NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 05

Jason Dark

1997

- 2 -

Mezi diváky byli nejen Japonci, ale i spousta Angličanů. Přijeli ze širokého okolí, protože boji obou mistrů předcházela působivá reklama.

Za favorita byl všeobecně považován Naginata přezdívaný Beran. V Tokiu jej zbožňovali a rozmazlovali jako dítě. Ještě neprohrál žádný zápas. Dnes chtěl před anglickým publikem zadupat svého soupeře do země.

Sázky vylezly do závratné výše. Ne na Tisha, i když

ještě žádný zápas neprohrál a byl všemi mastmi mazaný.

Ale od Berana se očekávalo víc.

Zatím trávil chvíle před zápasem ve své šatně. Rámus z haly tvořil jen tlumenou zvukovou kulisu. Naginata jej vůbec nevnímal.

Dřepěl na rohožce z lýka jako mohutný Budha. Jeho obličej jako by se skládal ze samých tukových záhybů.

Barvou připomínal pudr. Usadil se na něm takřka dětský

výraz.

Vlasy měl asi kdysi černé soudě podle tenkého obočí.

Teď však byla hlava hladká jako kulečníková koule. Z uší zbyly jen chrupavky. Někdo se na nich důkladně vyřádil.

Pod černým koupacím pláštěm bylo skryto masivní tělo.

Ze širokých rukávů trčely ruce jako dvě těstovité hory sádla.

Naginata seděl nehybně. Před zápasem se vždy psychicky soustřeďoval. Tato doba byla pro něj strašně důležitá. Nikdy netrvala déle jak půl hodiny.

V jejím průběhu se uklidnil a navazoval kontakt s osobami, které nebylo možno, jak neustále zdůrazňoval, zachytit lidskými smysly. Údajně žily v jiném světě a byly jeho skutečnými přáteli.

Nikdo se neodvažoval rušit jej při meditaci, kterou

- 3 -

považoval za posvátnou. Vždy se ohlásil, když skončila.

Stejně jako nyní!

Z jeho úst se vydral vysoký, ostře znějící výkřik, který

zachytili ve vedlejší místnosti.

O něco později se otevřely dveře.

Na prahu stanul člověk pochmurného vzezření. V

tmavém oděvu připomínal vyzáblého hrobníka. Chyběl pouze cylindr na hlavě. Sklonil se před Naginatou zvaným Beranem, který se za hlasitého sténání postavil na nohy.

„Ještě něco?" zeptal se.

„Ne, už můžeme jít."

„Děkuji."

Naginata zůstal stát před příchozím. Jeho mohutné tělo jej zcela zakrylo.

„Mám dobrý pocit, Igeno."

„Porazíš ho?"

Naginata se úsečně a chraplavě zasmál.

„Jestli ho porazím? Zničím ho. Už nikdy nevstoupí do arény."

Promluvil pisklavým hláskem, kterému se však nikdo neodvažoval posmívat.

„Přál bych si to," řekl Igeno. „Musíme jít. Čekají. Tisho už je tam."

„Ano, k čertu s ním!"

Po těchto slovech musel Igeno rychle uskočit stranou, protože Beran se dal do pohybu.

Stěží prošel dveřmi.

Kráčel stejně jako jiní zápasníci sumo. Zeširoka a kolébavě. Zvedl jednu nohu a pevně došlápl, dříve než

zvedl druhou končetinu. Tak se valil jako loď vstříc rozbouřenému moři, které hučelo v hale.

- 4 -

Chodba do arény byla prázdná. Nečíhali tu reportéři, ani sem nezabloudil nahodilý divák. Osobní strážci stáli nepohnutě jako sochy.

Igeno kráčel vpředu. Byl nervózní. Během chůze si mnul ruce. Koutky úst mu pocukávaly.

Před ocelovými dveřmi se zastavil. Čekal na akustický

signál, který je otevře.

Hala vřela jako přetopený kotel.

Hlas z reproduktoru představoval Tisha, Naginatova soupeře. Právě vypočítával jeho vítězné zápasy.

Ochranka zaclonila vstup. Avšak jeden vynalézavý

reportér přece jen objevil skulinku. Bleskurychle kolem sebe rozšířil zprávu o přicházejícím borci.

Fotografové opustili svá místa a vrhli se dopředu.

Jakmile Naginata vstoupil do haly, vzplál ohňostroj blesků.

Diváci, kteří seděli nejblíž, vyskakovali ze sedadel.

Zazněly ovace na počest mistra, který mířil ke středobodu veškerého dění, k němuž se upíraly zraky diváků i světla reflektorů.

Naginata nezměnil rytmus chůze a kolébavými pohyby se blížil k zápasišti.

Publikum vyvolávalo jeho jméno s takovou vervou, že i hlas v reproduktoru zahanbeně zmlkl. Dotyčný hlasatel pravděpodobně dostal čerstvou informaci, protože se opět ohlásil.

Tentokrát jeho hlas nabyl na intenzitě. Téměř přeskočil do fistule, když vítal mistra a současně vyjmenoval jeho vítězství. Potom neodvratně zanikl ve frenetickém potlesku.

Tělesní strážci se drželi v Naginatově blízkosti. Žádný

divák se jej nesměl dotknout, ačkoliv k němu natahovali

- 5 -

ruce. Muži z ochranky je sráželi stranou. Dokonale ovládali svoje řemeslo.

Zápasníkův obličej byl bezvýrazný. Nikdo nemohl zjistit, co se děje v jeho nitru.

Tělesná stráž jej chránila po zbytek cesty k prostoru pro zápas. Vycházelo se k němu po schůdcích.

Tam již čekal Tisho.

Seděl na malé stoličce. Koupací plášť odložil stranou.

Měl na sobě přiléhavé kalhoty a červenou šerpu omotanou kolem boků. Mohutné tělo tvořily tukové polštáře s četnými záhyby.

Pramen vlasů na vyholené lebce splýval jako koňský

ohon hluboko na záda. Obličej byl zbrocený potem. Na rtech otevřených úst se leskly kapičky slin. Oči jako dva malé knoflíky zle blýskaly po protivníkovi.

Naginata se o něj nestaral. Nechal sklouznout plášť z ramen. Pomocník jej zachytil dříve, než padl na zem.

Naginata zvaný Beran se předváděl svým příznivcům.

A ti šíleli. Zvláště když Naginata zvedl silné paže do výšky a rozdával vzdušné polibky na všechny strany.

Byl to jeho zápas.

Objevil se rozhodčí. Nebyl to žádný třasořitka, ale ve srovnání s oběma zápasníky přece jen působil dojmem Davida mezi dvěma Goliáši.

Zval oba borce k sobě, aby jim ještě jednou vysvětlil nejdůležitější pravidla zápasu.

Poslouchali jej mlčky. Věděli, že je to součást útoku na divákovy nervy.

Po chvíli rozhodčí odstoupil a oba soupeři zaujali zápasnický postoj.

V hale se rozhostilo ticho. Diváci věděli, co se sluší a

- 6 -

patří. Už to nebude dlouho trvat a oba soupeři se pustí do křížku.

Napětí vrcholilo.

V obličejích návštěvníků se zračilo očekávání velkého zápasu. Sem tam ztlumené úšklebky, šepot, kvapný pohled do programu nebo nezúčastněné pozorování okolí.

Prostor pro zápas ozařovalo světlo čtyř reflektorů.

Kamery vrčely.

Zápas přenášela soukromá televizní společnost.

Borci v aréně nic z toho nevnímali. Vzájemně se uklonili čímž obřadně vyjádřili úctu svému soupeři. Potom Tisho začal rozhazovat sůl, kterou mu podali jeho pomocníci. Popleskávali se po holých tělech a tím započal předzápasový rituální tanec na jedné noze. Po chvíli podřepli a upřeně hleděli jeden druhému do očí. To se opakovalo ještě dvakrát. Jejich pohledy, kterými se snažili zastrašit, vypovídaly, že to bude nelítostný boj.

Stoličky zmizely.

Rozhodčí se postavil stranou.

Zvedl pravou ruku.

Hala ani nedýchala.

A potom vybuchla mohutným nadšením, když se borci přiblížili k sobě....

Zaujali stejný postoj. Střídavé zvedali nohy a silným podupnutím jako by je chtěli zabořit do žíněnky. Současně natáhli ruce před sebe a zamávali jimi tak, že připomínaly

- 7 -

tučná chapadla obrovské chobotnice.

Potom se srazili.

Plesknutí, které vzniklo nárazem těl, zaslechli nejdříve diváci na balkonech. První povzbudivé výkřiky nahradilo hrobové ticho.

Žádný ze zápasníků se nepohnul ani o centimetr.

Naginata i Tisho byli vynikající borci a dokázali bleskurychle vyrovnat sílu nárazu. Naginata chtěl okamžitě ukázat, kdo je pánem situace. Jeho prsty se zaryly do masitých polštářů na lopatkách. Chtěl pevně obejmout Tisha, protože jen tak jej mohl povalit na zem.

Tisho nebyl žádný hlupák, ale zkušený bojovník, který

rychle couvl a Naginatovy prsty sjely po jeho zpoceném těle. Naginata na malou chvíli vypadl z rytmu a toho Tisha využil. Vyhnul se jeho pažím a zaútočil na něj ramenem.

Naginata se náhle zapotácel.

Diváci vyjekli.

Některé ženy zaúpěly.

Mnozí začali litovat, že si za své peníze málo užili.

Beran se sice zapotácel, ale nepadl.

Zůstal stát pevně jako kolos na mohutných sloupech.

Zuřivě setřásl protivníka. Podařilo se mu uchopit ho za bederní pás a roztočit jako káču.

Bylo to však chabé podobenství, protože Tishovo mohutné tělo obnášelo dobrých čtyři sta liber čisté váhy.

Ale stejně udělal několik kroků zpět a téměř opustil kruh ringu. Ještě krok a Tisho by přepadl přes okraj zvýšené podesty. To by ovšem znamenalo prohru. Rychle přidupl a nabyl ztracenou rovnováhu. Koutkem oka si všiml, že Naginata chce využít jeho chvilkové nepozornosti a blíží se k němu. Uhnul vlevo, takže Naginata nemohl dokončit svůj

- 8 -

chvat.

Tisho se mu ocitl za zády. Pokusil se uchopit Naginatu zezadu a vynést ho ze zápasnického kruhu, ale Naginata byl nesmírně těžký a oběma borcům valem ubývalo sil.

Kromě toho se silně potil, takže jeho tělo doslova proteklo Tishovi mezi prsty. Ještě sebou trhl a tento pohyb donutil Tisha, aby se trochu víc předklonil. Vtom už mu Naginata seděl na zádech a tlačil ho nezadržitelně k zemi.

Někteří diváci začali opouštět svá místa. Nabyli přesvědčení, že zápas se chýlí ke konci.

Tisho byl pro ně poraženým.

Tishův obličej se zkřivil vztekem. I když jeho postavení bylo velmi nešťastné, nevzdával se a usilovně hledal příležitost, jak se z něj dostat.

Spíš podvědomě vycítil, že Naginata se chystá přešlápnout z nohy na nohu a vyrovnat polohu těla.

Tisho byl zkušený rváč.

Už několikrát dokázal proměnit nemožné ve svůj prospěch. Jeho tělo se napnulo k prasknutí a obličej zbrunátněl. Poklesávající nohy se opřely proti žíněnce.

Rozpřáhl doširoka paže a zařval. Výkřik vyletěl až nahoru k balkonům.

Naginata zprvu nechápal, co se děje. Byl si jistý svým neodvratným vítězstvím. Vtom ucítil, jak sjíždí z Tishových zad.

Ten naopak rostl do výše široce rozkročený jako Titán.

Zrodila se senzace, protože nikdo v hale už nedával Tishovi nejmenší naději.

Tisho do něj tvrdě narazil ramenem, až byl donucen ucouvnout. Další náraz ho dostal až na okraj kruhu. Ještě jeden a....

- 9 -

Konečně vítězství!

Tisho se příliš soustředil na soupeřovy nohy, takže se nemohl podívat vzhůru. Kdyby to udělal, jistě by mu neunikla zelená záře, která se objevila blízko reflektoru.

Vypadala jako poskakující stín, mlhavý výplod fantazie, který kroužil ve světle, jako by něco hledal.

Potom se spustil dolů a zhmotnil, i když ne docela.

Očití svědkové to mohli považovat za optický klam, šálení smyslů. Nebylo to tak.

Přicházelo cosi příšerného, nebezpečného a smrtícího.

Jakoby z cizího světa.

A mělo to svůj cíl!

Naginatovi zasvítily oči, když spatřil, co se objevilo mezi oběma obličeji.

Chvěl se tam zelený závoj, jehož odlesk se objevil i v jeho zřítelnicích.

Tisho nic nepochopil. Avšak cítil, že něco není v pořádku, protože zelený svit si začal hledat novou cestu.

Tisho pociťoval průvan, který se přes silné rty dral do jeho úst. Chtěl je pevně stisknout, ale už bylo pozdě. Jeho osud se zpečetil.

Proti jeho obličeji se vysmíval Naginata. Potom zašeptal pár vět, které slyšel pouze Tisho.

„To je tvůj konec, Tisho! Nikdo nade mnou nezvítězí.

Jsem pod zvláštní ochranou. Je to démon. Japonský démon, pochopils?"

Tisho nebyl schopen chápat, co se děje. Bylo mu to vlastně jedno. Cítil pouze jeho účinek.

Byl strašný!

Démon se v jeho ústech roztahoval. Vyplnil všechny kouty a tlačil se dál do hrdla. Tisho se dusil.

- 10 -

Otevřel široce ústa a chtěl se nadechnout. Nebylo mu to nic platné. Démon v jeho hrdle vytvořil neprodyšnou zátku.

Naginata mohl pohodlně sledovat, jak duch v Tishových ústech tančí a otřásá se. Potěšilo ho to.

V očích jeho soupeře se náhle usadil strach z blížícího se konce.

Najednou mu bylo všechno jedno. Každý divák se podivil tomu, že náhle Naginatu pustil a zapotácel se.

Vždyť měl vítězství na dosah ruky. Kymácel se a přitom se oběma rukama chytil za hrdlo, jako by se chtěl zadusit.

Oči mu téměř lezly z důlků, obličej byl zbrocený potem.

Svíral hrdlo. Potácel se po zápasišti.

Teprve teď ringový rozhodčí pojal podezření. Rozběhl se k Tishovi.

„Co se děje?" vykřikl. „Stalo se ti něco?"

Tisho pomalu otočil hlavu. Hleděl na muže. Chtěl mu odpovědět, ale z úst vycházel tlumený přidušený zvuk.

Démon mu bral dech i sílu.

Nemohl se už udržet na nohou. Jako dubový špalek se zvrátil dozadu. Nebylo zde nic, čeho by se mohl zachytit.

Kromě toho zeslábl.

Sténal a ztěžka dopadl na záda. Víc se nepohnul.

Žádný z diváků nezůstal na svém místě. Vyskakovali a povykovali. Nikdo však nešel dolů do ringu.

Rozhodčí poklekl vedle Tisha a prohlížel jej. Znal přesně určená místa, která musel kontrolovat, aby se ujistil, že zápasník ještě žije.

Tisho nejevil známky života. Ještě jednou se rozhodčí sklonil, než měl úplnou jistotu.

Pomalu zvedl hlavu. Pohlédl na Naginatu a zašeptal: „Je mrtvý!" Počáteční šepot se změnil ve výkřik.

- 11 -

„Zatraceně, je mrtvý! Tisho nežije..."

Slyšela to spousta diváků. Zvláště ti, co stáli nejblíže ringu. V rozpacích koukali po sobě, někteří zbledli. Bylo vidět, že nevědí, co říci.

Naginata pochopitelně rovněž zaslechl, co rozhodčí sděluje svému okolí. Nereagoval na to. Seděl na zemi jako mohutný Budha. Na jeho tučném obličeji se rozhostil vševědoucí úsměv, kterého si všimli pouze ti, kdo ho znali.

Asistenti uháněli do ringu. A s nimi tělesní strážci.

Rozpačitě přecházeli z místa na místo, ale Igeno jim připomněl jejich povinnosti.

Dbal na to, aby byl jeho svěřenec dobře chráněn.

Sklonil se k němu a promluvil. Naginata na něj upřeně hleděl.

„Víš, že je mrtvý?"

„Ano, Igeno. Nikdo mě nesmí porazit."

Manažer přikývl. Rukou si přihladil lesklé černé vlasy.

„Nebylo to nápadné?"

„Ne."

„Nezpozoroval něco rozhodčí?"

„To nevím."

Igeno otočil hlavu a podíval se k rozhodčímu.

Vtom už přicházel lékař. Klekl si vedle Tisha a vrtěl bezmocně hlavou. Tady se už nedalo nic dělat. Rychle se zvedl a přešel k Naginatovi.

Igeno odstoupil stranou. Dokonce nasadil zkormoucený

- 12 -

výraz v obličeji.

Lékař byl Evropan.

„Je mrtvý!" Při těchto slovech si zpytavě prohlížel Naginatu zvaného Beran.

Naginata neodpověděl.

Místo něj se ozval Igeno.

„Co tím chcete naznačit?"

„Jenom jsem to konstatoval."

„Přirozeně. Ale připadalo mi, že nám to kladete za vinu."

Lékař byl ještě mladý člověk.

„To jsem netvrdil."

„Vypadalo to tak. Ale chtěl bych vás, doktore, ujistit, že Naginata nemá s jeho smrtí nic společného."

„Opravdu ne?"

„Jak by mohl?" Igeno zakroutil odmítavě hlavou.

„Zápas probíhal podle běžných pravidel a zvyklostí."

„To má té pravdu."

„A jinak?"

„Musíme se spojit s policií."

Igeno se lehce pousmál.

„To přenecháme vám. Nemyslete si, že se hned lekneme. Mohou začít s prohlídkou."

„Příčinou Tishovy smrti je udušení."

„To mi není známo."

„Ale já to poznám. Jak se může člověk tak náhle udusit?"

„Vy jste lékař."

Doktor přikývl a otočil se. Bezmyšlenkovitě opouštěl zápasiště. Neslyšel hukot četných hlasů diváků. Pojal určité podezření, ale chyběly mu důkazy. Pouze vycházel z toho,

- 13 -

že zápasník sumo se přece nemůže jen tak zničehonic udusit. Tito lidé byli trénovaní, měli výbornou kondici.

Tenhle chlap jednoduše zemřel v ringu, jako by se nic nestalo.

Podivné...

Ještě než zmizel v kabinách, otočil se.

Ring byl nyní plný lidí.

Zahlédl zdravotníky, kteří se chystali naložit mrtvého zápasníka na nosítka, ale ochranka je zatlačila zpět.

Objevili se uniformovaní policisté. Uzavřeli celý

prostor tak, že by ani myš neproklouzla.

Tento případ bylo třeba blíž vyjasnit. Čekalo se na příjezd specialistů.

Mladý lékař seděl v ošetřovně na úzké dřevěné lavičce, hleděl k zemi a přemýšlel. Viděl celý zápas a nyní se pokoušel vybavit si jednotlivé podrobnosti. Zápas probíhal normálně do té doby, než Tisho dostal soupeře na okraj zápasnického kruhu.

Proč?

Zápas natáčeli, proto z něj musí existovat záznam.

Každý vrcholový zápas se zachycoval na videokameru.

Kromě toho tuto atraktivní podívanou přenášela soukromá televize.

To by mělo policii usnadnit pátrání.

Čím déle o tom přemýšlel, tím víc v něm sílilo přesvědčení, že u tohoto zápasu nebylo vše v pořádku.

Chystal se odejít. Stačil však otevřít dveře, když se před ním někdo objevil.

Byl to vítězův manažer Igeno.

„Jdete za mnou?"

„Ano, pane..."

