrti, Lorno. Cítím, se velmi dobře."

Žena na něho pohlédla chladnýma očima. „Zatím,"

zašeptala.

„Co tím myslíte?"

„Už jsem vám jednou řekla, že jdu svou cestou, Abe.

Rozhodla jsem se pro něj i pro vás. Kdo nejde se mnou, je proti mně. Víte přesně, co to znamená? Pokud nebudeme partneři, zemřete. Jak je to jednoduché. Já odejdu živá a vy tu zůstanete jako mrtvola."

Duncan cítil uspokojení z toho, že Lorna konečně řekla pravdu. Sklopil hlavu a koukal na špičky bot. Z jeho obličeje se vytrácela barva.

„Říkal jste něco?"

„Ne."

„Takže chcete mlčky zemřít?"

- 28 -

Lorna vstala.

Oba se nepřátelsky pozorovali.

Duncan se zhluboka nadýchl.

„Vůbec nechci zemřít," řekl. „Jestli jde někomu o život, tak jste to vy. Lorno, nemůžete mi zabránit v tom, abych zvedl sluchátko a zavolal policii. Musíte zmizet. Jste pro lidstvo nebezpečná. Musí vás zabít."

„Jak odhodlaně jste opsal vraždu, Abe. Zavolejte policajty. Rychle, dělejte!"

Advokát přistoupil k telefonu. Lorna mu v tom nebránila, jenom se rozesmála, když viděla jeho zklamaný

obličej.

„Dovolila jsem si vytáhnout šňůru ze zásuvky, když jste zavíral dveře."

Ab mrštil sluchátkem do vidlice. Přestal se ovládat.

„Ty zatracená ženská!" zařval. „Ty hnusná, odporná bestie..."

„Jen tak dál, Abe..."

Ab skočil po ní. Lorna s útokem nepočítala. Chytil ji za vlasy a smýkl s ní ke dveřím. Udeřil jí hlavou o veřeje.

Klesla na kolena a potom zůstala ležet na zemi. Výbuch vzteku pominul.

Ab Duncan ustoupil o krok zpět. Zděsil se toho, co udělal. „Panebože!" zalamentoval. „Panebože. Musel jsem se pomátnout na rozumu. Jak se to mohlo stát?"

Patřil k lidem, kteří nenáviděli násilí a raději volili rozumný rozhovor. Teď to došlo tak daleko.

Právník byl tak zmatený, že nemyslil na to, co by měl udělat ze všeho nejdřív. Odstrčit ženu stranou a zmizet.

Místo toho pobíhal po pokoji a vyhlížel z okna, kde na temném pozadí nebe probleskovaly hvězdy.

- 29 -

Konečně zvítězil rozum.

Musel pryč.

Šel ke dveřím a sehnul se. Dříve než otevřel dveře, musel odsunout ženino tělo. Ještě se ho nestačil dotknout, když sebou trhlo. Hned nato uslyšel zaprskání.

Tak řve jenom lev!

Ab Duncan pustil tělo, jako by pálilo. Uskočil zpět a taktak unikl z natahujících se drápů ženy, která elegantním otočením ležérně vstala, jako by se nic nestalo.

„Hallo..." natahovala slova. „Hallo, Abe..."

Duncan opět couvl. Věděl, že je zle. Tato žena byla silnější než on. Koutky úst mu nervózně trhaly.

„Co... ode mne chcete?"

Zlomyslně se zasmála.

„Neřekla jsem vám už jednou, že jste neschopný člověk, Abe?"

Přejela si rukou přes obličej. „Ale vy jste navíc laskavý

pitomec. Nevím proč, ale oblíbila jsem si vás. Proto vás ještě nezabiji."

Duncanovi se těžko dýchalo. Potřeboval si odpočinout.

Musel myslet na to, že chybělo jen pár vteřin a mohl zmizet. Jak má teď reagovat? Vypadalo to, že ho žena nechce v žádném případě pustit z bytu. A její přání mělo být pro něho rozkazem.

„Už sis to rozmyslel, Abe?" přešla najednou do tykání.

„Ano, rozmyslel."

- 30 -

„No a?"

„Nemohu."

Spustila ruce.

Duncan tomu zpočátklu nechtěl věřit. Čím déle hleděl na obličej, tím více si všímal jednotlivých podrobností.

Vyrůstaly na něm vlasy ne nepodobné srsti. Ale ovšem, byla to srst. Lorna Delaneyová prodělávala metamorfózní proměnu. Z člověka se stávalo zvíře, lev.

Divokým pohybem zavrtěla hlavou. Vlasy se rozletěly na všechny strany. Poznenáhlu nabývaly tvaru lví hřívy.

Měnila se i ústa a stále víc se podobala lví tlamě.

Člověk a šelma.

Lorna byla obojím. Otevřela teď již zdánlivá ústa.

Jakmile tentokrát promluvila, její slova se mísila se zvířecím prskáním.

„Ty jsi to nechtěl, Abe, ale dám ti ještě šanci. Můžeš

prchnout, slyšíš?"

Zavrtěl hlavou tak prudce, až narazil na polici s knihami. Několik z nich spadlo na zem. Přimkl se ještě pevněji k polici.

„Kudy se dostanu ven?"

„Copak zde není žádné okno?"

Ab se zděsil. Jeho pohled zalétl k velkému oknu.

„Proč... chceš mě svrhnout dolů?"

„Jestli chceš, Abe." Pohled na její ruce přesvědčil Duncana, že se z nich začínají formovat tlapy, jejichž

jediný úder by mu způsobil ošklivé rány.

„Neskočím dolů. Ne!" vykřikl. „To ne. Já..."

„Můžeš zůstat na římse, Abe! Obejdi domek. Až se ti to podaří, položím ti ještě jednou otázku. Teď se můžeš

přesvědčit, že nejsi žádný nešika, Abe Duncane."

- 31 -

Nevěděl, zda to ten tvor před ním myslel vážně. Ale Lorna se dala do pohybu. Šla lenivými kroky k místu, kde se nacházelo tlačítko, kterým se otvíralo velké okno.

„Teď ti uvolním, cestu."

Ab Duncan polkl. Jak se má rozhodnout? Žena se blížila. Ne, už to nebyla žena, ale spíše bestie. Prsty se změnily v tlapy, z nichž vylézaly drápy ostré jako nůž.

„Jestli nevylezeš ven, roztrhám tě na kusy. Viděl jsi, jak vypadal můj manžel. Můžeš dopadnout stejně jako on."

„Ano, to jsem viděl."

„Na co ještě čekáš, Abe?"

Nemohl se od ní odtrhnout pohledem. Tak, jak před ním stála, připomínala egyptskou sfingu, ženu se lví hlavou.

„Jdi!" zašeptala tvrdě. „Jdi už!"

Ab vykročil. Nechtěl zemřít pod úderem její tlapy.

Kolena se mu chvěla a měl pocit, že cesta k oknu mu nikdy předtím nepřipadala tak nekonečně dlouhá.

Lornu měl stále na očích. Ani ona nezůstala na místě, když se zastavil. Příštím krokem by se již ocitl venku a potom by vše skončilo.

„Ještě váháš?"

Otočil se. „Dobrá, zvítězila jsi. Nezavolám policii.

Můžeš jít..."

„Ale, Abe, můj malý popleto. Vše je přece rozhodnuto.

Teď se chop té nepatrné příležitosti, kterou ti nabízím.

Chop se jí, dokud jsi naživu. Neschopní lidé umírají rychle."

„Co se stane, až budu venku?"

„Budeš bojovat s větrem. Buď rád, že venku není bouřka. Čekám tě tady."

„Shodíš mě dolů, že?"

- 32 -

„Kdo to řekl?"

„Cítím to. Já..."

Ab zmlkl, protože ucítil lehký tlak na zádech. Bylo to nekonečně dlouhé čekání. Každým okamžikem jej mohla úderem tlapy vyhodit oknem přes římsu do hlubiny.

Domek se nacházel ve výši sedmého patra běžného domu.

„Jak se cítíš, ty neschopný chudáku?" zeptala se šeptem.

„Tak rychle, odpověz."

Duncanovi vyschlo v hrdle. Nasál vzduch nosem. Cítil vítr, který vál přímo do obličeje. Náhle mu připadlo, že zesílil. Jako by se i on snažil svrhnout jej do nekonečna, do věčné nirvány.

Tlak v jeho zádech narůstal. Něco prasklo. Látka, kterou roztrhly ostré drápy. Teď už zbývala jen košile.

„Příště ti rozdrápu kůži," slibovala lví žena. Zasmála se.

„Už jdu." Jeho hlas zněl cize. Najednou zaslzel. Určitě to způsobil vítr, který jej řezal do obličeje.

Narůstal v něm strach.

Svíravý strach, který jej přinutil sklonit hlavu a podívat se do hloubky pod sebou. Měl pocit, že se dívá do pohádkové krajiny.

Všechno bylo malé, téměř neskutečné. Přitom se jednalo o šest poschodí.

Vtom se ozvala lví žena: „Jenom šest poschodí, zbabělče. Rozmysli si to, jenom šest poschodí..."

„Když spadnu, je po všem."

„Já vím, ubožáku, já vím. Neucítíš žádnou bolest. Ale když půjdeš, máš ještě šanci. Budu tě mít pod kontrolou."

Vykročil.

Pod nohou nenašel žádnou oporu. Skoro začal padat.

- 33 -

Rysy obličeje ztvrdly. Zachvátila ho panika. Potom ho pracka uchopila za rameno a vtáhla napůl do pokoje.

„Chceš snad spáchat sebevraždu, příteli?" zaprskalo to za ním.

„Ne, já..."

„Tak se už vzchop!"

Pracka ho otočila. Mohl se pevně zachytit rámu okna.

Hlavně se nemusel koukat dolů.

„Tak je to správné."

Pustila Aba, když vysunul pravou nohu.

Pod ním byla římsa. Pod nohou ucítil odpor, který mu na chvíli dodal určitou naději. Jeho noha se už nekomíhala ve vzduchoprázdnu. Problém byl v tom, že okno bylo dost vysoko, takže když stál na římse, nedosáhl na okenní rám.

„Stojíš dobře?"

Lorna Delaneyová se předklonila a sledovala jeho pohyby.

Musel zaklonit hlavu, aby viděl ten příšerný obličej.

„Strach?"

Odpověď nepřicházela. Ab nemohl promluvit. Hleděl do strašlivé grimasy zvířecí tlamy, přes niž se táhl nenávistný úšklebek.

„Teď můžeš běžet," zasyčela a zaprskala. „Běž a přesvědč se, že nejsi tak neschopný, jak se dosud zdálo."

Lví žena se odmlčela a postarala se o to, aby zavřela okno.

Ab Duncan zůstal sám. Stál na úzké římse, která nebyla širší než půl metru. Ale stát na ní znamenalo pro každého nepříjemné chvění kolem žaludku.

Abe Duncanovi se vedlo stejně.

Vzhlédl ještě jednou nahoru, kde se za oknem pomalu

- 34 -

rozplývala postava ženy lvice...

Nic se už nezměnilo. Bill Conolly začal jednat příliš

brzy a ženy, stejně jako oživlou postavu lva, tím varoval.

Střepy se řítily do místnosti. Bill musel udeřit ještě jednou, aby zvětšil otvor v okně. Teď jsme se mohli spustit dolů.

Přitom jsem bedlivě sledoval, co se děje pod námi.

Člověk by řekl, že démony nelze překvapit. Tady to ovšem bylo jinak. Jestliže figura lva měla opravdu démonický původ, tak nyní značně znejistěla.

Obrovským skokem přistál lev na zemi a hnal se pryč

bez ohledu na své služebnice.

Srážel je na zem tlapami i tělem. Když jsem prolézal oknem, slyšel jsem jejich křik. Někde vzadu se ozval rámus. Kroky zarachotily na tvrdém betonu. Potom se rozhostilo ticho.

Dopadl jsem na zem.

Předtím jsem stihl vytáhnout svou beretu. Na záda mi dopadly střepy a hned nato stál vedle mne Bill Conolly.

O něj jsem se nemusel starat. Kdo nám nyní mohl pomoci, byly ženy. Jedna z nich se nacházela v mé blízkosti.

Lví tlapy ji zle pocuchaly. Její kutna byla roztržená a z ran vytékala krev.

Uviděla mne, když jsem dosedl na podlahu. Náhle se vymrštila. Bylo až s podivem, kde se v ní vzala síla. Během

- 35 -

skoku se jí svezla kapuce. Hlavu měla ostříhanou dohola jako skinhead. Ústa dokořán otevřená, jako by se mne chystala kousnout. Ostatní zmizely dveřmi. Žena přede mnou se však chovala jako pravá fúrie.

Dříve než jsem se mohl rozhlédnout, popadla dlouhou tyč na zhášení lamp a hodila ji proti mně. Tyč přitom trefila hrušku misky a ta si to namířila přímo na mne. Ale stačil jsem uhnout hlavou.

Rychle jsem se natáhl po ženě, která se snažila vytáhnout zpod kutny dlouhý pitevní nůž.

Strčil jsem do ní, až upadla na dveře. Uhodila se do zátylku. Přitom ze sebe vyrazila divoký výkřik.

V té chvíli se zde objevil Bill. Vytrhl jí nůž a odhodil jej stranou. Zůstala viset v jeho objetí.

Hluk startujícího motoru auta nám hodně napověděl.

Žena nás dostatečně zdržela, aby její přítelkyně mohly uniknout.

Chraplavě se rozesmála. Zvedala a klopila hlavu v nějakém tajemném rytmu. Potom mě zahrnula kaskádou nadávek, až konečně zmlkla a nenávistně na mne zírala.

„Stačilo to?" zeptal jsem se.

Plivla mi před nohy. Měl jsem dojem, že jí z úst vystříkla pěna.

„Chcete mluvit tady nebo v cele?"

„Ty svině! Až budu volná, zpřelámu ti kosti."

Dovolil jsem si skromný úsměv. „To ovšem nevypadá pro mne dobře."

„Potom tě stejně roztrhá," slibovala.

