NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 06

Jason Dark

1997

- 2 -

Tommy šlapal usilovně do pedálů. Kolo už něco pamatovalo a kromě toho to byla solidní kovářská práce.

Musel pořádně zabrat, aby urazil dalších pár metrů. Když

projede les a velkou zatáčku, objeví se před ním městečko jako na dlani.

Ani moc nepil. V jeho peněžence se momentálně proháněl vítr.

Hodil do sebe jen tři půllitry. Dost málo na to, aby se opil.

Děvčata tam nebyla, takže si vlastně mohl večer v hospůdce ušetřit.

A teď ke všemu ta tma.

Působila komicky. Ani modrá nebo děrná, spíše šedivá.

Nepřirozená šeď, měkká jako vata. Jako by přicházela bouřka. Přitom nebylo ani horko, ani chladno a vítr při jízdě osvěžoval. Nyní, když se blížil k lesu, měl pocit, že se beztak úzká cesta ještě zúžila.

Hradba stromů mu připadala jako trychtýř, který jej chtěl spolknout.

Najednou uviděl postavu! Roztáhla náruč.

Tommymu přišlo na mysl srovnání se strašákem. Musel zabrzdit, aby ji nepřejel.

Kolo poskočilo, podklouzlo a dalo mu hodně práce, aby se vyhnul pádu.

Zastavil.

Postava se dosud nepohnula.

Byla oblečena do dlouhých černých šatů. Možná to byl dlouhý kabát. Nešlo to dost dobře rozeznat. Z rukávů

vykukovaly ruce a část paží.

Byly to kostnaté ruce s dlouhými prsty, potažené zahnědlou kůží, která už nesla neklamné známky stáří.

- 3 -

Značně pokročilý věk dokazoval ostatně i vrásčitý obličej.

Tommy polkl. Dýchal jako splašený kůň. Vždycky měl dobrou vyřídilku, ale teď nevěděl, co říci. Tohle setkání ho prostě zaskočilo.

Co chce ta ženská?

Koukal na ni a tušil, že ji zná. Určitě ji už někde viděl.

Musela bydlet v jeho sousedství.

Jindy by se jí vysmál a odstrčil by ji stranou, aby mohl pokračovat v cestě. Dnes se v něm probudil divný pocit, který si neuměl vysvětlit. Najednou se jí pokoušel přátelsky domluvit. Aspoň podle jeho mínění.

„Hej, co se děje? Proč mne nenecháte jet dál? Chci domů, stará."

Žena měla stále roztažené ruce a vypadala jako čarodějnice.

„Já vím, že chceš domů, Tommy."

„Ty... vy mě znáte?" vyjekl překvapeně.

„Ano, stará Galinka není tak hloupá, jak si mnozí myslí."

Když vyslovila své jméno, napadlo ho, koho má před sebou.

Opravdu bydlela v jejich sousedství a jmenovala se Galinka Bachmannová. Obyvatelé městečka o ní tvrdili, že je kořenářka a čarodějnice. Druzí se jí velkým obloukem vyhýbali, aby je neočarovala. Tommymu to bylo jedno.

Neměl s ní nic společného. Věděl o tom, že existuje. To bylo všechno.

„No a co?" zeptal se.

„Jeď, chlapče. Jeď co nejrychleji, ale vyhni se lesu, slyšíš?"

„Proč? Je to nejkratší cesta domů."

- 4 -

„Já vím, ale raději ho objeď."

„Nesmysl, chci..."

„Prosím!" Hlas zněl prosebně. Současně jí klesly ruce.

Teď mohl Tommy Cramer projet kolem ní. Divil se, že nenasedl, aby pokračoval v jízdě. Místo toho se zeptal na příčinu.

„Proč mi bráníš v cestě?" Zvedla pohled.

Má oči jako uhel, pomyslil si hoch. Vzápětí zaslechl její slova.

„Protože nechci, abys přišel o svůj mladý život. Bere všechno a na nic se neohlíží."

„Dobrá, ale kdo?"

„Smrt!"

Galinka odpověděla tónem, který ho vylekal. Jindy by to povazoval za legraci a vysmál by se ji. Její hlas však zněl příliš vážné.

„Mám se vrátit zpět?" zeptal se.

„Ano, je-li ti život milý."

Tommy se poškrábal na blonďaté hlavě.

„Dobrá, poslechnu tě.

Jeď objížďkou! Neotáčej se! Uháněj co nejrychleji! Máš

jen jeden život, tak si s ním nezahrávej. Víc neřekla.

Otočila se, překročila mělký příkop a vydala se k lesu.

Tommy hleděl za ní. Nenapadlo ho, co by měl říci. Svíralo se mu hrdlo. Cítil, jak na něm vyvstal pot. V duchu se ptal, zda se mu toto podivné setkání nezdálo. Pravděpodobně ne, protože stařenu ještě jednou zahlédl. Stála na kraji lesa jako černý přízrak s bledým obličejem a ukazovala směrem, odkud Tommy Cramer přijel.

Poslední rada.

Potom se definitivně ztratila mezi stromy.

- 5 -

Mladík zhluboka vydechl.

Stará žena uprostřed cesty a především její varování ho znejistilo. Podíval se na oblohu, jako by čekal od měsíce radu. Ale ten zůstal němý. Co má dělat?

„Přece nejsem blbec," zašeptal si pro sebe. „Může si říkat, co chce. Mně je to jedno. Nic nebudu objíždět. Ta bába už má všechno popletené. Kdyby člověk bral její povídačky vážně, tak by se nehnul z domu."

Nasedl, ale nerozjel se.

Přece jen v něm hlodaly pochybnosti. Mám nebo nemám? Tahle otázka mu neustále tanula na mysli.

Pohledem přelétl okraj lesa stojícího po jeho pravé straně.

Válely se tam závoje mlhy. Na opačné straně se ještě víc zahušťovala. Vytvářela neproniknutelný závěs, za nímž se míhaly stěží rozeznatelné siluety stromů.

Krajinu znal už od dětství. Ale nikdy nevypadala tak nezvykle tajemně jako v této chvíli.

Po Galince Bachmannové jako by se zem slehla.

Musela se proplétat podrostem jako duch.

„Vykašlat se na to," řekl Tommy hlasitě, aby si dodal odvahy. „Bába asi hodně čte. Přece nebudu šlapat tak velkou objížďku. A jestli se objeví smrt, tak jich pár schytá."

Tiše se zasmál.

Potom se rozjel.

Trochu se uvolnil.

Opatrně stoupal do pedálů, jako by se poprvé učil jezdit.

Častěji než obvykle se rozhlížel na obě strany. Zkoumal především okraje lesa, ale nezahlédl tam nikoho číhat. Ta stará žena buď lhala, nebo patřila k těm upovídaným typům, které si rády vymýšlejí. Dokonce se ohlédl přes

- 6 -

rameno, ale nikdo ho nepronásledoval.

Polovinu cesty už měl za sebou.

Pocit tísně se očividně vytrácel.

Zahleděl se opět před sebe. Chtěl přidat na rychlosti.

Strašně vykřikl, dřív než vyletěl ze sedla. Nebyl žádný

kaskadér a tak ho následující pád dost pochroumal. Ani kožená bunda ho neuchránila od odřenin. K tomu se ještě udeřil do nosu. Okamžitě mu z něho začala téct krev.

To všechno nebylo nic proti tomu, co uviděl uprostřed cesty.

Stála tam obrovská postava.

Bledý kostlivec, který se oháněl kosou....

„Musí to být?" zeptal jsem se.

„Ano, musí."

„A vozem?"

„Jasně." Nepovolil jsem. „A co moje noha?"

Komisař Will Mallmann se zasmál. „Žádné výmluvy, Johne. Manta je dost velký vůz, aby se tam pohodlně vlezla i tvoje noha. Mimochodem - co máš s nohou?"

„Je zraněná."

„Proč?"

Sledoval jsem přistávající letadlo. „Byla to rána z kuše do černého."

Will se usmál. „Zúčastnil ses snad rytířského turnaje?"

Podíval jsem se ostře na komisaře s římským profilem a mírně prořídlými vlasy.

- 7 -

„Něco takového může vyslovit jen ten, kdo to nezkusil."

„Tak mi to vysvětli."

„Tak dobrá, ale už pojedeme."

„Konečně rozumná řeč."

Will se pohodlně uvelebil za volantem svého sříbrošedého opla. Už delší dobu si chtěl pořídit nové auto, ale nedostal se ani k tomu, aby prostudoval pár prospektů.

Bylo nasnadě, že si jej jeho přátelé dobírali stejně jako já.

Starý dobrý Will se tomu bránil přátelským úšklebkem.

Dokonce mu dělalo viditelné potěšení řídit přes deset let staré auto.

„Už brzy bude patřit mezi veterány," řekl Will Mallmann a nastartoval.

Oči se mu rozzářily, když zaslechl tlumené brumlání motoru.

„To je zvuk, Johne, co? Slyšíš, jak touží uhánět s větrem o závod?" Zaklepal na palubní desku. „Ještě nikdy mne nenechal na holičkách. Dobře nám poslouží, to mi věř."

„To máš pravdu," zasténal jsem.

Byl jsem si vědom toho, že nás čeká dlouhá a nikterak rychlá jízda. Přitom šlo o případ, který nebyl určen mně. A nevěděl jsem, zda by někdy vůbec byl.

Will Mallmann mne požádal, abych přijel do Německa.

Potřeboval pomoc, protože věřil, že za věcmi, které se udály, vězí víc než pouhé technické selhání.

Dálnice Mnichov - Salzburg byla odjakživa místem mnoha dopravních nehod. Hovořilo se o tom dokonce i v Londýně.

Ale neštěstí, o něž v tuto chvíli šlo, bylo úplně jiné.

Třikrát sjela auta z dálnice. Buď do příkopu nebo vjela

- 8 -

až do lesa. A vždy se jednalo o vozy z Rumunska. Dva řidiči uhořeli. Třetí přežil. Jeho výpověď zaprotokolovali, ale policejní úředníci z ní měli pořádně zamotanou hlavu.

Muž hovořil o smrtonoši, který se náhle objevil v jízdní dráze a kosou zaútočil na jeho vůz. Nikdo mu samozřejmě nevěřil, ale muž neústupně trval na svém. Pro příslušný

úřad to bylo přespříliš.

Případ se posléze dostal spletitými cestami na stůl Willu Mallmannovi, který sídlil ve Wiesbadenu. Existovalo totiž

nařízení hlásit mu všechny případy, které se vymykaly běžné praxi.

A tento případ byl opravdu nezvyklý.

Will nemeškal a poslal mi zprávu se žádostí, abych mu pomohl.

Vyzvedl si mne na letišti. Po cestě k dálnici na Nürnberg mi vysvětlil, o co jde. Chtěl se domluvit s jedním rumunským řidičem kamionu a jet za ním jako policejní ochrana. Cesta se táhla, protože kamion nesměl jet vyšší rychlostí jak osmdesát kilometrů za hodinu.

„Moc toho nenamluvíš," divil se Will Mallmann cestou.

„Co ti mám povídat? Snažím se soustředit na nový

případ."

Will se zasmál. Přitom předjel jeden mercedes.

„Podívejme, co všechno manta hravě zvládne."

„To byl také diesel."

„Také bys, Johne, mohl projevit větší nadšení."

„Jsem realista. Kde se máme vlastně setkat s tím chlapíkem?"

„V motorestu před Würzburgem. Myslím, že se jmenuje Spessart."

„Hlavně, že se nejedná o strašidelný zámek."

- 9 -

„Ty opravdu celou dobu přemýšlíš o tom případu?"

„Tak nějak."

Vyhlédl jsem z okna.

Průmyslová aglomerace Rhein-Main zůstala za námi.

Krajina teď vyhlížela mnohem lépe. Byl hornatá. Husté lesy pokrývající úbočí mávaly na pozdrav. Kdo je viděl tak jako já, toho stěží napadlo, že mnoho stromů zničily kyselé deště. Zatím u nich převažovala sytá zeleň nad pestrými barvami podzimu. O týden později by vše mohlo vypadat jinak.

Will Mallmann se na mne několikrát ušklíbl.

„Z čeho máš takovou legraci?"

„Mám radost z toho, že jsme opět spolu na jedné lodi, Johne."

„Já v podstatě také."

„A nevadí ti vůz?"

„To je ovšem jiné téma."

Náš rozhovor se stočil na rumunského řidiče, který na nás čekal v motorestu.

Will Mallmann viděl jeho fotografii.

Ten chlapík se jmenoval Dimitrou. Naložil v Porúří zboží a teď se vracel zpět do Bukurešti.

Ta nezvyklá neštěstí se odehrávala vždy, když se kamiony pohybovaly ze severu na jih. Ale nenašli jsme vhodné vysvětlení. Projížděli jsme četnými zatáčkami. V

údolích po obou stranách se rozkládaly malebné vesničky.

Sluníčko příjemně hřálo, ale já jsem v autě tál jak jarní sníh.

Po další půlhodině jízdy se po pravé straně objevila směrová tabule s názvem motorestu.

Rozkládal se ve svůdně nádherné krajině uprostřed lesa

- 10 -

a stranou od dálnice.

Na parkovišti stálo několik vozů.

Turistická sezóna pomalu končila.

Zajeli jsme přímo ke kamionům. Prohlédl jsem si tabulky označující jejich národnost, ale žádné z vozidel nebylo z Rumunska.

„Ještě tady není," řekl jsem.

„Uvidíme."

Zajeli jsme až k budově a vystoupili jsme.

Protáhl jsem se. Zraněná noha se ozvala, jakmile jsem napnul stehenní sval. Byl jsem si jistý, že v příštích dnech už bolest poleví. Zatím jsem musel opatrně našlapovat.

Will šel napřed.

Budova vyhlížela útulně. Možná tu působil i vliv okolní krajiny.

V hale, kde se nacházel i velký kiosk, zůstal komisař

stát. Vytáhl fotografii řidiče a ještě jednou si vštěpoval do paměti jeho podobu. Potom jsme vešli do restaurace.

Většina stolů byla neobsazena. Velká okna skýtala utěšený

pohled do všudypřítomné zeleně. Pomalu jsme procházeli místností a rozhlíželi jsme se na všechny strany. Dvě Číšnice nás nedůvěřivě pozorovaly. Přitiskly se k sobě a něco si šeptaly.

Will Mallmann objevil Dimitroua.

Seděl u nejzadnějšího stolu, aby mohl sledovat, kdo přichází. Nějakým šestým smyslem vycítil, že se jedná o nás, protože vstal a hleděl směrem k nám.

Will zrychlil krok.

„Pan Dimitrou?" zeptal se.

Rumun přikývl. V obličeji se zračila nejistota a strach.

Rozhodoval se, zda stisknout komisařovu nataženou ruku.

- 11 -

„Tak už si plácněme. A uklidněte se."

„Ano, dobrý den."

Mluvil tvrdou němčinou.

Kdo jezdil do Německa, musel aspoň trochu ovládat tento jazyk.

Komisař mě představil.

„Vy nejste Němec," mínil Dimitrou.

„Přicestoval jsem z Londýna."

„Specialista?"

„Správně."

Posadili jsme se.

Před Dimitrouem stál šálek kávy. Objednali jsme si totéž. Muž z Rumunska byl menší než my. Vypadal spoře.

Bylo těžké odhadnout jeho věk. Vlasy na hlavě mu už silně prořídly. Zbývající vlasy měl sčesané dozadu. Byly stejně tmavé jako jeho oči a mohutný knírek pod nosem s poněkud splihlými konci. Dimitrou byl viditelně nervózní.

Držel šálek mezi prsty a otáčel jím. Občas koukl po nás a pokoušel se o úsměv, který vyzněl jako bolestný úšklebek.

Dostali jsme kávu.

Když číšnice odešla, Will se předklonil a zeptal se, kde Dimitrou zaparkoval.

„Venku, na parkovišti."

„Ale my jsme...."

„Stojím úplně vzadu," skoro koktal, „až u výjezdu."

„Ach tak."

V příštích minutách se rozhovořil o strachu, který jej přepadl.

Will se jej zeptal, co se povídá mezi jeho kolegy, ale Dimitrou jen pokrčil rameny.

„Strach, lidé dostali strach. O tom se mluví."

- 12 -

Pozorně jsem poslouchal a usrkával kávu, jejíž kvalita se nedala srovnat s výtvory Glendy Perkinsové.