- 14 -

„Jmenuji se Madson. Jack Madson."

„Dobrá, doktore." Igeno se usmál. V obličeji se usadil mírně rozpačitý výraz. „Patrně jsem byl na vás v ringu trochu hrubý. Přiznám se, že i mne Tishova smrt rozrušila.

Omluvte prosím moje chování."

„Samozřejmě." Madson mávl rukou, ale jinak zůstal chladný. „Je vám jasné, pane Igeno, že budu muset ohledat mrtvolu."

„S tím počítám. Myslíte, že něco objevíte?"

„Nevím. Zatím vycházím z toho, že se Tisho udusil."

„I pro mne to zůstává hádankou."

„Ale pro mne je to holá skutečnost. Budu muset..."

„Co budete muset, doktore?"

Madson mu dal najevo, že jejich rozhovor končí.

„Nic důležitého." Pokývl na pozdrav. „Ještě se uvidíme, pane Igeno."

Odcházel provázen nedůvěřivým pohledem manažera.

Igeno se otočil. Věděl přesně, co se stalo. Japonský

démon stál na jejich straně. Jenom nechtěl, aby se o tom vědělo předčasně.

Jestli doktor něco vyčenichal, musí za to nést důsledky.

To by znamenalo jeho smrt!

„Kde je teď John?" zeptala se Glenda Perkinsová, když

Suko toho rána vstoupil na sekretariát.

„V posteli."

„Cože?"

- 15 -

Inspektor se usmál.

„Ano, necítil se dobře."

„Ach tak."

Glenda vypadala nevěřícně, ale Suko pokračoval. „Buď

bez obav. Pokud je mi známo, je v ní sám."

„Tak jsem to..."

Suko pohladil Glendu po tváři.

„Poslouchej, děvče, já tě znám. Ale teď upřímně, zase máš něco nového?"

„Ano."

„Hnědá a modrá?" zeptal se Suko.

Glenda zakroutila očima.

„Ty už mluvíš jako John. Modrá a hnědá vedle tradiční šedé patří mezi módní barvy letošního podzimu. To jsi nevěděl?"

„Ne."

„ Začni se víc zajímat o módu a nebudeš reptat."

„Na to nemám čas. Jenom se mi zdá, že hnědá sukně a modrý pulovr vypadají trochu komicky."

„Měl by sis na to zvyknout, ty morousi."

„Možná. John mi několikrát říkal, že tě vidí nejraději ve vzdušných letních šatičkách."

„A co ty, Suko?"

„No, já myslím..."

Glenda se zasmála.

„Poslouchej, nehrej si na neviňátko. Běž do kanceláře, přinesu ti čaj."

Suko se posadil za psací stůl. Johnovo místo zůstalo prázdné. Třeba se ukáže v průběhu dne.

Glenda loktem otevřela dveře. Balancovala podnosem s čajovou konvicí a šálkem. Postavila jej a potom se zeptala:

- 16 -

„No tak, co je vlastně Johnovi?" V jejím hlase zazněl starostlivý podtón.

Suko si nalil čaj.

„Necítil se dobře..."

„Bylo mu špatně?"

„Ne tak docela. Byl malátný a nemohl ani vstát z postele. Podle mne je to těžké nachlazení nebo chřipka.

Ulehl už včera večer."

„Takže jsme tu na všechno sami." Glenda se posadila na Johnovo místo. „Má smysl, abych mu volala?"

„Ne, nech to být. Určitě spí."

„Dobrá."

Suko se napil a dříve než šálek zase postavil, podíval se ke dveřím, za nimiž se ozvaly kroky.

Glenda a Suko věděli, kdo přichází. Velice důvěrně znali ty kroky. Do kanceláře vstoupil sir James s přáním dobrého jitra. Obrátil se na Suka.

„Chtěl bych s vámi mluvit."

Suko se postavil.

„O co jde, pane?"

„Posaďte se, prosím."

Glenda vytušila, že se jedná o služební záležitost a stáhla se zpět na sekretariát. Ve dveřích se ještě otočila.

„Mohu vám nabídnout sklenici minerálky?

„Ne, děkuji, Glendo, až později."

Když za sebou hnědovlasá sekretářka zavřela dveře, přešel superintendant rovnou k věci. Z náprsní tašky vytáhl obálku.

„Našel jsem ho na psacím stole, ale nevím, jak se tam dostal. Nikdo mi o tom nedal zprávu."

„Je pro mne, pane?"

- 17 -

„Ano."

Suko obálku nemusel otvírat, protože už byla rozlepená.

Špičkami prstů vytáhl bílý list a rozložil jej.

Byla na něm jediná věta napsaná černým inkoustem.

Suko předčítal polohlasem: „Japonský démon se vrátil!"

Sir James přikývl.

„Také jsem to četl, Suko. Poznáváte písmo? Myslím, že už jsem je někdy viděl..."

Inspektorovi se lehce chvěly ruce. Čelo se orosilo potem a musel si odkašlat, dříve než odpověděl.

„To písmo znám, "zašeptal. „Patří Shao...."

Sir James souhlasil.

„Přesně to jsem si myslel,“ řekl tiše.

„Promiňte."

Suko dopadl na židli. Rukou si osušil čelo. Potom otočil hlavu a podíval se z okna.

Sir James jej nerušil. Byl natolik dobrým psychologem, aby vytušil, co se odehrává v jeho nitru. S tím Suko nepočítal. Sir James věděl, jak trpí odloučením od Shao.

Ale ona žila. Musela se však věnovat jiným úkolům, protože byla posledním potomkem bohyně Slunce Amaterasu. Podléhala jiným zákonům než ostatní lidé a nemohla se vzepřít.

Suko uchopil šálek. Jeho prsty už se zklidnily. Napil se a odkašlal si.

„Promiňte, pane, ale na jedno ráno je toho víc než dost."

„Už je vám lépe?"

„Jistě."

Sir James se předklonil.

„Ta zpráva nebyla napsána bez příčiny. Určitě se za ní něco skrývá, nemyslíte?"

- 18 -

„Určitě, pane." Suko se opět zahleděl na lístek. „Ale z jakého důvodu, prosím?"

„Japonský démon se vrátil. Co si pod tím pojmem představujete?"

„Nic, pane."

Superintendant nechápavě pokrčil rameny.

„Nejste znalcem japonské mytologie?"

„Jen velmi povrchně. Ale tato věta má mnoho významů.

Japonský démon je kdosi nebo může být kdosi. Možná dobrý duch, možná zlý..."

„Spíš bych tipoval druhou možnost."

„Také se k tomu přikláním. Jinak by mi Shao neposlala toto varování."

„Chápu to spíš jako informaci a přemýšlím, kde bychom měli začít."

„To musíte vyřídit vy, Suko." Sir James jej obdaroval úsměvem. „Nemáte tu nějaké příbuzné?"

„Ano, Číňany."

„Třeba o tom něco slyšeli." Sir James se zvedl. „Na vašem místě bych se pustil tímto směrem."

„Pokusím se o to."

Sir James zůstal stát za židlí a položil ruce na opěradlo.

„Někoho tady postrádám."

Také Suko se zvedl.

„Pane, John Sinclair se necítil dobře."

Oči za brýlemi se rozšířily.

„Copak? Co je s ním?"

„Podle mne má chřipku. Začalo to už včera večer."

„Tak by měl zůstat v posteli."

„To jsem mu také říkal. V poledne mu zavolám a zjistím, jak se mu vede."

- 19 -

„Pozdravujte ho."

Sir James opustil místnost.

Suko zůstal sám.

Posadil se, opřel lokty o psací stůl a zahloubal se. Za ním se oknem prodíraly sluneční paprsky a bušily do jeho zad. Bylo svěží podzimní dopoledne.

Nevnímal jejich skotačivý rej. Jeho myšlenky se točily kolem zprávy, kterou mu poslala Shao.

Co mu touto informací chtěla sdělit? Sukovi připadala jako varování. Japonský démon musel představovat nebezpečí, o němž Shao něco věděla na rozdíl od Suka.

Do místnosti vstoupila Glenda a podivila se jeho zadumání.

„Co se děje?"

Inspektor odmítavě zamával rukou.

„Dostal jsem zprávu od Shao."

„Co?"

„Přečti si to sama."

Také Glenda se zhrozila.

„Nerozumím tomu," zašeptala. „Japonský démon. Víš o tom něco?"

„Ne."

„Co s tím budeš dělat?"

Suko pokrčil bezradně rameny.

„Nemám tušení, jak se sem tato zpráva dostala. Shao ji určitě neposlala jen tak. Za tím se něco skrývá."

„Něco velkého."

„Předpokládám, že ano."

Glenda si odkašlala. Přejela rukou po vlasech.

„Je tu ještě cosi, Suko. Jiná záležitost. Předtím volal kolega Bingham. Měl u sebe návštěvníka. Byl to doktor

- 20 -

Madson. Bingham nevěděl, co si s ním má počít, protože mu vyprávěl neuvěřitelné věci."

„Poslal Madsona sem?"

„Ano."

Suko svraštil čelo.

„Moc se mi to nelíbí. Zeptala ses ho, o co jde?"

„Ano. O vraždu, které dost dobře nerozumí."

Suko pokrčil rameny.

„Je to sice moje práce, ale teď mám v hlavě něco jiného."

„Mám tedy zavolat Binghamovi?"

„Zavolej mu."

Glenda zmizela a Suko čekal. Přitom se jeho myšlenky stále točily kolem Shao a jejího tajuplného poselství. Ať se snažil sebevíc, nic jej nenapadlo.

Ozvalo se zaklepání.

Glenda přiváděla tmavovlasého mladého muže.

Měl na sobě kárované sako, modré kalhoty a džínovou košili s rozhalenkou.

„Doktor Madson," představila jej.

Suko k němu natáhl ruku.

Doktor Madson ji pevně stiskl.

Glenda nabízela kávu, ale Madson odmítl.

„Co pro vás mohu udělat?" přešel Suko přímo k věci.

Madson se trochu stydlivě usmál.

„Jsem lékař, víte? Mám určité podezření, o kterém jsem chtěl mluvit s vaším kolegou. Ale nemohl jsem ho přesvědčit."

„Oč vám jde?"

„Jde o mrtvého, který byl podle mého názoru zavražděn, ačkoliv to nemohu dokázat."

- 21 -

„Tomu se dá jen těžko uvěřit."

„Jistě, avšak jako lékař to mohu rovněž posoudit. Právě proto, že jsem lékař, jsem i nedůvěřivý."

„Kde došlo k zavraždění té osoby?"

„V ringu."

„Byl to boxer?"

„Ne, zápasník. Zápasník sumo."

Suko vzhlédl.

„Okamžik, prosím. Myslíte tím zápasníka Tisha, o jehož

smrti psali v tisku?"

„Ano, o toho."

Suko přemýšlel. Také on o tom četl v novinách.

Přesnou příčinu smrti však novinář neuváděl. Oficiálně se říkalo, že dostal srdeční záchvat. Tohle řekl Suko svému návštěvníkovi, který se však nad tím pousmál.

„Inspektore, jsem lékař. Nezúčastnil jsem se zápasu jako pouhý divák. Byl jsem ustaven jako ringový lékař. U

toho muže jsem byl hned po rozhodčím. Prohlédl jsem ho."

Suko se předklonil.

„A co jste zjistil?"

„Nezemřel na následky srdeční mrtvice."

„A jak tedy."

„Byl udušen."

Doktor Madson to prohlásil s takovou jistotou, že Suko nabyl přesvědčení, že se lékař nemýlí. Oba hleděli upřeně na sebe. Potom Suko přikývl.

„Okay, udusil se."

„Ano."

„Jak k tomu došlo?"

„To je i pro mne hádanka. Jak se může člověk udusit, aniž by ho někdo škrtil?"

- 22 -

„Jste si tím jistý?"

„Úplně."

Suko přemýšlel, až se mu nakrabatilo čelo.

„Nepochybuji o vašich závěrech, doktore. Jste přece odborník. Ale měl jste zápas a okamžik smrti natolik pod kontrolou, abyste mohl bezpečně potvrdit, že byl udušen a nebyla to srdeční mrtvice?"

„To samozřejmě nemohu. Ale moje podezření se potvrdilo. Postaral jsem se o záznam zápasu. Přenášela ho jedna soukromá televizní stanice. Mohu říci, že jejich záznam moji teorii stoprocentně potvrdil. Tolik k té vraždě... Pro mne je to totiž vražda."

„Mohu ten film vidět?"

„Přirozeně. Proto jsem přišel."

„A kdy?"

„Máte večer čas?"

„Jistě."

„Já mám bohužel odpoledne dost práce. Moji pacienti čekají, víte? Ale večer už budu volný. Řekněme v devět hodin?"

„Budu přesný."

„Tady je moje navštívenka."

Suko si prohlédl adresu a položil ještě jednu otázku:

„Jak jste poznal, že se ten zápasník udusil? To bych rád věděl."

„Docela jednoduše, inspektore. Měl ústa doširoka otevřená. To mi bylo nápadné. Potom jsem záznam.

zpomalil. Přesvědčil jsem se, že se něco dostalo do jeho úst."

„Jak, prosím?"

„Nemohl jsem přesně rozeznat, o co jde. Vypadalo to

- 23 -

strašidelně - jako nějaká zelená vata..."

„Nespletl jste se?"

„Ne, pustil jsem si tohle místo nejméně desetkrát."

„Odkud se objevilo to zelené světlo?" zajímal se Suko.

Lékař klesl zpět na židli.

„Ano, odkud přišlo to světlo?" opakoval si mumlavě.

„Myslím, že od stropu. Byl to pouhý závan, tenká mlha, která se světlem sklouzla dolů do úst toho muže."

Suko se zasmál.

„Jistě jste hledal nějaké rozumné vysvětlení nebo ne?"

„Samozřejmě."

„Napadlo vás nějaké?"

„Vlastně ne. Jsem lékař a cítím se jako vědec, který věří pouze věcem, které lze matematicky dokázat. V případě těch zápasníků moje vědecká intuice selhává, to přiznávám."

„A nepokusil jste se o tom aspoň spekulovat?"

„Když se takto ptáte, musím vám odpovědět. Ano, spekuloval jsem a dostal jsem se přitom až na hranice toho, co považujeme za nepřirozené."

„Tak ven s tím."

„Nevysmějete se mi?"

Suko zvážněl.

„Ne, doktore, nevysměju se vám. To mne ani ve snu nenapadlo. Tady jste na správném místě. Zabýváme se zde věcmi, které překračují rámec lidského chápání. To znamená, že začínáme tam, kde ostatní již skončili.

Jednoduše řečeno, nadpřirozené věci."

„Inspektore, vy jste přesně ta osoba, kterou jsem hledal.

Měl jsem totiž pocit, jako by nazelenalý démon, který

přišel od stropu, zmizel v zápasníkových ústech a připravil

- 24 -

ho o dech."

„Nějaký duch?"

„Přesně tak."

„Doktore Madsone, chtěl bych vám poděkovat." Suko se zhluboka nadechl. „Prokázal jste nám neocenitelnou službu a strašně se těším, až mi pustíte tu videokazetu.

Věřím, že za smrtí toho zápasníka je víc, než si umíme představit."

„Také si to myslím." Madson se podíval na hodinky.

„Nemějte mi to za zlé, inspektore, ale mám bohužel málo času. Moji pacienti, rozumíte..."

„Ale pochopitelně, doktore."

Oba muži si podali ruce. Suko vyprovodil Madsona ke dveřím na sekretariát a vrátil se zpět do kanceláře. Stoupl si vedle okna a hleděl na slunce, které vykouklo z mraků.

Zaslechl Glendiny tiché kroky a otočil se.

„Smím vědět, o čem jste mluvili?"

„Smíš, Glendo." Suko se usmál. „Tahle návštěva byla řízením osudu."

Suko jí řekl o lékařově podezření a jeho popisu zeleného démona.

Glenda se rozčilením zakoktala.

„Znamená to, že tento démon, o kterém hovořil doktor Madson, má něco společného s japonským démonem?"

„Vycházím z toho, že se jedná o jednu a tutéž věc."

Glendě poklesly nohy a musela se posadit.

„To je... to je rána!" zašeptala. „Uvažuj přece. Možná je tu určité spojení s tím, co napsala Shao." Nervózně si přihladila vlasy. Přitom potřásla hlavou. „To je jasné."

„Ne tak docela, Glendo."

„V každém případě je to stopa."

- 25 -

„Možná."

„Promluvíš si o tom s Johnem?"

„Až odpoledne. Chtěl bych ho nechat vyspat. Potřebuje si odpočinout."

„Tak to bude lepší."

Suko změnil téma.

„Teď, když už jsme na dobré cestě, Glendo, cítím velkou energii - a také velký hlad. Kam si dnes zajdeme na oběd?"

„Dnes jsem chtěla držet dietu."

„A když tě pozvu?"

Glenda vzdychla.

„Tvým svodům se jen těžko odolává, Suko."

„Ano, má drahá, takový je život."

„Tak dobře, něco malého z italské kuchyně. Salát, nic víc." Glenda mu poslala vzdušný polibek a odcupitala do předpokoje.

Inspektor byl spokojený. I když ten den nezačal zrovna nejlépe, teď cítil, jak v něm narůstá energie, což bylo málokdy.

Japonský démon měl brzy poznat, s kým má tu čest.

Ale Suko také.

Zatím to ještě netušil...

Když šel mladý Madson studovat medicínu, věděl, že den vlastně nikdy nekončí a nic neprobíhá tak hladce, jak si to člověk naplánuje.

- 26 -

Tento den byl mimořádně vyčerpávající. Už si myslel, že se ani nedostane večer domů, ale naštěstí se jedna kolegyně rozhodla zdržet déle.

„Jednou ti tu laskavost oplatím," řekl Jack Madson, když svlékal plášť.

„To můžeš už příští týden."

„Domluveno. Protáhnu si službu."

Lékařka se usmála.

„Příjemnou zábavu."

„O zábavě se dá stěží mluvit."

„Něco služebního?"

„Tak nějak."

„Uvidíme se zítra."

Jack Madson si umyl ruce a stříkl vodu do obličeje. Byl rozpálený jako kamínka a potřeboval se zchladit.

Nelíbilo se mu, že musí projet Londýnem během dopravní špičky. Zase by zůstal někde v zácpě, a proto se rozhodl nechat vůz v nemocnici a jet metrem. Tak se dostane k cíli mnohem dřív.

Bydlel ve Finsbury blízko Roseberry Avenue. Ze stanice to bylo k domovu pouhých deset minut. Před rokem si koupil byt v domě, kde žilo ještě dalších pět partají. Jeho tři pokoje se nacházely v prvním poschodí.

Byly to vlastně dva spojené domy obklopené zeleným trávníkem a od silnice chráněné vysokými korunami stromů.

Doktor Madson byl rád, když mohl opustit přeplněný

vagón metra. Zhluboka se nadechl bez ohledu na benzinové výpary, které zahlcovaly ulici a rychlými kroky se vydal k domovu.

Přesně v půl deváté zastrčil klíč do zámku, otevřel a

- 27 -

vstoupil do budovy. Proti němu šla jedna z nájemkyň.

Přátelsky ho pozdravila.

„Z práce, doktore Madsone?"

„Ano, dnes jsem měl perný den."

„Tak příjemný večer."

„Děkuji, nápodobně."

Madson stoupal po schodišti nahoru.

V pokojích bylo k zadušení. Celý den do nich svítilo slunce a vyhřálo je nad únosnou míru. Otevřel okno, udělal průvan a vlezl na chvilku pod sprchu. V příjemném domácím županu a s mokrými vlasy se vrátil zpět do obývacího pokoje, kde vedle ostatního bytového zařízení stál také televizor a videorekordér.

Madson zavřel okno a zatáhl závěsy.