„Tvůj lev ukázal, že má víc strachu jak odvahy," řekl Bill. Stále pevně svíral ženu. „Jeho zmizení bylo spíš

útěkem před námi."

- 36 -

„Nikdy neprchá. Je příliš silný."

„Nevypadá to tak." Přikývl jsem a Bill mi rozuměl. V

této místnosti jsme už neměli co pohledávat.

Dveře byly stále otevřené. Od nich se táhl zápach marinády z blízké hospody. Za dveřmi jsme prošli malou chodbou. Stropní svítidlo poskytovalo jen mdlé světlo.

Víc místností k prohledání zde nebylo. Prohlédl jsem si zadní dvorek, dřív než Bill pustil naši zajatkyni. Museli jsme stále počítat s pastí nebo náhlým útokem.

Ale všude panoval klid.

Dvůr připomínal ostrov stínu obklopený fasádami okolních domů.

Nedaleko odtud jsme zaslechli kroky. Objevil se nějaký

člověk. Uviděl nás a zůstal stát. Byla to neforemná postava s plastikovým pytlem na zádech. Trhl sebou, když jsem se objevil vedle něj. Proti mně vyrazila zvláštní směsice pachu a laciné kořalky.

„Já... jsem nic neudělal, pane," řekl ten chlapík rychle.

„Jenom jsem prohlížel popelnice, víte?" Zašilhal směrem k Billovi a naší vězenkyni. „Nic neřeknu, věřte mi! Opravdu ne."

„Dobrá. Kam jste šel?"

„Pořád rovně."

Očividně lhal. Lidé jako on se stranili nepříjemností.

Nic neřekli, nic neslyšeli a neviděli.

„Kdo opustil tento pozemek?"

„Nevím."

„Kde jsou ty ženy?" Můj hlas zněl o poznání přísněji.

„Pryč!"

„A lev?"

„Jaký lev?"

- 37 -

„Dobrá."

„Opravdu, pane. Jenom jsem slyšel, jak nastartovalo auto, to je všechno."

Kývl jsem. „Můžete se ztratit, mistře."

„Děkuji."

Pádil odtud tak rychle, že se mu jen za patami zaprášilo.

Bill postrčil ženu dopředu. „Vítězství nebo porážka?"

zeptal se.

„To zatím nevím." Ukázal jsem na ženu. „Ještě máme trumf v rukávu."

Zvedla hlavu. „Ten vám bude k ničemu, vy mizerové."

„Jak se jmenujete?"

„Je to důležité?"

„Ano."

„Stejně vás dostane. Jsem Rose. Příjmením Waynová."

Bill pokrčil rameny. To jméno mu nic neříkalo. Mně ostatně také ne.

„Výborně, paní Waynová..."

„Slečna - prosím."

„Dobrá, slečno Waynová. Pobavíme se u nás v kanceláři. Mám tam připraveno speciální téma, víte?

Nemluvil bych o tom, kdyby v takovém městě, jako je Londýn, nepobíhali lvi a pravděpodobně neútočili na lidi."

„Viděl jste nějaké mrtvé?"

Otázka zněla velmi agresivně. Chtěla se vytrhnout z Billova objetí, ale ten ji držel pevně.

„Ne, neviděl jsem žádnou mrtvolu. Jenom se ptám sám sebe, jak je možné, že oživne lev, který je vytesán z kamene. Můžete mi na to odpovědět?"

„Ne, nechci."

To jsem očekával.

- 38 -

„Johne, můžeme jít," obrátil jsem se na reportéra.

„Dobrá."

Hodil jsem po ní ostrým pohledem a bylo mi jasné, že si z nás jenom utahovala.

O lvu jsem něco zaslechl. Asi před dvaceti čtyřmi hodinami došlo k příhodě, kdy nějaká žena střílela v soudní síni, potom prchla na toalety. Když otevřeli dveře, nevyrazila proti nim žena, ale lvice.

O tomto případu se v tisku naštěstí nic neobjevilo. Ale sir James, náš šéf, stejně vyhlásil pro mne a Suka bojovou pohotovost, protože na rozdíl od jiných svědků, kteří počítali s optickým klamem, jsme věřili v proměnu.

Poslal nás na lov lva. To, že mezitím přišel Bill, jsem považoval za šťastnou náhodu. Alespoň jsem se mohl na celou záležitost podívat z jiné stránky. Něco na tom muselo být.

Osoba, která stála přede mnou, však neměla s honičkou v soudní budově nic společného.

„Půjdeme?" zeptal se Bill.

Uvažoval jsem.

„Ještě okamžik!" Obrátil jsem se na Rose Waynovou.

„Znáte jistou Lornu Delaneyovou?"

„A co má být?"

„Znáte tu ženu?"

„Možná."

„To mi stačí."

„Co se děje?" dotazoval se Bill. „Co má znamenat to jméno?"

„To je v pořádku, starý brachu. Byla to jen poznámka.

Nic víc." Poklepal jsem příteli na rameno. „Pojďme."

K tomu nedošlo, protože jsme zaslechli hluk, který sem

- 39 -

nepatřil. Zněl z míst, kde stály kontejnery na odpadky.

Hluk připomínal hryzáni a trhání.

„Zůstaň tady," poručil jsem Billovi a vydal jsem se ke zdi, kde stály popelnice přecpané plastikovými pytli s odpadky. Linul se odtud příšerný zápach. Pobíhaly tam krysy, které se snažily zuby ostrými jako jehla k něčemu prokousat. Když na ně dopadlo světlo, rozprchly se na všechny strany. Naklonil jsem se k nádobě a učinil hrůzyplný objev. V jednom plastikovém obalu ležela mrtvola.

Stáhlo se mi hrdlo. Otočil jsem se k Billovi. Šel ke mně a strkal ženu před sebou.

Bylo zde plno krve, ale obličej mrtvého zůstal celý.

Zračila se v něm hrůza. Byl bledý jako smrt. Dokořán otevřené oči měly skelný lesk a byly bez života.

Zaslechl jsem Billův zrychlený dech.

„Znáš ho?" zeptal jsem se přítele.

Nepočítal jsem s kladnou odpovědí, ale Bill mě překvapil.

„Znám ho až příliš dobře. Je to Kenny, můj informátor..."

Ab Duncan nebyl nikdy v životě hrdinou. Přinejmenším takovým, o něhož by se zajímal tisk nebo televize. Za hrdinství považoval něco jiného. Perfektně formulované slovo. Udělit u soudu protivníkovi lekci a přesvědčit porotu i soudce.

- 40 -

O tom snil, to byl jeho cíl, kterého se snažil v posledních letech dosáhnout.

V této chvíli se zdálo, že budoucnost je v tomto směru značně nejistá.

Stál na římse přitisknutý ke zdi a hleděl nahoru, kde svítilo zavřené okno. Za ním viděl stín Lorny Delaneyové proměněné ve lvici.

Monstrum nebo člověk? Pro Lornu Delaneyovou to byla příhodná otázka. Lorna se vrátila zpět do pokoje, a tím zmizela z jeho zorného pole.

Duncan jen pozvolna dával myšlenky dohromady.

Lorna jej nechala odejít. Měl zůstat na římse a obejít domek. To byl úkol pro vytrénovaného sportovce nebo spíš

provazochodce. Když se opět podíval dolů, podlomily se mu nohy.

Dostal třesavku a nemohl se tomu ubránit. Zuby mu cvakaly a nebylo divu, že se přitom kousl do jazyka, až

ucítil v ústech sladkou krev.

Zvedla se v něm vůle přežít. Vydržet! řekl si v duchu.

Musíš zkrátka vydržet. Nesmíš si dovolit takový přepych, jako je pád z římsy.

Nenahmatal žádný výstupek, za který by se mohl zachytit. Opíral se tedy dlaněmi o omítku a namlouval si, že tohle je nejlepší způsob, jak se odtud dostat.

Neodvážil se už otočit hlavu a koukat dolů.

Tělo posouvající se kolem zdi před definitivním pádem.

Hrozné pomyšlení. Duncan nevěděl, jak dlouho už stojí na římse. Čas v této chvíli nic neznamenal. Ustoupil smrtelnému strachu.

Člověk si zvykne na všechno, říká se. Něčím podobným se utěšoval i Ab Duncan. Pocit strachu zmizel. I chvění v

- 41 -

nohou zesláblo.

Ab Duncan si vzpomněl na svůj úkol. Obejít domek.

Výjimečný trest a příležitost, jak se dostat rychle do pekla.

Na ulici nepanoval zvláštní dopravní ruch. Ostatně tlumily jej i malé parčíky, které se tu rozkládaly v okolí.

Stále se tiskl ke zdi. Navíc jej v pravé noze chytila křeč.

Nemohl proti tomu nic dělat. Jestli se chtěl dostat k dalšímu oknu, musel obejít roh zdi. Měl pocit, že kráčí do tmy.

Duncan otevřel ústa. I přes chlad noci byl jeho obličej zbrocený potem. Duncan věděl, že v této výšce fouká vítr o něco silněji než na ulici. A zvláště na rozích domu. Když

jej obejde, uvidí další okno.

Možná už tam číhala, aby jej pozorovala. Určitě jí působilo rozkoš sledovat ho na římse a pást se na jeho strachu.

Vzrušený tlukot srdce se maličko uklidnil. I když se ještě nevrátilo do normálního rytmu, nepřipomínalo již

válečný bubínek.

Stál obličejem ke zdi a rukou se snažil nahmatat roh budovy.

Scházelo jen několik kroků, ale v jeho situaci se mu zdál na míle vzdálený.

Očima objížděl okolí. Několikrát se slabě zapotácel pod náporem větru.

Překonal už polovinu vzdálenosti. Euforie nepřicházela, jen pocit spokojenosti. Pokud překoná i zbytek cesty k prvnímu cíli, zvýší se jeho šance na zdárné ukončení úkolu.

Noční stíny jej schovaly pod svůj temný plášť. Na protějších domech svítily malé ostrůvky světla. Lidé se chystali strávit poklidný večer.

- 42 -

V ústech měl sucho a nemohl se stále zbavit tísnivého pocitu kolem žaludku.

Vtom se objevily stíny. Kroužily kolem něj jako třepetalky, narážely do něj křídly a Duncan ztuhl jako socha.

Ovládla jej jediná myšlenka. Zůstat stát a nehýbat se.

Jeden falešný pohyb a znamenalo by to jeho konec.

Ptáci kroužili kolem něj. Byli zuřiví. Probudil je ze spánku a klidu. Nechtěli narušiteli ublížit, ale drželi se v jeho blízkosti.

Ab opět pocítil chvění. Centimetr po centimetru se posunoval dál. Roh zdi se blížil. Natáhl pravou ruku. Dlaň

se odírala na kameni. Oči dokořán otevřené.

Konečně se to povedlo!

Prsty se zachytily rohu budovy. Konečně nějaká opora, nějaká jistota.

Povytáhl se dál.

Pravá noha sebou trhla křečí, ale Ab se nevzdával, až

dosáhl svého cíle, kde se jej zmocnil vítr.

Duncan věděl, že zde bude větrno. Rozepnul si opatrně knoflík u košile a ochlazoval zpocené tělo.

Ab se chtěl shýbnout, ale neodvažoval se. Žádný

přehnaný pohyb, který nemohl kontrolovat. Místo toho zvedl hlavu a podíval se dopředu, kde se linulo slabé světlo vycházející z dalšího okna pokoje.

Leželo ve stejné výšce jako panoramatické okno, to znamenalo nad ním. Roleta nebyla spuštěná a ani za oknem nerozeznal žádný obrys lidské postavy.

Okno byl jeho příští cíl.

Stále ještě stál na rohu a pevně se držel. Bušil do něj nárazový vítr. Naštěstí neměl sílu srazit jej z římsy.

- 43 -

Pot na jeho obličej uschl. Kolem hlavy mu poletovaly vlasy. Ohlásil se vnitřní hlas.

Dál, musíš dál! Nemůžeš tu stát celou věčnost, až do svítání. Usneš a spadneš.

Ještě odpočíval. Potom se velmi opatrně sunul dál.

Římsa se nerozšiřovala ani nezužovala. To byla výhoda.

A tak se pohnul k druhému oknu.

Pomalu zvedal nohu a hledal oporu, než udělal další krok. Římsa byla postavena z velkých kvádrů. Vítr z nich vybíral prach a hnal jej Duncanovi do obličeje.

Jenom nekýchnout. Žádné nekontrolovatelné reakce. To by se nemuselo vyplatit.

Ab Duncan se dostal k druhému oknu. Zaklonil hlavu, aby se do něj mohl podívat.

Okno bylo úzké. Patřilo ke starším typům, které se už

dnes nevyráběly. Mohlo se otvírat jenom ručně.

Ab chtěl pokračovat v chůzi, když za osvětlenou okenní tabulí uviděl stín.

Objevila se Lorna.

Nechala okno zavřené a vyhlížela ven.

Viděla ho?

Duncan už zvedl nohu k dalšímu kroku, když se okno se zaskřípěním otevřelo. Na okamžik v něm zůstala stát, potom se předklonila.

„Hallo, Abe, ty jsi teprve tady?"

„Mně to stačí," zasupěl.

Zasmála se. „Ještě nejsi ani v polovině. Kdo ví, co tě ještě může potkat. Možná vypadneš a zřítíš se dolů. Plakat pro tebe nebudu."

„Poslouchej, ty..."

„Už máš plné kalhoty, ty nešiko? Měl jsi mezitím

- 44 -

pochopit, že to není dobré. Chvěj se klidně dál. Budu tě sledovat."

„A když se mi to povede? Co bude dál?"

Lorna se chystala zavřít okno. Zase vypadala jako normální žena. „Povede? O tom nemůže být ani řeči,"

vysvětlila mu.

Potom se ozvalo bouchnutí, až se Duncan otřásl.

Ačkoliv jejich rozhovor k ničemu nevedl, přece jen byl v něčem užitečný. Právník se ujistil, že jeho cíl je ještě daleko.

Podle toho, jak odhadl tu ženu, ani ve snu ji nenapadlo, že by jej nechala jen tak uniknout. Kdyby spadl, neměla by žádného svědka svého zločinu.