„Proč jenom Rumuni?" vložil jsem se do hovoru.

Dimitrou souhlasně přikývl.

„Ano, to je ta věc. Ani nevím. Je to prostě záhada, rozumíte?"

„Neumím si to představit, ale neznám slovo nevysvětlitelné. Všechno má svůj motiv."

„Ano, samozřejmě."

„Postihuje to jenom vaše krajany," zamumlal jsem.

„Musíme se nad tím zamyslet. Určitě existuje něco, co Rumuny na tomto začarovaném místě mezi Mnichovem a Salzburgem spojuje. Co se tam přihodilo?"

„Nevím."

„Jak často jste jezdil touto trasou?"

Dimitrou pokrčil rameny.

„Několikrát, ale po těch neštěstích jedu poprvé. Nejdřív jsem se zdráhal. Nikdo z kolegů nechtěl, ale mně slíbili, že na zpáteční cestě dostanu ochranu. Kromě toho mám slíbený třikrát vyšší plat. Potřebuji peníze pro svou rodinu."

„To vám rád věřím," řekl komisař a podíval se na hodinky. „Máme odpoledne. Než se dostaneme na místo, bude se stmívat. Vyrazíme."

„Jistě, komisaři. Všechny nehody se staly za soumraku."

„To nás taky napadlo."

Dimitrou vytáhl z plechové tabatěrky vlastnoručně umotanou cigaretu a zapálil si. Rozpačitě a téměř omluvně se usmál, když vyfoukl kouř. Kdyby jel s nějakým kolegou, stejně by musel dělat častější zastávky. Když jsme o tom

- 13 -

hovořili, Dimitrou přikyvoval.

„A ještě něco," řekl Will Mallmann. „Kousek před tím místem zastavíme. Potom John Sinclair přestoupí k vám do kabiny.

„Opravdu?"

„Nežertujeme.“

Dimitrou zářil. „To mi spadl kámen ze srdce."

Poklepal jsem mu na rameno.

„Buďte bez obav, příteli, brzy to bude za námi."

„Hned se cítím o poznaní lépe. Komisař Mallmann kývnul na číšnici a vyrovnal účet.

Ve třech jsme opustili motorest.

Vzduch se ani nehnul. Jako by se zastavil nad kopci a vytvořil neproniknutelnou hradbu. Panovalo dusno.

Dimitrou nelhal. Jeho vůz stal až na samém konci parkoviště. Volvo s přívěsem.

„Co vezete?" zeptal jsem se.

„Stroje z Recklinghausenu."

„Okay."

Ještě jsme se stručně domluvili, jak celá akce proběhne.

Dimitrou nám vysvětlil, kdy by chtěl udělat první přestávku. Někde u Nürbringenu. Will a já jsme s tím byli srozuměni.

Vyjeli jsme. Přilepili jsme se s naší mantou na pravou stranu za kamion. Byla to hrozně namáhavá jízda zvláště ve dlouhých stoupáních před Würzburgem. Těžké Volvo se pomalu sunulo kupředu. Museli jsme se mu přizpůsobit.

Jízda mne unavovala.

Neudržel jsem se a poznamenal jsem : „To nebyl zrovna nejlepší nápad, co?"

Will jen nechápavě nakrčil ramena. „Co vlastně chceš,

- 14 -

Johne? Takhle aspoň poznáš kousek Německa."

Byla to pravda, zvláště když jsme jednu chvíli stáli vysoko nad Nürnburgem.

Po čtvrthodině jsme pokračovali po vybudované dálnici, která nás dovedla ke Gredingu. Tam Dimitrou odbočil doprava a zajel na parkoviště před motorestem. První přestávka po Spessartu. Rumun se protáhl. Na obličeji mu vykvetl pitvorný úsměv.

„Něco bych snědl," řekl.

„Jak je libo."

„A kdy ke mně nastoupíte, pane Sinclaire?"

„Později, za Mnichovem."

„Chtěl jsem jen vědět, zda jste nezměnil plány."

„Toho se neobávejte." Zmizeli jsme na toaletách, abychom se osvěžili.

I u mne přehlušil hlad ostatní pocity. Bavorský

obložený talíř chutnal výborně. Dimitrou si objednal totéž.

Will Mallmann zůstal raději u salámu z telecího masa.

Slunce pomalu zapadalo za obzor. Přes dálnici přelétly první stíny. Museli jsme ještě překonat několik stoupání a potom se před námi ukázal Mnichov.

Dimitrou vypadal nervózně a vystrašeně. Uklidňoval jsem ho a doufal, že mne slyší.

„Jen žádnou paniku, příteli. Myslete si, že jde o docela normální jízdu, jakých jste už udělal bezpočet."

„To je těžké."

„Já vím, ale nejste tu přece sám."

Přikývl a křečovitě se zasmál.

Kolem osmé hodiny se již řádně setmělo. Ještě jsme stihli prožít nádherný západ slunce. Krvavě červený svit ozařoval střechy velkoměsta Mnichova.

- 15 -

„To je super," pochvaloval si Will.

I přes velkou objížďku zde bylo těsno. Trefili jsme se právě do dopravní špičky a zanedlouho se město rozzářilo tisíci reflektorů vozů všech značek. Další zastávkou byl Holzkirchen.

Krátce po jednadvacáté hodině jsme se dostali ke kontrolnímu stanovišti dopravní policie. Chtěli kontrolovat i nás, ale Will Mallmann tomu zabránil. Ukázal jim služební průkaz a vysvětlil, že jsme na služební cestě.

Cesta byla volná.

Dimitrou znervózněl. Opíral se o blatník a kouřil.

Předtím natankoval. Když zjistil, že ho pozorujeme, omluvně se zašklíbil.

„Bojíte se?" zeptal jsem se.

„Ano."

„Zvládneme to."

„Slyšel jsem, že se jedná o něco strašidelného," řekl Dimitrou.

„Kdo vám to řekl?"

„No, povídá se..."

„Dětské povídačky, kamaráde."

„U nás tomu věří."

„Ani my nic přesnějšího nevíme. Ale doufáme, že se dnes v noci všechno vyjasní. Rozumíte?"

„Skoro. Musím ještě vystoupit."

„Prosím."

Will se přišoural ke mně.

„Dimitrou se bojí, co?"

„No jo. Brzy si nadělá do kalhot. Což se dá pochopit."

Odkašlal jsem si.

„Zůstaneš za námi, ne?"

- 16 -

„Ano, dohlédnu na to, aby se mezi nás nedostal žádný

vůz."

„To je v pořádku."

„A ty, Johne?"

Pokrčil jsem rameny. „Taky jsem trochu napnutý."

„Nemáš nějaké tušení?"

Podíval jsem se směrem k východu, kde nad šedivým asfaltem poskakovala světla vozů. „Veškeré pocity jsem odložil stranou. Nechci se při řešení tohoto případu ničím rozptylovat."

„To nezní špatně."

Rumun se vracel. V obličeji byl bledý.

„Zvracel jste?" zeptal jsem se.

„Ano. Praskly mi nervy. Ani se mi nechce pokračovat v jízdě."

„Budu sedět vedle vás. No tak, Dimitrou, vzchopte se, vyrazíme."

Jeho vůz nepatřil k nejnovějším modelům. Kabina páchla olejem a tabákem. Vrtěl jsem se na sedadle, než

jsem našel optimální polohu. Bylo měkké a prosezené. Ani se nehodilo na dlouhé cesty. Dimitrou na mne koukal ze strany. Všiml si, že se mi nesedí nejlépe.

„Není to nejpohodlnější, co?"

„Znám lepší."

„To věřím."

Kabina zavibrovala, jakmile nastartoval.

Vyhlédl jsem ještě jednou z okna. Will Mallmann už

seděl ve své mantě. Z té výšky mi připadal menší. Vysunul z okénka ruku se zdviženým palcem. Opětoval jsem jeho pozdrav. Dimitrou se rozjel. Člověk, který zřídkakdy jede kamionem, si musí přivyknout, že kouká na svět z ptačí

- 17 -

perspektivy. Nic jiného mi nezbývalo. Trochu mi vadila rychlost vozidla. Byl jsem přece jen zvyklý jezdit rychle.

Takhle jsme se zařadili do dlouhého plechového hada.

Drželi jsme se na pravé straně.

Krajinu tvořila plošina, úpatí Alp se objevilo později.

Nahoře čekal pověstný alpský ledovec. Ale tak vysoko jsme nechtěli. Místo, na kterém nám záleželo, leželo kousek před horami. Světlo z armatury padalo na Dimitrův obličej, který mi připadl jako vyřezaný. Občas mu zacukaly koutky úst. Na čele se perlil pot a v potůčcích stékal po tvářích. Kouřil opět svoji samovýrobu. Tabák smrděl jako bahenní plyn říznutý vůní starých ponožek.

Tu a tam jsem se podíval do zpětného zrcátka.

Willova manta se přilepila těsně na nás. Will úzkostlivě dbal na to, aby se jiné vozidlo nedostalo mezi nás. Provoz slábl.

Horský masiv zmizel ve tmě. Sledoval jsem koberec světla před vozidlem.

Narůstalo ve mně napětí. Nijak silné, abych se třásl.

Seděl jsem v kabině a čekal na něco, o čem jsem nic nevěděl.

Měli jsme pouze výpověď těžce zraněného řidiče.

Neustále opakoval cosi o smrti, o kostlivci.

Dimitrou si zapaloval jednu cigaretu od druhé.

„Už to nebude dlouho trvat," řekl.

„Já vím."

„ Vy nejste nervózní?"

„Možná, ale nedávám to najevo. Jako policista jsem na něco podobného zvyklý, chápete?"

„Ale teď je to jiné."

„Počkáme a uvidíme."

- 18 -

Kilometry ubývaly. Před námi se valily další kamiony.

Potom přišlo první stoupání. Dimitrou musel přeřadit.

Ztratili jsme rychlost.

„Ještě pár minut," zašeptal. Rychle zamrkal víčky.

Byl jsem už připravený. Ale stejně ve mně narůstal vnitřní neklid.

Provázela nás zadní světla, reflektory a šedý povrch asfaltu ubíhajícího pod koly.

Napravo od nás vládla tma. Jen tu a tam zamrkala světla osaměle stojícího domku. Protože Dimitrou silně kouřil, spustil okno na své straně. Zvenčí do kabiny pronikla vůně čerstvě posečené trávy.

Začali jsme sjíždět dolů. Dimitrou polkl. „Tady se to stalo."

„Dnes ne."

„S tím bych nepočítal."

„Jste si tím jistý?"

„Mám zlé tušení. Jako by nás někdo pozoroval. A nevím, co chce udělat."

„Ano, to je otázka."

V následujících vteřinách náš rozhovor postupně umlkal.

Podíval jsem se na hodinky. Zbývaly dvě hodiny do půlnoci.

Od Willa jsem věděl, že tyto nešťastné události neproběhly v přesně stanovenou dobu. Důležité bylo Především místo. Čas nehrál důležitou roli Vyprahlo mi hrdlo. Nejraději bych se něčeho napil.

Bohužel jsem nekoupil ani láhev minerálky.

Informační tabule nás upozornila na blížící se odpočívadlo. Také Dimitrou ji zahlédl. Podržel volant

- 19 -

levou rukou a pravou se pokřižoval.

„Teď to přijde," zašeptal a mluvil dál ve své mateřštině.

Patrně se modlil. Soustředil jsem pozornost na silnici a hlavně její okraj.

Zajeli jsme do pravého pruhu.

K odbočce na odpočívadlo zbývalo třista metrů.

Nic se nedělo!

Ještě dvě stě metrů!

Kolem nás se přehnalo BMW. Připomínalo raketu po startu. Jeho zadní světla se vysmívala daleko před námi.

Už zbývalo pouhých sto metrů!

Dimitrou se podíval ke mně. Vydechl a tlumeně zasténal.

Přátelským kývnutím jsem jej upokojil.

Otočil jsem hlavu napravo.

Les byl temný jako noc sama. Až na světlou skvrnu, která se jedním obrovským skokem proměnila v postavu.

Zčistajasna stála před vozem.

Světlo reflektoru vykrojilo ze tmy lebku. A také blýskající se ostří mohutné kosy.

Postava se náhle rozmáchla a udeřila.

Dimitrou ztratil nervy. Hlasitě vykřikl a přitiskl ruce k hlavě.

Tommy Cramer věděl, že smrt si lidé od samého počátku představovali jako kostlivce s kosou. Nikdy by nevěřil tomu, že jedné neobvyklé noci jej uvidí přímo před

- 20 -

sebou. Kostru větší než normální člověk. Kosti byly zahalené do tmavé kutny. Z rukávů trčely kostěné pařáty, které svíraly násadu kosy.

Tommy klečel na zemi.

Chvěl se.

Nevšímal si krve, která vytékala z nosu. Viděl pouze obrovskou postavu s vražednou kosou.

Bezpečně se pohybovala na kostnatých nohách. Kutna poletovala ze strany na stranu a ve stejném rytmu se kývala i kosa. Míhala se zprava doleva. Byla nabroušena po obou stranách a létala asi na prst vysoko od země. Kostlivce nemohlo nic zastavit. Teď zde vládl on. Jemu patřila silnice a v příštím okamžiku kosa narazila na převrácené kolo.

Kolo vyletělo do výše a kosa jej odhodila až k příkopu.

Tommy se nemohl hrůzou ani pohnout.

Skutečnost mu připadala jako ošklivá noční můra.

Smrt žila v postavě kostlivce, který se stále blížil. Ani nepohnul hlavou. Pohled jeho prázdných očních důlků

směřoval přes Tommyho do neznáma. Mladík se strašlivě bál kosy. Stále poletovala ze strany na stranu. Odstraňovala každou překážku, která jí stála v cestě.

Tommy byl rovněž překážkou!

Kostlivec se přiblížil natolik, že slyšel hvízdání jeho příšerné kosy.

Byl to strašný zvuk, Přehlušil všechno ostatní.

Nikdy v životě nebušilo Tommymu srdce jako právě v této chvíli.

Zvuk kosy se mísil dohromady s kostlivcovými kroky.

Když se pařáty dotkly země, znělo to jako umíráček. A znovu hvízdla kosa.

Tommy hleděl na postavu, která před ním rostla do

- 21 -

neskutečné výšky. Připadalo mu, že cítí závan vzduchu, který působila kostlivcova vražedná zbraň.

Kostlivec prošel kolem něj. Kosa proletěla půl metru od Tommyho.

Smrťák pokračoval v cestě.

Šel neomylně dál.

Nikdo ho nemohl zastavit. Proti komu se postavil, ten neměl žádnou šanci mu uniknout.

Tommy se otočil, stále klečel na kolenou.

V bezprostřední blízkosti nesvítilo žádné světlo, které by mohlo dát strašidelné postavě přesnější obrysy. Tma jej pohltila a jen tu a tam z ní vylétly záblesky smrtícího ostří.

I ty zmizely.

Tommy se posadil.

Rukou přejel obličej a přitom rozmazal krev vytékající z nosu. Zaklonil hlavu, vytáhl kapesník a přitiskl si jej na nos. Chtěl vlastně vstát, ale podlomily se mu nohy. A tak zůstal sedět a rozesmál se. Smál se na celé kolo a nebyl k utišení. Potom se rozeštkal.

„Viděl jsem ho," zasupěl. „Viděl jsem ho. - Byla to smrt. A nevzala si mne."

„Ne, chlapče, nevzala si tě."

Tommy Cramer ztuhl. Za sebou uslyšel hlas stařeny.

Strašně se polekal, protože ji neslyšel přicházet.

Žena se pohnula. Obešla Tommyho a zastavila se před ním. Hleděla na něho.

„Měl bys jet, chlapče!"

Tommy zavrtěl hlavou. „Zatraceně, nikdy bych si nepomyslel, že..."

„Varovala jsem tě, že přijde smrt. Dnes se tě jen dotkla.

Ucítil jsi její studený dech. Dej si však pozor. Druhé

- 22 -

setkání by už nedopadlo tak dobře."

„Už mu k tomu nedám podruhé příležitost."

Tommy vstal. Ozvala se bolest v nohou. Náraz byl přece jen dost tvrdý. Zůstal stát před Galinkou Bachmannovou a zlehka se potácel.

„Tys to věděla," zasyčel. „Tys to věděla. Žijete snad pod jednou střechou?"