Vložil kazetu do přístroje. Nechtěl sledovat celý zápas, ale jenom jediný rozhodující okamžik. Pásek se rychle posunoval, až jej zastavil stisknutím tlačítka.

Oba soupeři stáli proti sobě. Tisho měl ústa doširoka otevřená a v jeho obličeji se zračila námaha. I Naginata byl dost vyčerpaný a vypadal zarputile.

Při zpomalení záznamu viděl odletující kapky potu.

Náhle se to stalo...

Lékař zahlédl zelený proužek mlhy, který sjel od stropu, zakroužil nad oběma borci a bezpečně našel svůj cíl v Tishových ústech.

Ani teď si Madson neuměl vysvětlit, co to vlastně je.

Následující reakce už znal velmi podrobně. Tisho se vypnul a poté se snažil udržet na nohou.

Nepovedlo se mu to. Sesunul se k zemi a přitom se chytil za hrdlo. Takto se chová člověk, který se dusí.

A Tisho se udusil.

- 28 -

Jack Madson pokýval hlavou a vypnul přístroj. Až

inspektor přijde, bude se divit. Vražda spáchaná takovým způsobem se nestává každý den. Také nyní jej tato scéna rozrušila. Nechtěl si prostě připustit, že by se něco takového mohlo stát.

Lékař nepatřil k lidem, kteří by holdovali alkoholu. Teď

nutně potřeboval aspoň doušek. V broušené karafě uchovával jemný koňak. Vedle ní stála baňatá křišťálová sklenice s dědečkovým erbem.

Kroužil sklenicí a s přemýšlivým výrazem v obličeji se vracel ke křeslu. Úplně se do něj ponořil. Bylo za pět minut devět. Při tomto provozu se mohl inspektor nejméně o patnáct minut opozdit.

Madson nechal okno zatažené. I když se bytem nepřeháněl průvan, zaslechl Madson hluk přibouchnutých dveří. Bylo to v jeho bytě.

Lékař se v tom okamžiku chystal napít. Teď však postavil sklenici na stolek a soustředil se na hluk. Nebylo to normální. Přece dobře ví, že se v bytě zdržuje sám.

Jak potom mohly bouchnout dveře?

Madson se vzpřímil.

V hrdle mu náhle vyschlo.

Nevěděl proč, ale náhle uviděl před sebou pomyslnou tvář manažera Igena. Ten muž ho nenáviděl. Madson to zřetelně cítil a také věděl, že Igeno zná příčinu zápasníkovy smrti.

Z obývacího pokoje musel Madson nejdříve přejít do haly, aby se dostal do ložnice. K bytu patřila i malá pracovna, miniaturní kuchyňka, koupelna, toaleta a vestavěná skříň na odkládání šatů.

Všechny dveře byly zavřené.

- 29 -

Otevřel koupelnu.

Byla prázdná. Na zelených kachličkách se ještě leskly kapičky vody od posledního sprchování.

Opatrně, po špičkách kráčel dál.

Ložnice patřila kromě obývacího pokoje k největším místnostem bytu.

Závěsy byly zatažené a vytvářely přítmí, protože jimi probleskovaly jen paprsky světla z pouličních lamp a reklam.

Ani zde nikoho nenašel.

Zůstávala pracovna.

Když Madson otevřel dveře, musel se usmát.

Pravděpodobně si ten hluk vymyslel nebo zazněl z vedlejšího bytu. Zdi mezi nimi byly poměrně tenké.

Otevřel dveře do pokoje.

Na prahu zůstal stát. V pokoji bylo šero. V okně visely žaluzie. Dělily světlo na úzké proužky, které dopadaly na podlahu, stůl a police s knihami.

Žádného návštěvníka na první pohled neviděl.

Ale stejně chtěl pokoj prohledat jako ty ostatní. Udělal první krok. Potom další. Stále neodbytněji cítil, že není v pokoji sám. Po zádech mu stékal studený pot a žaludek se mu křečovitě svíral.

Podél obou stěn stály police s knihami. Odborná literatura, kterou nezbytně potřeboval k práci, protože musel být neustále informován o novinkách ve svém oboru.

Tam se přece nemohl nikdo schovat.

A za ním?

Tahle myšlenka v něm zazněla jako poplašné houkání.

Jeho tělem proudilo střídavě teplo i chlad. Rychle se otočil

- 30 -

a viděl, jak se dveře pomalu zavírají, i když je nechal předtím otevřené.

Pohybovaly se pod vlivem démonické síly, která vycházela z tvora, který se za nimi schovával.

Byl to zelený démon!

Kdyby měl slabé srdce, určitě by udeřila jeho poslední hodinka. I doktor Madson se ulekl při tomto strašném objevu. Z jeho staženého hrdla se vydralo jen zakňourání.

Poprvé viděl démonické zjevení tak zblízka.

Byly to slabé nazelenalé pruhy, které stoupaly od podlahy ke stropu, kde tvořily něco podobného hlavě.

Ovšem bez obličeje.

Byl to duch nebo zjevení?

Doktor Madson si vzpomněl na svá školní léta, kdy si četli o strašidlech a zjeveních. Postavy, které v knihách vystupovaly, byly velmi podobné tomu, které teď stálo proti němu.

Dříve se jich bál. V dospívání se tomu posmíval. Dnes se dostavil strach, protože tento démon, který stál před ním, již vraždil.

Nezajímalo ho, jakým způsobem se démon dostal do bytu. Patrně pro něj neexistovala překážka, kterou by nemohl překonat. Myslel spíš na účel jeho přítomnosti.

Určitě se přišel zbavit nepohodlného svědka.

Démon se ani nepohnul. Stál tam a vlnil se jako jemný

závoj. Jeho nitro vibrovalo, nabývalo pevné podoby, aniž

- 31 -

by přitom vytvořilo pevný tvar.

Doktor Madson se nesnažil uniknout z místnosti ven.

Neodvážil se postoupit ani o krok kupředu. Místo toho couvl do pokoje. Pod oknem stál jeho pracovní stůl. Na desce ležely pracovní materiály. Byly zatížené nožem na otvírání obálek. Madson jej pevně sevřel v ruce.

Vlastně působilo velmi komicky jít s tímto nožíkem na démona, ale zbraň poskytovala určitou jistotu. Nikdy se necítil tak bezradně a vystrašeně jako v tuto chvíli.

Špičkou nože mířil na vlnící se postavu u dveří, která se náhle pohnula.

Nehlučně

klouzala

místností,

až

stanula

před

Madsonem, aniž by se ho dotkla. Ale lékař přesto cítil její blízkost. Jako by se jeho kůže něco dotklo. Chladný závan větru... nebo se ho snad dotkla smrt?

Zelený démon před ním tančil na tóny melodie, kterou snad slyšel jen on jediný.

Co chtěl?

Madson si připadal jako míček, se kterým si duch pohrává. Viditelně se radoval z jeho strachu a hrůzy.

Jeho chování se rázem změnilo.

Náhle ustoupil dozadu. Přitom se otáčel kolem vlastní osy tak, že vytvořil vír, ve kterém se ztrácely všechny podrobnosti.

Začal se nadýmat.

Jacku Madsonovi připadal mohutný a silný. Démon na sebe vzal podobu velmi tlustého člověka. Současně narůstala i jeho hlava. Lebka připomínala obrovský balon zelené barvy s velkými ústy, nosem a šikmými očnicemi.

Na první pohled vypadal směšně, ale Madson se chránil jen pousmát. Hleděl na hlavu a teprve nyní objevoval

- 32 -

detaily, které předtím zůstaly skryté.

Bylo to oko!

Rudě zářící zornička překrytá tenkou blankou. Démon byl kyklop!

Jack Madson byl fascinován. Nemohl se ani pohnout z místa. Jen se díval a čekal na to, až se to zjevení pohne.

To se však nestalo. Démon vysunul hlavu. Oko se tím pohybem ještě zvětšilo. Zíral na Madsona, jako by se tím pohledem chtěl zavrtat až do nejzazšího kouta jeho duše.

Opět se vrátil strach a Madson cítil pot, který mu stékal po celém těle. Přál si, aby byl odsud pryč, protože v démonickém oku se blýskala hrozba smrti.

Smrt se pomalu blížila.

Instinktivně sevřel rukojeť nožíku ještě pevněji. Jeho dlaň byla tak zpocená, že mu nožík lehce prokluzoval mezi prsty.

Duch jednal.

Jako by četl myšlenky mladého lékaře. Náhle byl nad ním.

Přilétl jako ohromný mrak. Jack Madson sice natáhl ruku s nožem, ale nesetkal se s odporem. Takovou zbraní ho prostě nemohl zničit, protože ho obklopil ten mlžný

opar a opět se rozplýval.

Jack Madson se stále pokoušel bránit. Vykročil. Jeho pohyby připomínaly spíš potácení. Dýchal namáhavě a otevřenými ústy.

Démon jako by čekal na tento okamžik.

Madson ucítil studený závan mezi rty a cosi mu vyplnilo ústa až k hrdlu.

Zůstal stát. Na jeho obličeji se objevil výraz paniky.

Stejný jako pozoroval na Tishově obličeji. Strach jej sevřel

- 33 -

jako železná obruč.

Chtěl se nadechnout, ale nešlo to. Bránila tomu překážka za jeho rty. Zelený démon mu bral dech až ze samého dna plic.

Doktor Madson se potácel jako opilý. Ruce se klátily podél těla. Předkláněl se a opět zakláněl a jeho pozornost se nyní zcela soustředila na obdélník dveří, které zůstaly pootevřené.

Ovládla jej jediná myšlenka. Ven, pryč odsud. Tam mi určitě někdo pomůže.

Byla to síla vůle, která jej pudila z pokoje, protože stále zůstávala jiskřička naděje na přežití.

Jackovi se podařilo chytit hranu dveří a otevřít je dokořán.

Ven! Pryč z toho pekla dusnosti! Jen nezůstávat uvnitř!

Žvýkavě pohyboval ústy, aniž se mohl nadechnout.

Pomalu se mu nedostávalo vzduchu. Nebude trvat dlouho a dojde ke smrti udušením spojené s příšernými mukami.

Doktor Jack Madson překročil práh a bezhlavě se potácel dál, až narazil čelem silně do zdi. Vzepřel se pravou rukou, zvrátil hlavu dozadu a před očima mu zatančilo svítidlo na stropě.

Proč má dnes černočervenou barvu a poletuje sem a tam?

Potom se ozval zvuk!

Udeřil do jeho uší. Ale nepocházel z jeho nitra, spíš

zvenčí.

Byl to zvonek u domovních dveří.

Dole stála návštěva.

Suko byl téměř dochvilný, ale ne natolik, aby jej mohl zachránit.

- 34 -

Neměl zdání, jak se mu podařilo vrhnout se napravo.

Určitě to byla snaha o přežití, která lidem dodává sílu, dřív než přijde absolutní konec.

Madson natáhl obě ruce. Narazil do zdi vedle dveří a pod bříšky prstů ucítil mechanismus elektrického domácího vrátného.

Vtom se zhroutil k zemi.

Čelem udeřil do veřejí, ale už nic necítil.

Japonský démon si vybral druhou oběť!

I Suko se rozčiloval nad ruchem městské dopravy v této pozdní hodině. Projížďka Londýnem vždy znamenala malé dobrodružství, které však stálo odvážlivce spoustu drahocenného času. Nakonec byl rád, když po deseti minutách zpoždění dorazil na místo. Vedle parku našel příhodné místo k zaparkování.

Domovní dveře byly zamčené. Z Roseberry Avenue sem doléhal hluk projíždějících aut.

Suko si prohlédl domovní zvonky. Okamžitě objevil jméno Madson.

Zazvonil a čekal. O něco později uslyšel zabzučení, zatlačil do dveří a ubíral se dál čistou upravenou chodbou.

Na jejím konci se nacházelo velké okno, kterým sem dopadalo světlo. V chodbě tak vznikl příjemný světlý

ostrůvek.

Suko sice mohl použít výtah, ale lékař bydlel v prvním poschodí, a tak se vydal nahoru po schodišti. Těch pár

- 35 -

schodů pro něj nic neznamenalo.

Počítal s tím, že již najde otevřené dveře do bytu a překvapilo ho, že jsou zamčené.

Po několika vteřinách mu to připadlo podezřelé.

Zazvonil dvakrát, třikrát, ale v bytě bylo ticho. Copak mu doktor Madson neotevřel bzučákem dveře? Nebo to byl jiný obyvatel domu? Nikdo jiný kromě Suka přece nezvonil.

Něco tu nehrálo!

Suko nebyl žádný lupič. Pouze vlastnil velice jemný, ale účinný nástroj , kterým mohl otevřít i zamčené dveře.

Naštěstí ho měl u sebe. I když zámek patřil k moderním typům, nebyl pro něj zvláštní překážkou.

Zastrčil plochý předmět dovnitř a několikrát jím otočil oběma směry, až se ozvalo cvaknutí.

Dveře byly otevřené.

Suko do nich zatlačil. Neotevřely se však úplně a vzniklá skulina byla příliš úzká. Okamžitě pochopil, že se za nimi nachází překážka, která mu brání vstoupit do bytu.

Napjal všechny síly a znovu zatlačil. Odsunul překážku stranou a vzniklou mezerou se protáhl dovnitř.

Jeho nejhorší obavy se potvrdily, jakmile zahlédl postavu ležící na zemi.

Doktor Madson se nehýbal. Ležel na břiše s obličejem zabořeným do bezového koberce. Nohy lehce přitažené k tělu, stejně jako ruce. Na těle však nebyly znatelné rány ani krev.

Suko poklekl vedle nehybného těla. Dříve než je otočil, podíval se přes rameno do chodby, zda tam někdo nečíhá.

Nic podezřelého nezahlédl. Ale stejně zachovával neustále opatrnost.

- 36 -

Otočil lékaře na záda. Na první pohled mu bylo jasné, že tomuto muži už nelze pomoci. Stál už před nejvyšším soudcem tam nahoře.

Ústa měl otevřená a rysy obličeje strhané trýzní a utrpením.

V ústech se něco pohnulo.

Suko se rychle odvrátil, protože ve stejném okamžiku zaslechl zasyčení a něco zeleného, dlouhého, mlhavého vyletělo ven.

Japonský démon!

Nejraději bych si nafackoval, ale šlo by to dost ztuha.

Porazilo mě to a nedalo se na tom nic změnit.

Už včera večer jsem se cítil mizerně, potil jsem se a bojoval jsem se zimnicí. Třásla mnou jako osikou. Zalezl jsem do postele a usnul jako špalek. Ráno jsem se stále cítil malátný. Na dopoledne strávené v kanceláři jsem nemohl ani pomyslet.

Proto jsem zůstal doma a odpočíval. Kolem poledne jsem se už cítil lépe.

Dokonce jsem vstal. I když se mi ještě podlamovala kolena, obešel jsem pokoj. Přitom jsem zahlédl telefon a přirozeně mne napadlo zavolat do kanceláře.

Nikdo se neohlásil. Patrně si někde dopřávali poledního klidu. Já neměl na jídlo ani pomyšlení.

Sedl jsem si v kuchyni na židli a pil mléko. Pocit slabosti mne neopouštěl a tak jsem se vrátil zpět do postele.

- 37 -

Okamžitě jsem usnul spánkem spravedlivých.

Nemohu dnes říci, co mne probudilo. Každopádně jsem byl najednou vzhůru, ale zůstal jsem ležet. Zíral jsem do stropu a naslouchal.

Ozvaly se kroky.

Zloděj?

Pokud ano, bude se divit, že tu nenajde ani vindru.

Někdo opatrně otevřel dveře ložnice.

Chtěl jsem vytáhnout beretu z nočního stolku, ale neudělal jsem to, protože jsem poznal, kdo je tím zlodějem.

Byl to můj přítel Suko!

„Co se sem přikrádáš jako zloděj?" pozdravil jsem se s ním.

„Jak je vidět, vede se ti lépe."

„Odkud to můžeš vědět?"

„Přece tě znám."

„Opravdu?"

„Jistě."

„Tak pojď dál," řekl jsem.

Suko zavřel dveře a posadil se na hranu postele.

„Jdu rovnou z úřadu. Jak se cítíš?"

„Jak se cítím?" Posadil jsem se. Slabost, která mne provázela během dopoledne, zmizela. „Celkem dobře."

„Ale nejsi ještě ve formě."

„Ne."

Přikývl. „Dnes večer mám navštívit jednoho člověka, Johne. Nějakého doktora Madsona."

„Měl bych ho znát?"

„Myslím, že ne. Seznámil jsem se s ním teprve dopoledne."

„O co jde?"

- 38 -

Suko mi podal dopis. Hned jsem poznal její písmo.

„To přece psala Shao."

„Správně."

„Japonský démon," mumlal jsem si pro sebe. „Co je s ním? Přišel jsi na něco?"

„Ani ne, ale doktor Madson mi pravděpodobně může pomoci. Protože je ti už lépe, něco ti o tom povím."

Takže jsem vyslechl celý příběh a utvrdil Suka v rozhodnutí, že je potřeba vykonat zamýšlenou návštěvu.

„Takovou příležitost si nesmíš nechat uniknout."

„Mohla by to být také cesta, jak se dostat k Shao?"

„To doufám."

Suko vstal a zastrčil list do kapsy.

„I já doufám." Podíval se na hodinky. „Už musím jet, Johne."

„Dej mi adresu."

Suko mi popsal cestu.

„Až se vrátím, budu tě informovat, co jsem zjistil."

„Okay."

„A jak to bude s tebou? Zítra už budeš fit?"

„To už jsem teď."

Suko zavrtěl hlavou, když jsem se vyhrabal zpod přikrývky.

„Jen pomaloučku, kamaráde."

„Dobře, dobře."

Odešel.

Posadil jsem se na kraj postele.

V chodbě klapl zámek vchodových dveří.

Najednou se ve mně probudil pocit neukojitelného hladu.

Pro nemocného člověka je to vždy dobré znamení.

- 39 -

Návrat ztraceného zdraví. Jenom jsem přesně nevěděl, co to bude. Rozhodl jsem se pro něco velkého. Bude to gurmánská bomba na pánvi: omeleta se šunkou. Z nápojů

jsem si vybral pomerančovou šťávu.

Umíchat pár vajec není problém a šunku jsem měl připravenou. Převlékl jsem se, protože nepatřím k lidem, kteří by jedli v pyžamu. Potom jsem otevřel okno, abych prohnal bacily, kterým se u mne zalíbilo. Netoužil jsem stát se jejich vítaným hostitelem.

Šunka s vejci a pomerančová šťáva byly v tuto chvíli božskou ambrózií.

Během jídla jsem musel přemýšlet o Sukově případu i varování, kterého se mu dostalo od jeho ztracené partnerky Shao.

Tento japonský démon musel být něco zvláštního.

Monstrum, strašidlo, škrtič, který měl určitě důvod k tomu, aby zabil zápasníka sumo. Pravděpodobně byl spřažený s druhým zápasníkem.

Doufejme, že Suko měl štěstí a dozvěděl se další podrobnosti.

Pochutnával jsem si dál na vonící pochoutce až do chvíle, kdy se ozval zvonek u dveří.

Kdo by to mohl být?

Vstal jsem trochu rychleji, až se mi zatočila hlava.

Nejdřív jsem se podíval kukátkem. Za dveřmi na mne koukal Japonec. Určitě zjistil, že ho pozoruji, protože se obřadně uklonil.

Co chce?

Toho člověka jsem nikdy předtím neviděl. Pootevřel jsem dveře a slyšel jeho hlas.

„Mohu vás na pár minut vyrušit, pane Sinclaire?"

- 40 -

„Když to musí být..."

„Nezdržím se dlouho."

„Prosím."

„Jmenuji se Igeno," představil se a vešel do bytu.