Ale i kdyby dosáhl původního cíle, nemohl tušit, zda tam nečíhá smrt v podobě Lorny Delaneyové.

Mělo vůbec smysl pokračovat v cestě? Její slova jej těžce ranila a zasela v něm pochybnosti.

Vyhlížel druhé okno. Záblesk naděje. Skulinou ve zdi je zahlédl ve vzdálenosti asi tří stop.

Směšná vzdálenost, kterou musel překonat. Podařilo by se mu to, kdyby jeho myšlenky opět neopanoval strach.

Co se stane, když římsa bude zchátralá? Předtím na to nepomyslil. Teď však musel jít dál.

Zase to protivné svírání kolem žaludku. Strach jej sevřel jako svěrací kazajka. Lorna to jistě cítila. Proč by jinak hovořila tak tvrdě o minimální šanci, kterou měl. Podíval se ještě jednou k oknu.

Lorna Delaneyová se stáhla zpět. Určitě číhala u dalšího okna. Musel počítat s tím, že jej může kdykoliv něčím překvapit. Patřila k těm typům, které s oblibou trápily jiné.

Avšak šel dál.

- 45 -

Vítr slábl. Ab Duncan už mezitím získal určitou zručnost, jak se pohybovat na úzké římse.

Lépe jít kupředu, jak být na samém začátku.

Na cestě mezi oběma okny zaslechl nějaký slabý

šramot.

Znělo to jako zasyknutí a vzápětí nato zavolání. Duncan se zastavil. Lehce sehnutý stál jako přimrazený. Naskočila mu husí kůže. Ab se snažil rozeznat hlas, ale došel k závěru, že nepatří Lorně.

„Pane..."

Ab neodpověděl. Stálo ho to však značnou sílu a přemáhání, aby zvedl hlavu a podíval se nahoru, odkud zazněl hlas.

Někdo seděl na střeše!

Duncan nemohl rozeznat, kdo to je, ale poznal, že je to muž.

Neznámý se nakláněl přes okraj střechy, aby viděl dolů.

Zdálo se, že jej vítr každým okamžikem shodí dolů.

Potom se pohnul.

„Dávejte pozor!"

Něco sklouzlo dolů. Vypadalo to jako had, který přistál na římse u jeho nohou.

Bylo to lano!

Ab Duncan tomu prostě nemohl uvěřit. Zašilhal nahoru, jestli se nejedná o nějaký trik, ale znovu uslyšel hlas cizího muže.

„Chytněte se, Abe!"

Ano, nesměl ztrácet čas. Jestli má šanci, tak je to právě teď.

Opatrně se sklonil, zvedl lano a uvázal si je pod rameny.

Pro jistotu se chytil lana oběma rukama. Jeho život teď

- 46 -

závisel na síle neznámého muže.

Sotva se odpoutal od římsy, přepadla ho opět neblahá předtucha.

Byl by se překotil dozadu, kdyby se nedržel lana. Z jeho úst se vydral výkřik. Potom ucítil tlak pod pažemi a za několik vteřin cítil, jak stoupá vzhůru.

Neznámý měl ohromnou sílu. Oběma rukama svíral pevně lano a pomalu je vytahoval vzhůru. Ačkoliv Duncan častokrát narazil na zeď, radoval se, že všechno klape.

Už má vyhráno?

„Klid, jenom klid," vnímal cizincův hlas. „Brzy to budeme mít za sebou."

Ab Duncan pod sebou najednou ucítil okraj střechy.

Převalil se přes něj. Natáhl ruce - nesáhl do prázdna.

Konečně našel oporu.

Muž ho táhl dál na střechu a potom uvolnil lano.

Duncan zůstal ležet na zádech.

„Dobrý večer," řekl neznámý a usmál se. Klečel vedle Aba a prohlížel si ho.

Duncanovi téměř vylézaly oči z důlků. Počítal se vším, ale ne s tím, že za svou záchranu bude vděčit Číňanovi...

Asiat se očividně bavil výrazem jeho obličeje. Kolem rtů mu zahrál nepatrný úsměv.

„Překvapen?"

„A jak!"

„Smím se představit? Jmenuji se Suko. Inspektor Suko."

- 47 -

„Po... policie?"

„Přesněji řečeno, Scotland Yard."

„To není možné." Ab Duncan polkl.

„Ale ano. Prosím, tady je můj průkaz." Suko k němu natáhl ruku s plastikovou kartou.

Duncan to odmítl. „Ne, věřím vám," zasupěl.

„Panebože, to bych si nikdy nepomyslel, že..."

„Ale už to máte za sebou."

Z Duncanova pohledu bylo zřejmé, že tomu příliš

nevěří. „Je to pravda?" zeptal se nevěřícně.

„Vypadá to tak."

„Nemohu tomu uvěřit, k čertu." Pokusil se postavit, ale nešlo to. Suko mu musel pomoci. „Prostě to nechápu."

Těžkopádně se zvedl a zůstal stát na chvějících se nohou.

Suko jej podepřel.

„Musíte se zotavit, pane Duncane."

„A co potom?"

Inspektor

se

usmál.

„Postarám

se

o

Lornu

Delaneyovou."

„Vy ji také znáte?" divil se Ab.

„Jistě."

Právní zástupce zavrtěl hlavou.

„To je nepochopitelné. Objevil jste se tady jako strážný

anděl.

Zprvu se mi zdálo, že je to náhoda, ale ve skutečnosti je to jinak. Vy jste o mně věděl, že?"

„Ne tak docela. Chtěl jsem si lépe prohlédnout Lornu Delaneyovou."

„Odkud jste věděl, že je zde?"

„Říkejme tomu intuice nebo úvaha. Měli jsme určité

- 48 -

podezření, pane Duncane."

Suko se usmál. „To víte. Když někdo odejde od soudu tímto způsobem, tak přinejmenším zpozorníme. "

Duncan se otočil na stranu. Hleděl přes střechu na potemnělou oblohu. Když promluvil, bylo mu stěží rozumět. „Potom jistě víte, co se děje s Lornou Delaneyovou."

„Věřím tomu."

Právník nervózně přešlapoval.

„Tomu se nedá věřit, to musí člověk vidět. Ona je...

strašná osoba, sfinga. Napůl člověk, napůl zvíře. Pozoroval jsem ji, když se proměňovala." Chytil se oběma rukama za hlavu. „Najednou měla úplně jiný obličej. Z kůže jí vyrůstaly vlasy, které se měnily v srst. Její ústa se změnila ve lví tlamu, z rukou se staly tlapy..."

„To si umím představit."

Duncan se zasmál. „Vy, policista?"

„Musím vám poskytnout bližší vysvětlení. Ubezpečuji vás, že patřím k malému speciálnímu oddělení Scotland Yardu. Můj přítel John Sinclair..."

„Ach, ten také?"

„Znáte ho?"

„Ne osobně. Jenom jsem o něm slyšel. Prý je to velmi schopný člověk."

„Povídá se to."

„Je někde nablízku?"

„Ne, má jinou práci. Ale je dobře, že jsem trefil na vás.

Aspoň se dozvím víc o Lorně Delaneyové. Jistě mi odpovíte na pár otázek."

„To bude těžké."

„Jste přece její obhájce."

- 49 -

Duncan zavrtěl hlavou. „Nikdy se ke mně nechovala otevřeně. A nerada mluvila o sobě."

„ Ona a její muž se vrátili z Afriky?"

„Pracovali tam. Pan Delaney byl lékař a jeho žena zdravotní sestra. Sama mi to řekla. Později, v Londýně, dostali místo na klinice doktora Lataresse."

„Kdo je to?"

„Tuším, že je to Francouz."

„Patří mu soukromá klinika?"

„Ano."

„Čím se zabývá?"

Právník se trochu zamyslel.

„Těžko říci, víte. V každém případě to není žádný

obyčejný lékař, i když tak začínal. Ošetřuje pacienty jinými metodami."

„Není náhodou šarlatán?"

Ab Duncan přikývl.

„Myslím, že bychom jej mohli mezi ně zařadit, inspektore."

„Jaké používá metody?" dotazoval se Suko.

„Pokud jsem slyšel, tak se vymykají běžným zvyklostem evropského lékařství. Doktor Lataresse strávil dlouhou dobu v Africe. Tam se naučil mnohým věcem, které nyní používá i zde."

„A úspěšně?"

„O tom jsem s Lornou Delaneyovou nemluvil. Měli jsme jiné problémy."

„Jaký k němu měla vztah?"

„Dobrý. Zbožňovala jej."

„Myslíte, že tohle zbožňování mohlo být motivem vraždy?"

- 50 -

„To nevím."

„Ale přemýšlel jste o tom."

„Jistě. Předpokládám, že Daniel Delaney musel zemřít, protože znal hrozné tajemství své ženy. Jiný motiv mne nenapadá."

„Věděl o tom doktor Lataresse?"

„Na to jsem se neptal."

„Ale je to pravděpodobné?"

Duncan pokrčil rameny.

„Všechno je možné, inspektore. Však to znáte ze své vlastní práce."

„To je pravda."

„Co máte v úmyslu, inspektore?"

„Především ji vyhnat z úkrytu."

„Okay, nemám nic proti tomu. Ale podaří se zastavit ji?"

„V to doufám."

Duncan se rozhlédl.

„Jak jste se vůbec dostal nahoru. Určitě jste si všiml, že jsem..."

„Ano, z ulice." Suko se zasmál. „Je mým zvykem pořádně si prohlédnout dům, který chci navštívit. Stál jsem na ulici a zahlédl vás na římse. Proti světlu z okna jste se skvěle vyjímal. Zbytek jsem si už domyslel."

„Šel jste po schodišti a vikýřem jste se dostal na střechu."

„Přesně tak."

Duncal popošel k otevřené záklopce vikýře. Nedaleko odtud se tyčil zbytek komínu. Kolem něj uvázal Suko lano.

„Mnohdy člověk potřebuje trochu štěstí," řekl. „Našel jsem ho tady, když jsem se dostal nahoru."

- 51 -

„Ano, visí tady odjakživa. Uvázal jej tam už můj otec.

Počítal s ním jako únikovou cestou v případě nějaké katastrofy."

„Dobrá, postarám se o..."

Vtom se ozval ženský hlas. Zazněl někde pod nimi.

Bylo to spíše zaječení.

„Hej, nešiko, kde vězíš?"

„Tím myslí mne," zašeptal Duncan.

Suko mu naznačil, aby zůstal zpět a pomalu se blížil k okraji střechy. Lano vzal s sebou. Klekl si a podíval se na zeď domku.

Lorna Delaneyová ho neviděla. Opět zaječela.

„Bez obav, Duncane, dostanu tě. Pospíšil sis. No, však uvidíme."

Pravděpodobně zase zmizela. Tu nastala vhodná příležitost pro Suka.

Jeho plán nebyl nikterak nebezpečný. Přehodil lano přes okraj a sledoval, jak narazilo na římsu a tam zůstalo ležet.

V příštím okamžiku se přehoupl přes zídku a obratnými pohyby klouzal podél zdi, až se dostal mezi dvě okna.

Dostal se přibližně na místo, odkud vytáhl Duncana. Lorna jeho odvážný kousek nezpozorovala, protože se neukázala v žádném z oken.

Suko se přitlačil ke zdi. Na rozdíl od Duncana si zachoval rozvahu. Byl prostě z jiného těsta. Lorna mu dokonce udělala jistou laskavost, protože nechala jedno okno otevřené.

Lépe už to nemohlo probíhat. Potřeboval jen dva kroky, aby se dostal k oknu, odhrnul záclony a tím uvolnil cestu větru, který vtrhl do místnosti.

Byla to ložnice. Vedle široké postele stála moderní

- 52 -

stojací lampa. Její světlo zaplavovalo celou místnost. Byla prázdná.

Zachytil se pevně podokenice. O něco později se povytáhl, přehodil nohu přes okenní rám a chtěl se vyhoupnout do pokoje.

Ale byl přistižen.

Uslyšel smích ženy a potlesk, kterým odměnila jeho výkon. Lorna číhala nalevo od něj v koutě pokoje. Suko ji neviděl a ani ten zatracený bič, jehož kůže se najednou nečekaně ovinula kolem jeho krku...

Odehrálo se to asi dva kroky od Billova Porsche.

Rose Waynová se dala na útěk. V uplynulých minutách byla nezvykle potichu. Ano, řekl bych poslušná a proto jsem neviděl žádný důvod, abych ji ponechával v Billově péči.

Až do tohoto okamžiku, než oklamala Billa.

Šel jsem napřed a chtěl jsem otevřít Porsche.

Billův výkřik mne varoval.

Přítel se kroutil jako po mohutném kopanci do holenní kosti, který pochopitelně obdržel od Rose Waynové.

Dříve než jsem jí v tom mohl zabránit, skočila za Billa a oběma rukama do něj zezadu strčila.

Přítel neudržel rovnováhu a překotil se proti mně.

Zachytil jsem ho. Do jeho nadávek se mísily kvapné kroky, které se rychle vzdalovaly.

Nacházeli jsme se sice v Soho, ale i v této městské části

- 53 -

byly ostrůvky zeleně, kde bylo možno najít úkryt. Žena dlouhými skoky uháněla napříč ulicí pod koruny stromů, které rostly podél cesty. Podpatky zabušily na asfaltové vozovce. Zdálo se mi, že pouliční lampy dávají dostatek světla a jal jsem se ji pronásledovat.

A byl jsem rychlejší.

Ale žena použila trik. Dříve než na ni dopadlo světlo z blízkého lokálu, zahnula doleva. Tam rostlo husté křoví, kde se mohla skrýt.

Když jsem se dostal k místu, kde zmizela, rozhlédl jsem se. Ještě se tam chvěly větvičky keřů a plevelů, kterými si razila cestu.

Rose jsem neviděl.

Vnikl jsem mezi keře, abych propátral divokou krajinu s bujnou vegetací. Prošel jsem pod vysokou tabulí, z níž

nebylo patrné, komu pozemek patří.

Kde se schovala?

Tma jí poskytla úkryt. Světlo dopadalo jen k okraji pozemku. Zalévalo flóru stříbrným jasem.