„Ne, ne, chlapče, nesloužím jí. Ale naučila jsem se uznávat ji. Provází nás společné prokletí. Minulost je silnější, než si my lidé umíme mnohdy připustit. Věř mi, chlapče."

Tommy chtěl vědět víc.

„Odkud pochází? Kdo je to? Ty to víš."

„Je to smrt!"

„Ano, ale ten kostlivec je jenom symbol smrti."

Tommy natáhl ruku, jako by s ní chtěl zatřást.

Obratně se vyhnula. „Nech to být!" nabádala jej hlasem, kterého se Tommy lekl.

Zůstal stát a hleděl jí zpříma do očí. Ještě nikdy neviděl tak studený pohled. To nebyly oči, ale krystaly ledu. Dostal strach. Žena před ním byla živá, ale připadala mu jako Smrťákova matka.

Kývl. „No dobrá. Už se nebudu ptát. Buď bez obav."

„To ti vřele doporučuji, chlapče. Jeď domů! Zapomeň

na něj! S nikým o tom nemluv, jinak dojde k neštěstí. Co se má stát, se stane. On podléhá zákonům, kterým nikdy neporozumíme. Slyšels?"

„Ano."

Beze slova se otočila a zmizela v blízkém lese.

Zanechala za sebou vyděšeného Tommyho, který se v duchu ptal sám sebe, zda všechno prožil nebo se mu to jen

- 23 -

zdálo.

Stačil jediný pohled na kolo, aby poznal, že je úplně zničené.

Kostlivcova kosa odvedla dobrou práci.

Ta stará žena a kostlivec mu nešli z hlavy. Určitě měli něco společného.

V Tommym se probudila zvědavost.

Žena zmizela v lese a ani kostlivce nebylo vidět. Už pro něj neznamenal žádné nebezpečí. Pocit bezprostředního ohrožení se v něm pomalu vytrácel. Proto se pustil do jejího pronásledování. Ztratila se kdesi napravo. Byla tam tma jako v pytli, ale Tommy předpokládal, že je rychlejší než ona.

Promyšleno, vykonáno. Jedním skokem se přenesl přes příkop a brzy se prodíral lesním podrostem. V nočním lese není nikdy ticho.

Tommy to dobře znal. Obklopily ho zvuky, které neuměl ani určit. Nesly se do jeho uší ze všech stran.

Občas se mu zdálo, že slyší hlasy, které se opět měnily v praskání větviček. Nemohl ji vypátrat. Pokud se zdržovala v lese, musel být její náskok opravdu velký.

Copak se zde pohybovala tak rychle? Netušil, kterým směrem se má pustit a proto se vydal přímo. Vyhýbal se nízko visícím větvím a klopýtal přes stromy popadané přes cestu. Galinka Bachmannová nezanechala žádnou stopu.

Probojovával se podrostem dál.

Les byl jako stěna, která se přibližovala a znovu vzdalovala.

Tommy ztratil pojem o čase. Nevěděl, zda se bezcílně potuluje lesem půl hodiny či hodinu. Znal dobře krajinu, kde se narodil. Se svými kamarády si tu často hráli na

- 24 -

indiány a trapery. Věděl, že les směrem k dálnici řídne. I to, že se zde nachází starý hrob, kterého se vždy báli. A nejen oni, i dospělí v těchto místech bezděčně zrychlovali krok. Nikdo nevěděl přesně, kdo v tom hrobě leží.

Tommy se jednou zeptal, ale nedočkal se odpovědi.

Možná ze strachu...

Komické. Teď si dokonce dal do souvislosti objevení kostlivce s Galinkou Bachmannovou a hrobem.

Tommy si předsevzal, že půjde k hrobu. A odtud rovnou domů.

Les prořídl. Stromy nečněly do výšky a jejich větve splývaly téměř k podrostu. Měkký mechový koberec tlumil jeho kroky. Pod podrážkami šustilo pouze staré listí a občas zapraskala suchá větvička.

Zůstal stát, aby se zorientoval. Vyznal se tu velmi dobře, ale ve tmě vypadalo všechno jinak. Kromě toho měl pocit, jako by stromy ožívaly. Polekaně sebou trhl, kdykoliv se jej dotkla větvička stromu či keře. Nebe nad ním se nezměnilo. Stále si zachovávalo tmavou, děsivě šedou barvu. Měsíc v úplňku svítil jako velké studené oko a sypal svit na krajinu jako jemný pudr.

Kde k čertu leží ten hrob?

Tommy nic neviděl. Pod nohama to zašustilo. Kolem něj se kmitla veverka. Ramenem odsunul vzpurnou větev, která mu bránila v cestě, popošel několik kroků po humusovité půdě a dostal se na úzkou cestičku. Teď už

věděl, co potřeboval.

Zarostlá cestička vedla k hrobu. Musel se přitom pustit směrem k dálnici. Ležela dost daleko a jen vítr sem mohl donést zvuky projíždějících vozidel.

Dnešní noc byla neobvykle tichá. Postupoval velmi

- 25 -

pomalu. Lehce skloněný pátral po světle, které mohla mít stará žena.

Nic nezahlédl.

Potom něco uslyšel.

Zvuky, které mu připadaly cizí. Zvuky, které nezapadaly do kulisy tvořené praskáním, šustěním a škrábáním.

Nebyl to ani smích.

Kdosi plakal.

Tommy Cramer našlapoval tak tiše, jak jen to šlo.

Jestliže zaslechl pláč, bylo docela možné, že i jeho druhá osoba zpozorovala.

Kdo však seděl uprostřed této pochmurné noční krajiny a plakal?

Pokud se neklamal, přicházel pláč směrem od hrobu.

Zprava jej krylo husté křoví, nalevo nerostly ani stromy, ani křoviny. Jenom vysoká tráva, jejíž stébla se chvěla v lehkém vánku.

Nikde nikdo.

Tommy zůstal stát, když před sebou rozeznal hrob. Ještě si ho dobře pamatoval. Měl čtvercový půdorys a ničím zvláštním nevynikal. Změnilo se to? Nejdříve si myslel, že před hrobem stojí dva kameny, ale potom se ujistil, že jeden z nich má obrysy lidské postavy. Stará Bachmannka!

Tommy zavrtěl hlavou. Nevěděl, jak se zachovat. Dech se zrychlil a srdce mu tlouklo až v krku.

Proč ta stařena seděla u hrobu a tiše plakala?

Od ní totiž pocházely ty štkavé zvuky.

Koho oplakávala?

Kdo ležel v syrové zemi?

Znala ho?

- 26 -

Měli snad něco společného?

Tommy se rozhlédl. Ale příšerného kostlivce nikde nezahlédl. Buď se dobře schoval, nebo spěl k jinému cíli.

Ani v blízkosti plačící ženy neviděl jiného tvora. Z

rozčilení si utřel mokré ruce do nových džínových kalhot.

Potom zamířil k hrobu. Nijak se neschovával, protože tak jako tak chtěl hovořit se ženou u hrobu. Nebrala jej na vědomí.

Bylo těžké rozpoznat, zda si jej vůbec všimla. Seděla zhroucená na vlhké zemi a levou rukou si podpírala hlavu.

Ani se nepohnula. Tu a tam jí cuklo v obličeji, když se jí z hrdla vydral plačtivý vzlyk. Ani nezvedla hlavu, když se k ní Tommy přiblížil. Stál přímo před ní a nevěděl, jak ji oslovit. Nedostávalo se mu slov. Byla to nakonec Galinka Bachmannová, která zvedla hlavu a vzhlédla k němu.

Utřela si slzy a pokývala hlavou.

„Tak jsi mne našel?"

„Ano."

„A proč jsi mne hledal?"

„Opravdu nevím a omlouvám se. Možná jsem chtěl vědět, co tu sama děláš uprostřed noci."

„Teď to vidíš."

„Ano, pláčeš. Ale proč? Proč sedíš u hrobu a..."

„Chlapče, to je dlouhý příběh."

„Mám čas."

Galinka se chrčivě zasmála. „Ne, chlapče, nebudu ti to vyprávět. Věřím, že bys to stejně nepochopil."

„Má něco společného s kostlivcem?"

„To také."

„A s čím ještě?"

Galinka Bachmannová zavzdychala, natáhla pravou

- 27 -

ruku a opřela se o náhrobní kámen. Takhle se jí lépe vstávalo.

Teprve nyní Tommy zahlédl čerstvé květiny u hrobu.

„Už půjdu," řekla stará Galinka.

„Kam?"

„Možná domů."

„A kde bydlíš?"

„Copak to nevíš?"

„Říká se, že v sousedství."

„Ano, přibližně." Přikývla.

„Chtěl bych vidět tvůj dům. Možná bych tě přišel navštívit, abys mi vyprávěla svůj příběh. Ale jestli nechceš, tak mi to řekni."

„Milý chlapče." Lehce se na něj usmála. „Jsou věci, do kterých se nemá člověk míchat. A tak je tomu i v tomto případě, rozumíš mi?"

„Ano, jistě, ale..."

„Už žádné ale. Teď chci být sama. Všechno ostatní není důležité. Dobrou noc...."

Otočila se k němu zády a odcházela.

Tommy se ji neodvážil následovat. Zůstal prostě stát jako kousek tohoto velkého lesa. Více nedosáhl. Věděl pouze, že tento hrob je obestřen tajemstvím, které je spojeno s tajuplným kostlivcem. Od staré ženy se nedověděl, o co přesně šlo.

Tommy se ohlédl po hrobu. Měl divný pocit, jako by se ve tmě něco plížilo z hrobu. Znovu jej obklopily noční zvuky.

Listí šustilo jako mezi kostnatými pařáty.

Hrob zarůstal plevelem. Čerstvé květy na něm působily nepatřičně.

- 28 -

Tommy oběma rukama sevřel náhrobní kámen a pokusil se jím pohnout. Nevyšlo to. Byl pevně zaražený do země.

Protože nic jiného zde neobjevil, rozhodl se opustit tohle podivné místo a vrátit se domů. Pro kolo se vrátí zítra.

Bylo už hodně po půlnoci, když došel k domu svých rodičů. Nemusel jít naštěstí hlavním vchodem, protože měl klíč od malého bočního vchodu. Otevřel. Vyzul si boty.

Jenom v ponožkách se vplížil do malého pokoje v podkroví.

Tommy vstoupil do jiného světa. Rozsvítil. Světlo mu opravdu scházelo. Na stěně uviděl plakáty rockových hvězd, zahlédl také červenou helmu, v rohu starou kytaru, postel, hifi věž, sluchátka, videorekordér a kazety. To byl jeho normální svět. V něm se cítil dobře. Neuměl si představit, že by se mu mohl zhroutit.

Avšak v dnešní noci zažil dosud nepoznanou hrůzu.

Tommy vycházel z toho, že jej určitě ještě jednou potká něco podobného. S těmito myšlenkami ulehl na postel, ale spánek nepřicházel. Nacházel se v transu a do jeho snu přicházel obrovský kostlivec, který na něj útočil kosou.

Viděl sám sebe válet se v tratolišti krve....

V životě lidském jsou chvíle, kdy se čas jako by na chvíli zastaví.

Napadlo mne to v okamžiku, kdy se před vozidlem vynořila podivná kostra.

Kostlivec mávl kosou a udeřil. Ostrá zbraň narazila na

- 29 -

předek těžkého vozu. Roztrhla plech jako papír.

Dimitrou udělal velkou chybu. V bezmezném strachu pustil volant a rukama si zakryl obličej. Vozidlo se neovladatelně řítilo vpřed.

Kostlivec se znovu rozmáchl. Vlastně by měl být vozidlem rozdrcený napadrť, ale stál tam jako strašidelná postava dál.

Hodil jsem sebou doleva a uchopil volant. Přitom jsem doufal, že Will Mallmann nezpanikaří. Strhl jsem volant doprava.

Vyjeli jsme z jízdní dráhy. Vlastní vjezd na odpočívadlo zůstal za námi. Kola vozu se zaryla do keřů, které oddělovaly parkoviště od dálnice. Téměř v pravém úhlu jsem vjel na parkoviště. Naštěstí tam touto dobou stálo jen několik vozidel. Brzdy sténaly a popelnice, do kterých jsem vrazil, odletěly na všechny strany. Kostlivec zmizel.

Reflektory ozářily jen odstavené vozy.

Dva muži vyskočili z aut a běželi do úkrytu ze strachu, aby je nerozdrtila kola našeho kamionu. K tomu nedošlo.

Podařilo se mi včas zastavit vůz. Otevřel jsem dveře kabiny a vyskočil ven. Dimitrou stále seděl předkloněný a s rukama před obličejem. Nechtěl nic vidět. Pohled na smrtihlava jej šokoval. Ozvaly se hlasité výkřiky, ale já se o ně nestaral.

Pátral jsem po kostlivci.

Zmizel.

Spolkla ho tma.

Ozářilo mne světlo reflektoru. Osobní vůz projížděl volným prostorem, který v křovinách vytvořil těžký

nákladní vůz.

Poznal jsem ho i přes tmu, která nás obklopovala.

- 30 -

Pokynul jsem mu rukou a komisař Mallmann zabrzdil vedle mne. Vyskočil z vozu jako mladík,

„Zatraceně, Johne, co se stalo? Zdálo se mi to nebo ne?"

„Co se ti zdálo?"

Will roztáhl nechápavě ruce, „Viděl jsem kostlivce."

„Ano, to souhlasí."

Komisař se udeřil do čela. „Takže ten zraněný nelhal."

Sbíhali se k nám lidé. Byli to řidiči zaparkovaných vozů. Nadávali, dokud se Will nepředstavil jako policejní komisař. Vlezl jsem zpět do kabiny, protože jsem si chtěl promluvit s Dimitrouem. Ruce mu klesly. Seděl strnule a zíral před sebe, jako by vyhlížel smrtihlava.

Promluvil jsem na něj.

„Už je to pryč, Dimitrou. Nemusíš se ničeho obávat."

Přikývl. Jeho odpověď byla zmatená.

„Viděl jsem ho," řekl tiše. „Kostlivce, který stál přede mnou."

„Ano, to je pravda."

„Udeřil do..."

To mi vnuklo nápad. Podíval jsem se na přední kapotu.

Na dvou místech v ní byly hluboké šrámy. Také na dálnici se něco dělo. Řidiči na místě, kde jsme sjeli z dálnice, zpomalovali.

Proti nám vyrazil jekot sirény. Policie byla na cestě.

Upnul jsem se znovu na Dimitroua.

„Nemůžete jet dál. Postaráme se o vás."

„Já žiju," zašeptal. „Moje žena mě čeká. Panebože, já mám strach."

Teprve teď se dostavil šok. Přitiskl ruce k obličeji a rozplakal se.

Nechal jsem ho. Slzy často odplavují strach. A platí to i

- 31 -

pro rumunské řidiče.

Dva pruhované policejní vozy mezitím dorazily na parkoviště.

Will Mallmann šel policistům naproti a legitimoval se dříve, než mohli položit první otázku.

„A zase tady," řekl jeden z policistů. Posunul si čepici a zavrtěl hlavou.

„Pomalu

začnu

věřit,

že

se

jedná

o

něco

nadpřirozeného," prohlásil jeho kolega a podíval se vyzývavě na mě.

Třetí se otočil přímo na Willa Mallmanna. „Víte, co se tady stalo, komisaři? Proč si to ten zatracený náklaďák namířil přímo na parkoviště?"

„Nemám zdání."

Jeden z okolostojících svědků se vmísil do hovoru a horlivě začal informovat policisty jako řádný občan. Měl na sobě bílou košili, která nemohla zakrýt vzmáhající se bříško. Prstem mířil na mne.

„Seděl ve voze. Myslím, v kamionu. Řidič tam ještě zůstal. Měli byste si s oběma promluvit."

Najednou jsem se stal pro své německé kolegy zajímavým. Dva z nich se vynořili přede mnou.

„Je pravda, co tvrdí svědek, pane...?"

„Ano, to souhlasí."

„A proč jste nám...?"

„Provedli bychom dechovou zkoušku na alkohol.

Věřím, že..."

Druhý policista nedomluvil, protože se do rozhovoru ostře vmísil Will Mallmann. Vzal si jejich velitele stranou.

O čem si spolu šeptali, jsem se nedověděl, ale Will Mallmann je každopádně přesvědčil, že je vše v pořádku.