Měl na sobě tmavý oblek a bílou košili. Vlasy měl uhlazené dozadu a na ústech pohrával neurčitý úsměv.

Pozval jsem ho do obývacího pokoje, kde ještě na stolku ležely zbytky jídla.

„Ach, promiňte," řekl Japonec. „Nechtěl jsem vás rušit při jídle."

„Nic se nestalo. Už jsem dojedl. Posaďte se, pane Igeno."

Opět poděkoval a sedl si. Jeho pohled byl jasný a přímočarý. Umínil jsem si, že ho v žádném případě nesmím podceňovat.

„Čím vám mohu sloužit, pane Igeno?"

„Nu ano, je to těžké. Vím, že jste měl docela nedávno návštěvu."

„Hovoříte o mém kolegovi Sukovi?"

„Ano."

„Co má vaše záležitost společného s jeho návštěvou?"

„Jde vlastně o něj. Víte, pane Sinclaire, váš přítel se pustil po stopě, která ho může dovést do neštěstí. Nevím, jak to jinak říci. Jistě mi rozumíte."

„Rozumím, ale nechápu, co tím sledujete."

Zarmouceně přikývl. „Je to opravdu velmi těžké, zvlášť

pro člověka, který se pohybuje v cizí zemi s jinou kulturou."

„Nechtěl byste přejít k věci, pane Igeno?"

„Už se k ní dostávám."

„Zatím jsem si toho nevšiml."

- 41 -

„Co vám váš přítel namluvil?"

Tón jeho hlasu se náhle změnil. Zněl chladně, odmítavě a jakoby číhavě.

Nic jsem neříkal, ale uvnitř jsem byl rozpálený jako kamínka. Znovu na mně vyrazil pot. Ještě jsem nebyl stoprocentně zdráv.

„O co vám jde, pane Igeno?"

„O mnoho. Dokonce o velmi mnoho."

„Nepovídejte."

„Nechceme, aby se někdo míchal do našich záležitostí.

Ani člověk jako vy, pane Sinclaire. Máme o vás své informace."

„Podívejme."

Přikývl.

„Nemyslete si, že jsme přišli jen tak."

„Jak vlastně vypadají vaše plány a záležitosti, pane Igeno? Něco jste naznačil..."

„To vám neřeknu."

Usmál jsem se.

„Ode mne žádáte, abych hrál s otevřenými kartami.

Nezdá se vám to komické?" Přehodil jsem si nohy přes sebe. „Nesouvisí to s objevením toho démona?"

„Vy o tom víte?"

Vylekal se a ztišil hlas. Vypadal spíš jako korektní úředník.

Ušklíbl jsem se.

„Možná."

„Co víte přesně? A co vám řekl váš přítel? Ptám se ještě jednou."

„Jděte se zeptat jeho. Buď vám něco sdělí, anebo také ne."

- 42 -

Japonec se náhle rozesmál.

„Nepůjdu za ním. To už obstará někdo jiný. Přišel jsem za vámi. Nechceme po sobě zanechat žádné stopy, rozumíte?"

„To má být výhrůžka?"

Igeno i nadále zachovával příslovečnou japonskou zdvořilost.

„Lze to tak chápat, pokud nám něco zatajíte."

Hřbetem ruky jsem si otřel pot z čela.

„Pane Igeno, jsem trpělivý člověk, ale nesnesu, když mi někdo v mém vlastním bytě vyhrožuje. Rozumíme si, pane?"

Poslední slova zazněla záměrné ironicky.

Japonec na mne zpříma pohlédl. V jeho očích jsem spatřil výraz lítosti.

„Škoda, pane Sinclaire," odpověděl. „Měl jsem vás za rozumného člověka."

„Zdá se, že to každý chápeme po svém."

„Chtěl bych se ještě vrátit k vašemu příteli. Udělal stejnou chybu jako doktor Madson. My vyřizujeme naše záležitosti podle vlastních pravidel. Cizince k tomu zásadně nepotřebujeme. Pochopil jste?"

„Nejsem vaším soudcem, pane Igeno. Mým povoláním je zabránit zločinu. Vím, že při tom zápasu nebylo všechno v pořádku. Jeden z nich je mrtvý."

„Srdeční mrtvice," lhal. „To se může stát každému."

Igeno se zvedl k odchodu. „Je mi vás líto, pane Sinclaire, i vašeho kolegy," dodal.

„Zapomněl jste se zmínit o doktoru Madsonovi."

Japonec strnul v pohybu. Nakrabatil čelo.

„Opravdu jsem zapomněl?" přeptal se tiše, „nebo to již

- 43 -

nepovažuji za nutné?"

„Co tím míníte?"

„To už pravděpodobně nikdy nezjistíte, pane Sinclaire."

Uklonil se a kvapnými kroky mířil z bytu ven.

I když měl výhodnější pozici než já, dohonil jsem ho ještě dřív, než vstoupil do chodby. Tam jsem mu položil ruku na rameno.

„Okamžik, prosím. Vyvolal jste mou zvědavost a kromě toho jste mi vyhrožoval. Chci vědět víc."

Igeno se prudce otočil. Nemohl jsem mu zabránit, aby neroztáhl dveře z obývacího pokoje.

„Víc se nedovíte, pane Sinclaire. Zamíchal jste se do našich záležitostí a to byla vaše chyba. K tomu jste ještě neprojevil žádné pochopení. Následky si nyní ponesete sám." Pak vykřikl jediné slovo: „Naginata!"

Otočil se přitom ke vstupním dveřím do bytu. Teď však rychle ustoupil zpět, aby jej prudce rozražené dveře nezasáhly.

I já jsem odskočil, protože dveřní otvor vyplnila hora lidského masa.

Byl to zápasník sumo.

Překvapené jsem na něj zíral.

Nepohnul se. Byl obrovský a nenechal mezi veřejemi ani skulinku.

Měl teď na sobě běžné oblečení. Horní díl připomínal široký pytel. Sahal až k bokům, kde zakrýval z jedné

- 44 -

třetiny kalhoty, jejichž nohavice byly napumpované k prasknutí. Oba díly se honosily tmavozelenou barvou s černým proužkem.

Hlava se leskla jako kulečníková koule a seděla pevně mezi rameny. Obličej se skládal z četných tukových polštářků a záhybů, v nichž se ztrácela malá šikmá očka.

Na těle neměl ani chloupek.

Igeno se přitiskl zády ke zdi. Kývl na mne.

„To je Naginata," řekl. „Budu-li chtít, zničí nejen váš

byt, ale i vás, pane Sinclaire. Řekl jsem mu, že se v našem případě budete držet stranou. Neděláte to. Následky si musíte nést sám. Nemůžeme si dovolit žádné ohledy."

„Ale to není duch, že?"

„Ne!"

Bylo mi mdlo. Ani ve své vrcholné kondici bych nepomyslil na boj zblízka, který by byl předem ztracen.

Nic by nezmohly ani pěsti, ani znalost juda či karate. Byl prorostlý tukem tlumícím každou ránu. Možná měl také slabé místo jako bájný rek Achilles svou patu. Ale najít ho by zabralo příliš mnoho času.

„Budu sledovat, jak s vámi skoncuje, Sinclaire," řekl Japonec. Zasmál se pln očekávání.

Pomalu jsem couval. Mohl jsem ho zastavit pouze pistolí, ale tu jsem bohužel u sebe neměl.

Naginata se dal do pohybu. I přes svou obrovskou váhu byl velmi pohyblivý. Prodíral se chodbou bez ohledu na nábytek. V cestě mu stál šatník. Vytrhl jej tak, že ve zdi zůstaly jen háky.

V tom okamžiku jsem se ocitl v obývacím pokoji.

Ani zde pro něj nebyl nábytek žádnou překážkou.

Na chvíli zůstal stát. Jeho malá očka poletovala jako

- 45 -

dva hraví motýli. Rozhlížel se a odhadoval situaci.

Vtom se v místnosti objevil také Igeno.

Beretu jsem odložil i s pouzdrem na nejméně příhodném místě, takže jsem ji nemohl pohotově použít.

Musel jsem vymyslit něco jiného. Zaútočit na zápasníka přímo by bylo bušení do pytle s pískem.

Na Igenově obličeji stále pohrával úšklebek radostného očekávání mého brzkého konce. Chtěl odstranit všechny překážky včetně mne.

Nu, dobrá.

Ale nepočítal s náhlým chvatem, kterým jsem jej strhl k sobě a vytvořil tak před sebou lidský štít. Pravou rukou jsem jej pevně svíral pod krkem, až se začal dusit.

„Okay, Igeno. Předtím to byla dětská zábava. Ale teď

půjde do tuhého. Řekněte té hoře sádla, ať zmizí. Může opustit můj byt, vlézt do výtahu a sjet dolů. Rozuměl jste?"

Igeno stěží popadal dech. Trochu jsem povolil stisk, aby mohl mluvit. V obličeji zčervenal jako rak, zatímco Naginata stál na místě jako přikovaný. Jenom se pootočil, poulil očka a svíral pěsti.

„No tak, Igeno!"

Japonec cosi prohodil rodnou řečí Naginata poslouchal.

Zvedl holou lebku do výše, potom kývl a na něco se zeptal.

Byl bych se zasmál intonaci japonských vět pronesených fistulkou, ale nenastal ten správný okamžik.

Opět promluvil Igeno.

Naginata kývl a otočil se. Těžkopádně se převaloval z nohy na nohu.

Odcházel?

Ano, kráčel do chodby. Hlava téměř splynula s rameny.

Zápasník sumo vypadal jinak než ostatní lidé.

- 46 -

Stále jsem pevné držel a pohledem sledoval odcházejícího borce.

Igeno byl rafinovanější, než jsem si myslil. I přes velmi nebezpečný chvat, kterým jsem ho držel v šachu, se jeho postavení rázem změnilo. Zvedl nohu a podpatkem mi dupl na prsty u nohou.

Bolest a výkřik následovaly za sebou jako dva blesky.

Do očí mi vhrkly slzy. Najednou jsem viděl jen mlžný

závoj, který mi zastřel pohled a bezděky jsem uvolnil sevření. Toho využil Igeno a obratně se z něj vykroutil.

Odskočil ode mne a moje ruce hmátly do prázdna. Zaslechl jsem jeho výsměšný chechot.

Naginata vytušil, co se stalo. Otočil se. Ústa měl otevřená. Z nich se vydral vítězný pokřik.

„Teď tě rozdupe, Sinclaire!" sliboval Igeno...

Zelený stín vyletěl ke stropu jako výstřel, ale nezastavil se a hnal se dál. Mířil k otevřeným dveřím pokoje, aby tudy unikl.

Suko, který v té chvíli odskočil, zakopl a převalil se na záda. Proto mohl dobře sledovat cestu zeleného stínu, který

nehlučně zmizel z pokoje.

Inspektor vstal. Podíval se na doktora Madsona, se kterým ještě dopoledne hovořil v kanceláři a nyní zde ležel bez známek života. Japonský démon jej nemilosrdně zadusil.

Číhal zde na svou oběť?

- 47 -

Suko věděl přesně, kam se duch poděl. Dveře od pokoje se nacházely pár kroků odtud a byly otevřené.

Suko vykročil k místnosti a z opatrnosti se držel při zdi, aby měl krytá záda. V pokoji zařízeném jako knihovna panovalo ticho. Po obou stranách se táhly vysoké police a před oknem stál psací stůl. Po démonovi ani stopy.

Jakými zbraněmi by bylo možno porazit nehmotné zjevení, jakým byl japonský démon?

Kulka by mu neublížila. Možná magická hůlka. K tomu by potřeboval čas. Kromě toho by musel dotyčný

vyslechnout zaklínadlo a démon neměl žádné uši.

Zůstával démonický bič. Pro inspektora velmi nepatrná naděje. Jestliže protivníkovo tělo připomínalo spíš jemnou pavučinu, řemeny biče jím mohly lehce proniknout.

Suko se zastavil na prahu. Začala malá válka nervů.

Démon u doktora Madsona něco hledal. Určitě se bude chtít zbavit i Suka jako nevítaného svědka. Suko myslel stejně jako on a rozhodl se tomuto stvoření, před kterým jej Shao varovala, postavit na odpor.

Ještě číhal.

Duch o sobě nedával vědět. Zůstal ale někde v místnosti. Míst, kde by se mohl schovat, zde mnoho nebylo. Zbývalo jediné řešení. Skrýval se za dveřmi.

Suko to potřeboval vědět přesně.

Okamžitě vystartoval. Vletěl do pokoje s připraveným bičem se třemi řemínky, ale démona neviděl.

Zahlédl jej, když se dostal k psacímu stolu a otočil se.

Přízrak se opravdu schovával za dveřmi.

Tvořil jej vlastně jediný zelený pruh, který stoupal od podlahy ke stropu.

V takové podobě nebyl nikterak nebezpečný. Suko ho

- 48 -

však nesměl podcenit, protože dobře věděl, že démon je schopen zabít. Především, a to bylo nesmírně důležité, znal, jakým způsobem usmrcuje své oběti.

Od Suková vpádu do pokoje uběhly drahocenné vteřiny.

Nedělo se nic, protože číhali vzájemně na protivníkovu chybu.

Suko nechtěl dlouho čekat. Doktor Madson se nebránil.

Suko ano. Dokonce zaútočil. Svůj démonický bič ovládal mistrovsky. Zničil jím mnoho upírů a jiných zjevení z onoho světa. Doufal, že démon přinejmenším zeslábne.

Po dvou krocích zareagoval i duch. Náhle se smrštil a kmitnul se jako stín na stropu místnosti. Vypadalo to jako kruh vytvořený svítilnou se zeleným stínítkem.

Suko se zastavil.

Cítil snad duch magickou moc biče? Možná dostal strach.

Ne, protože zaútočil.

Rychle jako blesk se spustil ze stropu dolů.

Suko nestál přímo před ním, ale poněkud stranou.

Démon zakroužil a namířil si to přímo na jeho ústa.

Strašidlo dělalo čest svému jménu!

Suko uskočil. Jen tak mohl uniknout útoku. Vložil do toho pohybu tolik síly, že dopadl zády až na psací stůl.

Papíry a předměty, které zde ležely, se rozletěly na všechny strany. Zůstal ležet na desce a hleděl na tmavé pruhy před sebou.

Levou rukou sevřel pevně tři řemínky biče a přidržel si je před rty jako ochranný štít.

Přesně v tomto okamžiku dosáhl démon svého cíle.

Suko ucítil chladný závan na ústech a současně spatřil blesky, které před ním zasršely, jako by někdo zapálil

- 49 -

prskavky.

Zaslechl syčení. Zelený přízrak se sbalil do klubíčka, otočil se a hledal cestu z místnosti.

Sukovi se podařilo zastavit první útok. Nepronásledoval jej. Nejdřív se ujistil, že má všechny kosti pohromadě.

Bolest se dala vydržet a radostně konstatoval, že se může normálně hýbat.

Nechal klesnout řemínky biče. Zachránily mu život a odvrátily magický útok.

Zhluboka si oddechl. Udělal to vědomě potěšený tím, že je toho vůbec schopen.

Pocit ulehčení na jeho obličeji vystřídalo napětí, protože jejich zápas ještě neskončil.

Suko prošel uličkou mezi policemi plnými knih. Jeho pohled přeběhl přes hřbety knih. Přečetl si titul, který mu nic neříkal, protože pojednával o lékařské tématice. Což se ostatně u lékaře dalo předpokládat.

Dveře nebyly zcela zavřené.

Suko je rozkopl, až klika narazila do zdi.

Překročil práh a octl se v malé předsíni.

Přelétl ji ostražitým pohledem. Viděl mrtvého lékaře, ale po japonském démonu ani vidu, ani slechu. Nelíbilo se mu přítmí, které zde panovalo. Vypínač se nacházel v těsné blízkosti nalevo.

Suko jej zmáčkl. Malou halu zalilo světlo ze zářivek připomínajících dva vedle sebe ležící hady.

Ani v jejich světle, které zalilo místnost, neobjevil ukrývajícího se démona.

Byt měl několik místností. Suko se pustil do jejich prohledání. Dveře z opatrnosti otvíral nohou nebo loktem.

Ložnice byla až na nábytek prázdná.

- 50 -

I velký obývací pokoj vypadal čistě a opuštěně.

Kam zmizel? Ucítil snad démonickou moc jeho biče a uklidil se někam do bezpečí?

Suko tomu nemohl uvěřit. Mocní démoni i duchové se jen zřídka vzdávali.

Zůstávala ještě koupelna!

I zde se Suko pohyboval velmi opatrně. Tři řemínky vytvořily před jeho ústy neprůchodnou ochranu. Démon nesměl dostat sebemenší možnost zbavit jej dechu.

Také tyto dveře musel Suko otevřít nohou. Už v tom měl docela slušnou praxi. Dveře odskočily a Suko zíral do místnosti, kde nebylo ani človíčka.

Cožpak se ten tvor opravdu dal na útěk? Polekal se snad síly biče vyrobeného z kůže démona?

Tomu nemohl při nejlepší vůli uvěřit. Vždyť byl téměř

svědkem vraždy. Démon si nemohl dovolit nechat jej naživu.

Suko zůstal v hale. Ještě jednou se rozhlédl a teprve nyní si všiml výklenku s vestavěnou skříní.

Zase jeden úkryt.

Nestačil se o tom přesvědčit, protože dveře se prudce otevřely pod mohutným nárazem, který přišel zevnitř. Suko hleděl nevěřícně na zelenou, planoucí, téměř průhlednou stěnu plamenů, v nichž se objevila postava.

Stála uprostřed ohně. Zelené plameny, které kolem ní tančily, připomínaly vztahující se ruce. Pitvořily jeho obraz, ale Suko stejně poznal, o koho se jedná.

Byl to starý samuraj!

Bojovník ve válečném obleku. Zčásti člověk, zčásti mumie.

V jeho obličeji se nenacházel ani nos nebo ústa. Jenom

- 51 -

rudě zářící oční důlek na čele, z něhož vystřelovaly plameny.

Suko vytáhl beretu.

Proti němu vyrazil ječivý bojový výkřik. A potom okolí explodovalo v zeleném žáru...

O zápasy v sumo jsem se nikdy nezajímal. Pokud k tomu došlo, stalo se tak pouhou náhodou. Nicméně jsem věděl naprosto přesně, že tito zápasníci jsou vybaveni neuvěřitelnou silou, které nemohl normální člověk vzdorovat.

Vyrazil jako v aréně.

S hlavou lehce skloněnou a nataženou dopředu.

Rozevřel náruč, jako by mne chtěl obejmout. Při chůzi nejdřív zvedl jednu nohu, přidupl a tentýž postup opakoval s druhou nohou. Všechno prováděl naprosto automaticky, což by nikdo jiný nezvládl.

Zvuk jeho kroků se rozléhal místností jako dunění a určitě ho slyšeli i v nižších poschodích. Pomalu jsem dostával strach, aby mi nezničil podlahu.

Zatím mě nechytil.

Pravděpodobně chtěl zničit nejen mě, ale i zařízení bytu. K východu jsem nemohl. Číhal tam Igeno. Vyhublý

Japonec držel v ruce zbraň, revolver s dlouhou hlavní, kterou mne držel v šachu.

„Sinclaire, bude tě honit, dokud budeš moci. Potom tě roztrhá na kusy."

- 52 -

Naginata ze sebe vydal zavrčení. Znělo to jako uspokojení nad vzniklou situací, což se mi nelíbilo. A už

vůbec se mi nelíbilo, když divadelním pohybem ruky odmrštil stůl mezi pohovku a křeslo. Přistál nebezpečně blízko televizoru a videorekordéru, které naštěstí tuto exhibici síly přežily.

Naginata měl konečně dostatek místa pro své záměry.

Držel jsem se u zdi a čekal jsem na vhodný okamžik, abych mohl uniknout.