Nevěděl jsem, jak to vypadá na druhé straně terénu a jestli už Rose doběhla na jeho hranici. V každém případě jsem doufal v její zdravý rozum a vykřikl jsem za ní.

„Rose, pojďte se mnou. Jen tak máte ještě šanci..."

Hlas zanikl. Prodíral jsem se dál po kolena vysokou trávou a býlím. Za zády se mi ozvaly hlasy.

Nějací mladí si zkracovali cestu přes pozemek.

Staré stromy vypadaly jako strašidla. Jejich sukovité větve se téměř dotýkaly mé hlavy a občas po ní přejely jako obrovský výstražný ukazováček.

Vzpurné křoví mi bránilo v další cestě. Trny a kopřivy vytvořily bolestivou překážku, kterou jsem musel překonat.

- 54 -

Pod nohama se ozývalo jen suché praskání, když jsem zaslechl pronikavý výkřik.

Byl to srdcervoucí zvuk, při němž mi naskočila husí kůže.

Křičela žena. Nebylo pochyb, o koho se jedná.

Ignoroval jsem trny a zuřivě se hnal přes ostružiny.

Šlapal jsem po všem, co mi přišlo do cesty.

Najednou noha šlápla do prázdna.

Překulil jsem se.

Byla to náhoda, že jsem se stačil zachytit. Pravou rukou jsem pevně sevřel větev. Do ruky se mi zabodly trny, ale nedbal jsem na ně. Bylo mi od počátku jasné, že se dlouho neudržím.

Pod mojí váhou větev praskla a já klouzal někam dolů.

Terve teď jsem poznával, kde jsem přistál. Za pásem malin vykopali stavební jámu, na jejímž dně jsem se teď

ocitl. Stěny byly nepříjemně příkré.

Rose se také skulila do jámy. Ale kvůli tomu nevykřikla.

Bylo zde ještě něco jiného, příšerného a těžko představitelného uprostřed Londýna.

Nad ní stál lev!

Protože se žena nehýbala, mohl jsem usoudit, co se stalo.

Při pádu jsem se několikrát překulil, proto jsem nemohl vytáhnout zbraň a střílet. Byl jsem bezbranný a ta bestie toho mohla využít.

Což se nestalo. Když jsem dopadl na zem vedle kaluže, zaslechl jsem divoké zařvání a viděl zadek zvířete, které se mohutným skokem vyšvihlo z jámy ven.

Klečel jsem na vlhké hlíně a dvakrát vystřelil z berety,

- 55 -

kterou jsem mezitím vytáhl.

Byla to marnotratnost a přišel jsem o svěcené kulky, protože jsem lva netrefil. Tiše zmizel na druhé straně.

Vyčerpaný a navztekaný jsem se opřel a postavil. Přešel jsem k nehybné postavě Rose Waynové.

Zůstal jsem stát vedle ní. Stálo mne to hodně přemáhání, ale musel jsem vědět, co se s ní stalo. Posvítil jsem baterkou.

Nemohl jsem přesně říci, kolikrát lev udeřil. Možná stačila jediná rána tlapou, která jí zlomila vaz. Už nám toho víc neřekne.

Pevně jsem stiskl rty, až mi ruplo v čelisti. Stopa zmizela. Aspoň to tak na první pohled vypadalo.

Znal jsem jen jméno mrtvé, nic víc. Potřeboval jsem více informací, abych se mohl vydat touto cestou. I ona měla stejnou kutnu jako ostatních pět žen. Teď se odhrnula.

Pod ní měla oblečený skromný kalhotový kostým, který už

poněkud vyšel z módy. Na saku jsem objevil několik kapes.

Prohledal jsem je a našel malou dámskou kabelku.

Vyklopil jsem její obsah před sebe. Byl tam průkaz, nějaké peníze a vizitka. Vizitka s adresou: Dr. Lataresse, přírodní léčitel a odborník na duševní poruchy. Byla zde uvedena i její adresa. Nacházela se v jižní části Londýna, bohaté na lesy.

Co měla Rose Waynová společného s touto klinikou?

Byla snad pacientem?

Moje myšlenky se vracely k Sukovi, který stejně jako já pracoval na tomto případu, ale o tom Bill Conolly nevěděl.

Sir James nás nasadil na tento neobvyklý případ. Suko měl za úkol vyhledat právního zástupce jisté Lorny

- 56 -

Delaneyové, která měla také co do činění s nemocnicí.

Možná tam pracovala jako zdravotní sestra.

Pracovala snad Rose Waynová rovněž jako sestra?

Možná byly obě ženy zaměstnány na stejné klinice. Už

jsem neviděl budoucnost tak pesimisticky jako předtím.

Informace o klinice mohla být hledanou stopou.

Zastrčil jsem kartu zpět do kabelky a otočil jsem se.

Teprve teď jsem zjistil, jak je jáma doopravdy hluboká.

Dostat se nahoru bude pořádná fuška.

Bill Conolly zaslechl moje výstřely. Náhle se jeho postava objevila nahoře, na okraji jámy.

„Co je, Johne?"

„Rose Waynová je mrtvá."

„Ty jsi ji..."

„Ne, byl to lev. Bohužel jsem jej minul. Zatracená práce."

„Zahladili všechny stopy."

Bill koukal, jak se drápu po stěně nahoru. Nebylo naštěstí tak mokro, takže jsem se udržel a nesklouzával zpět.

Bill se zachytil tyče a podal mi ruku. Zachytil jsem se jí a relativně pohodlně se dostal ven.

„Přišel jsem pozdě," řekl jsem tiše.

„Je to moje chyba," zamumlal. „Měl jsem dávat lepší pozor."

„Výčitky nám nepomohou, Bille. Víme však, že ten, kdo stojí za tou vraždou, postupuje dopředu a nespouští nás z očí. Jinak by se mu nepodařilo zabít tu ženu."

„To je pravda," Bill sklopil hlavu. „Ale stopa je pryč."

Pousmál jsem se.

„Ne tak docela, příteli, ne tak docela."

- 57 -

„Víš snad víc?"

„Ano?"

„A co?"

Podíval jsem se na něj.

„Co víš o soukromých klinikách?"

„Stejně tolik jako o ostatních nemocnicích."

„Tak si půjdeme jednu prohlédnout. Ještě tuto noc, Bille..."

Suko zalapal po dechu. K tomu ještě seděl ve velmi nevýhodné poloze na okenním rámu. Každým okamžikem se mohl převalit dovnitř, podle toho, jak točila bičem.

Začala se opět proměňovat. Napůl člověk, napůl lev. V

jejím obličeji se zračil výraz divoké šelmy, vlasy houstly v mohutnou hřívu. Ve světle lampy dostávaly načervenalý

lesk.

V očích jiskřila chladná smrt, ale i zadostiučinění z toho, že se jí podařilo zmocnit nenáviděného protivníka.

Neznala Suka, ale cítila, že mrtvý bude méně nebezpečný

než živý.

Tohle všechno inspektor pochopil ve velice krátké době.

Lorna se ještě nerozhodla, a proto začal jednat. Skočil dovnitř. Jestli měl nějakou šanci, tak jedině v pokoji.

Místnost byla poměrně velká.

Suko upadl na podlahu a zůstal ležet mezi postelí a skříní. Pod sebou cítil měkký koberec.

Šňůra biče byla tenká a nepoddajná. Obtočila se mu

- 58 -

kolem krku jako smyčka a dusila ho.

Lorna táhla oběma rukama. Vypadalo to, že jej chce pozpátku vléci přes celý pokoj.

Ruce se jí dosud neproměnily, i když už začaly porůstat jemnými chloupky, které se pomalu začínaly podobat srsti.

Divoce se smála. Znělo to sice jako prskání, ale ještě se nemohla považovat za vítězku.

Sukovi před očima tančila velká kola. Dusil se. Rychle natáhl obě ruce a uchopil pevně šňůru. Omotal si ji kolem zápěstí a trhl, jako by ji chtěl přitáhnout k sobě.

Lorna zavrávorala. Nedala se a znovu sevřela vší silou bičiště.

Suko vyrazil nohou proti jejímu tělu.

S tím Lorna nepočítala. Její tělo se ještě pohybovalo dopředu, když schytala náraz, který nemohla vyrovnat.

Bič jí vypadl z ruky.

Suko se převalil a přitom uvolnil hlavu ze smyčky.

Konečně se mohl nadechnout.

Zhluboka do sebe vtáhl vzduch. Zrak se mu poznenáhlu vyjasňoval. Stále ještě cítil bolest v místě, kde jej svírala ta zatracená šňůra. Ale mohl dýchat, což bylo v této chvíli nejdůležitější.

Opřel se o postel, aby mohl vstát.

Lorna Delaneyová také vstala. Upřeně Suka pozorovala chladnýma očima šelmy. V jejím pohledu byla smrt. Číhala na svoji příležitost a potom vyrazila do útoku.

Její pohyby připomínaly divokou kočku, protože se rovněž měnily i její končetiny. Zesílily. Každý sval teď

pracoval jako dobře seřízený motor.

Rozběhla se proti Sukovi.

Inspektor ji nechtěl zabít, proto nechal zbraň

- 59 -

schovanou. Když byla těsně u něj, otočil se a narazil do ní ramenem.

Srazili se.

Lorna divoce zařvala. Soptila vzteky. Chtěla Suka kousnout, ale tlama sklapla naprázdno.

Kopancem odhodil Suko lvici až ke dveřím. Když se opět připravovala vyrazit, hleděla do ústí pistole.

Ačkoliv byla více zvíře než člověk, zachovala si ještě lidské uvažování. Věděla přesně, co znamená namířená zbraň.

Studenýma zvířecíma očima hleděla upřeně do hlavně pistole.

„To stačí," řekl Suko. „Předvedla jsi mi, že se umíš

proměňovat ve zvíře. Teď se změníš zpátky v člověka."

Suko doufal, že pochopí jeho požadavek. Chtěl s ní ještě mluvit, protože jenom Lorna jej mohla přivést na stopu osoby, která za vším stála.

Nestalo se tak.

Suko přitvrdil hru.

„Pistole je nabitá stříbrnými kulkami," vysvětloval,

„žádné olovo.“

Na tvém místě bych udělal, oč tě žádám."

Sklopila hlavu. Hříva jí zakryla obličej.

Suko nesměl vidět její oči, protože Lorna se nechtěla vzdát.

Zaútočila.

Inspektor slyšel její vražedné zaprskání a musel by teď

vystřelit.

Neudělal to.

Lorna byla pro něj příliš důležitá. Potřeboval její výpověď. Proto uhnul ve chvíli, když se přiblížila. Lorna

- 60 -

proběhla kolem něj. Nezastavila se. Udělala půloblouk a řítila se k otevřenému oknu.

Zmizela.

Suko zaslechl ostrý výkřik. Vyrazil jej ze sebe Ab Duncan, který stále čekal na střeše a spatřil tělo, které se řítilo dolů.

Mohla Lorna přežít svůj pád?

Suko ani Duncan neznali odpověď.

Číňan okamžitě vyrazil po schodech dolů. Výtahem sjel do přízemí a vyrazil pustou chodbou ven.

Dům byl obklopen udržovanými trávníky. Na něm pravděpodobně přistála i lví žena. Ani keře nebyly překážkou padajícímu tělu.

Suko stál před domem a naslouchal. Všude panovalo ticho. Žádné sténání nebo křik. Nad ním svítila lampa, která kolem šířila kužel světla. Dopadalo i na čekajícího inspektora, který už vytáhl svou beretu.

Opatrně pokročil vpřed. Potom se otočil, aby mohl odhadnout pravděpodobné místo jejího pádu.

Otočil se napravo. Keře ohraničovaly pozemek kolem domu. Nahoře na střeše matně svítila okna domku.

Sukovi se zdálo, že jsou to hvězdy v nekonečném vesmíru.

„Lorno," zašeptal. „Žijete?"

Nedostal odpověď, ale zahlédl polámané větve keřů.

Přesně tam musel skončit pád Lorny Delaneyové. Posvítil tam baterkou.

Paprsek přeletěl přes křoviny. Postupoval kupředu a zahlédl ohnutou ruku.

Tam ležela Lorna!

Suko se prodíral křovím, dokud se neocitl u lví ženy.

- 61 -

Připadala mu, jako by se ukládala ke spánku. Ležela přitom na zádech a ani se nepohnula. Byla mrtvá?

Suko se jí lehce dotkl špičkou boty. Tělem proběhlo slabé trhnutí, z tlamy vytékal tenký pramínek krve.

Do jeho uší dolehl tichý šepot. Lví žena chtěla něco říci.

„Smrt není silnější. Povedlo se nám to. Jsme člověk a zvíře, jsme..."

„Žiješ?"

Vtom otevřela oči a mluvila dál lidským hlasem: „Něco takového nás nemůže zahubit."

„Proč jsi na mne neútočila? Přála sis moji smrt."

„Já nemohu..."

Suka překvapila její upřímnost. Ale nespokojil se s tím.

„Co se stalo?"

Její obličej se pohnul. Suko znal proměny u vlkodlaků.

Něco podobného se nyní odehrávalo před ním. Mohl přihlížet tomu, jak srst postupně mizí. Jako by ji někdo z kůže vysál. Rysy obličeje nabývaly lidské podoby.

Lorna pohnula rukama. Ohnula prsty, jako by se jimi chtěla zarýt do země. Chraptivé oddechovala. Vzadu se ozvaly kroky a praskání větviček.

Suko se otočil.

Byl to Ab Duncan, který rovněž sešel dolů. Došel k Sukovi a střídavě hleděl na něj a na lví ženu, přičemž

kroutil nechápavě hlavou.

„Co se stalo?"

„Skočila."

„No a? Je mrtvá?"

„Ne."

Právní zástupce koukal nevěřícně na Suka.

„Jak je možné přežít skok z takové výšky?"

- 62 -

„To se musíte zeptat jí."

Byla tu opět žena, která se jmenovala Lorna Delaneyová. Slyšela hlas Aba Duncana. Přitom roztáhla ústa. Z úsměvu zbyla pouhá grimasa. „Ano, povedlo se vám to, ale nemůžete mne zabít."