- 32 -

Usmál jsem se na Němce.

„No, co jsi jim vyprávěl?"

„Prohlásil jsem případ za přísně tajnou záležitost. Když

hoši slyší o BKA, projeví aspoň respekt. Měl jsem jim snad vyprávět o kostlivci s kosou?"

„Určitě ne."

„Pravděpodobně bychom se ocitli v blázinci."

„Ale kolegové vědí, že zde dochází velmi často k nevysvětlitelným

neštěstím,"

ubezpečoval

jsem se.

„Pochopitelně. O tom se také mluvilo."

Will se zhluboka nadechl. „Vůz bychom měli nechat nenápadně zmizet. Nemůže tady zůstat, Johne."

„Kam teď chceš jet?"

„Toť otázka."

„Navrhuji, abychom se odsud příliš nevzdalovali.

Kostlivec se zjevuje vždy na stejném místě. Musí to mít nějakou souvislost."

Will přikývl. „Ano, to je dobrý nápad." Podíval se směrem ke kamionu. „Co uděláme s Dimitrouem?"

„Pojede dál."

„Ale ne dnes v noci. Je stejně rozrušený a kromě toho je to zakázáno."

„Znáš dobře zdejší kraj?"

„Částečně.

Každopádně

si

tu

můžeme

trochu

odpočinout. Jsme přece ve svobodném státě Bavorsko.

Máte-li čas, můžete se věnovat horské turistice."

„A dát si knedlík a řízné pivo. Určitě to udělám, až

dostanu toho kostlivce." Zapálil jsem si cigaretu. „Dávej pozor, Willi. Udělám to takto. Já pojedu s Dimitrouem na další zastávku, ale ty tentokrát budeš před námi. Jasné?"

„Dobrá, ale musím si ještě promluvit s kolegy z dálniční

- 33 -

policie."

„Běž za nimi a já zatím nastoupím do kamionu."

Dimitrou se za celou dobu ani nepohnul. Jeho obličej vyzařoval ještě větší napětí než předtím.

„Jak se vede?" zeptal jsem se.

Nepatrně se usmál. „Žiji pane Sinclaire. Já žiju, rozumíte? Bál jsem se, ale jsme zachráněni. Kostlivci se nepodařilo nade mnou zvítězit."

„To je pravda."

Vyhlédl z okna a podíval se, jak stojí vůz. „Měl bych vám vlastně poděkovat, že?"

„Určitě."

Dimitrou rozhodil ruce v bezmocném gestu. „Promiňte, ale měl jsem v té chvíli zkrat, zatmění mysli. Spatřil jsem kostlivce i s jeho strašnou kosou. Potom jsem zaslechl ránu a skřípění plechu..."

„Na kapotě jsou dvě trhliny. V jízdě to nebrání, ale bude lépe, když se to zítra opraví. Potom můžete pokračovat v cestě domů. A teď nastartujte."

Poslechl. Motor trochu vynechával, ale naskočil. Byli jsme oba spokojeni. Dimitrou jej vypnul.

„Kde mám potom zastavit?"

„To nebude velký problém. Nacházíme se ve velké rekreační oblasti Německa. Je zde dostatek hotelů, penzionů a hostinců, kde můžeme přenocovat. To se už

zařídí."

„Potom je všechno v pořádku."

„Přesto bych měl ještě jednu otázku. " Dříve než jsem pokračoval, otočil jsem se k němu. „Řekněte mi, pane Dimitrou, proč se ta neštěstí týkají právě vás a vašich rumunských kolegů? To přece musí mít nějakou příčinu."

- 34 -

„To nevím."

„Jak se zdá, nikdy jste předtím o tom neuvažoval."

„Pokusil jsem se. "Pokrčil rameny. „Nic mne nenapadlo. Můj život probíhá úplně normálně. Nedává mi to žádný smysl, proč mi se mi mělo něco podobného přihodit." „Navenek ano."

„A jinak?"

„Nic se neděje bez motivu, pane Dimitrou." Otevřel jsem dveře kabiny. „Hned budu zpátky. V každém případě pojedeme za mým kolegou."

„Dobrá."

Will Mallmann už vysvětlil svým kolegům, kdo jsem a tím odstranil jejich poslední pochybnosti. Hleděli na mne přátelsky. Přirozeně by velmi rádi věděli, z jakého důvodu jsem sjel z dálnice, ale nechtěl jsem jim věšet bulíky na nos. Takže se museli dál jenom dohadovat.

„Můžeme, Johne," řekl komisař a já jsem souhlasně přikývl.

„Platí náš plán?"

„Ano, pojedeš napřed a na příštím nájezdu odbočíš ze silnice. Kamion je sice poškozený, ale zatím je v pojízdném stavu."

„Vypadá to, jako by někdo řezal chladič železnou pilou," mínil jeden z kolegů. „Jsou tam dva hluboké zářezy."

„Nebudu se k tomu vyjadřovat."

„Promiňte."

Nastoupili jsme.

Dimitrua nebylo v zakouřené kabině téměř vidět.

„Můžeme jet dál?"

„Jakmile komisař předjede před nás."

- 35 -

Netrvalo to dlouho. Will dvakrát zamrkal světly.

Znamení ke startu.

Dimitrou spustil motor.

Zůstali jsme na dohled za mantou. Pomalu jsme popojížděli k výjezdu na dálnici. Motor předl jako divoká kočka.

Dimitrou vypadal nervózně. Snažil jsem se ho uklidnit.

Pravý pruh nás vedl k výjezdu. Hory na horizontu uvidíme nejdříve zítra ráno. Teď bylo vše jako obalené černošedou vatou. Byla to prapodivná noc. Připomínala mi pochmurný

obraz. I bledý měsíc stál nehybně na obloze jako obrovské kolo bez hvězd, které jej jindy obklopovaly. Brzy jsme opustili dálnici a vjížděli hlouběji do krajiny. Ještě nebyla půlnoc. Dalo se předpokládat, že většina hostinců a penzionů je ještě otevřena. Silnice se neustále zatáčela.

Několikrát proti nám vyrazily reflektory aut jedoucích opačným směrem. Will Mallmann zastavil na křižovatce.

Na směrovníku jsem si přečetl jméno známého bavorského města.

„Jedeme do jiného místa, ne?" přesvědčoval se Will stojící vedle otevřených dveří kabiny náklaďáku.

„Ano."

„V tom případě se musíme kousek vrátit." Ušklíbl jsem se na něj. „Kdybychom tam natrefili na kostlivce, bylo by to vynikající."

„Děláš si legraci?" Will zabouchl dveře.

Museli jsme ještě tři kilometry objíždět.

Vjeli jsme do malého městečka. Velmi tichého a hezky položeného. Světlo lamp dopadalo na malované fasády.

Venku se ještě procházelo pár lidí. Za mnoha okny se svítilo a zvláště z hostinců a penzionů. V postranní ulici

- 36 -

jsme objevili dům, který ležel stranou a před ním se nacházelo poměrně velké parkoviště. Na širokém průčelí zářily ostrůvky trojúhelníkových oken. Za okny se skrývala restaurace a nad ní řada pokojů, k nimž většinou patřily malé rozkošné balkónky. Z květinových truhlíků vítala návštěvníky hýřivá nádhera barev. Kdo se zde přechodně ubytoval, cítil se tu jako doma. Přivítali nás přátelsky.

Vysvětlili jsme, že kamion měl nehodu a je třeba ho příští den opravit. Hostinský neměl nic proti tomu, že jsme náklaďák odstavili na parkovišti. Dostali jsme tři jednolůžkové pokoje.

„Stejně už je po sezóně," řekl ten dobrý muž. „O

prázdninách byste vyšli naprázdno."

To jsem mu docela rád věřil.

„Máš ještě hlad?" zeptal se Will.

„Něco malého bych snědl. A vy, pane Dimitrou?"

Rumun se na nás udiveně podíval. „Jíst? Ne, to nemohu.

Po takovém duševním vypětí půjdu raději na pokoj a něčeho se napiji." Kývnutím hlavy si svůj nápad odsouhlasil. „Ano, mám velkou žízeň."

„V Bavorsku ji lehce uhasíte," řekl Will Mallmann a hlasitě se zasmál.

Rumun vytáhl něco k pití a také plácačku silné kořalky.

„Tu potřebuji, abych usnul," vysvětloval rozpačitě.

„Prosím, vždyť nikam nejedete," řekl Will.

„Kdy zítra vyrazíme?"

Odpověděli jsme s Willem téměř současně. „To ještě nevíme. Vyspěte se."

„Dobrou noc."

Opětovali jsme pozdrav a zamířili do restaurace.

„Jedno pivo by neškodilo," řekl komisař, když jsme

- 37 -

vstoupili do útulně zařízené jídelny.

„To mi povídej."

Když jsem v Bavorsku, nikdy se nezříkám napěněné sklenice.

Přinesla nám ji milá servírka v kroji. Svlažil jsem hrdlo prvním mocným douškem a zakoulel blaženě očima.

„Co se děje?" zeptal se Will.

Hřbetem ruky jsem si otřel pěnu z úst.

„To je přímo božský nápoj. Dobrotivé nebe, to se mi ulevilo."

Ještě jednou jsem si zavdal a sklenice byla téměř

prázdná.

Horko a dlouhá jízda vykonaly své.

Také Will Mallmann se napil a brzy jsme objednávali další rundu. Komisař se šibalsky zašklebil.

„Nebudeš mi, Johne, věřit, ale jsem rád, že si můžeme promluvit mezi čtyřma očima. A k tomu ještě u piva. Kdy se ti v poslední době podařilo něco podobného?"

„Hm, to by byla dlouhá historie."

Počkal jsem s vysvětlováním, protože číšnice se informovala, zda si budeme objednávat jídlo, protože zanedlouho končil provoz v kuchyni.

„Co nám můžete doporučit?"

„Ohřejeme vám vepřovou pečeni od oběda. Určitě si pochutnáte."

„A zvláště se zelím," souhlasil Will.

„Ovšem."

Tak jsme si ji objednali.

Během čekání jsem Willa informoval o vyřešených případech. Nezapomněl jsem pochopitelně dodat, že se mi podařilo objevit tajemství Tajemného Grálu.

- 38 -

Když se komisař dozvěděl, že Tajemný Grál a Ohňový

kalich jsou jedno a totéž, zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Něčemu takovému nemohu uvěřit. A co dál? Už jsi dosáhl nějakého úspěchu?"

„Ještě ne, ale přijde čas, kdy jej budu moci plně využít."

Přinesli nám jídlo.

Číšnice nelhala, opravdu chutnalo znamenitě. Pustili jsme služební záležitosti z hlavy a začali jsme se chovat jako soukromé osoby...

Dimitrou ve svém dvaačtyřicetiletém životě ještě nebydlel tak pohodlně jako v tomto malém hotýlku. Z jeho pokoje se dalo nejen vyjít na malý balkon, ale měl k dispozici i sprchu a toaletu.

Osprchoval se. S požitkem nastavoval ruce horkému proudu vody tryskajícímu z hubice. Potom se oblékl a otevřel balkónové dveře dokořán. Do pokoje vnikl čerstvý

vzduch s vůní jehličí. Postavil se k zábradlí a hleděl na hornatinu, kterou ještě rozeznával jako zvlněný stín.

Blikající světýlka na úbočích připomínala vzdálené hvězdy. Nad městečkem se rozhostilo pohádkové ticho.

Tady se člověk mohl volně nadechnout a vychutnávat tajemné kouzlo soumraku.

Rumunovi připadaly události posledních hodin jako zlý

sen. Znovu mu vyprahlo v hrdle.

Na balkoně stál malý stolek. Druhou židli nepotřeboval.

Složil ji a postavil ke zdi. Potom přinesl nápoje a cigarety.

- 39 -

Pil kořalku přímo z lahve. Projela hrdlem jako oheň a téměř mu vehnala slzy do očí. Přitom byl na ostrý alkohol zvyklý. Druhý lok už byl lepší. Nadechl se zhluboka a podíval se do zahrady. Za ní se černal les. Pomalu mizel v soumraku. Cáry mlhy stoupaly do výše a hnaly se lesem jako závoje mléčně bílých pavučin.

Dimitrou otevřel láhev piva. Byla zvenčí orosená, studená. Nepotřeboval sklenici. Sáhl opět po kořalce.

Natáhl si nohy.

Od hor proudil mírný vánek a hladil jej po obličeji.

Ještě hodinu a den vystřídá noc.

Dimitrou chtěl úplně vypnout mozek a na nic nemyslet.

Nepovedlo se mu to. Stále se mu před očima míhaly události uplynulého dne. Živě si představil celou tu scénu před sebou.

Jel. Náhle se před kapotou auta objevil kostlivec a udeřil do těžkého nákladního vozu kosou. Byla to klíčová scéna, kterou už všichni řidiči měli za sebou. Bohužel se jim nevedlo tak dobře jako jemu.

Znovu se natáhl po lahvi s kořalkou. Za okamžik byla poloprázdná. Protože nejedl, cítil za chvíli účinky alkoholu.

Hlava mu ztěžkla a pokusy o hlubší zamyšlení se zdály být předem odsouzené k neúspěchu. Na dvoře i v širokém okolí nebylo ani živáčka. Několikrát prořízly tmu reflektory vozů, které jely horskou silnicí. Připadalo mu to jako pozdrav ze vzdáleného světa. Proč právě Rumuni?

Vždyť to mohlo postihnout i řidiče kamionů jiných národností. Ale to ne. Vždy se jednalo o jeho krajany. Co měli společného s neštěstími na dálnici? Znovu si zapálil cigaretu. Kouřil. Byl unavený a jeho myšlenky se rozběhly na všechny strany. Snažil se soustředit, ale nešlo to.

- 40 -

Dimitrou vstal a opřel se o zábradlí. Upřeně zíral do potemnělého dvora. Za ním dole vystupovaly svahovité louky, napravo rostly ovocné stromy. Ve vzduchu byla cítit vlhkost a nad trávou se rozprostřel koberec mlhy. Aspoň

Dimitrouovi to tak připadalo. Když zavřel oči, měl najednou pocit, že se vznáší. Jistě to byly důsledky příliš

rychle vypitého alkoholu. Dimitrou zavrtěl hlavou. Chtěl si opět sednout. Už dosedal na židli, když zaslechl šepot, který k němu dolehl ze zahrady. „Halo, krajane! Zachovej klid, jako by se nic nedělo."

Dimitrou zůstal jako opařený. Naskočila mu husí kůže.

Nezdál se mu ten hlas? Určitě ne. Kromě toho zněl neutrálně. Nemohl s jistotou tvrdit, zda slyšel muže či ženu.

Široce otevřenýma očima hleděl do temného dvora.

Přitom se přehnul přes zábradlí. Dole se pohyboval stín.

Podle obrysů to byl člověk, který něco nesl. Byl to dlouhý

předmět. Když se dotkl zdi domu, rozeznal Dimitrou vpravo vedle balkonu příčky žebříku. Ještě nikdy neslyšel o tom, co znamená lézt v noci za milenkou. Ani neznámý

pod balkonem neměl v úmyslu něco podobného.

„Počkej ještě chvíli, příteli."

„Ty... mluvíš rumunsky? Kdo jsi?"

„Jsem Rumun. Vysvětlím později. Vidíš žebřík?"

„Jistě," odpověděl Dimitrou.

„Přidržím ho. Můžeš slézt do zahrady."

„A co dál?"

„Uvidíme, milý příteli. Důvěřuj mi, prosím. Slez dolů."

„Ano, ale..."

„Žádné ale, příteli. Nikdo tě nesmí vidět. Přicházím, abych ti pomohla."

- 41 -

Dimitrou byl úplně popletený. Myslel na to, že by měl informovat oba policisty, ale to by se postavě dole asi nelíbilo. Proto vyhověl jejímu požadavku a přehodil pravou nohu přes zábradlí. Nejistě se zapotácel. Teď litoval toho, že příliš pil. Téměř se zřítil ze žebříku. Se štěstím a pomocí neznámého se konečně dostal na pevnou zem.

„Vidíš, že se ti to podařilo, synáčku."

Dimitrou zadržel dech. Teď si všiml, že s ním mluví žena. Nějaká krajanka? To by nečekal. Nebyl žádný velký

analytik, ale tušil, že přítomnost té ženy musí mít souvislost s předešlými událostmi. Ačkoliv stál na zemi, cítil, jak se mu podlamují kolena. Žena stála vedle něho.