Rostl mi před očima. Připomínal start kosmické rakety -

zpočátku trochu těžkopádný. Nedalo mi velkou námahu uniknout jeho lopatovitým tlapám bleskurychlým úkrokem stranou. Zlehka se o mne otřel předloktím, ale vtom jsem jej zasáhl já sám. Byl to úder hranou dlaně do míst, kde jsem tušil jeho šíji.

Byla to dobrá rána, ale Naginata jen zatřásl hlavou, jako by se jednalo o komáří bodnutí. Ani ho to nevyvedlo z rytmu. Otočil se a opět roztáhl mohutné tlapy.

Právě jsem klopýtl přes křeslo. Jedné ruce jsem se vyhnul, druhá dopadla na mou hlavu jako pytel písku a odmrštila mne přes opěradlo až na druhý konec místnosti, kde jsem zůstal ležet.

Hleděl jsem na Naginatu, který zvedl křeslo a chystal se zasadit mi smrtelnou ránu.

Naštěstí jsem měl dostatek setrvačné rychlosti, abych se překulil dozadu.

Křeslo padalo dolů, ale já byl rychlejší. Stál jsem už na nohou, když dopadlo a rozletělo se na kousky.

Naginata se hnal na mne. Kdybych měl větší prostor, mohl jsem uniknout. Jeho pravá paže, která připomínala obrovskou uzenku, mne zasáhla do ramene a odhodila až k

- 53 -

oknu. Kromě toho jsem se uhodil do hlavy a podlomily se pode mnou nohy. I moje reflexy se zpomalily.

Dostal mne.

Zvedl mne hravě do výšky a potom se mnou praštil o zem.

Náraz byl strašlivý.

Bolest mi projela mozkem jako rozžhavený drát.

Nejraději bych zůstal ležet, ale to by znamenalo můj konec.

Snaha po přežití mne hnala dál. Lezl jsem jako opice po čtyřech, až jsem se dostal ke stolu.

Pevně jsem ho uchopil a mrštil po Naginatovi. Neudělal jediný pohyb, aby se vyhnul ráně, která jím otřásla, ale neporazila ho.

Proboha, co může tuto horu masa srazit na kolena?

Prchal jsem od něj malým půlobloukem. U dveří stál Igeno s napřaženou zbraní a nenávistně se chechtal. „Ten pohled stojí za to," řekl a jedním dechem povzbuzoval zápasníka.

Jak jej mám zastavit? Tenhle kolos se nevzdá, dokud nezvítězí.

Stál v místnosti a otáčel se na místě. Z úst vyrážel zvuk podobný řevu divoké šelmy. Ze rtů odletovaly kapičky slin.

Vykročil ke mně a přitom míjel skříň, ve které jsem měl uložený Ohňový kalich a Tajemný Grál. Naštěstí je nezničil.

Ne, prošel mimo skříň.

Očekával jsem ho, ale náraz mnou otřásl, takže jsem se nemohl zcela uvolnit.

Zase dupal.

Z očí mu sršel vztek a touha zabíjet. Otočil jsem se stranou a horečně hledal nějaký plán, který bych mohl

- 54 -

uskutečnit.

Můj pohled padl na starou jednolampovku. Okay, tu bych mohl obětovat. Jedním skokem jsem se ocitl u přístroje, uchopil ho oběma rukama a zvedl.

„Odrazí ho jako míč," sliboval Igeno.

Ale přístroj nebyl určen pro Naginatu. Japonec ještě nedomluvil, když jsem se otočil a hodil přístroj na něj.

S tím Igeno nepočítal. Na takového sušinku působil jako střela. Nezahlédl ho, a proto se ani nevyhnul ráně. S

výkřikem klesl k zemi. Tím mi uvolnil cestu do haly.

Využil jsem příležitosti.

Ke své smůle jsem se nemohl dostat až do ložnice, kde jsem měl uloženou pistoli. Zamířil jsem ke koupelně.

Naginata zařval jako býk. Byl jsem si jistý, že se nevzdá. O

pár vteřin později rozrazil dveře.

Čekal jsem na něj a byl jsem připravený.

Překvapení, které jsem mu uchystal, ho v pravém slova smyslu šokovalo.

V ruce jsem držel hubici naplno puštěné sprchy. Proti němu vyrazila horká voda a pára. Slyšel jsem, jak řve.

Rukama si chránil obličej. Potácel se zpět do pokoje.

Přitom ještě zůstal stát mezi veřejemi, protože byl příliš

široký, aby se mohl jednoduše protáhnout.

Zavřel jsem kohoutek a uložil sprchu do vidlice.

Následoval jsem Naginatu. Na kachličkách se vytvořila velká louže. Téměř jsem uklouzl na mokrých dlaždicích.

Zaslechl jsem Naginatu v chodbě. Do jeho zavýjení se mísil Igenův hlas.

Povzbuzoval ho. V obývacím pokoji se před ním potácel Naginata. Viděl jsem jenom jeho sádelnatá záda.

Stál zhroucený a tiskl ruce k obličeji.

- 55 -

Ale Igeno, který stál vedle něho, mířil pistolí.

Byl jsem přece jen rychlejší.

Jedním kopnutím jsem mu vyrazil revolver z ruky.

Vztekle zařval. Potom se mu z hrdla vydralo zachroptění, protože jsem ho zasáhl klasickým úderem do brady. Svalil se jako špalek a upadl do slastného bezvědomí. Podobně se vedlo i Naginatovi. Podlaha pod jeho obrovitým tělem zaduněla.

Jako opilý jsem se motal po obývacím pokoji, který mi tančil před očima. Dobrotivé nebe, ten zápas zanechal následky i na mně.

Vyčerpaně jsem dopadl na pohovku. V pravé ruce jsem svíral Japoncovu zbraň. Těžko se mi dýchalo. V hlavě mi vyhrávala filharmonie kovářů na kovadliny a cítil jsem se celý rozlámaný.

Nemohl jsem počítat s tím, že tento zápas skončil.

Jenom jsem doufal, že oba zůstanou tak dlouho v bezvědomí, dokud nenačerpám trochu sil. Kromě toho by museli vypadnout z mého bytu. Ovšem na takový kolos, jako byl Naginata, bych potřeboval nejméně jeřáb.

Pár věcí bylo zničeno, telefon zůstal naštěstí celý.

Nejdřív jsem vytáhl pouta. Spoutal jsem Igena a o totéž

jsem se pokusil i u Naginaty. Ale příliš se mi nevedlo, protože měl příliš silná zápěstí.

Hodil jsem pouta na pohovku a zvedl sluchátko. Ještě než jsem stačil vytočit číslo, ozval se za mnou tichý hlas.

„Otočte se, Sinclaire! Nerad bych vás zastřelil zezadu."

Sluchátko mi ztěžklo v ruce. Položil jsem ho do vidlice a otočil se.

Igeno klečel na zemi. I když měl spoutané ruce, podařilo se mu vytáhnout druhou zbraň, kterou dosud

- 56 -

ukrýval. Ústí revolveru mířilo přímo na moji hruď.

„Naginata to nezvládl. Ale já tě zastřelím, Sinclaire."

Samuraj přicházel obklopen plameny.

Plály kolem něho jako ohnivé závěsy, které ho současně chránily. Suko sledoval, jak se mění. Jeho lebka zpoloviny mumifikovaná svítila stejně chladnou příšerně vyhlížející zelenou

barvou.

Oběma

rukama

svíral

rukojeť

samurajského meče, z něhož vyletovaly silné zelené plameny.

Suko měl pocit, že jej nějaká tajemná síla strhává s sebou. Proletěl vzduchem, narazil na něco, ale neustále se chránil svým bičem.

Démon nebo samuraj zavířil nad ním a ztrácel se pryč z pokoje. Suka ovanul ledový závan vzduchu. Potom zaslechl, jak se něco láme, praská dřevo.

Ozval se ještě výkřik a nastalo ticho.

Suko zůstal sám.

Samuraj na něho nezaútočil a ani oheň mu neublížil.

Stále ještě ležel v hale obklopený neskutečným tichem.

Trvalo nějakou chvíli, než se opět vzchopil. Vyskočil na nohy.

Jeho pohled padl na dveře do obývacího pokoje.

Samuraj je při svém útěku jednoduše prorazil. Musel rozsekat dřevo jako břitva ostrou čepelí meče.

Nájemníci v ostatních bytech rovněž zpozorněli a šli se přesvědčit, co se děje. Dveře se otvíraly a k Sukovým uším

- 57 -

dolehly hlasy. Brzy se objevil první ustrašený obličej.

Jeden muž se protlačil dopředu. Měl na sobě košili s ohrnutým límcem. Zaujal hrozivý postoj. Ruce měl umazané od oleje. Podíval se na mrtvého a strnul.

„Buďte bez obav," řekl tiše Suko. „Já jsem od policie.

Scotland Yard."

„Vy?"

„Ano."

Suko ukázal služební průkaz.

Nájemník se částečně upokojil.

„A co je s doktorem Madsonem?" zašeptal. „Je zraněný

nebo...?"

„Spíše to druhé," zašeptal Suko tak, aby ho slyšel jenom tento člověk. „Je mrtvý."

Muž zbledl. „Kdo ho...?" Couvl.

„Já ne," řekl Suko a pokrčil rameny. „Přišel jsem bohužel pozdě."

„A co chcete udělat?"

„Teď zavolám svému kolegovi."

Suko vešel do obýváku. Byl tam jediný použitelný

telefon. Ten v pracovně vzal za své po Sukově pádu na stůl. Jeho kolega, který zvedl sluchátko, zavzdychal, když

zaslechl Sukův hlas. A zavzdychal ještě jednou, když se dověděl důvod jeho volání.

„Okay, hned jsme tam."

„Já budu muset odejít."

„Proč?"

„Třeba ještě chytím vraha."

Jeho kolega se tomu nezasmál. Byl zvyklý na to, že ve Scotland Yardu pracovali lidé v různých oblastech činnosti, které on sám neuznával.

- 58 -

„V pořádku," řekl stručně.

Beretu a bič si vzal Suko s sebou. Přibalil k nim i film, který už vlastně nepotřeboval, protože všechno, co chtěl vědět, prožil na vlastní kůži.

Unavenými kroky se vrátil zpět do haly a hleděl na zničené dveře. Za nimi postávali obyvatelé domu a diskutovali.

Když Suko vyšel z bytu, jejich hovor utichl.

Muž s ohrnutým límcem se zeptal: „Zastihl jste své kolegy?"

„Ano, vyšetřovací skupina přijede každou chvíli."

Tmavovlasý muž přikývl.

„Smím se zeptat, co se vlastně stalo? Byli jsme všichni vyděšení, když jsme zaslechli tu strašnou ránu."

„Mám ještě nevyřízené účty s vrahem."

„Je snad ještě tam?"

„Ano." Suko se krátce zasmál, když viděl napnuté mužské a ženské obličeje. „Ale rád bych se na něco zeptal.

Neviděli jste náhodou, kam prchal ten zabiják? Rozbil dveře a...."

„Ne, slyšeli jsme jen ránu," sdělila jedna žena. Přitom se rozhlédla kolem sebe a viděla, jak ostatní přikyvují.

„Ale také jste vyšli z bytů."

.„Příliš pozdě," mínila černovláska. „Myslím, že už to bylo pryč."

„Vypadá to tak."

„Už nám nic nehrozí, pane?" ozvala se mladá žena v pohodlných domácích šatech. „Jsem doma sama s dětmi, muž je na noční a..."

Suko na ni přátelsky kývl a usmál se. „Nemusíte se znepokojovat, paní. Všechno je v pořádku. Ten zabiják už

- 59 -

se nevrátí."

„Jak si můžete být tak jistý?" zeptal se kdosi.

„Vím, o co jde."

„Kdy přijdou vaši kolegové?"

„Už to nebude dlouho trvat."

Suko se vrátil zpět do pokoje. Chtěl počkat na jejich příjezd a zatím v klidu přemýšlet.

Už měl všechny nitky pohromadě a teď zase ztratil stopu. Momentálně netušil, jak se bude případ dál vyvíjet.

Ostatně mu bylo známo, že tento démon se neskládá jen z čisté substance. Je složen prakticky ze dvou částí, z nichž

jednu tvoří ten nehořlavý samuraj.

Shao poslala své varování včas. Tento tvor byl víc než

nebezpečný.

A byl volný!

Suko přemýšlel o tom, kam mohl zmizet. Došel k závěru, že v úvahu přichází pouze několik útočišť.

Doktor Madson se zmiňoval o zápasníku Naginatovi a jeho manažéru Igenovi. Doktor oba dva podezříval ze spojení s japonským démonem. Suko se ujistil, že jeho příští návštěva bude platit těmto dvěma mužům. Musí zjistit, kde jsou ubytováni.

Na chodbě zaslechl mužské hlasy. Byli to jeho kolegové z mordparty. Vedl je jeden starší úředník, kterého Suko znal pouze podle jména: McCann. Prohodili spolu několik slov. Také policejní lékař pozorně poslouchal. Prohlédl mrtvého, jakmile se dověděl, že Jack Madson byl pravděpodobně udušen.

„Ani já nemohu stanovit jinou příčinu smrti," řekl.

„Přinejmenším ne tak rychle," opravil se. „Neobjevil jsem žádné stopy po skrčení," dodal. Pak pokrčil nechápavě

- 60 -

rameny. „To si neumím vysvětlit..."

McCann a lékař pohlédli na Suka.

„Mohl bych vám poskytnout vysvětlení, pánové, ale neuvěřili byste mi."

Šéf mordparty protáhl obličej.

„Ach tak, rozumím. Jedná se o věci, které se vymykají racionálnímu myšlení."

„Správně."

„Pustíte se za pachatelem?"

Suko přikývl. „Jistě," řekl.

Tato odpověď zněla téměř jako přísaha...

Igeno ztuhl.

Očekával jsem výstřel. Přitom jsem dřepěl na pohovce, aniž bych měl možnost se střelhbitě vrhnout na podlahu.

Igeno nestiskl kohoutek.

Stále nehybně klečel.

Uplynuly možná dvě vteřiny, které mi připadaly jako celá věčnost, a teprve nyní se Igeno pohnul.

Jeho sepnuté ruce svírající zbraň pomalu klesly k zemi.

Současně se začal chvět a v obličeji celý zešedivěl. Otevřel ústa a vydal příšerné zasténání.

Zvuk ještě rezonoval v místnosti, když se předklonil a padl obličejem na podlahu.

Hleděl jsem za jeho záda.

Z jejich středu něco vyčnívalo. Byl to dřík šípu, jehož

hrot jsem nezahlédl. Pravděpodobně vězel v něm a byl

- 61 -

příčinou jeho náhlé smrti.

Ale kdo to udělal?

Musel bych o tom déle přemýšlet. Teď se mi v hlavě pletlo páté přes deváté.

Za ležícím jsem objevil postavu v černém. Na obličeji měla nasazenou masku. Dlouhé černé vlasy jí vlály kolem hlavy jako závoj. Oblečení těsně obepínalo její tělo, jako by byla zastrčena v pouzdru.

Ta osoba byla žena. V pravé ruce držela zbraň, z níž

bylo vystřeleno - kuši.

Byla to Shao!

Nehlučně se přiblížila.

Žasl jsem. Nedovedl jsem pochopit, jak se tu mohla tak náhle objevit. Na jejích rtech pohrával slabý úsměv. Šípy měla zastrčeny v toulci na zádech. Jejich hroty vykukovaly za hlavou.

„Ahoj, Johne," řekla tiše a zůstala stát vedle Igena.

„Promiň mi to," opět zašeptala, „ale neviděla jsem jinou možnost, jak tě zachránit."

„Ano," zaskuhral jsem sevřeným hrdlem. „Děkuji. Je...

je mrtvý?"

Shao přikývla. Potom se posadila naproti mně. Jedna ze židlí ještě přežila Naginatovo řádění. Hleděli jsme na sebe.

Na jazyku mne pálila spousta otázek, ale nevyslovil jsem je. Naposledy jsme se spolu setkali v jednom starém klášteře v Himalájích, protože jsme chtěli získat dědictví jednoho z shaolinských kněží, které nakonec dostal Yakup.

„Proč mlčíš, Johne?"

Hlasitě jsem polkl. „Mám spoustu otázek, ale napadají mne jenom samé hlouposti. Jak se ti vede?"

„Dobře."

- 62 -

Usmál jsem se. „To nezní přesvědčivě."

„Ale žiji," řekla.

„To není žádný život, Shao."

„Já vím." Lehce zavrtěla hlavou. „Vím také, že se Suko trápí, ale nemohu na tom nic změnit. Jsem zajatcem rodového dědictví svých předků. Převzala jsem roli bohyně Amaterasu."

„To je mi známo. Když se však na tebe dívám, napadá mne, že ti bylo se Sukem lépe."

„Ano, byli jsme šťastní."

„Nemůžeš se vrátit?"

„To je těžké, Johne. Velmi těžké. Zkoušela jsem to, přísahám, ale nemohu. Je příliš mnoho věcí, na které musím dávat pozor. Jsem mrtvá a žiji současně. I to je malý zázrak. Démonický bubínek byl tenkrát příliš slabý, aby zvítězil nad mocnějšími silami. Ale zkouším to a budu to zkoušet."

„Suko také. My všichni jsme tě velmi pohřešovali, Shao."

Číňanka sklopila zrak. Patrně se jí oči zalily slzami, ale to jsem neviděl, protože hleděla k zemi.

„Možná nastane čas, kdy se budu moci vrátit. Nemohu říci, kdy to bude a zda k tomu dojde. Čeká mne mezitím spousta úkolů."

„Ty jsi varovala i Suka."

„Ano, japonský démon se vrátil."

„Kdo je to?"

„Jeden starodávný samuraj, který bojoval proti bohyni Amaterasu. Chtěl ji porazit a svrhnout z trůnu. Je to už

hodně dávno. Naštěstí se mu to nepovedlo."

„On však nebyl zničen."

- 63 -

„Ne, nebyl. Žije dál. Ovládl jistý druh magie, kterým může vyvolat démona. Rozumíš mi?"

„Ne docela."

„Démon mu poskytuje ochranu. Přísahal mu. Jedná se o démona, který v legendách a ságách vystupuje jako zbavovač dechu. Jeho pravé jméno je Yomo-Zan."

„Nikdy jsem o něm neslyšel."

„To ti ráda věřím. Jeho jménem dnes straší malé děti i dospělé. Yomo-Zan byl jeden obr. Žil na hoře, kterou stvořil ďábel. Aby mohl vůbec existovat, vysával obr z lidí dech. Tím je zabíjel. Samurajovi se však podařilo jej ovládnout."

„Jak se jmenoval ten samuraj?" zeptal jsem se.

Shao pohlédla na zápasníka.

„Stejně jako on. Naginata!"

Tomu jsem rozuměl, ale přesto jsem položil ještě jednu otázku. „Není to v Japonsku dosti zřídkavé jméno?"

Shao pokrčila bezmocně rameny.

„To nevím. Je mi známo, že japonský démon je něco jako strážný anděl tohoto zápasníka."

„A Igeno?"

„Musel o tom vědět. Byl do toho určitě zasvěcený.

Patrně toužil po moci a chtěl jí dosáhnout s Naginatovou pomocí. Nevím to jistě, ale domnívám se, že to bylo tak."

„Co japonský démon zamýšlí?"

„Pokračuje dál v tom, co začal. Pokouší se připravit lidi o dech, který potřebuje pro svou existenci. Pokud se mu to podaří, dá na chvíli pokoj. On a Yomo-Zan jsou vzájemně spojeni. Oba tvoří jednu osobu. Určitě se pokusí vytvořit vládu strachu a hrůzy."

„Jak se dostali na svobodu?"