„Ani nechceme," řekl Suko.

„Co tedy chcete?"

„Potřebujeme tebe, Lorno! Kdo jsi?"

„To přece víte už dlouho."

„Ano, jsi vražedkyně. Zabila jsi krutým způsobem svého muže."

V jejích očích se objevil záblesk blouznění. „Muselo to být. On nechtěl."

„Co nechtěl?"

„Ztratil víru. Víru ve lví kouzlo, ale já je poznala. V

hloubi Afriky."

„Kdo ti pomáhal?"

Suko a Duncan se nedočkali odpovědi. Slyšeli pouze Lornin tichý smích a potom se opět ozvala blouznivá slova.

„On je skvělý. Zná stará tajemství. Zabýval se lvím kouzlem. Znal léčit, protože jej to naučil jeden eremita v buši."

„Je to doktor Lataresse?" vyzvídal Suko.

„Ano." Oči se blouznivě leskly. „Je to doktor.

Podceňovali jej. Přinesl do Londýna poselství Afriky v podobě mystiky a magie. Veškerou sílu této země, která se rozšiřuje pomocí lvího kouzla. Je to nádherné. Kdo jednou prožil toto kouzlo, nemůže zapomenout. Lev je král pouště.

My všichni, kteří jsme se setkali s tímto kouzlem, jsme králové. Tak praví stará mystika."

„A ty jsi královna?"

- 63 -

„Prošla jsem obřadem zasvěcení. Nikdo mi nemohl uškodit. Dokonce na mne stříleli. Ale co jsou kulky proti síle africké lví magie? Nic. Ukázala jsem vám jeho sílu.

Daniel se mohl také zúčastnit, ale bránil se tomu. Spoléhal se na to, co jej naučili ve škole, považoval všechno za žvásty a donutil mne odjet do Anglie. Ale podcenil vliv lví magie. Pro toho, kdo ji jednou pozná a zamiluje si ji, není návratu. A tak je to i se mnou."

Byla to velmi dlouhá řeč.

Duncan hleděl tázavě na Suka.

„Rozuměl jste tomu, inspektore?"

„V podstatě ano."

„Potom určitě víte, co by s vámi udělala, kdyby...?"

„Chci se jí zeptat, jak přežila ten pád. Je to vůbec možné?"

„Copak vám Lorna už nepřímo neodpověděla, Abe?"

Právník byl rozčilený. „Tomu nevěřím. Zatím se o tom magickém kouzlu příliš nemluvilo."

„V tomto případě ano."

Lorna naslouchala našemu rozhovoru. Ležela na zemi a začala se smát. „Nejsem mrtvá, jenom jsem se trochu zranila, to přiznávám."

„Do jaké míry?"

„Pojď sem, nemotoro. Pojď ke mně a zdvihni mě.

Vezmi mne do náručí."

Ab nepochopil, co chtěla. Hleděl na Suka a krčil rameny.

Inspektor chápavě kývl.

„Vím, co tím mínila. Pravděpodobně nemůže vstát sama."

Lorna se smála.

- 64 -

„Správně. Nemůžete mě sice zabít, ale můžete mě tu nechat a zmizet. Sama se nepohnu. Jste mi něco dlužní."

Tentokrát se musel zasmát Suko.

„Opravdu jsme něco dlužni. Podívejme, ona nás chtěla zabít a my..."

„Ano, vy jste to chtěli."

„Co, prosím?"

„Zvedněte mě a odneste odsud pryč."

„Máme vás pochovat?" zasupěl Duncan.

„Ne, chci tam, kde se cítím v bezpečí. To může být jenom jedno místo na světě. Chci k němu."

Suko už delší dobu tušil, kam se lví žena touží dostat.

„K doktoru Lataressemu."

„Ano, k němu."

Ab Duncan se bouchl pěstí do čela.

„Já asi blázním. To by bylo hezké. Nejdřív nás chtěla zabít a hned poté od nás požaduje...."

„Nechte to být, Duncane!" odporoval Suko. „Ten nápad není možná tak špatný."

„Myslíte? Já se k vám každopádně nepřipojím."

„Nemusíte jet se mnou." Suko se naklonil k němu. „To je věc, která se týká jen nás dvou, nemám pravdu milá Lorno?"

Světlo ze Sukovy svítilny dopadlo na její obličej.

Ozářilo každý záhyb, každý pór její kůže. Už nebyla tak hladká jako předtím. Něco lvího v ní zůstalo.

„Rozumíme si, že?" vydechla Lorna.

„Do jisté míry ano."

V jejích zvířecích očích se zablýskl velký otazník.

„A - uděláš to?"

„Proč ne?"

- 65 -

„To mne těší. Neznám tě sice tak dobře, ale myslím, že chceš poznat muže, který ovládá lví kouzlo."

„Těším se na doktora Lataresse."

„A on jistě na tebe."

Suko přirozeně neprozradil, že na tom zapeklitém případu pracuje i jeho přítel a kolega John Sinclair.

Rozhodli se, že vezmou neznámého do kleští. Suko doufal, že jeho přítel rovněž postupuje dál.

„Zvedni mě!" S viditelnou námahou k němu natáhla ruce.

Když se Suko shýbnul, Duncan jej opatrně chytil za rameno.

„Vy to chcete opravdu udělat?"

„Samozřejmě."

„Myslíte přitom na nebezpečí, kterému se vystavujete?"

„No tak, Abe. Poznané nebezpečí je poloviční nebezpečí. Mohu to konečně potvrdit i ze své zkušenosti."

„Nevím..."

„Vy zůstanete tady," nařídil rázně Suko.

Právník se nebránil. Ustoupil stranou, aby uvolnil místo Sukovi.

Dříve než se Suko chopil ženy, zaslechl její tiché varování. „Buď opatrný, Číňane!"

„Co je s tebou?"

„Neumírám, ale stejně se nemohu hýbat. Mám v sobě něco zlomeného, rozumíš?"

„Zlomeného?"

„Ano."

„To je krutý trest," řekl Suko. „I pro vražedkyni. Je jasné, že už nikdy nebudeš taková jako předtím."

„Já vím, ale přítomnost mého pána mne osvěží. Musím

- 66 -

cítit jeho blízkost. Lataresse mi dal všechno, pochopils?

Prostě všechno."

Suko sice nepochopil úplně, kam tím míří, ale připomněl si svůj úkol a zvedl ji.

Ležela na jeho rukou jako bezbranná loutka. Ruce byly v pořádku, ale polámala si nohy. Páteř taky neměla v pořádku, ale necítila žádnou bolest.

Dopravil ji k autu. Inspektor postavil služebního rovera na chodník. Na střeše vozu se odráželo světlo pouliční lampy.

Ve vzduchu byla cítit vlhkost. Z kanálů stoupal pach, který se nehlučně hnal ulicí, narážel na okraj chodníku a šířil se dál.

Suko přenechal Abe Duncanovi klíč a požádal ho, aby otevřel vůz.

Lorna se usadila na zadním sedadle. Ještě jednou pohlédla na Duncana.

„Škoda," řekla. „Tys měl být na mém místě."

„Nikdy." Právní zástupce zavřel dveře.

Suko zaujal místo za volantem. Duncan se sklonil k okénku. „Najdete cestu?"

„Lorna mi ji vysvětlí."

„Dobrá, hodně štěstí."

Duncan odstoupil. Suko nastartoval a zařadil rychlost.

Právník se vracel k domu. Najednou se otřásl, jako by stál pod ledovou sprchou...

- 67 -

Lesy - mezi tím úzké cestičky, které se jako stuhy táhly nádhernou rekreační krajinou. Mohutný Richmond zůstal za námi. Blížili jsme se k místu zvanému Kingston nad Temží. Odtud jsme museli zabočit na východ směrem na Wimbledon.

Coombe Lane číslo 238 byla v této době téměř

liduprázdná. Bill se snažil vymačkat z Porsche, co se dalo, ale nebylo to nic platné. Není divu, že začal během jízdy hovořit o koupi nového auta.

„Zase Porsche?"

„Ne." Reportér se ušklíbl. „Tentokrát mám políčeno na BMW 700. To je skutečné žihadlo."

„Kdo si ho může dovolit..."

„Nechávám si o tom zdát."

„Jak tě znám, brzy ho budeš leštit v garáži."

Bill pokrčil rameny. „Co chceš dělat, Johne? Náš syn roste, ale auto ne. A vzadu není mnoho místa."

„Co říká tvým plánům Sheila?"

„Ještě o tom neví."

Zasmál jsem se.

„To je dobré, Bille. Ta ti pořádně vyčiní, jestli opět koupíš nové auto."

„Uvidíme."

Bylo dobře, že jsme se bavili o všedních věcech. Vnitřní napětí povolilo. Ale stejně jsme nevěděli nic jiného než

adresu na periferii miliónového města.

Co to bylo za kliniku? Tajemný hrad nebo démonická past? Z faktů, které jsme znali, zbyla nakonec jen hromádka dohadů.

Bill zpomalil. Projížděli jsme krajinou, kde jsme brzy museli opustit Coombe Lane ve směru severním a zamířit k

- 68 -

východu. Před světoznámými tenisovými dvorci jsme odbočili.

Když se objevila směrová šipka, Bill zastavil a rozsvítil ve voze světlo.

„Podívej se ještě jednou do mapy."

Rozprostřel jsem si ji na kolenou. Jel jsem po ní prstem po zamýšlené trase.

„Ještě asi míli."

„Je cesta vyznačená?"

„Ano, ale..."

„Okay, to je soukromá cesta." Opět nastartoval a přidal plyn.

Popojeli jsme dál. Porsche byl skvělý. Seděl na silnici jako přibitý. Napadlo mne srovnání s dravou šelmou.

Dojeli jsme až k cestě a viděli tabuli. Bílá písmena nebylo možno přehlédnout.

Bill spokojeně kývl hlavou. „Tak jsme tady."

Vedl Porsche na asfaltovou soukromou cestu, kolem níž

po obou stranách rostly husté keře. Zakrátko zmizely a vystřídaly je vysoké listnaté stromy. Krajina měla charakter obrovského parku. Nevěděli jsme, kdo nebo co nás zde očekává. Bill zhasl světla, aby utajil náš příchod, jak jen to bude možné.

Spolkla nás tma prosycená výpary.

Připadlo mi velmi riskantní pokračovat v jízdě autem.

Požádal jsem přítele, aby raději zastavil.

„Omlouvám se, ale bude to trochu drncat."

Bill zatočil volantem doleva a vedl vůz do mezery mezi dvěma mohutnými stromy. Jeho bohaté listoví poskytlo dostatečný úkryt.

Vystoupili jsme.

- 69 -

Do plic vnikl vlhký vzduch. Trávník byl mokrý a hutný.

Nad ním se vznášela mlha.

Nacházeli jsme se v opuštěné krajině, ale necítil jsem se sám. Nebezpečí možná číhalo za silnými kmeny stromů

nebo zalezlo pod trávník.

Postupoval jsem dál a zůstal stát vedle silného kmene buku. Klinika se nacházela stranou ode mne. Mohutná budova připomínala zámeček z minulého století.

Rozeznával jsem arkýře a malé věžičky po stranách.

Stál ve tmě obklopen nocí a mlhou, jejíž výpary stoupaly jako girlandy od země podél zdi vzhůru.

„Působí to jako filmová kulisa," mínil Bill, který zaujal místo vedle mne.

„Ano, máš pravdu." Natáhl jsem ruku. O loket se mi otřela neviditelná pavučina. „Podívej se, tam nahoře svítí okno."

Okno se dalo přirovnat ke kulatému žlutému oku.

Jinak klinika ležela v úplné tmě. Nesvítilo ani venkovní světlo. Neobjevili jsme ani žádný vůz stojící před domem.

Šelmy rovněž nebylo nikde vidět. Patrně se zdržovaly někde v úkrytu.

„Byl to opravdu jenom lev?"

„Měli bychom jít," řekl Bill. Jeho hlas se mírně zachvěl.

Představa, že budeme muset bojovat se lvy, se nám nelíbila.

Šel jsem dál po trávníku, ale přitom jsem zůstával v úkrytu stromů.

Dům nás zval k sobě, jako by chtěl pozdravit a přivítat milé hosty. Přitom to byla mlha, která s námi prováděla tento žertovný kousek.

Nic nenarušilo klid noci. Jenom naše šouravé kroky po

- 70 -

spadlém listí. Pečlivě udržovaný trávník trpěl pod našimi podrážkami. Stébla se znovu ztěžka narovnávala.

Před domem vypadala příjezdová plocha jako malý

světlý ostrůvek. Byla vysypaná drobným štěrkem.

Velké schodiště ovíjely cáry mlhy. Nehlučně se valily až ke vchodovým dveřím, kterým by spíše slušel název portál.

Cestou k domu jsem se pokoušel kontrolovat početná okna. Příliš se mi nevedlo. Určitě si všimli našeho příchodu. Nikdo se však ještě neukázal.

K mým uším dolehl Billův šepot. „Jenom se ptám sám sebe, Johne, kde jsou vlastně ubytovaní pacienti?"

„V domě je spousta pokojů."

„A obsazených?"

„Přinejmenším pěti ženami."

„Jednu z nich jsme už poznali."

„Patrně ano."

Dosud jsem se nepokoušel otevřít dveře. Normálně by musely být zamknuté, což nebyl tento případ. Nebyly sice dokořán, ale nebyly ani zamčené.

Dveře musel vytvořit nějaký moderní umělec. Byly světlé, téměř bílé, se čtverci poskládanými přes sebe.

Zmáčkl jsem kliku z umělé hmoty a pomalu otevřel dveře. Současně jsem vytáhl beretu.

Opatrně jsme s Billem vstoupili dovnitř. Za námi se táhla hustá mlha a snažila se marně vyplnit velkou halu, která byla rovněž neosvětlená.

Tma nás chránila, ale zároveň před námi skrývala naše protivníky. To se mi nelíbilo. Rozsvítil jsem baterku.