Víc ve tmě neviděl. Jenom se ujistil, že je mnohem starší než on.

„Kdo jsi?"

„Jmenuji se Galinka Bachmannová."

Dimitrou pokrčil rameny. „Takové jméno neznám."

„To ti ráda věřím. A kdo jsi ty?"

Vyslovil své jméno.

„To je pro mne důležité, Dimitrou."

„Proč?"

„To ti vysvětlím později," zašeptala žena v černém oděvu. „Teď mne následuj."

„A kam?"

„Všechno uvidíš později."

Dimitruovi se nechtělo. Myslel na oba policisty, kteří se o něj starali, a kterým nakonec vděčil za svůj život. Když

teď odejde, bude si připadat jako zrádce. „To nemohu.

Musím zůstat nebo dát zprávu."

Galinka Bachmannová zavrtěla hlavou. „Ne, to by byla chyba. Věř mi. Jsme přece oba Rumuni."

- 42 -

„Jak ses dostala do Německa?"

„To je jiný příběh. Uslyšíš ho, když mne budeš

následovat."

„A kam půjdeme?"

„Do lesa."

Dimitrou se zhrozil. To... nemůže být pravda. Co by dělal v lese? Už má tu hrůzu za sebou. „Já..."

Odmítavě zamávala rukou. „Neboj se, Dimitrou.

Všechno bude v pořádku. Slibuji."

„Je to daleko?"

Galinka řidiče téměř přesvědčila. „Ne."

„Kdy se vrátím?"

„Necháme žebřík tam, kde je. Nikdo nezjistí, že jsi odešel."

Váhal. Rozhlédl se. Nikde nikdo. Jenom on a ta podivná žena. Uchopila ho za ruku. Její prsty byly studené.

Dimitrou se otřásl. Nebránil se, když ho vedla stranou.

Kráčel za ní jako omámený.

„Nebudeš toho litovat," zašeptala Galinka, „docela určitě nebudeš..."

Byli půl hodiny na cestě a městečko mezitím zůstalo za nimi. Dimitrou už necítil pod nohama tvrdý asfaltový

povrch, nýbrž měkkou poddajnou trávu. Připadalo mu, že kráčí po koberci. Kráčeli ve tmě noční krajinou, kterou značily jen ostrůvky šedivé mlhy. Zvláště blízko lesa nebo na vlhčích místech se vznášela jako tenký závoj. Dimitroua

- 43 -

pálila na jazyku spousta otázek. Neodvážil se položit ani jednu z nich.

Galinka Bachmannová ho nevedla k sobě domů. Obešli obloukem les a ocitli se v místě hustě porostlém křovinami.

„Už tam budeme," ozvala se náhle.

„A kde?"

V očích staré ženy zablýsklo, když se podívala po Dimitrouovi.

„Za pár minut uvidíš."

„Není tu žádný dům - nebo ano?"

„To opravdu není."

Dimitrou občas zaslechl hluk z dálnice. Vozy projíždějící kolem svištivě rozrážely vzduch. Blízkost dálnice mu opět připomněla strašlivého kostlivce, který se zde tak nečekám objevil. Stále znovu a znovu se chystal, že se stařeny na to zeptá, ale netroufl si, ačkoliv měl nejasný

pocit, že ta ženská ví víc, než mu sdělila. Určitě i o kostlivci.

Galinka zůstala stát a pravou rukou ukazovala před sebe. Prst se zapíchl do černé tmy za husté křoví.

„Je to támhle."

Dimitrou jenom přikývl.

Nechal se vléci dál. Krajina mu připadala jako hrozivý

vykřičník. Bylo dlouho po půlnoci. Tahle noc se zdála nekonečná. Událo se prostě příliš mnoho podivných věcí.

Pod jejich kroky se ohýbala tráva a šelestilo křoví, když

se blížili k cíli cesty. Na tajemné zvuky nočního lesa si už

zvykl. Zaráželo ho, že neviděl žádná zvířata.

Galinka ho opět vzala za ruku, což mu tentokrát nepřipadlo tak nepříjemné jako předtím. V této krajině se cítil tak strašně cize a opuštěně.

- 44 -

„Jsme tady!" zašeptala, „podívej se před sebe."

V první chvíli nic neviděl. Křoviny a tma přikryly vše.

„Proč? Co je...?"

„Tam, na zem."

Sklonil pohled a popošel dva kroky dopředu, proti čemuž Galinka nic nenamítala. Potom se náhle zarazil.

„Tohle?" zasténal.

„Ano." Přiblížila se k němu. „Přesně tohle. Je to nádherný hrob..."

Hroby, hřbitovy, mrtví nebo také nemrtví - to byly věci, z nichž měl hrůzu už jako dítě. Pohled na tento hrob v něm vyvolal nevolnost. Ležel v lese. Měl dokonce i vysoký

náhrobní kámen. Dimitrou stál před ním a hleděl na něj skelnýma očima.

Vedle něj se objevila stará Galinka.

„Jsme u cíle," pravila.

Dimitrou promluvil a zakoktal se. „Ten... ten hrob? Co to má znamenat?"

„Je velmi důležitý."

„Pro koho?"

„Pro nás."

„I pro mne?" Řidič chtěl vědět přesně, na čem je. Jeho podvědomí jej varovalo před blížícím se nebezpečím.

„Samozřejmě i pro tebe. Jinak bych tě sem nepřivedla."

Dimitrou se proti své vůli tiše zasmál.

„Nu budiž, přišel jsem až sem, ale chci se vrátit zpátky.

- 45 -

Musím se vyspat. Zítra mám před sebou perný den."

„Spát? Nebudeš spát, Dimitrou."

Hlas staré ženy zazněl o poznání ostřeji. Teď ukázala svou pravou tvář.

Dimitrou otočil hlavu. Galinka se změnila. Z rysů jejího obličeje sálala brutalita. Z očí se vytratil život. Byly strnulé jako dva nehybné kameny.

„Co to má být?" zeptal se. „Přivedeš mě k tomuto hrobu, abys mi ho ukázala..."

„Nejen ukázala, Dimitrou," přerušila ho.

„A co ještě?"

„Je to prosté. Měl bys vlastně na to přijít sám. Tento lesní hrob je pro tebe..." Dimitrou nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. Určitě by se nesmál, na to bylo jeho postavení příliš vážné.

Stál a hleděl na náhrobní desku pokrytou mechem a lišejníkem. Přitom vrtěl nechápavě hlavou. V ústech cítil příšernou pachuť.

„Neslyšel jsi mne? Ten hrob je pro tebe,chlapče!"

„Tomu nevěřím!" vyhrkl mimoděk.

„Na to si budeš muset rychle zvyknout. Jsi první, koho jsme sem dostali."

„Cože?" „Ostatní řidiči nám bohužel unikli a hrob žádá svou oběť."

„Ale ne moji!" vykřikl. Jeho hlas zazněl tmou. „Mne nedostane!"

„Ale ano, právě tebe."

Dimitrou sevřel pěsti. „A jak to chceš zařídit?"

Její ústa se otevřela. Proti řidiči vyrazil ostrý smích.

„Je to přece jednoduché. Náhrobní desku je možno odsunout zvenčí, rozumíš? Zevnitř s ní nepohneš. Vstoupíš

- 46 -

také do hrobu a zůstaneš tam tak dlouho, dokud nezemřeš a nezpráchnivíš."

Zemřít a zpráchnivět...

Samotná slova mu naháněla hrůzu. Na obličeji mu vyrazil pot. Popadal dech a srdce cítil až v hrdle. Naskočila mu husí kůže. Rychle uvažoval. Vlastně to bylo k smíchu.

Před ním stála stařena a vysvětlovala mu, že musí sestoupit do hrobu a tam zemřít. To byl holý nesmysl! Bylo to ohavné. Vytřeštěně hleděl na Galinku.

„Myslíš to vážně?"

„Já nežertuji."

„Ale já to nedovolím." Ukázal na sebe. „Jen to zkus."

Přeskočil mu hlas. „Jsem muž. Kromě toho jsem mladší a silnější. Nedostaneš mě do hrobu. Slyšíš, stará? Nepovede se tito."

„Ale někomu jinému se to podaří."

„A komu?"

Její oči zasvítily. Triumfovala. „Já to nebudu. Otoč se, Dimitrou. Uvidíš mého pomocníka."

Nebyl si stoprocentně jistý, ale pocit ohrožení, který

měl od samého začátku, ještě zesílil.

Otočil se na místě. Nohy jako by vrostly do měkké půdy.

Nelhala. Byl tu pomocník, kterého Dimitrou předtím neviděl. Před ním stála Smrt!

Znovu se mu vybavily příšerné vzpomínky. Viděl sám

- 47 -

sebe v kabině náklaďáku. Viděl kostlivce, který se oháněl kosou.

Před třemi hodinami měl pomocníky, kteří mu teď

chyběli.

Nablízku nebyl ani John Sinclair, ani Will Mallmann.

Musel se spolehnout sám na sebe a bojovat proti nepříteli, který byl silnější než on. Jeho ruka putovala k hrdlu a stiskla, jako by se chtěl vlastnoručně uškrtit.

Vyjevenýma očima zíral na strašidelnou postavu před sebou. Kdyby to vyprávěl někomu jinému, určitě by se mu vysmál.

Kosti té postavy světélkovaly žlutě. Větší část se skrývala pod černou, k zemi splývající kutnou, jejíž kapuci měl kostlivec přetaženou přes hlavu. Ovíjela holou lebku jako černý hadr a nechávala volnou tu část, která kdysi bývala lidským obličejem. V pařátech pevně svírala kosu s oboustranně

broušeným

listem.

Blýskající

ocelový

půlměsíc přeletěl těsně nad vrcholky trávy. Neznámý držel zbraň tak, že mohl každým okamžikem udeřit.

Dimitrou si otřel obličej. Pot a stoupající vlhkost se smíchaly a přilepily se mu i na ruce. Jeho koutky úst sebou cukaly. Nadechoval se nosem. Nasával studený vzduch, ale stále v něm narůstal svíravý pocit strachu a neklidu.

Postava zapadala do této pochmurné kulisy. Hrob v lese, vysoké křoví a bledý měsíc na obloze - něco takového patřilo k sobě a dotvářelo děsivou scénu.

„Co jsem ti říkala?" Galinčin hlas zněl tiše a syčivě.

„Nejsem sama, mám pomocníka. Pravděpodobně ho znáš.

Chtěl tě vytáhnout z vozu a dovést sem. Nepovedlo se to, ale teď jsi s námi. Hrob je pro tebe, příteli. Jenom pro tebe, rozuměl jsi?"

- 48 -

„Ano, k čertu, rozuměl. Ale..."

„Žádné ale, Dimitrou. Musí to tak být, krajane."

Podíval se na ženu. Nenávistně se usmívala. Potom poodešla stranou a rozběhla se k hrobu. Tam se na okamžik zarazila a hleděla zamyšleně na šedozelenou čtvercovou desku. Sklonila se a uvolnila mechanismus, o němž se již

Dimitrouovi zmiňovala. Nezahlédl, co to bylo, protože tráva byla příliš vysoká, ale zaslechl šramot. Strašné skřípění, jako když tře kámen o kámen. Příšerný hluk.

Podobný zvuk se ozýval při otvírání starých sarkofágů.

Náhrobní deska se půlkruhovým pohybem odsunula stranou a uvolnila otvor. Byl to čtyřhranný vstup do hlubin země.

Proti Dimitrouovi vyrazil hnilobný zápach. Možná si to představoval ve své fantazii. Každopádně se znovu ujistil, že jej stařena neobelhala.

„Půjdeš dovnitř, Dimitrou." Ukázala na čtvercový otvor.

„Je pro tebe."

Podíval se na ni a zavrtěl hlavou. „Nikdy!" odporoval tvrdě. „Ne..."

Galinka Bachmannová si zamnula ruce. „Nikdy, říkáš?

Už jsi někdy zažil, jaké to je, když tě někdo napíchne na kosu? Přísahám, že by projela tvým tělem jako máslem.

Zažila jsem, že..."

„Přestaň, zatraceně!" vykřikl Dimitrou. „Nemohu to..."

„Máš strach, viď?"

Dimitrouova trpělivost přetekla. Pud sebezáchovy ho přinutil jednat. Chtěl ženu překvapit. Podařilo se mu to, protože vrazil přímo do ní. Vykřikla, překotila se a padla do křoví.

Dimitrou se pustil napravo. Tam byl volný prostor,

- 49 -

protože tam nestál kostlivec. Běžel mohutnými skoky ke stromům. Možná se mu podaří ukrýt se mezi hustě rostoucími stromy, kde...

Proud myšlenek přerušily temné zvuky. Nepatřily jeho kročejům. Spíš připomínaly hrozivé bubnování. Hnal se za ním kostlivec.

Dimitrou se ani neotočil, aby neztratil drahocenné vteřiny.

Snažil

se

uniknout

monstru,

které

jej

pronásledovalo. Na zemi se nacházela spousta překážek.

Motal se ve vysoké trávě a nevěděl, zda jej neznámý už

dohnal. Jeho cílem byl les a závoj mlhy, který povlával před stromy. Musel se tam dostat.

Kostlivec byl nejen rychlý, ale i ozbrojený.

Dimitrou neviděl kosu. Zato uslyšel za sebou její hvízdnutí, jak srpovitý list zasvištěl vzduchem. Vykřikl a přitom očekával palčivou bolest v zádech, po níž by následovala chladná smrt. Ale jeho poslední chvilka ještě nenastala.

Vtom jej něco zasáhlo na hlavě.

Vpravo od sebe uviděl zablesknutí. Jakmile blesky zmizely, projela mu hlavou strašná bolest a ochromila jej.

Neupadl do bezvědomí. Zpozoroval ještě, že mu ujely nohy a potom se zhroutil. Ne, on se vznášel. Zdálo se, že tento případ nebere konce. Svět se mu zatočil před očima. Chtěl natáhnout ruce, aby se zachytil, ale nenašel žádnou oporu.

Prostě tam nebyla. Jenom postava, která zůstala stát vedle něj a shlížela dolů kostnatým obličejem.

Dimitrou nevnímal, že leží na zemi. Nacházel se mezi zdánlivým vědomím a hlubokým bezvědomím. Zastavil se na této úzké hranici. Všechno bylo jakoby obalené vatou.

A za touto vrstvou řádila v jeho hlavě bolest.

- 50 -

Dimitrou zasténal. Chtěl zůstat ležet, spát a současně být daleko odtud.

Ale Galinka Bachmannová mu něco slíbila a kostlivec dostál tomuto slibu. Sklonil se. Kosu pevně svíral v levé ruce. Natáhl kostnaté prsty. Sevřel řidičovo rameno a s hravou lehkostí jej zvedl do výše. Kdyby se Dimitrou postavil na nohy, určitě by opět upadl. Ale kostlivec jej svíral pevně. Táhl jej zpět. Rumun to ani nezpozoroval.

Nacházel se v jiném světě. Cítil jen pevný stisk kostnaté ruky. Zcela se ponořil do sebe. Natáhl nohy, ale každý

dotek se zemí mu připadal jako šlápnutí do prázdna. Avšak našel již oporu.

Galinka Bachmannová čekala. Úder ji odhodil do houští, ale už se z něj zotavila. Nyní stála vedle otevřeného hrobu a trhaně oddechovala. Radostně se zasmála, když na temném pozadí lesa zahlédla postavu kostlivce, který vlekl svou oběť. Tentokrát už žádné překvapení! Několikrát spokojeně pokývala hlavou a čekala, dokud se její příšerný

pomocník nezastavil vedle ní.

„Odvedl jsi dobrou práci," zašeptala mu. „Velmi dobrou práci."

Kostlivec rozevřel pařáty a pustil Dimitrua.

Upadl na měkkou zem vedle hrobu, kde zůstal ležet na břiše.

Nebyl v bezvědomí.

Galinka slyšela jeho sípající dech podbarvený

bolestným sténáním.

„Budeš první," zašeptala. „Ale nezůstaneš ani poslední.

V hrobě je ještě spousta místa." Zahihňala se. „Víc než si člověk umí představit." Chtěla sama nadzvednout nehybné tělo, ale kostlivec ji jemně odstrčil. Sklonil se. Jednou

- 51 -

rukou zvedl bezmocného Dimitrua.