- 64 -

„To přesně nevím. Možná to souvisí s uvězněním bohyně Amaterasu. Stále ještě dlí v Temné říši. Jiné síly tvoří zase protipól. Vím naprosto přesně, že mezi ně patří i japonský démon, který se osvobodil a přidružil se k Naginatovi."

„Hloupému napověz," požádal jsem ji. „Démon se jmenuje Yomo-Zan, ale Naginata byl samuraj."

„Přesně tak, Johne."

„A oba tvoří jakousi symbiózu neboli spojení."

„To je pravda."

„Aby se vyznali v dnešním světě, vyhledali toho zápasníka v sumo a jeho manažéra. Vydali se s nimi na turné a chrání je. Nejlepším příkladem je smrt zápasníka Tisha."

„Podle mne je to tak."

„Výborně. Máme na věc stejný názor."

Shao souhlasně přikývla.

„Ale postrádám Suka."

„Máš pravdu. Chtěl se na ten případ podívat z jiné strany. Zajímal se o jistého doktora Madsona, který byl velmi nedůvěřivý. Nevěřil, že Tisho zemřel na srdeční mrtvici."

„V tom měl pravdu."

„Jenom to nemohl dokázat. Proto se obrátil na Suka. Já jsem dnes zůstal doma, protože mi nebylo dobře. Suko mne o té věci informoval. I o tvém varování, které přišlo současně s tou událostí v aréně."

Shao opět přikývla.

„Musela jsem to udělat. Kromě toho jsem nevěděla, kdy udeří. V každém případě bylo nutno varovat Suka. Kde teď

je, prosím tě?"

- 65 -

„U doktora Madsona."

Shao se usmála.

„Ráda bych s ním ještě mluvila. Znáš telefonní číslo toho člověka?"

„Zjistím je."

O něco později jsem listoval v telefonním seznamu.

Po čtvrtém zazvonění zvedl někdo sluchátko. Uslyšel jsem dunivý hlas.

„Hallóóó?"

„Mohu mluvit s doktorem Madsonem?"

„Co od něj chcete?"

„Kdo jste?" chtěl jsem vědět.

„To bych se vám mohl taky zeptat."

„Jmenuji se Sinclair, John..."

„Aha, kolega Sinclair, to muselo přijít. Jsem inspektor McCann z oddělení vražd."

„Já vím." Najednou mi bylo jaksi mdlo kolem žaludku.

„Koho zabili? Doktora Madsona?"

„Ano, doktora někdo udusil."

„A můj kolega Suko..."

„Už odešel, Sinclaire. Ale nechtějte vědět kam. To bohužel nevím."

Před další otázkou jsem se na chvilku odmlčel.

„Nenaznačil aspoň něco?"

McCann se musel zasmát.

„Mluvil obecně a řekl, že se musí postarat o nějakého zabijáka. Trochu málo, co?"

„V tom máte pravdu."

„Ještě něco, pane Sinclaire?"

„Ne, to je všechno. Děkuji."

Položil jsem sluchátko a otočil se k Shao.

- 66 -

Sejmula si masku. Její obličej byl bledší než dřív. Ani ústa nepůsobila tak nápadně.

„Špatné zprávy?" zeptala se.

„Jak se to vezme. Stálo to smrt jednoho člověka.

Doktora Madsona. Byl ve svém bytě udušen."

Shao kývla.

„Potom tam byl démon."

„A také Suko. Ale zase zmizel. Kolega z vyšetřovací skupiny nevěděl, kam šel. Suko prý chtěl hledat vraha. To je všechno, co mi řekl."

„V tom případě musel Suko vědět, kde vraha najde."

„Možná."

„A co si myslíš ty?"

„Já nevím. Kromě toho neznám všechny vztahy mezi Igenem, zápasníkem Naginatou a démonem Yomo-Zanem.

Museli bychom pravděpodobně vycházet z toho, že Igeno vytvořil tomuto démonovi určitý obraz domova, kde se mohl cítit dobře."

„A kde bys hledal takový domov?"

„To kdybych věděl..."

Shao hleděla na nehybnou postavu Naginaty.

„Nebyl jediným zápasníkem společenstva."

„Co tím myslíš?"

„To je jen pokus, Johne, ale vyplatí se zabývat se jím.

Zápasníci vystupují ve sportovní hale. Pokud je mi známo, bydleli v její blízkosti nebo dokonce v přilehlých místnostech přímo v hale."

„Něco na způsob hotelového ubytování?"

„Ne, určitě ne tak komfortně. Ale stačí k tomu, aby se tam dalo pohodlně přespat. Kromě toho si nejsem jista, jestli by hotelové postele unesly tak těžké pořízky, jakými

- 67 -

zápasníci v sumo bezesporu jsou. Umím si docela dobře představit, že se tito lidé zdržují v blízkosti svého takzvaného pracoviště. Kromě toho nebyly zápasy odvolány. Jenom je na chvíli přerušili, aby uctili Tishovu smrt."

„Jsi velmi dobře informovaná, Shao."

„Tak to musí být." Lehce se usmála. „Koneckonců

dostala jsem rozkaz, abych toho démona zastavila."

„A teď vycházíš z toho, že Suko uvažuje stejně jako ty?"

„Ano."

Přemýšlel jsem. To by mohlo vyjít. V každém případě byla návštěva haly přijatelnější, než sedět v obývacím pokoji a čekat na zprávy od Suka.

„Dohodnuto," souhlasil jsem. „Podíváme se na tu záležitost."

„Jsi už v pořádku?"

Ušklíbl jsem se.

„Když jde jen o to. Žádné obavy, dám si jen malou sprchu."

„A co s Naginatou?"

„Toho musíme dostat pryč."

„Jak?"

„Jeřábem ho odsud nedostaneme." Natáhl jsem se k telefonu. „Ve Scotland Yardu máme speciální oddělení.

Mládenci jsou pěkně udělaní svalovci. Ti se o něj postarají.

Kromě toho potřebuje lékaře. Bránil jsem se a postříkal jsem ho vařící vodou."

Shao souhlasila. „A je zde ještě ten mrtvý."

„Na toho se podívá mordparta."

„Kdo uklidí byt?"

- 68 -

„To patrně zůstane na mně......"

Japonský démon zmizel! Na tom nic nezměnil ani rozčilený Suko. Asi se opět změnil v zelený proužek mlhy a zmizel nadcházejícím podvečeru, aniž by ho kdo zpozoroval.

Otázka zněla, kam vedla jeho cesta. Suko vycházel z toho, že démon ke svému životu potřebuje lidský dech. U

zápasníka Tisha to byl jen začátek a Suko se oprávněně domníval, že se bude zdržovat v blízkosti druhého zápasníka. Všichni Japonci tvořili uzavřenou společnost.

Suko věděl, kde vystupují. Po Tishově smrti byly sice zápasy přerušeny, ale Suko byl přesvědčený, že budou pokračovat. Jejich časový pořad byl uveden na plakátech i v tisku, takže vstupenky zakoupené v předprodeji nepropadly.

Budova sportovní haly byla postavena před osmi lety.

Sloužila nejen ke sportovním akcím, ale také ke koncertům a shromážděním různých spolků.

Zařídili ji tak, aby zde bylo možno přenocovat. Proto ke sportovnímu komplexu patřila i řada menších pokojů.

Nedosahovaly hotelového komfortu, ale byla zde postel i skříň. Sportovci měli k dispozici i sanitární zařízení.

Skupina zápasníků v sumo byla nápadná na první pohled. Proto se Igeno zdráhal ubytovat svoje lidi v hotelu.

Z prospektu Suko vyrozuměl, že přicestovalo čtrnáct zápasníků s doprovodným personálem.

- 69 -

Nyní jich ovšem bylo jen třináct, protože Tisho už nežil.

Zda se k nim mohl počítat i Naginata, to Suko netušil.

Když zaparkoval vůz, nesvítila zde žádná svítilna. Našel si dostatečně vhodnou skulinu mezi parkujícími vozy, aby byl co nejblíž haly.

Vystoupil, přibouchl dvířka vozu a zahleděl se na betonovou stavbu před sebou. Byla velmi rozlehlá.

Podpíraly ji mohutné pilíře. Spolu se zdmi tvořily malé arkády, kde se bylo možno ukrýt, pokud pršelo.

Suko hledal nějaký otevřený vstup. Nebylo zde ani živáčka. Procházel podél haly, až dospěl k hlavnímu vchodu a přesvědčil se, že je zavřený.

Svítilo zde pouze nouzové osvětlení, v jehož světle nemohl přečíst, co je uvedeno na plakátech, které visely na zdi.

Trvalo přibližně deset minut, než našel postranní vchod, před nímž parkovalo několik dodávek a nákladní vůz.

Pochopitelně nevěděl, zda je to vchod, který ho zavede přímo k zápasníkům. Posléze objevil zvonkové tlačítko a zmáčkl je. Brzy se otevřely dveře.

Ve dveřích stál Japonec a svítil si baterkou.

„Přejete si?" zeptal se.

„Rád bych se pobavil s vašimi zápasníky."

Japonec oblečený do kalhot a lehkého svetříku vypadal překvapeně. Nicméně zachoval zdvořilost.

„Promiňte, ale myslím, že není vhodná doba na rozmluvu s našimi borci. Pokud jste od tisku a...."

„To nejsem," přiznal se Suko.

„Mimoto nemohu tuto záležitost rozhodnout, protože to přísluší našemu manažérovi, panu Igenovi. Je mi opravdu líto."

- 70 -

Chtěl zavřít dveře.

Suko byl rychlejší a vsunul nohu do dveří. Dříve než se mohl Japonec rozčílit, strčil mu před obličej svůj průkaz.

Japonec zůstal ve střehu.

„Policie?"

„Jak vidíte."

Muž se usmál.

„Udivuje mne to," řekl. „Jste Číňan a..."

„Současně inspektor Scotland Yardu," doplnil ho Suko.

„Dobrá, uznávám. Přišel jste kvůli tomu neštěstí?"

„Nejen proto."

„Proč...?"

„Rád bych mluvil se zápasníky. Rozumíte?"

Japonec polkl, až mu poskočil ohryzek. Podíval se ještě na hodinky a pokrčil rameny.

„Můžete to zkusit. Ale říkám vám předem, že stěží někdo z nich mluví anglicky."

„Budete tlumočit."

„Jak si přejete."

Japonec ustoupil stranou. Když zavřel dveře, zeptal se ho Suko na jméno. Jmenoval se Makoi.

„Jakou funkci máte ve výpravě?" informoval se Suko.

„Jsem prakticky děvče pro všechno," objasnil Makoi.

„Starám se o zápasníky a zastupuji našeho manažéra, pana Igena. Zaráží mne, že se ještě nevrátil."

„Kam šel?"

„Měl nějakou práci ve městě." Muž se naklonil k Sukovi. „Prosím, následujte mě. Uvařil jsem zrovna čaj.

Byla by škoda, kdyby vychladl."

Suko následoval muže prázdnou betonovou chodbou.

Byla zde spousta informačních tabulek, takže nebylo

- 71 -

možno zabloudit.

Zářivka na stropě vrhala své studené světlo proti šedé betonové podlaze. Stěny chodby byly o poznání světlejší.

Jeho kancelář ležela přibližně uprostřed chodby, která vedla dál do arény.

Kancelář byla zařízená prostě, ale účelně. Psací stůl, dvě židle a kovová skříň.

„Osobně si myslím, že zde nic nenajdete, inspektore.

Šálek čaje?"

„Velmi rád."

Makoi vytáhl ze skříně čaj. Nasadil si úzké brýle, nalil a opět se posadil.

Oba muži pili.

Suko pochválil čaj.

„Ano," řekl s úsměvem Makoi. „Rád připravuji čaj tak, jak jej dělali moji předchůdci. Ale kvůli tomu jste jistě nepřišel. Vím, že čas jsou peníze a tak musí staré rituály počkat. V čem vám mohu pomoci inspektore?"

Suko ostře pohlédl na svůj protějšek.

„Jde o zamotaný případ, u kterého bychom stěží hledali racionální vysvětlení."

„Míníte tím smrt toho zápasníka?"

„On hraje důležitou roli. Nevěříme, že zemřel přirozenou smrtí."

„Ale to uvedl lékař."

„Lékař mi sdělil něco jiného." Suko zavrtěl hlavou.

„Oficiálně se jako příčina smrti uvádí srdeční mrtvice. Ve skutečnosti byl Tisho udušen."

Zorničky za brýlemi se rozšířily.

„Udušen? To si neumím představit. Potom by musel Naginata svého soupeře zabít."

- 72 -

„Ne tak docela."

Makoi se zhluboka nadechl.

„Pokud chcete mluvit s Naginatou, budu vás muset bohužel zklamat. Není tady. Odejel s Igenou."

Suko se zdržel dalšího komentáře a přešel k věci.

„Jsem toho názoru, že svého soupeře nezabil."

„A kdo tedy, prosím?"

„Slyšel jste už někdy o japonském démonu?" zeptal se Suko přímo.

Makoi se zvrátil do opěradla a mrkl na Suka.

„Pohádka," zasmál se, „legenda, kterou straší malé děti, nic víc."

„Já tomu nevěřím."

Makoi se předklonil. Srovnal listiny na stole. Snad proto, aby se mohl soustředit.

„Proč tomu nevěříte?"

„Protože se to skutečně stalo."

Makoi se rozesmál.

„Ale, inspektore, to je..."

„Viděl jsem se ho."

Makoi se už nesmál.

„Vy přece žijete," řekl místo toho. „Říká se, že každý, kdo ho jednou viděl, zemřel. Pomalým udušením. Ne, tenhle příběh můžete vykládat někomu jinému, ale ne mně, inspektore. Opravdu ne."

„Ubránil jsem se mu."

„O něčem takovém jsem nikdy neslyšel. Koho si démon jednou vyhlédne, tomu už nic nepomůže. Nelze se mu ubránit. Je příliš silný."

„Je vidět, že ho dobře znáte," ujišťoval se Suko.

„Zabýval jste se jím blíž?"

- 73 -

Makoi triumfoval. „Víte, inspektore, i mně jako malému dítěti vyprávěli o japonském démonovi a já si to dobře zapamatoval. Chápete, odkud se berou mé znalosti?"

„Přirozeně."

„Vraťme se k Tishově smrti. Vy tvrdíte, že to nebyla srdeční mrtvice?"

„Ten zápasník se udusil."

Makoi naslouchal Sukově odpovědi a rukama neklidně pohyboval jako dirigent.

„Kdybych se měl řídit vaší teorií, znamenalo by to, že se japonský démon objevil."

„Správně."

„A nikdo ho neviděl?"

„Až na doktora Madsona, Tisha, Naginatu a vašeho šéfa Igena."

Po této větě se Japonec odmlčel. Vstal a znovu se nadechl.

„Nezlobte se, ale musím říci, že tomu prostě nemohu uvěřit. Ne, to je nemožné. Jste na falešné stopě. K tomu ještě tvrdíte, že se lékař musel mýlit. Vždyť přece konstatoval, že šlo o zástavu srdce."

„Kvůli veřejnosti, pane Makoi."

„A ten lékař..."

„Obstaral si záznam jedné soukromé televizní společnosti a doma v klidu si ho prohlédl. Tam se znovu přesvědčil, co se stalo. Získal tak důkaz pro své podezření."

„Viděl jste ten záznam?"

„K tomu bohužel nedošlo. Japonský démon byl rychlejší. Zabil doktora Madsona."

Japonec vyvalil oči.

- 74 -

„A vás ne?"

„Ubránil jsem se."

„A jak?"

„O tom bych nechtěl mluvit. Zůstaňme u faktu, že jsem se ubránil."

Makoi se posadil.

„Dobrá, beru to na vědomí. Plně respektuji vaši návštěvu. Ale řekněte mi, co chcete od zápasníků? Ti chlapci vypadají v očích Evropana strašně, ale jsou často jako malé děti. Nejsou to normální lidé. Byli tak vychováni." Makoi se píchl prstem do hrudi. „Něco zůstává tady v duši."

„To si umím docela dobře představit."

Japonec pokračoval. „Na určité věci jsou velmi citliví.

Většina z nich věří na duchy, démony a jiné tvory z temnot. Všechno ostatní je pro mne novinkou. Předtím jsem se nad tím usmíval, protože vás nemohu brát, inspektore, tak vážně, jak bych měl."

„Rozumím. Ale překročte svůj vlastní stín a nechte mne promluvit s vašimi lidmi."

„Co se od nich chcete dovědět? Co tady vůbec máte v úmyslu dělat?"

„Chytit démona."

Makoi překvapením otevřel ústa.

„Tady?"

„Jistě."

„Věříte tomu, že se tady objeví? Jak jste na to přišel?"

„Kde by měl být?"

„Kde byl předtím?" odpověděl otázkou.

„Ovšem. Pravděpodobně v nějaké jiné dimenzi, jiné říši nebo vzdáleném světě. Dostal se do našeho světa a teď je

- 75 -

zde."

„Jak se sem mohl dostat?"

„Zaklínáním. Jak jistě víte, pane Makoi, ducha lze vyvolat zaklínáním."

„Tak tohle vám věřím."

„Podívejte se. Uvažujte o tom, jaké příběhy se odehrály ve vaší mytologii a celou záležitost lépe pochopíte. Někdo vyvolal démona z jeho dimenze. To je můj názor. Aby přežil, musí lidi olupovat o dech."

To byl silný tabák i pro Japonce.

Suko mu ponechal čas, aby o tom přemýšlel.

„Dejme tomu, že máte pravdu, inspektore. Proč se ale démon zmocnil Tisha a ne Naginaty? Taky to mohl udělat."

„Správně. Uvažuji tak, že Naginata a duch jsou vzájemně spojeni."

„Stejně jako Igeno?"

„Ano. A ještě něco mne napadlo. Když se objevil, všiml jsem si, že v sobě zahrnuje dvě osoby. Jednou to byl duch, podruhé strašidelná postava starodávného samuraje. Byl napolo zpráchnivělý. Z jeho lebky vyzařovalo zelené světlo. Objevil se v moři zelených plamenů, které nevydávaly žádné teplo."

Makoi si promnul oči. „Člověče, inspektore, můžete mi navykládat, co chcete. Mám pocit, promiňte, že si ze mne tropíte žerty."

„Bohužel, pane Makoi, všechno, o čem jsem vám povídal, je holá skutečnost." Suko se podíval na hodinky.

„Nechci na vás naléhat, ale souhlasil jste s tím, že mi ukážete ostatní místnosti a promluvíme se zápasníky."

„Ach, samozřejmě. I když jsem pevně přesvědčen, že

- 76 -

tady žádného démona nenajdete."

„O tom bych ještě nechtěl rozhodnout," oplatil Suko.

Oba muži vyšli z kanceláře. Šli stulenou širokou chodbou. Sukova slova nezůstala u Makoie bez odezvy.

Opatrně se rozhlížel, jako by se pokoušel objevit démona.

„Úplně jsem znejistěl," vysvětloval tichým hlasem.

„Ano, to se stává."

Kráčeli směrem k aréně, dostali se k jedné příčné chodbičce a zůstali stát před schodištěm.

„Vede do spodního podlaží, kde jsou pokoje, ve kterých se ubytovali naši borci."

Makoi zkontroloval čas.

„Nerozumím tomu, kde se zdržel Igeno. Kdyby byl tady, cítil bych se jistěji."

„Přinejmenším byste měl menší odpovědnost."

„To je pravda."

Široké schodiště sestávalo z betonových stupňů.

Pustili se nalevo. Tam se nacházely jednotlivé pokoje.

K nim příslušeli i malé sprchy.

„Kde začneme?" zajímal se Japonec.

„Určete si sám."

Makoi zaklepal na první dveře. Nečekal na vyzvání, otevřel dveře a dal Sukoví přednost. Pokoj připomínal celu.