Paprsek světla klouzal po podlaze, až padl na široký

koberec, který zabíral větší část haly. Nádherný světle

- 71 -

modrý koberec. V jeho středu byl obrázek lví lebky v hořčicově žluté barvě.

Byli jsme na správném místě.

Bill stál vlevo od dveří. Také on měl s sebou svítilnu.

Její kužel klouzal halou a zaháněl tmu do nejzazších koutů.

Halu doplňoval starý, na první pohled velmi cenný

nábytek. Zvláště křeslo vedle schodiště bylo impozantní.

Podstavec byl vyřezán z drahého dřeva. Konce podpěrek tvořily rovněž lví hlavy.

Čekal jsem, že na zdech budou obrazy, ale byl jsem zklamán. Předměty, které jsme tu viděli, pocházely vesměs z černého světadílu a musely mít mystický původ.

Masky, malé koberečky s démonickými motivy a originální zbraně jako oštěpy, luky a kopí.

Když světlo svítilen přejelo přes většinu tmavých masek, jako by ožily. Už nepůsobily tak strojeně, ale jako by do nich to světlo vdechlo život.

„Tohle musí naladit pacienty hned po příchodu," řekl Bill a šel dál. Svítil na široké schodiště. Ještě jednou přelétlo světlo přes všechny předměty, až skončilo na starém mahagonovém psacím stole. Na desce stál sněhobílý telefon. Blízko stolu se nacházely dvě židle s vysokými polstrovanými opěradly.

„Co říkáš?" zeptal se Bill. Stál blízko schodiště.

„Vypadá to tu prázdné a neobydlené."

„Přesně tak." Světlo poskočilo po schodech až k hornímu schodu. Ve středu schodiště se rovněž táhl koberec.

Ohlížel jsem se po oknech. Byla vysoká a široká, ale nedosahovala až k podlaze. Už jsem se chtěl otočit zpět, když mne venku něco zaujalo. Nejdříve jsem si myslel, že

- 72 -

je to klam, který mi před očima vykouzlila mlha, ale stín byl tmavší jak beztvará šeď mlhy a měl podobu lidské postavy.

Někdo tam stál.

Stáhl jsem se zpět a znovu vykoukl oknem, ale tak, aby mne nezpozoroval. Náhle ve mně sílil pocit, že osoba před domem není sama. Z úkrytů vystoupily další osoby. Když

jsme přicházeli, číhaly za stromy.

Pět osob - pět žen!

Služebnice lva.

Chtěl jsem se otočit a upozornit Billa, když jsem zaslechl jeho zasyčení.

„Johne, otoč se!"

Stalo se.

Bill stále svítil na schodiště. Na posledním schodu stála postava.

Byl to doktor Lataresse!

Bill ani já jsme nepochybovali, že jedině tento muž

mohl vést kliniku. Svým velitelským chováním připomínal generála, ale jinak na něm nebylo nic vojáckého.

Byl člověk nebo zvíře?

Pravděpodobně obojí, protože na krku mu seděla mohutná lví lebka. Na sobě měl hedvábné pončo, které splývalo až ke kotníkům.

Nebyly vidět ani ruce, ani nohy, pouze mohutná lví lebka s velkou hřívou. Lebka vypadala jako pravá, ale

- 73 -

nemusela to být pravda. V každém případě jsem si uměl představit, že je to pravá hlava, protože Lataresse ne nadarmo ovládal africkou lví magii.

Bill stál na nejspodnějším stupni. Otočil se ke mně s nechápavým pohledem. Patrně čekal nějakou otázku nebo vysvětlení. Ale já jsem přešel na to, co jsem viděl venku.

„Opravdu jsou tam?" zeptal se Bill.

„Ano, pozorovali nás."

„A teď?"

„Živí z tohoto domu neodejdete!" Tato věta, kterou ta lví tlama pronesla, zněla poměrně lidsky s nádechem zloby.

„To uvidíme," odpověděl drze Bill.

Lataresse nepřistoupil na konfrontaci. „Kde ji máte?"

hleděl na mne studenýma očima šelmy.

„O kom mluvíte, pane Lataresse?" Vědomě jsem vyslovil jeho jméno a očekával odpor, který se však nikterak neprojevil.

„ Myslím Lornu."

„Není s námi."

„Kde zůstala?"

„To nevíme."

Mlčky proběhly další vteřiny. Soustředil jsem se na hluk venku. Protože dveře nebyly zcela zavřeny, slyšel jsem kročeje pěti žen, které jsem viděl v parku.

Blížily se k domu. Jejich podrážky vrzaly na štěrkovém povrchu.

Často jsme stáli tváří v tvář démonům nebo jejich vládcům a znali jsme jejich reakce. Jak ale reagoval Lataresse, bylo pro mne nové a nepochopitelné.

Otočil se k nám zády a zmizel.

Jen tak.

- 74 -

Dříve než se Bill vzpamatoval z překvapení, byl pryč.

Bill jej chtěl pronásledovat, ale zastavil ho můj výkřik.

„Ne, Bille! Nejdříve ty ostatní."

Otočil se zpět.

Běžel jsem ke dveřím, ale už jsem se k nim nedostal, protože první dvě ženy vstoupily do domu. Moje a Billova pozornost byla soustředěna jen na ně.

Netušili jsme, co se děje za námi. Ozvaly se tam tiché kočičí kroky a vzápětí jsme slyšeli, že něco spadlo dolů.

Přistálo to na podlaze a rozbilo se to.

Skleněná ampulka.

„Zatraceně, to je...!"

Bill už více neřekl. Zachroptěl a rukou se chytil za hrdlo.

Zapotácel se.

Ani mně se nevedlo jinak. Náhle jsem nemohl popadnout dech. Ženy se mi rozplývaly před očima.

Nakonec z nich zůstaly pouhé stíny, až všechno přikryla milosrdná tma. Natáhl jsem se, jak široký tak dlouhý na podlahu, naštěstí pokrytou měkkým kobercem.

Doktor Lataresse nás přece jen dostal!

Po probuzení jsem cítil příšernou nevolnost a bolela mne hlava.

Ani Billovi se nevedlo o nic lépe. Slyšel jsem ho, jak kašle a přitom nadává.

Pokoušel jsem se vstát. Jen s velkou námahou jsem

- 75 -

ovládal tělo. Převalil jsem se na záda, zůstal jsem ležet a současně jsem se pokoušel nadechnout. Moc dobře to nešlo, ale snažil jsem se tomu odolávat.

Ten prokletý plyn nás doslova srazil na kolena.

Nevěděl, o jaký druh se jedná. V každém případě tato látka účinkovala velice rychle a měla ještě dodatečné účinky.

Momentálně jsem se zabýval sám sebou. Nebylo důležité, kde se teď nacházím. Chtěl jsem v klidu ležet a čekat tak dlouho, až mi bude líp.

Což bylo poměrně brzy.

V hlavě mi sice ještě bušilo, ale žaludek se již uklidnil.

Ani jsem se už nemusel tolik přemáhat při nadechnutí.

Rozhlížel jsem se po okolí.

Pravděpodobně nás někam odnesli. Pod sebou jsem.

cítil tvrdou podlahu. Byla to dřevěná prkna, z nichž

vycházel ostrý zápach.

Zpočátku jsem jej nemohl rozeznat, ale velmi brzy jsem na to přišel.

Byl to pach divoké šelmy!

Mozek byl už v pořádku a mohl se věnovat úvahám, kde se vlastně nacházíme. Dřevěná podlaha, zápach, to všechno skýtalo jediné vysvětlení: Zavřeli nás do nějaké klece pro divoké šelmy nebo podzemního sklepení, které obývali lvi.

Leželi jsme v úplné tmě. Nespoutali nás a tak jsem se mohl hýbat. Otočil jsem se na pravou stranu a píchnul prstem do něčeho bílého před sebou.

Vzápětí nato se ozval protest. „Chceš mě pohladit nebo vypíchnout oko?"

„Bille..."

Stáhl jsem ruku zpět.

- 76 -

„Kdo jiný."

„Jak je ti?"

„Bohužel nevlastním rentgenové oči, abych viděl, kde jsme. Nevím, kam nás strčili. Je ti taky tak hrozně?"

„Už to trochu přešlo."

„Musel jsem zvracet. Promiň."

„To nic."

Během řeči jsem natáhl nohy a potom jsem klekl na kolena. Velmi opatrně jsem hmatal kolem sebe.

Konečně jsem našel, co jsem hledal.

Bylo to studené, kovové a mohl jsem to obepnout prsty.

Železné tyče!

Něco takového se většinou vyskytovalo u klecí. Teď

jsem se konečně ujistil, kde se nacházíme. Informoval jsem o tom Billa, který se jen hořce zasmál.

„To jsme dopadli."

„Nechceš také řvát jako lev?"

„Vtipálku."

Postavil jsem se na nohy. Zdálo se mi, že se klec kymácí.

„Hej, co to děláš? Houpeš se?"

„Tak nějak."

„Ta věc se houpe."

„Na tom nic nezměním."

„Já také ne."

Uvažoval jsem. Jestliže se klec houpala, znamenalo to jediné: Klec byla pověšená a my se v ní houpali jako papoušci.

Ta ostuda!

„Víš, co budeme dělat?" zeptal se Bill.

„Chceš se tu natřásat a hvízdat jako pták?"

- 77 -

Přítel se zamyslel. „Domníváš se, že nás strčili do nějaké klece, starý brachu?"

„Ano. Visí pravděpodobně pod střechou."

Bill opět nabyl svůj pověstný humor. „Takže už jsem dobrý jen jako pták?"

„Ano. I v tvém požehnaném věku."

Bill se pohnul směrem ke mně.

Klec se zhoupla.

Varoval jsem ho. „Dej pozor, nebo sebou praštíme o podlahu. Jeden neví, v jaké jsme vlastně výšce."

„Mohl bych plivnout dolů, abychom to zjistili."

Humor nás přešel, když tma ustoupila pod náporem světla. Svítidla byla rozmístěna tak, že jejich světlo dopadalo v jediném kuželu na naše vězení.

Byla to opravdu klec. Vznášela se ve výšce dvou lidských postav pod stropem podzemního sklepení.

Viděli jsme před sebou černé mříže. Připomínaly mi zmrzlá těla černých mamb.

„Nenávidím klece," řekl Bill. „Jednou jsem v ní seděl pěkně dlouho."

Narážel na případ, který se udál před několika lety a připadal nám tenkrát jako noční můra.

Světlo rozsvítili zvenčí.

Ačkoliv jsme se z našeho vězení rozhlíželi kolem dokola, žádného člověka jsme neobjevili. Jenom na stěně visel velký obraz.

Zobrazoval nahou ženu. Její vlasy vlály jako divoká hříva. Byla to běloška. Těžká ňadra se hodila k širokým pevným ramenům a nohám.

Ležela na těle lva a v pozadí stál mohutný strom s kruhovou korunou na modrém pozadí nebe.

- 78 -

Zajímal mne její obličej. Obrázek té osoby jsem už

někde viděl. Byl to proces s jednou vražedkyní. Osoba na obrázku nemohla být nikdo jiný než Lorna Delaneyová, na niž se nás ptal doktor Lataresse.

„Znáš tu dámu?" vyzvídal Bill.

„Jenom z obrázku."

„To stačí."

Stáli jsme vedle sebe. Dlouho jsme pozorovali obrázek rudovlásky. Můj pohled sklouzl na dveře.

Bylo třeba počítat s tím, že nás nenechají dlouho samotné. Jistě nás nestrčili do klece, abychom zemřeli hlady.

Dveře byly zhotoveny ze dřeva. Jejich barva je téměř

neodlišovala od okolních zdí.

Silné zdi tlumily hluk, ale Bill stejně ztišil hlas. „Kdo vlastně ví, že jsme se vypravili sem?"

„Nikdo."

„Víš to jistě?"

„Určitě."

„Takže nás odsud nikdo nedostane."

„To je pravda."

Sáhl jsem po berete a zjistil ke své nelibosti, že zmizela.

Bill se tiše usmál.

„Nenamáhej se, starý brachu, mně také sebrali moje kanóny."

Pokrčil jsem rameny.

„Bojoval jsi už proti lvům holýma rukama?"

„Ne, ale udělám to jako Tarzan. Půjdu na ně s dýkou."

„Kdybych měl tu svoji."

Náš rozhovor přerušilo zaskřípění. Někdo zvenčí zatlačil do dveří. Vstoupily do sklepení jako členky

- 79 -

doprovodu. Jejich postavení bylo víc než uctivé. Ženy na sobě měly známé kutny hořčicové barvy. Byly ozbrojeny dlouhými tyčemi s bodci a háky, které připomínaly ohnutý

prst.

Zůstaly stát za sebou. Tiše utvořily půlkruh kolem naší klece.

Teprve teď se zastavily.

Žádná z nich nepromluvila. Dveře nechaly otevřené, aby mohl vstoupit jejich pán.

Z chodby sem zavanul zatuchlý vzduch.

Potom vstoupil on!

Tentokrát ne jako mutant, nýbrž jako člověk. Poprvé jsme zde uviděli muže, který řídil kliniku a jmenoval se doktor Lataresse.

Měl imponující zjev, což jsme poznali i přes umělé osvětlení.

Christopher Lee takto popisoval Drákulu. Tato scéna připomínala starý film. Podobným způsobem se představil i doktor Lataresse ve velkém podzemním sklepení.

Měl na sobě zelenočerný plášť, který nesl s ležérností sobě vlastní. Blond vlasy byly rozčísnuté pěšinkou a zkadeřené.

Obličej byl spíše plný, líce naducané. Kůže nebyla jen hladká, ale leskla se. Nejspíš byl natřený nějakým olejem.

Nos byl trochu malý, ale pod ním se skvěla široká ústa.

Bylo v nich cosi výsměšného. Ale to pochopil každý, kdo se podíval do jeho chladných očí připomínajících divokou šelmu.

S tím mužem nebyly žádné žerty. Byl to jejich mistr, král, který se podle toho nechal oslavovat.

Ženy ustoupily stranou, aby jejich mistr měl dostatek

- 80 -

místa.