Dimitrou visel v jeho ruce jako kus hadru. Nevnímal všechno, ale nezapomněl na osud, který mu předpověděla stará Galinka. Hleděl do otevřeného hrobu. Proti němu zívala temnota. Rumun byl ještě jako omámený.

„Uvnitř zemřeš!" slibovala stařena. „Nemáš jinou možnost..."

Smrťák věděl, co má dělat. Natáhl se co nejvíce dopředu a pustil tělo nešťastníka, který zmizel v prázdnotě.

Z hrobu vyletěl strašlivý výkřik úzkosti. Kostlivec se odvrátil.

Stará Galinka postoupila dopředu. Na okraji hrobu zůstala stát a hleděla dolů. Ano, ležel tam a tak to zůstane na věky věků. Zkroucená postava stočená do klubíčka a nehybná.

Stalo se! Otočila se na stranu. Opatrně nahmatala prsty malou páku. Náhrobní deska se pomalu uzavřela.

Dimitrou také zaslechl hluk, který přicházel shora.

Ležel na zemi, byl zoufalý a křičel.

Křik stále slábl, dokud se neuzavřela deska.

Potom se rozhostilo ticho...

Obrovská uzenka, lahodný sýr, vejce, k tomu dvě housky a celozrnný chléb, jakož i káva a džem tvořily snídani, nad níž přecházel zrak. K tomu se ještě časně ráno přidružil svíravý hlad. Will Mallmann se chystal přijít později, protože předtím se chtěl postarat o našeho

- 52 -

chráněnce.

Já jsem nutně potřeboval naplnit žaludek. Bez této milé ranní povinnosti bych nebyl ve své kůži.

Ráno vykoupané v prvních paprscích slunce vystřídalo temný závoj noci, ale nezahnalo moje chmurné myšlenky, které se točily kolem prožitých událostí.

Ale to mi nijak neubralo na chuti. Byl jsem pevně přesvědčený, že tento případ v brzké době vyřešíme. Ke snídani jsem zvolil stůl u okna. Vyhlédl jsem do nádherného rána s modrou oblohou. Z dálky mne zdravily vysoké hřbety hor. Sněhová pole ležela jako bílošedé tečky v těsné blízkosti strmých vrcholů.

Hned za oknem se rozkládalo parkoviště, kde stálo několik vozů. Upřímně řečeno, velký kamion poněkud rušil celkový dojem.

Paní domu přišla osobně, aby se mne s úsměvem zeptala, jak mi chutná.

„Je to výborné."

„Mám ještě něco přinést?"

„Ne, děkuji, mám dost."

„Přeji vám dobrou chuť."

Ta mi rozhodně nescházela. Sýr chutnal opravdu jako sýr. Káva měla správný říz a postavila mne na nohy.

Tato krajina vyzývala k příjemnému prožití dovolené.

Zvláště v tak nádherném dni jako byl právě ten dnešní.

Slunce vyplňovalo celou oblohu. V jeho paprscích se země vyhřívala jak pod blahodárným zvonem světla a tepla. Den, který potlačoval každou myšlenku na smrt a zármutek.

Bohužel něčeho takového jsme nezůstali ušetřeni.

Když jsem skoncoval se sýrem, rozřízl jsem housku.

Voněla, jako by byla čerstvě vytažená z pece. Naplnil jsem

- 53 -

ji šunkou, která již ležela připravena na talíři. Chystal jsem se do ní zakousnout, když se objevil Will Mallmann.

Vynořil se tak náhle, až se ve mně probudilo podezření.

Jeho chování ničím nepřipomínalo zlenivělého rekreanta.

Naopak v obličeji se zračilo vzrušení. Opatrně se rozhlížel kolem sebe. Kývl jsem na něho. Rychlými kroky spěchal k mému stolu. Usmál jsem se, ale jeho obličej zůstal vážný.

„U všech ďasů, Johne, ty tu sedíš a snídáš, zatímco Dimitrou zmizel."

Sousto mi uvázlo v hrdle. Rychle jsem si dal hlt kávy.

„Posloucháš mě vůbec?"

„Jistě."

„A co na to říkáš?"

„Mám pocit, že podnikneme ranní procházku. Jen žádnou paniku."

„Také bych to tak viděl, Johne, kdyby o Dimitrouův balkon nebyl opřený žebřík." V tomto okamžiku jsem lehce znejistěl. Vstal jsem a zapomněl jsem na dobrou snídani.

„Opravdu?"

„Pojď se mnou."

Ostatní hosté i hostinská se divili tomu, proč tak rychle opouštíme jídelnu.

Po dřevěném schodišti jsme vyběhli do prvního poschodí. Will vstoupil do Dimitruova pokoje jako první.

Spěchal k balkonu. Držel jsem se těsně za komisařem. Na balkonu jsem viděl žebřík, stolek, židli, láhev piva a cestovní láhev s kořalkou.

„Teď jsi na řadě ty, Johne."

„Spali jsme jako polena."

„Nejspíš dubová, viď?"

„Co vlastně vedlo Dimitroua k tomu, aby opustil pokoj

- 54 -

tímto způsobem?"

„Nemám zdání."

Přemýšlel jsem.

„Patrně nám něco zatajil."

„Také jsem na to myslel."

Will vztekem sevřel pěsti.

„Jak ho můžeme přivést zpět? Kromě toho nevíme, kde se schovává nebo kam vlastně šel. Neznal nikoho z místních lidí. Víš to jistě?"

„Ne, ale to je jedno."

„Mám pocit, že to tu začíná pořádně páchnout."

„Když někdo zmizí," řekl komisař, „musí to mít nějakou příčinu, nějaký motiv. Říkají ti něco stopy tady kolem?"

„Ne."

„Mně také nic."

„Zmizel patrně už v noci," zabručel jsem. „Existují vůbec nějací svědkové?"

Mallmann zavrtěl hlavou.

„Když se někdo v noci vykrádá z domu, snaží se, aby ho nikdo neviděl."

„Neříká se tomu v Bavorsku lézt v noci za milenkou?"

„Ano."

Komisař přikývl.

„Jenže teď má význam toho slova poněkud trpkou příchuť."

„Je pryč," ujišťoval jsem se.

Šel jsem zpět do pokoje a rozhlížel jsem se tam. Nebyly tam žádné stopy. Všechno vypadalo normálně. O únosu se nedalo mluvit. I komisař smýšlel podobně.

„Podle mne odešel zcela o své vůli."

- 55 -

„Také si to myslím."

„Ale koho tady znal?"

„Zeptej se mne na něco jednoduššího, Wille."

„Já už nevím co si o tom myslit."

„Pobavíme se ještě s hostinskou. Ví už, že jsme policisté?"

„Ano," potvrdil Will.

Našli jsme ji v recepci, kde ukládala došlou poštu do polic.

„Vy jste rychle utekl od snídaně, pane Sinclaire.

Nechutnala vám?"

„Naopak, byla vynikající. Je tu jen malý problém."

„A jaký, prosím vás? Ubytovali jsme se tu ve třech..."

„Jistě, ještě pan Dimitrou."

„Jedná se o něj," převzal Will iniciativu. Položil ruce na recepční desku a naklonil se přes k blonďaté hostinské.

„On totiž zmizel."

Žena zavrtěla nevěřícně hlavou.

„Jak je to možné?"

„Nevím. Prostě je pryč. Zmizel v noci."

„Ale..." Odložila hromádku dopisů stranou. „Není to nějaké šibalství, viďte?"

„Ne, v žádném případě."

Will jí stručně vylíčil, co jsme objevili.

Zbledla a nevěděla, co má říci.

„Teď bychom se od vás rádi dozvěděli, zda jste vy sama nebo někdo z hostů neviděli v noci něco podezřelého."

Will hleděl tázavě na ženu.

Ta lítostivě vrtěla hlavou.

„Promiňte, ale opravdu vám nemohu pomoci. Nic jsem neviděla.

- 56 -

„To je smůla," řekl komisař.

V duchu jsem s ním souhlasil a potom jsem položil hostinské další otázku.

„Je v městečku policejní stanice?"

„Ano." Rychle přikývla. „Vlastně ji chtěli zrušit, ale občané proti tomu protestovali a vyhráli. Strážmistr Prechtl je mezi obyvateli městečka oblíbený a jistě by vám mohl pomoci."

„To by bylo velmi laskavé."

Podíval jsem se na Willa Mallmanna, který si myslel totéž. Odcházeli jsme, když se za námi ozval hlas hostinské.

„A co bude se snídaní, pane Sinclaire?"

Otočil jsem a přitom jsem ucítil rýpnutí loktem, kterým mne počastoval Will Mallmann.

„Promiňte. Naštěstí jsem už leccos ochutnal, takže neodejdu s prázdným žaludkem."

„A vy, pane Mallmanne?"

Will zpozoroval misku s ovocem a vzal si jablko.

„Dnes máme ovocný den. Tohle si ještě mohu dovolit."

„Ale jistě, jablka jsou čerstvě natrhaná."

„Uvidíme se později. A tisíceré díky."

Opustili jsme hotel.

Will kráčel k vozu. Na kapotě se ještě blyštěly kapky ranní rosy. Nastoupil jsem. Ještě jsem nestačil zavřít dveře a Will už vyrazil.

„Ty máš naspěch," popíchl jsem ho.

„Jistě. Ten zatracený případ mě rozčiluje. Byla to naše chyba, že jsme ho nechali unést."

„Pokud se jednalo o únos."

„Domníváš se, že šel dobrovolně?"

- 57 -

„Nechci to vyloučit."

První dojem neklamal. Toto malé městečko v alpském předhůří bylo opravdu milé a působivé. Neznalo ruch a shon všedních dnů. Jak se dalo očekávat, policejní stanice se nacházela ve středu městečka v řadě domů, které bylo možno označit za okrasu tohoto ostrůvku klidu a pokoje.

Verandy, květiny před čistými okny, bezprašné chodníky i ulice. Světlé čáry označovaly místa na parkování. O kousek dál začínaly malé obchůdky. Prodávaly se zde nejen potraviny a jiné potřeby pro domácnost, ale také suvenýry a šatstvo. Ulicemi procházeli především starší turisté, posedávali na lavičkách nebo si prohlíželi pamětihodnosti městečka.

„Nezávidíš jim?" zeptal jsem se Willa.

„Trochu ano."

Informační deska se leskla v paprscích slunce. Zdálo se, že ji policisté denně leští. Ke dveřím vedly tři schůdky.

Dveře byly otevřené. Museli jsme se pustit doleva.

Napravo byly umístěny kanceláře radnice.

Will zaklepal na dveře.

Zevnitř se ozvalo nosovým hlasem: „Je otevřeno."

Vstoupili jsme do útulné místnosti, kde sídlil strážmistr Prechtl. Byl to typický bavorský policista, kterému by kroj slušel lépe než uniforma. Sako měl přehozené přes opěradlo židle, do níž vmáčkl svou hromotluckou postavu.

Psací stůl byl prázdný. Nacházel se na něm pouze obrovský

krajíc chleba, k němuž patřila i holba piva značky Krug.

Prechtl si z ní při našem příchodu řádně nahnul. V

Bavorsku nepovažují pivo za alkohol. Pije se zde ve dne v noci.

„Co pro vás mohu udělat, kolegové?" zeptal se a utřel si

- 58 -

bílomodrým ubrouskem pěnu z úst.

„Kolegové?" zeptal se Bill. „Dostal jste o nás zprávu?"

„Když někdo vypadá jako vy, tak je to jedině policajt."

Upřímně se zasmál své poznámce. Potom namočil játrový sýr do sladké hořčice. Jedl s požitkem. Přitom ukázal na dvě volné židle.

„Dobrou chuť," popřál Will.

„Ach, děkuji."

Žvýkal plnými ústy.

Strážmistr Prechtl měl hranatou lebku, široká ústa a silný chrup. Obličej přesně dotvářel jeho mohutnou postavu. Působil hrubým, neurvalým dojmem. Malý nos vypadal jako vztyčený palec.

„Určitě jsem ho viděl v nějakém televizním seriálu,"

mínil Will.

„Kdoví, jestli s ním může jódlovat," přidal jsem se.

„Zeptej se ho."

„Tak," řekl strážmistr Prechtl, když dokončil snídani a znovu si přejel ubrouskem přes ústa. „Jak se jmenujete a proč jste mne navštívili v tuto časnou hodinu?"

Will Mallmann se ujal představování.

Prechtl poslouchal a přikyvoval hlavou.

Potom mu komisař vysvětlil účel naší návštěvy. Po pěti minutách byl s vysvětlováním hotov a přítel Prechtl se zvrátil pohodlně do židle, až zavrzala. Vyprázdnil holbu, postavil ji s bouchnutím na stůl a řekl: „Možná bych vám mohl být nápomocen při hledání toho zmizelého Rumuna."

„Nebo uneseného," dodal jsem.

„U nás se nic takového nestává. Jsme spořádané městečko."

Mluvil velmi tvrdým dialektem. Musel jsem napnout

- 59 -

uši, abych mu aspoň z poloviny rozuměl.

„Nemůžete být všude," mínil Will.

Prechtl zamával odmítavě rukou. „Ach, vy měšťáci! Vy máte nápady! Ne, říkám vám, že ten chlap se zdejchnul.

Chtěl se dostat zpátky na Balkán, blázen jeden."

„Bez svého vozu?" zeptal jsem se tiše.

„Ach tak - hm." Starý dobrý Prechtl byl dokonale zmatený. „Zanechal tady vůz?"

„Ovšem."

„ A... ta neštěstí na dálnici," připomněl Will a lehce se pousmál.

„Mají něco společného se zmizením toho řidiče?"

„Vycházíme z toho."

„Ale nejste si jistí."

„Ne."

„To je těžké." Prechtl se zachmuřil. „Co tedy mohu pro vás udělat?"

„Můžete nám, poradit," řekl Will, „kde máme hledat toho Rumuna."

„V horách nebo lesích. Krajina je rozlehlá. Nemohu ji přece prohledávat kvůli nějakému podezření. K tomu bych potřeboval stovku policistů. Kde je vzít a nekrást?"

„Možná bychom se o to mohli pokusit my tři."

„To je nemožné, komisaři," odmítal Prechtl. „Hledali bychom celé měsíce." Vmísil jsem se do hovoru. „Nevíte náhodou, kde by se tady mohl takový člověk ukrývat?"

„Ne."

„Neexistuje nějaké určité místo v lese?"

„Co tím myslíte?"

„Lesní chatrče nebo..."

„Nesmysl!" vykřikl. „Nevím, jak vám ještě pomoci.

- 60 -

Promiňte."

Někdo zaklepal na dveře.

Prechtl vypadal rozhořčeně, ale nic neříkal. Když

klepání zesílilo, ozval se hlasitým „vstupte."

Dveře se váhavě otevřely. Ještě jsme návštěvníka ani nezahlédli, a Prechtl už věděl, o koho jde. Vypadal jako buldok před útokem. Konečně jsme i my uviděli příchozího. Musím přiznat, že oba, soudě podle vzhledu, se odlišovali jako pes a kočka. Na jedné straně strážmistr Prechtl, starý Bavorák, na druhé straně mladý hoch s vlasy pankáče a v oblečení, které muselo strážmistra pořádné dráždit. Černé kožené sako s cvočky, ověšené řetízky. Pod bundou měl světlé tílko. To vše doplňovaly trubkovité džíny a umazané cvičky.

Prechtl neodpověděl na pozdrav. Jenom vyštěkl:

„Zabloudil jsi, Tommy Cramere?"

„Ne, pane Prechtle."

„Co tady chceš?"

Mladík po nás hodil ostýchavým pohledem.

„Jsem tady kvůli matce."

„Co má ta spořádaná žena společného s tvojí návštěvou u mne?"

„Poslala mě sem."

Prechtl chápavě přikývl.

„Tak ona tě sem poslala. A co jsi provedl, ty darebo?"

„Já nic."

„Takže můžeš zas jít."

„Ne, pane Prechtle. Jde vlastně o moje kolo."

„Ukradli ti je?"

„To ne. Je zničené."

Prechtl vyloudil bučivý smích, který náhle uťal. V

- 61 -

obličeji zčervenal jako rak. K tomu bušil pěstí do stolu.

Pivní džbánek se začal povážlivě kymácet.

„A kvůli tomu jsi přišel za mnou a okrádáš mě o čas?