Byl zařízen ve sparťanském duchu. Její obyvatel neležel na posteli. Seděl pohodlně na zemi. Pod sebou měl rohožku z lýka. Zápasnický oděv odložil a měl na sobě volné roucho, které kolem něj poletovalo jako praporec. Z vysokého límce vykukovala malá hlava. Ruce měl složeny na břiše.

V nich držel malou loutku, s níž si hrál a povídal.

Vstupující muže téměř nebral na vědomí.

Makoi pokrčil omluvně rameny.

- 77 -

„Říkal jsem vám, inspektore, že se často chovají jako malé děti. Tady se o tom můžete přesvědčit."

„Ano, to vidím."

„Chcete s ním mluvit?"

„Pokusíme se o to."

Makoi působil jako tlumočník. Vysvětlil zápasníkovi, proč Suko přišel. Zápasník v sumo ani neotočil hlavu, jenom jí zakroutil a něco zasyčel.

Makoi se otočil s lítostivým pohledem na Suka.

„Promiňte, ale nechce být rušen. Nezná žádného ducha."

„Myslíte?"

„Proč by lhal?"

Suko tomu příliš nevěřil, ale požádal, aby mohli promluvit s druhým zápasníkem.

„S radostí."

Opustili místnost. Makoi chtěl otevřít další dveře, ale Suko mu položil ruku na rameno.

„Není tu opravdu nikdo, kdo by mluvil anglicky?"

„Ne. Aspoň ne tak dobře. Jenom pár slov, která někde pochytali."

„A čínsky?"

„Víte sám dobře, kolika dialekty se mluví ve vaší vlasti.

Kdybychom měli štěstí..."

„Je tu někdo takový?"

„Myslím, že ano."

„Tak pojďme za ním."

Japonci to nebylo příliš vhod, ale Suko na to nebral ohledy. Nechtěl dlouho tápat v temnotě. Někde musela být šance přiblížit se tomu démonovi. I kdyby byla sebenepatrnější.

- 78 -

Postoupili o několik dveří dál. „Tenhle člověk měl čínskou matku," vysvětloval Makoi.

„Jak se vlastně jmenuje?"

„Jukata."

„Dobrá."

Jukata neležel na rohožce. Seděl se složenýma nohama na zemi a byl ponořen do hluboké meditace. Pohled jeho očí napovídal Sukovi, že se Jukata duchovně nachází v jiném světě.

„Touto dobou vždy medituje," řekl Makoi. „Je to jeho způsob přípravy na příští zápas."

„Večer bude zase zápasit?"

„Ano, na dnešní večer jsou určeny první zápasy."

Makoi si odkašlal. „Není správné, že ho rušíme. Nevím, jak bude reagovat."

„Přesto se o to pokuste."

Japonec předstoupil před zápasníka, který seděl se sepnutýma rukama jako při modlitbě. Oči měl sice otevřené, ale jeho pohled byl upřen do nitra duše.

Makoi před ním poklekl. Velmi tiše na něho promluvil.

Byl to téměř neslyšný šepot, který působil spíš dojmem vánku.

Jukata neslyšel. Nadále zůstával ve své duševní strnulosti. Trvalo přibližně půl minuty, než se probudil. Z

jeho pohledu bylo patrné, že se vrací zpět do života. Zíral na Makoie.

Ten na něho znovu promluvil. Z tónu hlasu Suko vyrozuměl, že se Japonec omlouvá.

Jukata přijal omluvu. Když zaslechl Sukovo jméno, otočil hlavu.

Inspektor neuhnul jeho pohledu. Nebylo v něm ani

- 79 -

nepřátelství, ani přátelství. Jukatův pohled neříkal nic.

Makoi se vrátil zpět.

„Zbytek musíte vyřídit sám. Řekl jsem mu, že s ním chcete naléhavě mluvit. Možná vám pomůže."

„To doufám."

Suko viděl, jak Jukata spustil ruce. Také on měl pohodlný domácí oděv. Svítil jasným, zlatavě zeleným tónem. Suko zaujal stejnou polohu jako Jukata. Vzájemně duchovně splynuli a hledali věci, které je spojovaly i rozdělovaly.

Minuty ubíhaly.

Makoi se mezitím stáhl zpět do chodby a nechal pootevřené dveře. Konečně zápasník promluvil.

„Prostřednictvím svého ducha jsem tě ucítil a seznámil se s tebou. Vím, že přicházíš v míru a nechceš mi ublížit."

„Ano, jsem přítel. Chtěl bych, abyste mi pomohl."

„O co se jedná?"

Oba muži teď mluvili čínsky.

„Něco se děje," řekl Suko, „něco, co pro nás lidi může znamenat velké nebezpečí."

Poprvé se v zápasníkových očích objevil plamínek zájmu.

„Vysvětlete to přesněji."

„Zlo číhá. Má i své jméno. Slyšel jsem o japonském démonovi, který opustil svou dimenzi, aby tady na zemi vykonal své hrozné dílo. Je to zbavovač dechu a dělá čest svému jménu. Rozumíte? Přináší smrt. Váš přítel Tisho byl první. Nezemřel na srdeční mrtvici."

„Já to vím."

Ta tři slova Suka překvapila. Okamžitě se ho zmocnil pocit, že potkal správného muže.

- 80 -

„Odkud to víte?"

„Cítím ho. Medituji každý večer. Už před několika dny jsem vnitřně cítil, že na nás něco číhá, aby nás zabilo.

Pochází z jiného světa a neměl sem přijít. Tady není to správné místo pro démona jako on."

„Slyšel jste už o japonském démonovi?"

„Ano, jmenuje se Yomo-Zan."

To byla pro Suka novinka.

„A co dělal?"

„Byl to obr. Představoval skutečné zlo, protože lidi okrádal o dech a tím žil. Spojil se s jedním samurajem ze starých časů, který jej vyvolal, protože chtěl žít věčně. Ale bohyně Slunce, Amaterasu, jim udělala čáru přes rozpočet.

Nemohla se dívat na to, jak se dvojí zlo spojuje v jedno.

Proklela je a zahnala."

„Ano, viděl jsem je. Ale jak je možné, že se vrátili?"

„Je bohyně Amaterasu stále tak mocná jako dřív?"

dotazoval se zápasník.

„Ne, je oslabena."

„Proto se démonovi podařilo překonat překážky. Někdo ho vyvolal, někdo z mé blízkosti. Byl to člověk, se kterým jsem často pohromadě. Někdo od nás."

„Víte přesně, kdo to byl?"

„Jméno starého Damiraie znělo Naginata. A právě Naginata zde zápasil. Podařilo se mu vyvolat démona. On musí být ve styku se samurajem. Možná je jeho potomek.

Kdo ví?"

V tom měl Jukata pravdu.

„On žije," řekl Suko jistým hlasem. „Už si vybral oběť

a teď došel tak daleko, že si žádá i mne. Pochopil jste?

Chce mne jako svoji oběť. Ale já se ubráním."

- 81 -

Jukata hleděl nevěřícně na Suka.

„Vám se podařilo ubránit se..."

„Ano."

„Potom musíte být zvláštní člověk."

„To nejsem. Ale mám zbraň, kterou nepřekoná. Je to dokonalá překážka. To je všechno."

„A to je dobře," řekl Jukata. „To je dokonce velmi dobře, milý příteli. Těším se spolu s vámi. Určitě prokážete lidstvu velkou službu, když se vám podaří zastavit ho."

„Chcete mi pomoci?"

„Nejsem na to příliš slabý? Když medituji, velmi rychle dospěji k hranicím, které omezují mé možnosti. Nemyslím, že bych vám mohl být prospěšný. Ještě se mi neukázal.

Zdržuje se v pozadí, ale já cítím, že je zde."

„A bude znovu zabíjet, pokud ho nezastavíme."

„V tom s vámi souhlasím..."

Náhle se rozletěly dveře. Makoi zůstal stát pod stropním světlem. Podíval se nejdřív na Jukatu, potom na Suka, který hned zpozoroval, že něco není v pořádku.

„Co se stalo?"

Makoi si přejel rukou po zpoceném čele a obličeji.

„Nevím přesně, ale něco mne zarazilo. Myslím, že jsem ho viděl.

„Je zde."

Suko vstal.

„Démon?"

Japonec přikývl.

„Předpokládám, že je to on." Ukázal doleva. „Tam se nachází aréna," řekl. „Odtud jsem, zahlédl zelený svit.

Dokonce... svítil."

Suko sevřel pěsti.

- 82 -

„To bude on," zašeptal.

„Co chcete dělat?"

„Postavit se mu."

Makoi hledal pohledem pomoc u Jukaty, který

souhlasně přikývl. „Nechte ho jít. Tento muž je zvláštní člověk. Cítím to. Jestliže může někdo zastavit démona, tak jedině Suko."

Makoi byl vysvětlením tak překvapen, že bezděky ucouvl zpět. „Tomu nemohu uvěřit."

„Zlo se vrátilo," řekl tiše Jukata. „V podvědomí jsem je ucítil jako překážku. Nemohl jsem se soustředit jako dřív.

Přichází, aby nastolilo děs a hrůzu. Musíme tomu učinit přítrž."

Japonec se polekal. „Ale já u toho nemusím být - nebo ano?"

Suko se usmál.

„Ne, pane Makoi, udělám to sám."

„Říkáte to tak, jako byste si byl jistý vítězstvím."

„A co bychom dokázali bez optimismu, bez víry ve šťastný konec?"

„To jsou zlatá slova," podpořil ho Jukata.

Makoi se vrátil k nim a bezmocně roztáhl ruce.

„Se mnou nemůžete počítat. Ta záležitost mi připadá příliš nebezpečná, rozumíte?"

„Jistě," řekl Suko. „Postarejte se, aby vaši chráněnci nevycházeli ven."

„Postarám se o to."

Inspektor vykročil. Makoi mu ještě jednou vysvětlil cestu do arény.

Musel pouze projít širokou chodbou.

„Nejsou tam žádné dveře, které by vás zdržely,

- 83 -

inspektore. Dostanete se přímo do ringu."

„Jak vypadá hlediště?"

„Je dost příkré. Mezi řadami jsou úzké uličky."

„Svítí tam světlo?"

„Ne, ale jestli chcete..."

„Mělo by svítit aspoň nouzové osvětlení. Ve tmě je špatně vidět. Nemám oči jako kočka."

„To půjde. Kdy je mám rozsvítit?"

„Co nejrychleji."

Muži se rozešli.

Suko slyšel modlitby zápasníků. Zněly mu jako nezvyklý nápěv.

Jako píseň na rozloučenou.

Ale tím se inspektor nenechal zmýlit. Kráčel dál a nikdo ho nemohl odvrátit od jeho úmyslu.

Chodba mu připadala jako osvětlený tunel, který končil tam, kde začínala tma. Tam se jistě nacházel vstup do haly.

Aby se k němu Suko dostal, musel vystoupit po schůdcích ukrytých ve tmě. Obklopilo ho úplně jiné prostředí. Proti němu vyletěl závan chladného vzduchu.

Páchl podivnou směsicí vosku na parkety, prachu, lidského potu a ještě něčeho jiného.

Před ním se rýsoval široký vchod. Za vchodem se rozkládalo temné prázdné území nikoho. Tak to aspoň

Sukovi připadalo. Plášť tmy přikryl všechno. Řady sedadel se daly pouze vytušit.

Japonec ještě nerozsvítil nouzové osvětlení. Suko stál a čekal.

Snažil se vypátrat ve tmě zelený svit. Bez úspěchu.

Jestliže se démon skutečně zdržoval v hale, tak byl dobře ukrytý.

- 84 -

Náhle se rozjasnilo.

Nebylo to pronikavé světlo reflektoru, spíše měkké osvětlení, které se soustřeďovalo na zápasnický kruh.

Ring byl rovněž prázdný.

Tvořil střed haly.

Suko vstoupil do haly a doufal, že japonský démon bude dodržovat pravidla hry...

Náš odjezd se prodloužil, protože kolegové měli problémy s nehybným tělem zápasníka. Byl těžký jako kus skály. Nakonec se jim podařilo vynést ho z bytu dříve, než

se probral z bezvědomí.

Chtěli ho umístit do zvlášť bezpečné cely, jak mne ujistili.

Shao čekala v ložnici. Teď mohla konečně vyjít ven.

„Půjdeme."

„Vezmeme si tvůj vůz?"

„Jistě."

„A jaké zbraně?"

„Vezmu si pro jistotu ještě bumerang. Člověk nikdy neví."

„Kříž ti moc nepomůže."

„Také si to myslím."

Uvažoval jsem i o Tajemném Grálu, ale hned jsem tu myšlenku zavrhl. Zamkl jsem dveře bytu. Úklid se odkládá na neurčito.

Necítil jsem se úplně v pořádku. Chvíli jsem měl pocit,

- 85 -

že táhnu místo nohou kus olova. A zase jsem se potil.

Opustil jsem vyhřátý pelíšek příliš brzy.

„Co je s tebou?"

Shao si samozřejmě všimla, jak trpím.

„Nic zvláštního. Ještě nejsem zcela fit, víš?"

„To vidím."

V roveru se posadila vedle mne.

Během jízdy téměř nepromluvila. Oba jsme se zabývali vlastními myšlenkami.

„Jak se vede Sukovi?"

„Co ti mám ještě říci. Trpí."

Přikývla.

„Já vím. Ale nemohu nic dělat proti tomu, co mi předurčil osud."

„Je těžké to pochopit."

„Jistě. Ty, Johne, bys to měl pochopit. Mnohdy máme co do činění se silami, proti nimž jsme my lidé jako kapka vody v moři."

„Máš spojení se bohyní Slunce Amaterasu?"

„Téměř."

„Ještě není volná?"

„Ne, zatím ne. Ale zkouším všechno, abych ji osvobodila. Kdyby se mi to podařilo, mohla bych se vrátit.

Všechno je tak komplikované, Johne."

„Vlastně ani ne. Jenom ji musíš osvobodit."

„Ano, když to říkáš takhle."

„Ona tě varovala?"

„Jinak bych za tebou nepřišla a Sukovi neposílala zprávu."

Když jsme stáli u jedné křižovatky, zeptal jsem se jí přímo: „Kde vlastně žiješ?"

- 86 -

„V jedné dimenzi mezi dvěma světy."

„To je příliš neurčité."

„Já vím. Víc ti nesmím říct."

„Mohl bych se tam dostat?"

„Možná."

Nastartoval jsem.

„Ale pro Karu by to bylo možné, kdyby užila nápoje zapomnění."

„Z toho by se dalo vycházet."

Z jejích úsečných odpovědí jsem vyrozuměl, že Shao nechce hovořit o své nové vlasti, proto jsem se vyvaroval dalších otázek. Soustředil jsem se na krajinu. Protože jsem nevěděl přesně, kde najdu sportovní halu, orientoval jsem se podle tabulí. Byly rozmístěné v pravidelných vzdálenostech kolem silnice. Zjevovaly se ve světle reflektoru jako duchové.

Náš cíl ležel ve tmě před námi. Hala nebyla vylidněná, ale v tuto chvíli působila opuštěně. Zjevila se před námi tak náhle, jako by vyrostla ze země. Mohutná stavba obrovských rozměrů, v jejíž blízkosti se nacházelo parkoviště.

Zamířil jsem tam se svým roverem. Parkovalo zde několik dalších aut. Hledal jsem pohledem Sukův rover, ale nikde jsem ho neviděl.

Shao stála před autem a pátravě se rozhlížela.

„Připadá mi to tu opuštěné a uzavřené. Ale stejně se o tom musíme přesvědčit."

Šel jsem několik kroků před ní. Došli jsme k jednomu postrannímu vchodu.

„Tudy vstupují zápasníci do haly. Podívám se, jestli je zavřeno."

- 87 -

Bylo!

„Co teď?" zeptala se Shao. „Chceš zazvonit?"

Ukázala na zvonkové tlačítko.

Byl jsem proti tomu.

„Ne, musíme náš příchod utajit co nejdéle."

„Chceš si hrát na lupiče?"

„Ano."

Držel jsem nástroj připravený v ruce. Zámek byl staršího typu. Jeho otevření mi nečinilo žádné potíže.

Zatímco jsem se v něm šťoural, Shao mi kryla záda.

„Pokračuj, všude je klid."

„Dobrá."

O pár vteřin později zámek povolil a dveře se otevřely.

Opatrně jsem do nich strčil a vzápětí uskočil, když mne zasáhl paprsek světla. Chvilku jsem čekal a potom, jakmile jsem se přesvědčil, že nikdo nezjistil náš příchod, jsem se opatrně protáhl dovnitř.

Shao mne následovala.

Zavřel jsem dveře. Opatrně, po špičkách jsme pokračovali.

Držel jsem se při zdi. Vadilo mi světlo, které zalévalo chodbu. Příliš mnoho světla na můj vkus. Ale na tom se nedalo nic změnit.

Nevěděl jsem, kde se nachází zápasnická aréna. Tušil jsem však, že bude ve středu haly. Tato chodba nás k ní mohla dovést.

Nikoho jsme nepotkali. Minuli jsme schodiště, které vedlo někam dolů. Ozývaly se odtud hlasy, ale nikdo se neobjevil.

Shao stála těsně u mne. Napřáhla ruku.

„Tam dole je méně světla."

- 88 -

„To bude patrně hala."

Číňanka se plížila dál. Stále jsem si na ni nemohl zvyknout. Shao byla jiná než dřív. Nyní si oblékla černý

oděv a ozbrojila se kuší.

Mnoho cest vede k utrpení. Tak podobně jsem přemýšlel o Shao, která udávala tempo a přitom se chovala tiše.

Kolem nás panovalo ticho. Zpředu táhl chlad. Cítil jsem v něm prázdnotu haly, která ležela před námi. I světlo podstatně změklo a neřezalo do očí.

Shao se náhle zastavila. Došel jsem až k ní a podíval jsem se směrem, kterým ukázala.

Polilo mne horko i chlad zároveň, protože jsem uviděl japonského démona.

Projevoval se jako ve starých ságách a legendách.

Mohutný, do stropu sahající obr...

Suko si připadal v hale jako ztracený někde v poušti.

Kolem něj se zvedaly do výše řady sedadel.

Do haly vedly čtyři vchody. Jeden měl za zády, druhý

před sebou a zbývající dva po stranách.

Nad ním se rozklenula střecha haly. Žádná hladká plocha, nýbrž konstrukce z ocelových nosníků a kolejnic, na kterých popojížděly reflektory. Byly ovládány počítačem.

Prázdnota haly působila na inspektora jako trychtýř, který jej spolkl. Při každém kroku měl pocit, že postupuje

- 89 -

hlouběji a hlouběji, aniž by dosáhl cíle. Trychtýř jej nasál a pohrával si s ním. Byl to nezvyklý pocit.

Nějakou vnější hrozbu zatím nezaregistroval, ale stejně myslel na to, že v nejbližším okolí číhá nebezpečí. Dobře ukryté nebezpečí.

Místa zde bylo dost. Mezi sedadly, kam nedosahovalo světlo nouzového osvětlení, byla k dispozici spousta úkrytů. Osvětlené zůstaly pouze vchody a vlastní zápasiště.

Suko se blížil k němu.

Viděl i malé schůdky, po nichž se muselo vystoupit do vlastního prostoru pro zápas. Zůstal stát před nimi a rozhlížel se. Nedaleko odsud se nacházela první řada sedadel. Diváci, kteří se na ně dostali, měli velmi dobrý

výhled. Už od páté řady stoupalo hlediště příkře nahoru.

Podobně jako na fotbalových stadionech i diváci v horních řadách měli ještě dobrý přehled.

Suko stoupal po schůdcích nahoru do ringu. Dřevo pod jeho kroky zavrzalo. Jak potom muselo naříkat pod podstatně těžšími zápasníky v sumo.