Zastavil se a s lehce zakloněnou hlavou hleděl k nám.

Oplatili jsme mu jeho pohled.

Čtyři ruce se obemknuly kolem mříží.

„Ten nerozumí legraci," zašeptal Bill. „Co myslíš?"

„Že chce s námi skoncovat."

„Máš svůj kříž?"

„Jistě."

„No a..."

„Žádné no a, Bille. Proti africké magii nic nezmůže."

„Když ho budeš aktivovat, vytvoří se protipól a..."

„Nepřeji si, abyste šeptali!" Promluvil Lataresse. Byl to stejný hlas jako při našem setkání na schodišti.

„Máte strach, že byste o něco přišel?" zeptal se Bill.

„Ne, ale tady jde o jinou věc. Jistě jste viděli obraz."

„Ano."

„To je Lorna. Chci ji."

„A my ji nemáme, pane!" Bill mu vykřikl přímo do obličeje.

Lataresse zaťal pěsti. Bylo vidět jeho narůstající vztek.

Nechtěl jsem ho dál dráždit. Neuvážené reakce by nás mohly přivést do velkého nebezpečí.

„Proč je ta žena pro vás tak důležitá?" zeptal jsem se ho.

Váhal s odpovědí. Prohlížel si mne od hlavy k patě, zda jsem vůbec hoden jeho vysvětlení. „Patří mně. Zabila svého muže, aby mi podala důkaz své oddanosti. Tenkrát v Keni byla jedinou běloškou, která mi správně porozuměla."

„Zná také kouzlo?"

„Ano, Sinclaire. Pokusím se vám objasnit některé věci, ačkoliv jste mým nepřítelem."

„Nepatříme k přátelům vrahů."

- 81 -

Lataresse poctil Billa chladným pohledem.

„Vy jste se zbláznil. Z jakého důvodu mne označujete za vraha?"

„Copak jste nezabil Rose Waynovou?"

„Muselo to být. Byla to oběť, kterou přinesla naší společné věci. Vražda je něco jiného."

„Možná pro vás, ale my..."

„Buď zticha, Bille." Chtěl jsem mluvit s Lataressem.

„Vysvětlete nám, co vás k tomu přivedlo. Jaká síla se za tím skrývala?"

Krátce se zamyslel.

„Myšlení? Síla?" opakoval si a zasmál se. „Ano, něco takového. Zakusil jsem žár černého kontinentu a mystickou sílu lva. Ale to vy těžko pochopíte, Sinclaire."

„Jako běloch?"

„Ano, jako běloch," potvrdil moje slova. „Vztah mezi černochy a bělochy nesestává jen z předsudků a pocitu nenávisti. Měl jsem to štěstí pobývat u jednoho kmene v buši. Spřátelil jsem se s jejich šamanem. Byl to výjimečný

muž vybavený obrovskými vědomostmi. Neseznámil mne pouze s léčivými účinky různých rostlin."

„A s čím ještě?"

Doktor Lataresse se pohnul. Přistoupil ke kleci, potom opět ustoupil, přičemž rukama nakreslil do vzduchu různé obrazce.

„Znal magické síly, které jsou uloženy v hlubokém podvědomí.

Poradil mi, jak je používat. Poznal sílu lva a toto poznání předal i mně."

„Experimentovali jste?"

„Pochopitelně. Prováděli jsme magické pokusy. Mohu

- 82 -

vám říci, že to bylo nádherné. Magický svět lvů je fenomenální. Je třeba se do něj ponořit, meditovat, mluvit s nimi, kořit se jim. Musí jim předat své já. Už staří Egypťané věděli o lví síle. Toto vědění není zapomenuto.

Čekalo na své objevitele. A jsou místa na tomto obrovském kontinentu, který se nazývá Afrika, kde se znovu vynořilo na jeho povrchu. A já jsem takové místo objevil a dlouho společně se svým přítelem kouzelníkem studoval."

„Když se vám tam tak líbilo, proč jste nezůstal v Africe?"

Podíval se nahoru.

„To bych opravdu rád," odpověděl. „Ale jsou věci, které považuji za neodvolatelné."

„Co například?"

„Smrt je neodvratná, Sinclaire, smrt. Můj rádce zemřel, tak je to. Dlouho jsem přemýšlel, zda mám zůstat u svých černých přátel. Neměli nic proti tomu, ale já přemýšlel o něčem jiném.

Chtěl jsem světu ukázat, kdo jsem. Proto jsem se vrátil do svého světa, světa bílých, kde mají věci jinou hodnotu.

Chtěl jsem své soukmenovce přesvědčit o tom, že takhle nemohou dál žít. Chtěl jsem je léčit a současně jim ukázat, že vědomosti, které jsem nabyl, jsou mocnější..."

„Nepřijali vás."

Podrážděně dupl pravou nohou.

„Ne, Sinclaire, ne. Nepřijali mne. Bylo to hrozně ponižující. Nafoukanost bílé rasy stále vzrůstá. Běloši jsou čím dál horší a horší. Přál jsem si pracovat v nemocnici, protože jsem lékař, ale nechtěli o mých metodách ani slyšet. Nazývali to kouzlem džungle. To mne zabolelo a tak jsem se rozhodl popravit toho, který mi nejvíce ublížil.

- 83 -

Mezi jinými to byl muž jménem Daniel Delaney, který

rovněž pracoval v Keni ve stejné nemocnici."

„A Lorna?"

Sklonil hlavu.

„Kvůli ní jsem ho nezabil. Poznal jsem ji, když jsem přišel do nemocnice. Rozuměli jsme si od prvního okamžiku. Mezi námi proskočila jiskřička sounáležitosti.

Porozuměla mi, aniž padlo jediné slovo. Další den jsem se pohyboval v její blízkosti, abych ji více poznal a zjistil, že se stejně jako já zajímá o věci, které nelze vtěsnat do určitých pravidel."

„Šlo o vaše umění?"

„Jistě. Zasvěcoval jsem ji. Lorna byla fascinována.

Když jsem mluvil, visela mi očima na rtech. Každé slovo bylo pro ni balzámem. Později se mi svěřila, že mne miluje. Potěšilo mě to, protože i já ji zbožňoval. Šla dokonce tak daleko, že mne prosila, abych i s ní provedl experiment. Šli jsme do buše. Stalo se to jedné tmavé noci.

Pomocí znalostí, které mi předal kouzelník, se mi podařilo učinit z ní lví ženu. Lorna je moje nejvěrnější pomocnice."

„Jak reagoval její muž?"

„Nijak. Nejdříve nic nezpozoroval. Ale Lorna se neuměla dlouho přetvařovat. Brzy bylo jasné, že se s ní něco děje. Promluvil s ní. Ale neřekla Danovi všechno. To, co mu však sdělila, úplně stačilo. Rozhodl se k okamžitému návratu do Londýna."

„A Lorna?"

„Nechtěla s ním. Hovořila o tom se mnou. Přesvědčil jsem ji, že bude lépe, když zůstane po boku svého muže.

Aspoň na chvíli. Snažně mě prosila, abych také opustil Keňu. Přemýšlel jsem o tom a dospěl k závěru, že to

- 84 -

udělám."

„Chtěli jste zde pokračovat dál?"

„Jistě. To bylo s Lornou domluveno. Měli jsme v úmyslu dopravit tajemství černého kontinentu do Evropy.

To se nám podařilo."

„Opravdu," dodal jsem. „Dokonce s vraždou."

„Lorna se pokoušela získat svého muže pro naši věc.

Vzpíral se stále silněji. Protože ale o celé věci věděl, museli jsme jej odstranit. Chtěl jsem to udělat, ale Lorna se tomu bránila. Převzala ten úkol. Nemusela to dělat, ale její muž ji jednoduše příliš zklamal. Nikdy jsem nepoznal člověka, který by dokázal být tak věrný jako Lorna."

To jsem mu rád věřil.

„A co ty ženy?"

„Také jsou na cestě k poznám. Mohl jsem si zde zřídit kliniku. Od samého začátku jsem tu měl pacienty. Nebylo jich mnoho. Byli to lidé, kterým běžná lékařská věda nepomohla a spoléhali se na moje metody. Dosáhl jsem přitom velkých úspěchů, které mi přiváděly další pacienty.

Lorna a já jsme velice pečlivě vybírali personál. Zaměřili jsme se na lidi, kteří pochopili naše úmysly. Tyto ženy, které mne doprovázejí, si přály projít stejnou cestou jako Lorna. A také brzy prožijí přeměnu ve zvíře a budou se muset vyrovnat se svou dvojí existencí." Odkašlal si. „Teď

chci, aby se vrátila Lorna. Vysvětlil jsem vám, co pro mne znamená. Proto očekávám, že mi sdělíte, kde se nachází."

„My to nevíme!" vykřikl Bill.

„Nevěřím vám."

„To je jedno, Lataresse," prohlásil jsem. „Pro mne za mne můžete věřit, čemu chcete. Musíte se však smířit se skutečností. Lornu Delaneyovou osobně neznáme. Víme,

- 85 -

že je vražedkyně. Nikdy jsme s ní neměli nic do činění. Je to jasné?"

„Ano, rozumím. Ale to máte smůlu. Já tu ženu musím mít. Potřebuji ji." Hleděl na obraz. „Podívejte se tam. Není skvělá?"

„Máme různý vkus," řekl příkře Bill.

„Poslouchejte, vy tlučhubo! Co víte o ženě, jako je Lorna, která mi obětovala celý život? Dobrá, můžete odpovědět a nemusíte. Ale to je vaše smůla. Mám vaše zbraně a kromě toho jsem se přesvědčil, kdo vlastně jste.

Sinclair je policista, to vím. Jeho jméno je pojem. Je velmi pravděpodobné, že spolu s ním zemře jeden zvědavý

reportér. Tak to vidím já. A teď..."

„Měl byste si to ještě rozmyslet, Lataresse," řekl jsem.

„A to velmi dobře."

„Proč?"

„Vědí, kde jsem."

„Kdo?"

„Můj kolega Suko."

„A odkud by to mohl vědět?"

„U nás totiž platí jedna zásada. Jdeme různými cestami, ale udeříme společně."

„Znám to přísloví. Otázkou je, kde teď mašíruje."

„To vám chci právě říci, doktore. Suko se chystal navštívit jistého Aba Duncana."

Netušil jsem, že moje odpověď vyvolá tak prudkou odezvu.

„Co?" vykřikl Lataresse. „Co jste říkal, Sinclaire? Kde je?"

„U Duncana."

Lékař zvedl zaťaté pěsti nad hlavu. „Ano, Lorna tam

- 86 -

také chtěla jít. Doufala, že toho nešiku dostane na naši stranu."

Tiše jsem se zasmál.

„Takže je tam můj kolega našel pěkně pohromadě. Měl byste zavolat k Duncanovi. Možná budete moci hovořit s Lornou."

Řekl jsem to jen tak, ale Lataresse se toho chytil. Po krátkém přemýšlení souhlasil.

„Ano, zavolám mu a dozví se, že oba jeho přátelé jsou po smrti."

Otočil se panovačně ke svým služebnicím. „Dávejte na ně bedlivý pozor."

Pouze přikývly.

Lataresse spěšně zmizel.

Bill a já jsme hleděli za ním.

„Byl to dobrý nápad, Johne?" zeptal se tiše můj přítel.

„Určitě."

„A co když se nedovolá?"

„Nevím. Ale Suko se chtěl postarat o Lornu."

Bill na mne jen tupě zíral.

„Zatraceně, nic jsi mi o tom neřekl."

Poťouchle jsem se usmíval.

„Častokrát ani reportéři nesmějí vědět všechno, milý

Bille."

„Ty máš ale nervy."

Nastalo ticho. Pětice žen stála nehnutě kolem nás.

Vypadaly jako figuríny.

Pozoroval jsem tyče s háky, které držely v rukou.

Vůbec se mi nelíbily. Mohly z nich být velmi nebezpečné zbraně, zvlášť když jsme se bezmocně pohybovali v té zatracené kleci.

- 87 -

Bill se sklonil. Zkoumal místo, kde byly železné pruty zapuštěny do podlahy.

„Tady se nedá nic dělat," zašeptal, „sedí pevně."

„To je přece jasné."

Náš rozhovor se na chvilku přerušil. Myslel jsem přitom na Suka a doufal, že při vší námaze měl úspěch. Lorna byla naším trumfem v této ďábelské hře. Lataresse ji chtěl mít, a to za všech okolností. Udělal by pro to všechno.

Bill znervózněl.

„Můžeš mi konečně říci, co chceš, Johne? Cítím se úplně bezradný."

„Já také."

„Dobrá, ale já mám s klecemi velmi špatnou zkušenost."

Už jsem neodpověděl. Otevřenými dveřmi sem dolehl zvuk spěchajících kroků. Vracel se Lataresse. Prudce vrazil do místnosti, zastavil se a pohlédl nahoru.

Výraz jeho obličeje napovídal, že neměl úspěch. Jeho rysy ztvrdly.

„Telefonoval jste?" vyzvídal jsem.

„Ano, telefonoval."

„No a?" pátral jsem dál.

„Byl tam."

„Duncan?"

„Přesně tak." Lataresse ze sebe vydal slabé zakňourání.

„Ale moje Lorna tam nebyla."

„To je smůla. Řekl vám, kam šla vaše chráněnka?"

„To řekl, Sinclaire. Neodešla sama. Je s ní nějaký

člověk."

„A kdo?"

„Jakýsi Číňan."

- 88 -

„To byl Suko," zachechtal se Bill.

Lataresse se rozčilil.

„To ti neprojde, ty čubčí synu. Ani tobě, ani tvému příteli. Zničím vás. Nevím, kde teď Lorna je, ale počítám s nejhorším," vykřikl.

„Pomstím se," jeho hlas zněl hrozivě tiše, „slyšeli jste?

Strašně se pomstím."

„Musíme ještě čekat," navrhl jsem mu.

„Neee!" Byl to divoký výkřik, který vyjadřoval jeho pocity. „Zaplatíte mi za Lornu!"

Prudkým pohybem dozadu odhodil přehoz, který se rozprostřel a jako obrovský pták plachtil k zemi.