Kvůli tvému směšnému kolu?"

„Není směšné," prohlásil umíněně Tommy.

„Řekni, co potřebuješ nebo se ztrať."

Tommy se nadechl.

„Bylo to tak, pane Prechtle. Někdo mi v noci zničil kolo."

„To už jsi říkal. Viděls toho chlapa?"

„To nebyl žádný chlap."

„Tak snad ženská?" zeptal se Prechtl.

„Ne."

"Kdo tedy?"

Tommy maličko otálel. Začervenal se a pak řekl: „Byl to kostlivec s kosou..."

Vyletěl jsem ze židle jako raketa.

„Cože?" zařval jsem tak hlasitě, že strážmistr a Tommy sebou polekaně trhli. „Kostlivec?" „Ano," potvrzoval Tommy.

Prechtl se udeřil svou obrovskou pěstí do čela.

„Tobě snad přeskočilo."

„To si nemyslím," prohlásil Will Mallmann tak ostře, že i místní policista zmlkl.

Tommy se na něho vděčně podíval a zeptal se tiše: „Vy jste ho taky viděl?" „Pravděpodobně."

- 62 -

Strážmistr Prechtl se vzchopil. Dokonce vstal a otevřel okno.

„Teď už ničemu nerozumím," zavrčel a koukal ven.

„Vy věříte tomu nesmyslu? Nejspíš ten kostlivec unesl toho vašeho Rumuna, co?" „To je možné," řekl jsem.

Prechtl pobíhal sem a tam s takovou rychlostí, kterou by u něho člověk nečekal.

„Chcete mě rozesmát?" zeptal se.

„Jistěže ne," odpověděl Will. „Nám jde opravdu o dopadení toho kostlivce." Obrátil se na Tommyho Cramera. „Tak, chlapče, povídej."

Tommy se podíval ustrašeně směrem k strážmistrovi.

„Opravdu smím?"

„Neboj se, posloucháme tě." Will nás představil.

Tommy se uklidnil, když slyšel, že jsme policisté.

„Na tolik policistů nejsem zvyklý," usmál se rozpačitě.

„Tak už začni!" zabručel Prechtl. „Čas jsou peníze."

Okřikl jsem ho. „Nechte chlapce na pokoji. Zbytečně ho znervózňujete."

Prechtl dal rukou znamení, že už bude mlčet. Vytáhl z kapsičky u košile cigaretu a vrazil si ji mezi rty. Připálil si starým válečným zapalovačem.

Tommy Cramer stál před námi jako chudák. Pohledem se zaryl do země. Zajíkavě začal vyprávět, co ho potkalo předešlou noc. Matka ho přemluvila, aby šel svou příhodu povědět na policejní stanici.

Will a já jsme přirozeně naslouchali velmi pozorně. „Co ti na to řekl tvůj otec?"

„Nemám otce."

„Dobrá."

Prechtl vypouštěl obláčky kouře a smál se. Zavrtěl se

- 63 -

nespokojeně na tlusté zadnici. „Věříte tomu, co vám tenhle klacek povídal?"

„Proč by měl lhát?" Strážmistr na mne koukal, jako bych mu na nos věšel bulíky. „Stejně si vymýšlí. Určitě nemá všech pět pohromadě. Jsou to výplody fantazie, nic víc." Znovu se udeřil do čela. „A něco takového musíme poslouchat."

Pokrčil jsem rameny. „Je těžké uvěřit tomu. V tom máte pravdu, pane Prechtle. Ale jak budete reagovat, když vám řeknu, že jsme také viděli kostlivce?"

Cigareta tlustá jako prst mu málem vypadla z úst.

„To vám nevěřím."

„Je to pravda," potvrzoval moje slova Will Mallmann.

„Opravdu jsme viděli kostlivce."

„Ach!" Prechtl zasténal jako filmová hvězda. „A kde?"

„Minulou noc na dálnici. Vzpomínáte si na neštěstí, která se tam přihodila? Vy a vaši kolegové jste tomu nemohli přijít na kloub."

„Tyto nehody zavinil kostlivec?" „Ano."

Prechtl se odmlčel. Vypadal naštvaně. Protože ztichl, mohli jsme se věnovat mladíkovi.

„Předtím ses zmiňoval o nějaké ženě," řekl Will. „Jak se jmenuje?"

„Galinka Bachmannová."

„Dobrá. Co je s ní?"

„Ta znám," vykřikl Prechtl. „Bachmannku tu znají, i když k nám nepatří."

„Jakto?"

Strážmistr protáhl koutky úst.

„No ovšem," zabrumlal. „Povídají se o ní různé věci.

Rozumíte?"

- 64 -

„Ne," prohlásil Will.

„Je prostě jiná. Jsou lidé, kteří ji považují za čarodějnici." „Má poněkud nezvyklé křestní jméno,"

namítal jsem.

Prechtl přikývl. „Ovšem. Nepochází odtud." Polkl a odkašlal si. „Přišla sem z Rumunska."

Oba jsme pozorně naslouchali. Vždy byly přepadeny pouze rumunské kamiony a tato žena pocházela z Rumunska. Byla tu nějaká spojitost?

Prechtl si nás prohlížel, jak nad něčím hloubáme.

„Je vám něco podezřelé?"

„Samozřejmě," odpověděl Will. „Přemýšlejte. Vždy se jednalo o rumunská vozidla."

Policista si mnul bradu.

„Ano, to je pravda. Teď, když to říkáte, mne to taky napadlo. Podivné."

„Znáte blíž tu ženu?"

„Ne, nikdy jsem se jí nezabýval." Otřásl se, jako by se napil zvětralého piva.

„Ale víte, kde bydlí?"

„Jistě."

„V tom případě bychom ji mohli navštívit."

„Pokud chcete."

„Nepůjdete s námi, pane Prechtle?" zeptal se komisař.

„Mne se to netýká. Co s tím mám dělat. A tak jako tak nevěřím Tommymu."

„To jsem si myslel." Usmál jsem se na něho. „Buď bez obav, my ti věříme. Půjdeme spolu navštívit tu paní." Bylo patrné, že mu spadl kámen ze srdce.

„Samotný bych se bál."

Ve dveřích nás zastavil Prechtlův hlas. „Co uděláte,

- 65 -

když narazíte na kostlivce?"

„To je jednoduché," odpověděl jsem, „zničíme ho."

„Ach tak."

Neslyšeli jsme, co si ještě brumlal. Otevřeli jsme dveře a vyšli.

Živí se cítili jako mrtví! Takhle mohl Dimitrou popsat svoje postavení, ale nebyl již schopen. Předchozí události mu daly pořádně zabrat. K tomu ještě následoval pád do hrobu. Tvrdý náraz jej poslal na několik vteřin do slastného bezvědomí. Neslyšel vrzání náhrobní desky, která se nad ním pomalu zavírala. Probudil se v naprosté tmě. Ani záblesk světla nenarušil temnotu, v níž narůstal stále neodbytnější pocit beznaděje. Zůstal nehybně ležet. Nebylo na něm jediného zdravého místečka. Ústa měl otevřená dokořán. Prvního náporu paniky by se mohl zbavit, kdyby měl dostatek vzduchu. Dýchal zhluboka. Vzduchu v hrobu stále ubývalo. Byla v něm cítit vlhká zem, plíseň i červi.

Jako slepý tápal kolem sebe. Roztažené ruce zpočátku nenarážely na žádný odpor. Plazil se po kolenou dopředu, až narazil na překážku. Hlavou mu opět projela nesnesitelná bolest, takže zůstal otřeseně sedět. Bolest poznenáhlu odcházela.

Dimitrou se pokusil soustředit a zahnat panickou hrůzu, která zachvátila jeho mysl a bránila mu přemýšlet.

S postupujícím časem se mu vracela i paměť. Únos starou ženou, který vlastně nebyl únosem, starý hrob,

- 66 -

smrťák a potom... Pád a pronikavá bolest. Jak dlouho tu leží? Dny, hodiny, měsíce?

Dimitrou ztratil v hrobě pojem a čase. Připadal si víc mrtvý než živý a neměl ani sílu zakřičet. Tupě zíral před sebe, aniž by cokoliv rozeznával v absolutní tmě, která zde panovala. Když začal konečně přemýšlet o situaci, v níž se ocitl, dostával stále větší strach. Dusil jej jako svěrací kazajka. Dýchání se stávalo utrpením. Nechtěl stále klečet.

Tu a tam se napřímil a vytahoval ruce vzhůru, aniž by dosáhl na desku. Byla prostě příliš vysoko. Odtud přicházel vzduch. Hrob měl sice jisté rozměry, ale vzduch se jednou zcela spotřebuje. A on tomu nebude moci zabránit.

Bylo otázkou času, kdy se kyslík vyčerpá. Co přijde potom? Příšerné dušení. Marné lapání po neexistujícím vzduchu. Pomalá strašlivá smrt s nesmírným utrpením.

To bylo smyslem jeho uvěznění? Jestli ano, tak proč?

Proč právě on? Proč tu měl bídně zahynout? Hlavou se mu honily výčitky. Kdyby nešel se stařenou, kdyby poslechl své ochránce.

Samé kdyby...

Teď už bylo pozdě.

Dimitrou zjišťoval velikost hrobu. Měl obdélníkový

půdorys. Na délku měřil čtyři kroky, šířka činila o polovinu méně.

Po prvním šoku se jal zkoumat své nedobrovolné vězení.

Byl obklopený hliněnými stěnami. Nad ním ležela těžká náhrobní deska, kterou by nikdy sám neodsunul. Vězení bylo dokonalé!

Čím více míjel čas, tím se jeho postavení zhoršovalo.

Nebude dlouho trvat a přestane být člověkem. Živým

- 67 -

člověkem. Připadal si jako krtek. Schoulil se do klubíčka a opřel se zády o zeď. Snažil se dýchat co nejméně, aby šetřil vzduch, ale příliš se mu nevedlo. Spíše naopak.

Drahocenného kyslíku ubývalo stále rychleji. K tomu se ještě přidalo horko. Těžké dusivé vedro. Opuštěný vězeň se silně potil. Oděv se mu lepil na tělo. Hnusil se mu pach vlastního potu. Z hrobu se stále více stávala umrlčí komora páchnoucí plísní.

Přepadla jej apatie. Několikrát se zcela bezdůvodně rozesmál. Přitom myslel na nejrůznější věci, které mu podstrkovala vlastní fantazie.

Viděl sebe a svou rodinu. Dimitrou byl v myšlenkách opět v Rumunsku, kde bydlel v malém domku s manželčinými rodiči. Obklopovala je nádherná lesnatá krajina. Všichni si vzájemně pomáhali, aby mohli co nejdříve splatit domek a zůstat tam, kde byli šťastni. Žili ve vzájemné shodě. Především kvůli penězům přijal Dimitrou tuto práci, která jej přivedla až sem.

Ani nezpozoroval, kdy začal zpívat. Nejdříve to bylo tiché smutné a zoufalé brumlání, které zesílilo ve zpěv.

Byla to píseň z jeho dětství, v níž se zpívalo o domově, slunci, lásce, ale také o podzimu a umírání. Byla to snad jeho pohřební píseň? Dimitrou sám nevěděl. Možná se u něj probouzelo šílenství. Určitě nebyl daleko od okamžiku, kdy tento práh překročí. Šeptal jednotlivá slova, protože neměl dostatek sil ke zpěvu.

Ani nezaslechl, jak se deska začala sunout na stranu a do jeho vězení váhavě proniklo slunce prvním zlatavým hřejivým paprskem.

Deska zmizela. Někdo použil mechanismu k otevření hrobu. Dovnitř proudil čerstvý denní vzduch. Nahoře se

- 68 -

objevil obličej. Vrásčitá maska se starou kůží a očima, v nichž blýskala chladná radost z vítězství.

Byla to Galinka Bachmannová! Hleděla dolů na Dimitroua, který se choulil v koutku, jako zraněné zvíře.

„Jsi už mrtvý?" zahihňala se. „Už jsi to slízl, viď?"

Dimitrou se nepohnul. Nebylo možné rozeznat, zda vůbec vnímá něčí hlas. V jeho stavu by to nebylo nic divného.

„Hej, mluvím s tebou!"

Dimitrou vůbec nereagoval. Staré Bachmannce to vadilo. Chtěla to vědět přesně a hodila dovnitř malý

kámen, který zasáhl Rumunovo rameno. Trhl sebou.

„Aha, ještě žiješ."

Teprve teď zaslechl její hlas. Probouzel se jako z hlubokého spánku. Každý pohyb ho stál nesmírnou námahu.

Galinka Bachmannová dřepěla na kraji hrobu a němě ho pozorovala.

Řidič otočil hlavu a podíval se vzhůru, jako by nechtěl uvěřit, že nad ním svítí slunce a oslepuje ho. Ale především odtud proudil vzduch! Zhluboka se nadechl s nádherným pocitem uvolnění. Slunce bylo nádherné, ale nemohl se z něj těšit dle libosti, protože byl příliš slabý.

Galinka Bachmannová ho nerušila. Chtěla mu dát příležitost, aby se vzchopil a mohla s ním promluvit.

Slunce příjemně hřálo a ze stěn vlhkého hrobu stékaly těžké kapky vody. Galinčino dýchání znělo jako syčení jedovatého hada. Seděla na kraji hrobu jako šelma připravená ke skoku.

„Hej, už je ti lépe, Dimitrou?"

Rumun zvedl ruce a nechal je opět padnout. Z tohoto

- 69 -

němého gesta bylo patrné, jak je bezmocný.

„Tak odpověz, k čertu! Ještě nejsi mrtvý. Ještě ne."

Zachichotala se.

„Co ode mne chceš?" Vynaložil velké úsilí, aby mohl vyslovit těch několik slov. Nejdříve musel uvolnit sevřené hrdlo.

„Tebe! Tvoji smrt! Dočkáš se jí. Zemřeš, protože to chci!"

„Proč?" Lehce vykřikl a pln zoufalství zavrtěl hlavou.

„Musíš být obětován. Tebe jsme dopadli, ale ostatní unikli."

„Obětován?"

„Ano, tak si to představuji já i Smrťák. Dlouho jsem hledala, než jsem ho našla zde na tomto místě. Stará kletba se naplnila."

„Věděla jsi o ní?"

„Ano," opakovala a zasmála se. „Věděla jsem o ní.

Copak jsi ještě nikdy neslyšel o Ruskovi, vraždícím mnichovi?"

„Ne…"

„Žil u nás. Byl to Rumun. Zavíral své oběti v klášteře a vtíral do nich ďábelskou mast, dokud jim neopadalo maso z kostí. Kostry schovával v komoře."

„Jak se dostal až sem?"

„Vzal ho s sebou jeden člověk, který se připojil k poutníkům. Sledovala jsem jeho stopu. Trvalo roky, než

jsem ji nalezla. Ale podařilo se a vysvobodila jsem ho z hrobu."

„A proč mám já zemřít?"

Galinka Bachmannová se rozesmála. „Nic tě nenapadá, krajane? Ještě zbylo trochu masti. Rusko a já chceme

- 70 -

vyzkoušet, jestli neztratila nic ze své účinnosti. Často jsem chodila ke hrobu a plakala. Spousta slzí dopadla na náhrobní desku. Trvalo to dlouho, velmi dlouho. Ale teď se cítím dobře." Namáhavě se vztyčila. „Jsem ráda, že ještě žiješ. Až se hrob příště otevře, nebudu už sama. Přivedu s sebou vraždícího mnicha Ruska."

Sáhla po páce.

Dimitrouovi přejel mráz po zádech, když zaslechl skřípající hluk nad sebou.

Odhodlal se k poslednímu zoufalému činu a doufal, že se mu podaří opustit ponuré vězení. Vyskočil a chtěl se zachytit okraje hrobu. Zřítil se zpět, protože se mu nedostávalo sil, aby se vytáhl nahoru. Vstal a odpotácel se stranou. Padl na stěnu hrobu a hleděl nahoru. Její chichotání mu nahánělo hrůzu. Obdélník světla nad jeho hlavou se stále zmenšoval.

Podnikl ještě jeden pokus. Vstal, pevně se zapřel nohama a snažil se roztáhnout skulinu.

Marně.

Potvrdila to i Galinka Bachmannová posměšným hlasem.

„Dej ruce pryč, jinak si je rozmačkáš a tvoje utrpení se prodlouží."