Zůstal stát v ringu. Připadal si jako talíř na podnose.

Bylo jasné, že se tu vystavuje jako volavka na toho strašného démona.

Kdyby svítil reflektor, bylo by tu nesnesitelné horko.

Poznenáhlu v inspektorově nitru narostl pocit napětí, který

nemohl potlačit.

Něco viselo ve vzduchu. Až do chvíle, kdy se seběhnou jisté věci.

Suko nevydržel stát na místě. Obešel zápasiště. Na dřevě bylo několik tmavších skvrn.

Opět stanul ve středu a pozorně prohlížel každý východ.

Zmocnila se ho prázdnota.

- 90 -

Uběhly dvě nebo tři minuty.

Mýlil se snad Makoi? Nezdálo se mu to? Suko musel počítat s tím, že jeho návštěva vyvede muže z rovnováhy.

Určitě měl pošramocené nervy.

Ale duch přicházel.

Suko ho neslyšel, ale zahlédl ho. Připadal mu jako pavouk, který spřádal pod střechou haly svou pavučinu.

Od

střechy

splývalo

něco

dlouhého,

zeleně

probleskujícího. Jemný závoj, který sahal do hloubi haly.

Barevné mlhavé pruhy. Nic víc. Suko věděl, že skrývají cosi jiného.

Sotva ho spatřil, vytáhl svůj démonický bič a šlehl jím.

Tři řemínky z kůže démona Nyrana se rozletěly a s lehkým plesknutím dopadly na zem ringu.

Suko neustále pohledem sledoval blýskající se pruhy.

Odtud mu zatím nehrozilo žádné nebezpečí. Jenom závan tohoto nebezpečí se k němu blížil jako výstraha.

Sklouzlo sem v podobě četných kostnatých prstů, které přinášely ledový chlad.

Potom se vzneslo jako lehký koberec nad arénu, zhoustlo a vytvořilo vír, který se stále rychleji nehlučně otáčel. Tato proměna probíhala v naprostém tichu a mimo dosah Sukova démonického biče.

V Sukovi vzrůstalo napětí. Byl zvědavý, co s ním démon zamýšlí. Určitě to nebude žádné hraní. Opět ucítil ledově chladný závan na levé tváři, až se otřásl.

Potom se to stalo.

I Suko byl překvapený, protože s něčím takovým nepočítal, i když se připravoval na všechno možné. Démon narostl do obrovské velikosti, která zabrala celé Sukovo zorné pole.

- 91 -

Dosahoval až ke stropu. Nabýval tvarů lidské postavy s obrovskou kulovitou hlavou. Na čele monstrózního obra svítilo studené, krvavě červené oko.

Byl to kyklop!

Tito kyklopové byli často popisováni ve starých letopisech. Ve starozákonních dobách obětovaly národy své prvorozené, aby jim kyklopové neškodili. Kyklop v hale si rovněž vybral svou oběť, kterou udusil.

Suko si připadal jako myš, která vyděsila slona. Jeho protivník byl obrovité, neobvyklé stvoření, o němž Suko nevěděl, čím vlastně je.

Japonský démon sklonil holou lebku. Rudé oko Suka bedlivě pozorovalo. Možná z něj vyšlehl i plamen nenávisti, ale toho si Suko nevšiml. Soustředil se na jedinou myšlenku: Být rychlejší než démon.

Mohutné paže se rozevřely. Na Suka dělaly dojem dvou obrovských klepet.

Ustoupil o několik kroků zpět. Pohledem stále sledoval démona. Zaujalo ho především jeho oko.

Možná právě ono je jeho slabým místem. Jeho Achillovou patou.

U mnoha kyklopů tomu tak bylo. Sukovy úvahy byly přerušeny, protože obrovský pařát se znenadání objevil v jeho těsné blízkosti. Nebylo vyhnutí, obrovská pracka byla rychlejší.

Sevřela inspektorovo svalnaté tělo jako stéblo slámy. V

příštím okamžiku ztratil Suko půdu pod nohama. Pařát ho zvedl až do těsné blízkosti obrovitého obličeje.

Pravou ruku, ve které Suko svíral bič, měl pevně přitisknutou k tělu. Nemohl tedy svou zbraň, na niž se tolik spoléhal, při nejlepší vůli použít. Ztratil tedy svou poslední

- 92 -

šanci?

Kyklop se zasmál. Přitom otevřel tlamu. Suko zahlédl obrovský, temný chřtán, v jehož pozadí se válel závoj mlhy. Připomínal vstup do pekla.

Chtěl ho snad démon pohltit?

Inspektor bojoval. Napnul všechny svaly v těle, ale neuspěl proti démonové síle, i když ho svíral jen jednou rukou. Druhou hledal další oběť...

Já i Shao jsme byli šokováni. Tuhle scénu jsme nepředpokládali.

Číňanka promluvila jako první.

„Tušila jsem to, Johne." Její hlas zněl dutě. „Je tak obrovský, jak o tom hovoří legenda."

„Ano," zasupěl jsem, „a má Suka ve své moci."

To byl hlavní problém. Japonský démon se zmocnil našeho přítele Suka, který se teď bezmocně zmítal v jeho pařátech před obrovskou otevřenou tlamou.

Podíval jsem se nenápadně na Shao. Chtěl jsem znát její reakci na Sukovu bezmocnost.

Koutky jejích úst sebou cukaly. Horní část obličeje sice zakrývala maska, ale já byl přesvědčený, že pod ní pláče.

„Jak ho vysvobodíme?" zeptala se a ztěžka dýchala.

„Bumerang nesmím použít," zašeptal jsem. „Mohl bych zasáhnout Suka."

„Já vím."

Shao sáhla dozadu a vytáhla z toulce šíp. Založila jej do

- 93 -

drážky a natáhla tětivu. Ukazováček obejmul spoušť.

„Máš jistotu, že ho zasáhneš?"

„Musím se trefit do oka," zašeptala.

„A mířit nad Sukovu hlavu?"

„Ano, nic jiného nám nezbývá." Odstoupila stranou a tak mi zmizela z očí.

Soustředil jsem se plně na výstřel a tím jsem se pořádně napálil. Vůbec jsem nepočítal s tím, že by démon udělal jakýkoliv prudší, ba dokonce divoký pohyb. Když jsem ho zpozoroval, bylo už pozdě.

Démon se sehnul. Jeho ruka se neuvěřitelně prodloužila.

Nepomohlo mi ani to, že jsem uskočil.

Kolem nohy se mi omotaly prsty, nebo aspoň něco, co se jim podobalo. Klopýtl jsem, narazil jsem tvrdě ramenem a potom jsem se vydal na stejný výlet jako Suko.

Přiblížil jsem se k jeho obličeji.

Vtom cosi horkého, tvrdého a bolestivého zasáhlo moje stehno.

Sklonil jsem hlavu. Podíval jsem se doprava a stěží jsem uvěřil tomu, co jsem spatřil...

Shao chtěla vystřelit, ale ten prokletý démon ji předešel.

Bleskurychlým pohybem se zmocnil Sinclaira a zamířil s ním ke svému obličeji.

V této situaci Shao vsadila vše na jednu kartu.

Během vteřiny zacílila - a zmáčkla spoušť.

Šíp opustil tětivu, ale démon byl rychlejší. I když o tom

- 94 -

nevěděl, zaštítil se v tom okamžiku Sinclairovým tělem.

Šíp našel svůj cíl.

Nezasáhl však kyklopovo oko, nýbrž Siclairovo pravé stehno.

Shao stála jako přimrazená. Nebyl to stoprocentní zásah. Šíp nezůstal vězet v noze, ale roztrhl kůži a zanechal za sebou nepříliš hlubokou ránu.

Měl snad japonský démon nakonec zvítězit?

Štípnutí hrozně pálilo. Šíp jsem neviděl, protože se poté, co zasáhl mou nohu, odkutálel i s kouskem látky z kalhot prosyceném krví.

Už mi nezbyl čas, abych se mohl věnovat ráně, protože jsem se právě ocitl těsně před démonovou rozevřenou tlamou.

V tentýž moment jsem zahlédl Suka.

Užasle na mne zíral.

„Nazdar, parťáku," vymáčkl ze sebe. „Vypadá to, že jsme spolu na cestě do pekla."

„Možná," zasupěl jsem.

Poté mi došel dech, protože z tlamy na mne vyhrklo horko.

Se Sukem, jak se zdálo, démon neměl bližší záměr, ale já jsem se nezadržitelně blížil ke chřtánu. Nemohl jsem hýbat rukama, ale nohy mi ještě zatím sloužily.

Zamával jsem s nimi. Najednou jsem ucítil odpor.

Rychlý pohled dolů mi ukázal, že stojím na spodním rtu

- 95 -

obrových úst.

Suko byl ještě venku. Zaslechl jsem za sebou jeho tlumený hlas. „Johne, on tě chce polknout."

Všechno tomu napovídalo.

Zíral jsem do tlamy. Proti mně se valila leptavá mlha podobná smrtícímu plynu, který dusil.

Tak tomu bylo i v této chvíli.

Chtěl jsem se nadechnout, ale nemohl jsem. Myslel jsem, že se udusím.

Pomalu jsem se loučil se životem.

Ale mnoho času na přemýšlení nebylo.

Šlo o přežití.

Buď všechno, nebo nic.

Reflexivním pohybem jsem zvedl ruce a jako gymnasta na hrazdě jsem se pevně zachytil kyklopova horního rtu.

Pod dlaněmi jsem ucítil nějaký tvrdý materiál, ale kámen to nebyl.

Démon se skládal z nějaké jiné hmoty.

Potom nasál vzduch.

Držel jsem se ještě pevněji. Mlha v démonově tlamě kroužila a houstla. Vytvořila trychtýřovitý vír, který mne zachytil.

Už jsem nemohl dlouho odolávat. Slyšel jsem dál Sukův hlas. Ze všech sil bojoval proti tlaku pracky, která jej svírala.

Byl to ale marný boj.

Nejdříve povolily nohy.

Ještě zbývaly ruce.

Když však nohy mizely v démonově tlamě, myslel jsem, že uhodila moje poslední hodinka...

- 96 -

Shao se mohla schovat nebo utéci. Ale neudělala to. S

výčitkami se nedá žít, je třeba jednat.

A tak se stalo.

Jediná možnost, která jí zbývala, aby zničila kyklopa, byl přesný zásah do jeho pekelně žhnoucího oka.

Jednou se netrefila, podruhé nesměla minout.

Ubíhal čas.

V drážce opět ležel šíp a tětiva byla napnutá.

Démon se nestaral ani o ni, ani o Suka.

V centru jeho pozornosti byl především John Siclair, který stál na spodním rtu a rukama pevně svíral horní ret.

Takto odolával démonovým pokusům vtáhnout ho do jedovatého jícnu. Bylo otázkou vteřin, kdy Sinclair zemře.

Ačkoliv si Shao musela pospíšit, dopřála si přece jen trochu času. Tento šíp musel zasáhnout cíl. Jenom nespěchat, jinak je vše ztraceno.

Ještě jednou pečlivě zamířila. Viděla, jak Johnovy nohy mizí v tlamě.

Potom vystřelila!

Ani necítila zpětný náraz kuše. Kousala se do rtů a zoufale očima hledala šíp. Našla jej.

Vězel pevně v démonově oku!

Ale stačilo to?

- 97 -

Nedal bych za svůj život ani zlámanou grešli. Tlak byl příliš silný. Nohy mi vyletěly vzhůru. Poletoval jsem téměř

ve vodorovné poloze a křečovitě jsem se držel obrova rtu.

Nikdy předtím jsme nebyli se Sukem tak bezmocní jako nyní. Slyšel jsem jej opět promluvit. Jeho hlas zněl stále zřetelněji.

„Šíp, Johne - v oku vězí šíp!"

Zpočátku jsem nepochopil, co tím míní, ale poté mi bylo všechno jasné.

Vír zmizel jako pára nad hrncem. Moje nohy spadly dolů, takže jsem se opět mohl postavit. Cítil jsem palčivou bolest ve stehně. Démon mne vypustil z pařátu stejně jako Suka. Otřásal se jako smyslů zbavený. Nemohli jsme se déle udržet.

Překotil jsem se.

Démon padl.

Připadal jsem si jako parašutista bez padáku. Opanoval mne strach a pomyšlení na zlámané kosti při dopadu na podlahu haly. Démonovo tělo sice pád ztlumilo, ale stejně jsem měl pocit, že se mi rozskočila hlava.

V podvědomí jsem cítil, jak řvu, ale ve skutečnosti jsem nic neslyšel.

Ležel jsem na zádech. Převalil jsem se na stranu a ucítil jsem, jak mne uchopily dvě pevné ruce. Nad sebou jsem spatřil rozplývající se obličej svého přítele Suka.

„Musíš pryč, Johne!"

Vlekl mne z arény. Postavil jsem se sice na nohy, ale na pravou končetinu jsem nemohl šlápnout. Vlekl jsem ji za sebou, jako pták zraněné křídlo.

Suko mne odtáhl jako malé dítě.

- 98 -

Po chvíli jsme se zastavili.

Konečně jsem mohl zjistit, co se událo.

Japonský démon ležel na zádech. My jsme vlastně padli na něj. Zadržel tak náraz našich těl o podlahu. Proto se nám téměř nic nestalo.

Z jeho oka něco trčelo. Útlý dřík šípu, který byl hluboko zabodnutý do pekelného důlku.

Rána byla smrtelná. Zasáhla démonovo životní i nervové centrum.

Ještě se pohnul. Z tlamy se nevydraly jen husté chomáče mlhy, ale také mohutný výkřik, který prolétl halou jako posel smrti.

„Zelený oheň," zašeptal Suko. Viděl jsem zelený oheň a potom ještě něco."

Samuraje?"

„Ano."

Přiblížila se Shao. Když ji Suko uviděl, zůstal stát jako solný sloup. I ona se zastavila. Najednou zmizel okolní svět a byli tu jen oni dva. Probudily se v nich vzpomínky na společně prožité chvíle. Sledoval jsem jejich obličeje.

Zračila se v nich radost i bolest a vědomí brzkého rozloučení.

Měli oči jen pro sebe. Troška lásky, která prosvětlila chvíle smrtelného nebezpečí. Co může být krásnějšího?

Odplížil jsem se pryč. Se zraněnou nohou mi to šlo dost ztuha. Nechtěl jsem nohu zatěžovat víc, než bylo nutné, a proto jsem zůstal klečet a odpočíval jsem.

Suko se zmiňoval o zeleném světle a druhé postavě.

Náhle se objevil zelený svit. Vyzařoval z obřího těla a připomínal studené odlesky krystalů.

Zničily démona!

- 99 -

Ještě jednou se zvedl z podlahy. Ne jako postava, spíš

jako duch, v němž se uprostřed plamenů táhl mlžný závoj.

To, co se v něm nyní tvořilo, sestávalo z plazmy a rozhodně nepocházelo z tohoto světa.

Suko a Shao se objímali. Zápas pro ně skončil.

Ale já tušil, že se objeví samuraj, o němž mi pověděl Suko.

Jeho slova se naplnila.

Zelená hmota se otáčela na místě a stále víc a víc houstla. Viděl jsem, že se přetváří v postavu s lidskými obrysy.

A náhle tu stál!

Polozpráchnivělá postava, z jejíž hlavy visely kousky kůže, která však vyzařovala zelené světlo.

Kromě toho byl ten netvor ozbrojený. Oběma rukama svíral rukojeť meče. Zvedl ho do výše tak, že ostří rozdělilo jeho zpráchnivělý obličej na dvě poloviny.

Chtěl bojovat. Démon byl zničený, ale Naginata, starověký samuraj, ještě žil.

Vybral si mne jako svého nepřítele.

Zvedl jsem se. Kdybych klečel, nemohl bych v žádném případě rychle reagovat.

Pravá noha mne rozbolela, když jsem ji opět zatížil vlastní vahou. Nemohl jsem pomýšlet na dlouhý boj.

Nevytáhl jsem ani beretu. Vyndal jsem bumerang. Už

dlouho jsem neměl příležitost ho použít. Nevěděl jsem, zda samuraj tuší, jak nebezpečnou zbraň svírám v ruce. Pohnul mečem.

Bleskurychle jím opsal kruh, aby mi ukázal, co mne čeká.

Přesunul jsem opatrně váhu těla na levou nohu.

- 100 -

Potom jsem vymrštil bumerang!

Stalo se tak ve chvíli, kdy vyrazil proti mně. Meč držel připravený ke smrtícímu úderu. Určitě by se mu to podařilo, kdyby můj bumerang nebyl o setinku vteřiny rychlejší. Jeho ostří se otočilo kolem samurajovy hlavy a oddělilo ji od těla.

Lebka padla na zem a roztříštila se. Prach a zelené světlo se smísily. Torzo samurajova těla bylo ještě v pohybu, ale už mne nemohlo dosáhnout. Špička meče zazvonila při úderu o betonovou podlahu.

Naginata už nikdy nepozvedne meč ke smrtelné ráně.

Skončil stejně jako jeho lebka. Rozpadl se na prach.

Zvítězili jsme.

Zaslechl jsem Sukův hlas.

„Dobrá práce, Johne, věděl jsem, že to dokážeš."

„Ty máš ale pevné nervy," řekl jsem. Otočil jsem se a přitom jsem se snažil nemyslet na zraněnou nohu. Proti své vůli jsem padl na podlahu. „Tak," pokračoval jsem, „teď si pro mne za mne dělejte, co chcete. Shao, příště bych si přál, abys mířila lépe a nestrefovala se do mé nohy. Ještě ji budu potřebovat...."

O den později.

Ležel jsem tam, kde se mi líbilo ze všeho nejméně. V

jedné nemocnici. Dopravili mne tam přes moje protesty a ošetřili ránu. Dostal jsem řádný obvaz. Soudě podle jeho velikosti, chyběla mi nejméně polovina nohy.

- 101 -

Sdělili mi, že si zde alespoň týden poležím.

Nebylo mi to bohužel dopřáno.

Hned po poledni vypuklo v nemocnici malé povstání.

Vrchní sestra s mahagonovým přelivem strčila hlavu do pokoje a vyháněla odsud ošetřující sestru.

„Co se děje?" ptal jsem se.

„Taková nestydatost, pane Sinclaire! Vy jste se asi zbláznil."

„Já? To není možné. Ležím tady ani nedutám a nemyslím na nic ošklivého."

Natáhla ruku a ukázala ke dveřím.

„Dávejte pozor, kdo právě přichází."

Ano, přicházeli.

Téměř jsem zbledl leknutím, když jsem viděl, jak se do pokoje tlačí deset zápasníků sumo. Nemohou ani prolézt dveřmi, natož si najít vhodné místo v pokoji. Přinesli mi poděkování a spoustu dárků. Od japonského čaje až po čokoládové figurky. Byly mezi nimi i láhve saké, kořalky z rýže.

Byl s nimi i pan Makoi. Postavil se vedle postele a nevěděl, co říci.

„Děkuji," vymáčkl konečně ze sebe. „Děkuji."

Zápasníci odložili dárky a po jednom se vytratili z pokoje, aby uvolnili místo Sukovi.

Musel jsem se usmát, když jsem slyšel vrchní sestru, jak je komanduje.

„No," pravil můj přítel, když si našel pohodlné místečko na okraji postele.

„Vypadáš špatně."

„Ano, byla to dlouhá noc."

„Se Shao."

- 102 -

„Jistě."

„A co dál?"

Suko otočil hlavu a podíval se k oknu.

„Znáš přece její osud, Johne. Pojďme se bavit o něčem jiném. Rozumíš?"

„Ale ovšem," odpověděl jsem a zpozoroval jsem, že i tak tvrdému chlapíkovi, jako byl Suko, zvlhly oči.

Vždyť jsme jenom lidé...

KONEC

- 103 -