Nejdříve jsem si myslel, že je pod pláštěm nahý. Ale nebyla to pravda. Měl na sobě přiléhavé kalhoty tělové barvy.

„Dnes v noci bude řvát lev! Zazní jeho píseň. Dnešní noci budu řvát a zabíjet..."

Bylo jasné, že hovořil o nás. Nechtěl nás poslat na věčnost jako člověk, ale jako zvíře. Jako lev, který v sobě cítil mocnou magii černého kontinentu. Nebyla pro něj překážko, ale sloužila mu.

Pět žen ustoupilo stranou. Věděly, že jejich pán potřebuje dostatek místa.

Padl na kolena. Přitom natáhl ruce dopředu a opřel se o dlaně. Zůstal nejdřív v této poloze a potřásal hlavou, takže vlasy se rozletěly a připomínaly lví hřívu, která se z nich

- 89 -

postupně tvořila. Z jeho úst se vydral syčivý zvuk. Každé nadechnutí doprovázelo hluboké sténání.

„Narůstají mu vlasy," komentoval Bill.

Přikývl jsem.

„Brzy tu budeme mít lva."

„Zatraceně!"

Sklepení se otřásalo příšerným řevem. Neviděli jsme mu do obličeje, protože měl hlavu svěšenou k zemi. Zato jsme pozorovali srst, která začala pokrývat jeho obnažená záda.

Lví srst!

Podíval jsem se na ženy. Stály tam v pokorném očekávání. V jejich obličejích se střídal strach a naděje.

Náhle vyskočil.

Byl to skok, který by žádný člověk nesvedl. Ale Lataresse byl vybaven silou divoké šelmy.

Postavil se na obě nohy a zvedl paže vzhůru.

Potom zařval.

Byl to hlasitý výkřik, napůl lidský, napůl zvířecí.

Konečně k nám otočil obličej.

Obličej?

Ne, to nebyl obličej. Všechno lidské v něm bylo potlačeno.

Byla to tlama obrostlá hustou srstí a chladné, zabijácké zřítelnice, které neznaly slitování. Ten pohled signalizoval vraždu.

Také jeho ruce se změnily. Neměly prsty, ale byly to silné tlapy se zvířecími drápy.

Lev a člověk!

Tato směsice se Lataressemu báječně podařila. Hlava se více než zdvojnásobila. Tělo se k ní vůbec nehodilo.

- 90 -

Vypadal vlastně legračně, ale já se střežil třeba jen ušklíbnout. Asi bych se se zlou potázal.

To, co chtěl, leželo před ním jako na dlani. K tomu nás ovšem musel dostat z klece.

„Všechno je to šílené, hrozně šílené," řekl Bill. Třel si upocené ruce o kalhoty.

„Můžeš po něm házet kulky."

„Kdybych je tak měl."

Lataresse, lví muž, se narovnal a předvedl v celé své velikosti, aby nám viděl do obličejů.

Z jeho tlamy, v níž byly zuby, které připomínaly malé nože, se ozval lidský hlas. Hlas doprovázený tichým vrčením.

„Uhodila vaše poslední hodinka," vysvětloval nám.

„Moje pomocnice vědí, co mají dělat." Otočil se k nim.

„Rychle, sundejte je!"

„Teď jsem napnutý," řekl Bill tiše a o vteřinku později začal příšerně klít, když viděl, jak ženy reagovaly.

Přiblížily se ke kleci a zvedly tyče. Teď se ukázalo, k čemu slouží háky. Ne proto, aby udržely divokou šelmu na bezpečnou vzdálenost. Měly zcela jiný účel. Chtěly jimi otevřít něco, co se nacházelo pod podlahou. Chtěly zachytit za nějaké háčky nebo něco podobného...

Lataresse přihlížel.

Vtom jsme zaslechli zapraskání pod svýma nohama.

Oba jsme stáli vedle sebe. Rukama jsme se chytili železných mříží.

Bill se zeptal: „Víš, co mají za lubem?"

Odpovědí mu byla padající dřevěná podlaha.

Bezděčně jsem vykřikl. Moje tělo viselo v prostoru.

Zatím jsem se pevně držel tyčí klece. Stejně jako můj přítel

- 91 -

Bill Conolly, který ke mne otočil zkřivený obličej.

„Johne, neudržím se dlouho."

„To máš tak málo sily?"

„To ne, ale kloužou mi ruce."

Měl pravdu, protože to byl i můj problém. Abych se udržel déle, musel bych mít suché ruce, což v tuto chvíli byla utopie.

Váha těla mě táhla dolů, odkud jsem zaslechl smích.

Tentokrát se nesmál jen Lataresse, ale přizvukovaly mu i jeho pomocnice.

Povytáhl jsem se do výšky, ale to nestačilo.

Nezadržitelně jsem klesal dolů.

Kousek po kousku, centimetr po centimetru...

Bill vedle mne supěl jako maratónský běžec těsně před cílem. Snažil se ze svého těla vymačkat, co se dalo.

„Je to zlé, Johne," zasupěl. „Johne, já se neu..."

Bill Conolly spadl!

Slyšel jsem jeho výkřik a také náraz těla o podlahu sklepení.

Ale ani mně se nevedlo lépe. Zpocené dlaně klouzaly stále víc, neudržel jsem se a následoval jsem Billa....

Suko vsadil vše na jednu kartu a zajel s vozem těsně před kliniku. Blízko schodiště zastavil a vystoupil.

Dříve než vytáhl Lomu z auta, rozhlédl se po okolí.

Podivil se tichu, které tu panovalo. Zarazila ho mlha, která se valila v hustých chuchvalcích jako posel z říše mrtvých.

- 92 -

Tato klinika nebyla normální nemocnicí. Z té staré budovy vycházela hrozba, při níž naskakovala husí kůže.

Nikde neviděl své přátele. Nevěděl, zda John a Bill sledují stejnou stopu jako on. Každopádně se chtěl o tom přesvědčit.

Když otvíral zadní dveře, rozezněl se smích ženy, která seděla uvnitř vozu.

„Co vám připadá směšné?" Sklonil se, aby ji vytáhl z auta.

Odpovědi se dočkal, teprve když ji držel na rukou.

„Směšné tu vlastně není nic. Můj smích vyjadřuje škodolibost nad tím, že jdeš dobrovolně vstříc smrti."

Suko se otočil. Kolenem přibouhl dveře.

„To není tak jisté."

„Však se dočkáš."

S ženou v náručí stoupal po schodišti vzhůru. Svítilo se v jediném okně těsně pod střechou. Připomínalo měsíc pověšený na zdi.

Halu ozařovalo mdlé světlo. Obklopilo je ticho.

Suko se zastavil.

„Kde jsou?" zeptal se.

„Tady určitě nebudou."

„To vidím. A kde tedy?" opáčil Suko.

„Chceš je hledat?"

„Ne, rád bych rychle zemřel."

„Tak běž do sklepa, bastarde."

„Jak myslíte, Lorno..."

- 93 -

Připravil jsem se na pád a náraz. Musela to být zatracená náhoda, že jsem si nic nevymknul.

Bezpečně jsem se postavil na nohy.

Ženy mne uchopily z obou stran. Nepoužily ruce, nýbrž

ty zatracené zbraně.

Najednou jsem cítil tlak na krku a v boku. Jako by mi tam nasadily nějaký kruh nebo svěrák. Následující tlak mne srazil na kolena.

Zaslechl jsem smích. Další úder mne trefil do zad.

Bolelo to. Překonal jsem bolest a myslel jsem na to, že mám ještě volné ruce.

Dříve než mne mohly sevřít, vyrazil jsem do útoku.

Pravičkou jsem uchopil kovový půlměsíc a strhl jsem jej z krku.

Žena se překotila na mne, protože nechtěla pustit tyč.

Trhl jsem s ní dozadu, až se konečně pustila. Klečel jsem na kolenou a oháněl jsem se tyčí kolem sebe.

Zasáhl jsem nějaké tělo, slyšel Billův zuřivý křik a přišlo mi, jako by to schytal on.

Vtom skočil lví muž.

Jako by měl v nohou pružiny. Jeho lidské tělo bylo naplněno zvířecí silou prostřednictvím staré africké magie.

Použil jsem na svou ochranu tyč, ale nebylo mi to nic platné.

Jedním úderem tlapy mi vyrazil tyč z ruky. Padla na podlahu. Jedna žena se sehnula a zvedla ji. To bylo poslední, co jsem viděl. Potom mne mohutné tělo srazilo na podlahu.

Moje zorné pole vyplnil jeho stín. Silný úder mne povalil na zem. Ležel jsem na zádech a Lataresse náhle

- 94 -

seděl na mně.

Mohutná hlava se sehnula k mému obličeji. Cítil jsem vlhký zvířecí dech. Viděl jsem hrozné zuby a připomněl jsem si ošklivý konec Rose Waynové.

Stejný osud měl potkat i mne.

Nepodařilo se mi skrčit nohy a vzepřít je proti tělu. Byl příliš těžký a ležel těsně na mně.

Chystal se ke kousnutí, které by mi zlomilo vaz.

Výkřik, který se rozlehl, obsahoval jediné slovo.

„Lornaaaa!"

Přesně v tom okamžiku jsem měl skončit v jeho čelistech. Ale i on zaslechl křik. Tlama zůstala otevřená.

Podařilo se mi zachytit pohled jeho očí. Ležely v důlcích jako dvě kuličky a měly, jak jsem doufal, překvapený

výraz.

Proč Lorna?

A opět někdo vykřikl to jméno.

Tentokrát lví muž začal jednat. Odskočil ode mne.

Dostal jsem příležitost odkulit se stranou.

Podíval jsem se ke dveřím.

Objevila se tam Lorna, lví žena!

Ale nestála na vlastních nohou. Ležela na natažených pažích mého přítele Suka, kterého mi v pravou chvíli poslalo samo nebe...

- 95 -

Suko se ani nepohnul. Stál před prahem, hleděl do sklepení a na osobu, kolem níž se všechno točilo.

Lataresse tomu nechtěl uvěřit. Pokyvoval mohutnou lví hlavou, otevřel tlamu a něco zašeptal.

„Ty, Lorno?"

„Ano, to je ona," řekl netečně Suko. „Hledal jsi ji, milý

příteli?"

„Jistě!"

Přítel se zasmál. Kývl na mne, potom na Billa, který

ležel na podlaze a ani se nepohnul.

„Přinesl jsem ti ji, doktore. Toužila po tobě."

Lorna hleděla na svého pána a mistra. Nemuseli nic říkat, jejich pohledy hovořily za ně. Tak vypadali jenom zamilovaní lidé."

„Zajal mě," řekla namáhavé a zajíkavě. „Nemohla jsem nic dělat. Chtěl za tebou..."

„To je v pořádku."

„Také jsem si to myslel," oplatil Suko a jedním dechem položil další otázku. „Chceš ji?"

„Dej ji sem."

„Tady ji máš," vykřikl Suko a hodil Lornu na doktora Lataresse. Byla jako loutka. Lví muž natáhl ruce, aby ji zachytil. Tím rozptýlil svou pozornost.

Suko a já jsme potřebovali čas.

Jako blesk jsem proklouzl kolem Lataresse a pod tu prokletou klec, kde jsem vyskočil do výšky. Oběma rukama jsem se zachytil mříží.

- 96 -

Zhoupl jsem se, protože na mne náhle zaútočily dvě ženy. Další tři se staraly o Billa Conollyho, který se také bránil.

Ale centrem veškerého dění byl Suko.

Ne nadarmo mrštil Lornu do Lataressovy náruče.

Volného času využil k tomu, aby vytáhl svůj démonický

bič a zakroužil s ním nad podlahou.

Potom udeřil!

Lataresse byl rychlý, mrštný jako šelma, ale tentokrát měl na rukou zraněnou Lornu. Pravděpodobně cítil nebezpečí, ale nemohl se mu vyhnout.

Tři vějířovité rozložené řemeny byly rychlejší a mířily přesně.

V náručí pevně svíral Lornu.

Řemeny přejely přes jeho tělo, vznesly se do výše a potom zasáhly obličej.

Ačkoliv dotyk nebyl zvlášť silný, jeho účinky byly překvapující. Seškvařily srst a kůži. Zanechaly po sobě tři hluboké rány, které se táhly přes pravé oko.

Lataresse, lví muž strašlivé zařval. S Lornou v náručí se potácel napříč sklepením přímo ke mně.

Sebral jsem veškerou sílu a kopl jsem ho do zad.

Lataresse už nemohl vyrovnat pád. Nohy se mu podlomily. Spolu s Lornou upadl na zem. Převalovali se a řvali. Přitom jsem zahlédl, jak jeho lví hlava poznenáhlu mizí.

- 97 -

Ale neztratila se úplně, jenom se změnila v lidskou lebku, která se rozpadla na malé kousky.

Otočili jsme se, abychom se na tu hrůzu nemuseli dál dívat. Také pomocnice doktora Lataresse byly šokované.

Ale jedna osoba setrvala.

Lorna, lví žena.

Vzpřímila se.

Strnule na nás zírala.

Z hrdla se jí vydral strašidelný řev. Potom se zapotácela a padla na to, co zůstalo z jejího mistra. O několik okamžiků později vyhasl i její život.

Suko kývl směrem ke mně.

„Bylo to v poslední chvíli, co?"

„Jak říkáš, v poslední chvíli."

„Vždycky se to nepodaří," zašeptal Bill Conolly. „Ale stejně děkuju."

„Není zač, rádo se stalo," zasmál se Suko a pohlédl na ženy. „Co uděláme s nimi?"

Ustrašeně se na nás dívaly.

Řiekl jsem: „Byly to skutečně zdravotní sestry z kliniky. Ta příhoda je jistě vyděsila. Necháme je na pokoji!"

Suko a Bill se mnou souhlasili.

Ale můj přítel reportér si stejně neodpustil poslední slovo.

„Phe, holky," ušklíbl se. „Měly by si najít jinou práci.

Nejlépe ve zvířecím útulku nebo možná v zoo. Tam by si mohly hrát i se lvy..."

KONEC

- 98 -