Sklouzl dolů. Právě včas. Vstal, ale opět se zhroutil.

Zůstal dřepět a smutně zíral, jak úzký proužek světla postupně mizí.

O dvě vteřiny později se rozhostila hrůzyplná tma.

Zvenčí zaslechl smích.

Krutý a odporný.

Dimitrou se smiřoval s osudem.

Nebude dlouho trvat a" překročí hranici říše mrtvých...

- 71 -

Tommy Cramer seděl na zadním sedadle a bázlivě se rozhlížel kolem sebe. Ještě se docela neuklidnil. Jeho strach umocnila i mohutná postava strážmistra Prechtla, která se objevila za oknem policejní stanice. Stál tam jako dub pevně odolávající náporu vichřice.

Slyšel jsem chlapce, jak vzdychá.„Bojíš se strážmistra?"

„Všichni se ho bojí."

„Proč?"

„Je to přece úřad. Staří s ním vycházejí dobře, mladí méně."

„To tak bývá."

„Nemá pro nás žádné pochopení. Je staromódní, prostě příšerný."

Dříve než jsme mohli toto téma podrobněji rozebrat, ozval se Will Mallmann.

„Kam mám vlastně jet?"

„Nejdříve přímo. Musíme vyjet z města ven. Galinka Bachmannová bydlí na samotě."

„Znáš ji dobře?" zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Co to znamená dobře. Vím, kdo je."

„A minulou noc?"

„Tam jsem s ní mluvil poprvé. Je to komické. Mnozí v městečku ji považují za čarodějnici. Vyhýbají se jí, aby ji nepotkali."

„Žije tady dlouho?"

„Velmi dlouho."

- 72 -

„A přišla z Rumunska."

„Jasně."

„Patrně utekla."

„Ano, říká se, že je běženkyně. Galinka Bachmannová se tu prý vdala a zůstala zde. To je vše, co jsem slyšel."

„Z čeho žije?"

„Nevím."

„Musí dostávat peníze nebo pracovat." „Někdy chodí uklízet. Také dostává podporu ze sociálního úřadu. Ale nevím to jistě." Otočil se na Willa Mallmanna. „Jeďte pomaleji, komisaři, musíme stejně odbočit."

„Dobrá."

Vyhlédl jsem ven.

Sytě zelené louky a svahy se vyhřívaly v paprscích slunce, které se opíralo i do sněhu a ledu na vzdálených vrcholcích hor. Paprsky se odrážely od bílé plochy zpět k modré obloze, která se majestátně rozkládala nad krajinou.

Cestou jsme potkávali spoustu lidí. Rekreantů v cestovních oblecích. Mnozí z nich tvořili malé skupinky. Cestovali pěšky, zpívali a užívali čerstvého vzduchu.

„Slyšel jsi o neštěstích?" zeptal jsem se Tommyho.

„Jistě, jako každý v městečku."

„A jaký je tvůj názor?"

„Žádný. Našinec ho ani nemůže mít. Policajti..."

omluvil se za to slovo, „také na nic nepřišli. Je to pro ně záhada. Ale teď..."

„Co máš na mysli?"

„Řekli jste přece, že na tom zčásti nese vinu kostlivec nebo ne?"

„To je pravda."

„Mám už odbočit?"

- 73 -

„Ano, první odbočka vlevo."

Byla to úzká cesta vinoucí se jako had kopcovitou krajinou. Stálo zde jen několik obytných domků, většinu budov tvořily stáje a stodoly. Ještě nevyhnali dobytek na pastvu. Krávy byly tučné a zdravé. Při každém kroku se ozývaly těžké zvonce zavěšené na krku zvířat.

„Držte se rovně," řekl

Tommy.

„Dům staré

Bachmannky stojí na levé straně. Je až nahoře." Ukazoval rukou. Náš cíl se nacházel v polovině svahu. Nad domem byl svah porostlý stromy, jejichž větve se lehce kymácely ve vánku. Dům byl velmi zanedbaný.

„Dostala ho od obce," vysvětlil nám Tommy.

„Několikrát tam musela vzít bezdomovce. Jednou dokonce i dva uprchlíky. Nikdo se však u ní dlouho nezdržel.

Všichni rychle zmizeli."

„Víš, z jakého důvodu?" zeptal jsem se.

„Ne."

"A co se povídá mezi lidmi?"

„Podle nich je stařena čarodějnice.

Mezitím se pneumatiky manty zabořily do měkké půdy pěšiny, která vedla nahoru k domu. Keře žádostivě přejížděly větvemi po karoserii, což Will doprovázel výhružným brumláním.

„To už tvé káře příliš neublíží," dopaloval jsem ho.

„Copak se neříká, čím starší, tím lepší? S mým autem je to jako s whiskou."

Před domem jsmě našli dostatečně velké místo k zaparkování.

Galinka Bachmannová bydlela v pořádné kůlně. Počasí a vítr se důkladně podepsaly na fasádě domu. Dřevo bylo vybělené jako kost. Vedle dveří leželo harampádí. Někdo

- 74 -

zde musel vysypat nepotřebný odpad. Viděli jsme zde lavičku

se

třemi

nohami

stejně

jako

otlučenou

pozinkovanou vanu. Rovněž zrezivělé železo a stůl, který

měl také potíže s udržením rovnováhy.

Za domem začínal les. Stromy zakrývaly svým stínem střechu, kde chyběla spousta šindelů a mohlo tudy zatékat do domu.

„Vypadá jako opuštěný," poznamenal Will Mallmann.

„Bydlí tu vůbec někdo?"

Tommy, který zůstal ve voze, ho zaslechl. „Ano, bydlí tam stará Galinka."

Mladík nechtěl vstoupit dovnitř. Ani nevěděl, proč.

Strčil jsem do dveří, zatímco Will zůstal vzadu a nespouštěl zrak z polozbořené kůlny. Přitom pokyvoval nechápavě hlavou. Neuměl si představit, že by tu někdo mohl bydlet.

Dveře nebyly zavřené. Vlastně ani nešly zavřít. Vítr se protahoval četnými skulinami a vymetal všechny kouty.

Will Mallmann se připojil ke mně.

„Je otevřeno?" zeptal se překvapeně.

„Vypadá to tak." „Co budeme dělat?"

„To je mi otázka. Podíváme se do chalupy."

Ohlížel jsem se po klice. Musel jsem jí dvakrát pořádně zalomcovat, než se dveře otevřely tak, že jsme mohli skrčeni překročit práh. Dům působil pochmurně. Přes zaprášené okno se prodíralo zoufale světlo. Ale cítil jsem, že uvnitř něco číhá. Panovala tu svérázná atmosféra, která mne něčím rušila. A nebyl to jen zápach, který visel nehybně ve vzduchu. To, co jsem podvědomě cítil, pocházelo z jiného světa.

„Co se děje, Johne?"

- 75 -

Otočil jsem se na místě. „Nevím co, Wille, ale něco mi tu vadí."

Komisař se usmál. „Cítíš démony."

„Těžko říci."

„Tak se tu porozhlédneme."

Býval to přízemní domek. Vlastně ho tvořila jedna místnost a přístavba, kterou jsme zvenčí neviděli. I tady vládl nepořádek. Harampádí, které leželo po všech koutech, se ani nedalo popsat. Nad tím bylo možno pouze kroutit hlavou. Starodávná kamna nebyla připojena ke komínu. Židle hrozily zhroucením. Téměř všechno pokrýval prach, z trámů visely pavučiny a otíraly se nám o tvář.

„Ta stařena nemá ani postel." Will zavrtěl nechápavě hlavou. „Kde potom přespává?"

„Patrně v přístavku."

„To je fakt."

Will se hnal k úzkým dveřím, které vedly do přístavu.

Musel trochu zatlačit, aby se otevřely. Následoval jsem ho a dostal jsem se do malé komory, která sloužila Galince Bachmannové jako ložnice. Malé okénko stěží propouštělo světlo. Dopadalo na staré polní lůžko s ušmudlanou matrací. Prostěradla na tom nebyla o nic lépe. Na podstavci stálo několik svíček přilepených rozpuštěným voskem na horní ploše. Ze stropu visela stará petrolejka.

„Nemá tady vůbec zavedenou elektriku, "řekl Will.

Stál před úzkou, ale již zchátralou skříní a otevřel dveře.

Byl to šatník se starou veteší páchnoucí plísní a naftalínem. „Co tomu říkáš, Johne?"

„Příšerné."

„A jak."

- 76 -

Stál jsem u postele a prohlížel jsem si noční stolek. Měl několik zásuvek. V horní zásuvce nebylo nic, zato v následující jsem něco objevil.

Byla to kniha. Starodávná, s rozpadající se vazbou. Sedl jsem si na postel a vzal ji do ruky. Matrace pode mnou zasténala.

„Co jsi našel?" ozval se Will.

„Knihu."

„To vidím - a jakou?"

„Ještě nevím."

Rozevřel jsem ji a ke svému zděšení zjistil, že se nic nedozvím. Podal jsem ji Willovi. „Podívej se. Znáš tu řeč?"

Komisař si prohlédl písmo, zalistoval a pokrčil rameny.

„Řekl bych, že se jedná o některý z balkánských jazyků.

Co myslíš ty?"

„Třeba o rumunštinu."

„Dejme tomu."

Také jsem listoval. Nebyl tu pouhý text, ale také několik obrázků. Velmi zajímavé obrázky, které v sobě ukrývaly cosi mystického. Velmi často se opakoval stejný

motiv. Vždy se jednalo o nějaké budovy. Nejspíše starý

klášter, protože jsem rozeznal i kapli. Will koukal se mnou.

Stál vedle a já cítil na krku jeho dech.

„Určitě se v nich skrývá rozluštění."

„Také mne to napadlo. Jenže kdo z nás umí rumunsky?"

„Já ne."

„Já trochu. Starý Marek mě naučil pár slov. Ale nestačí to k tomu, abych si přečetl, co je zde napsáno."

I Will si všimnul, že na obrázcích se neustále objevuje stejný klášter. K němu patřila i postava, v níž jsme rozeznali mnicha. Byl zobrazen v různých pozicích. Jednou

- 77 -

žebrající, podruhé stojící na klášterní zdi s hrozivým výrazem v obličeji. Ke konci knihy jsme viděli temná oblaka nad zříceninou. Bližší pohled odhaloval, že oblaka vytvářejí pitvornou masku. Znamení ďábla. Mezitím jsem vyhledal jméno mnicha. Jmenoval se Rusko. Řekl jsem o tom Willovi.

„Už jsi o něm slyšel?"

„Ne, slyším to jméno poprvé. Mnich Rusko. To nám moc nepomůže."

„Taky se mi zdá." Poslední obrázek v knize ukazoval explozi. Klášter byl zničen. Jeho části létaly na všechny strany. Jenom jeho střed zůstal zachován a v něm se něco pohybovalo. Obrovská šereda. Kostnatá a neskutečně krutá.

„Kostlivec!" zašeptal Will. „K čertu, Johne, tady je klíč

k naší záhadě. Z mnicha se stal kostlivec."

Neodporoval jsem mu a jenom jsem se zeptal: „Co to má znamenat, Wille?"

„To bohužel nevím."

Vzali jsme knihu a šli ke světlu, abychom si jej ještě jednou důkladně prohlédli. Nebylo pochyb o tom, že kostlivec na dálnici a v knize je jedna a tatáž postava.

„A co teď?" zasmál se Will. „Musíme se poohlédnout po našem mnichovi."

„Stejně jako jeho průvodkyni."

„Samozřejmě."

Will si třel bradu.

„Tahle kniha je naše jediná stopa?"

Zavrtěl pochybovačně hlavou.

„To mi bohužel nestačí. Pojďme tu místnost ještě jednou prohledat."

- 78 -

Nebyl jsem proti, ale už k tomu nedošlo, protože zvenčí se ozvalo ostré hvízdnutí. Domluvili jsme se s Tommym, že nás bude varovat, kdyby se někdo objevil. V té chvíli měl zahvízdat. Opustili jsme komůrku.

Knihu jsem vzal s sebou. Ve spěchu jsem zapomněl sklonit hlavu a praštil s ní o veřeje.

Vtom byla zde.

Galinka Bachmannová stála ve dveřích a zle si nás prohlížela.

„Zloději! Lupiči!" zaječela. Natáhla ruce s roztaženými prsty, jako by na nás chtěla zapůsobit ďábelským kouzlem.

Několik vteřin zůstala nehybně stát, dříve než vyslovila následující větu: „Kdo se mi postaví do cesty, zemře!"

Bylo to temné varování vyslovené drsným nepříjemným hlasem. Ale ještě jsme žili, a proto jsme nebrali její slova příliš tragicky.

„Bylo otevřeno," řekl jsem.

„No a? To vám nedává žádné právo, abyste vnikli do mého domu."

Mluvila německy, ale v její řeči zazníval tvrdý

balkánský dialekt. Vlastně působila dojmem osoby přicházející z minulého století. Její oblečení se nedalo nazvat jinak než cáry. Byly staré a páchly hlínou a vlhkostí.

Lem sukně měla umazaný. Také na starodávných botách se přilepil zaschlý proužek jílu. V obličeji se usadil číhavý, zlý pohled. Povystrčila spodní ret. Podlouhlý obličej

- 79 -

rámovaly šedivé vlasy, které visely splihle kolem hlavy.

Měla tenké ruce a zápěstí. Vypadaly jako kosti potažené kůží.

„Chtěli jsme s vámi mluvit, paní Bachmannová,"

vysvětloval Will.

„Ale to vám stále nedává právo..."

„Jsme od policie."

„Ach." Odmlčela se. Asi se jí nedostávalo slov. S

takovou návštěvou jistě nepočítala. „Z cizinecké policie?"

dodala.

„Ne, já jsem komisař Mallmann. Vedle mne stojí vrchní inspektor Sinclair."

„Angličan?"

„Ano," řekl jsem.

Přikývla, jako by mne znala. Také mne pozdravila jako svého známého.

„Nevím, že bych se něčím provinila," řekla rychle.

„Přece nevěříte tlachání nedospělého kluka..."

„To tlachání v žádném případě neznělo jako lež. I my jsme viděli kostlivce."

„Kostlivce?"

„Ano, s kosou v ruce," vmísil se Will. „Tenhle kostlivec má něco proti řidičům kamionů. Zvláště když přijíždějí z Rumunska."

Ostře se zasmála. „Nerozumím vám..."

„Kde je Dimitrou?"

„Kdo?"

„Dimitrou," opakoval Will. „Zmizel. Možná byl unesen."

„A co já s tím mám společného?"

„Mohla jste se toho zúčastnit," řekl komisař.

- 80 -

„Neznám ho."

„Znáte Ruska?" zeptal jsem se.

„Co je to?"

„Mnich. Něco jsme si o něm přečetli. Kniha byla zajímavá..."

„Čmuchalové!"

vykřikla

na

nás.

„Zpropadení

čmuchalové! To je horší než ve východním bloku. Přijdete ke mně a prohledáte můj dům. To je nesnesitelné, zatraceně. K tomu nemáte právo. Opakuji, žádné právo!"

„Měli jsme k tomu své důvody. Vypadá to, že mnich Rusko je kostlivec, kterého hledáme."

Galinka Bachmannová se zatvrdila. Nemohli jsme proti tomu nic dělat. Náhle prošla kolem nás a zmizela v přístavku. Lomozila tam a přitom nadávala v rodné řeči.

Když jsme se chtěli vydat za ní, už se vracela zpět. Měla prázdné ruce, ale stejně jsem měl pocit, že odtud něco vzala. Nevěnovala nám jediný pohled.

„Já už jdu," řekla. „Čmuchejte tady, jak chcete. Nemám s tou věcí nic společného a nenechám se bezdůvodně napadat."

„Byla to jen výpověď toho mládence."

Tahle Willova poznámka ji zadržela.

„Je to fantasta, ano snílek. V noci jsem byla tady, nemohl nic vidět, rozumíte? Vůbec nic. A teď mi dejte pokoj."

Rozzlobeně se otočila a pustila se ke dveřím. Nechali jsme ji jít. Jenom jsme se pustili za ní a zahlédli, jak kráčí cestičkou dolů.

„Zatraceně," řekl Will Mallmann. „Docela hezky nás tahala za nos."

„Máš pravdu."

- 81 -

„Pustíme se za ní?" zeptal se Will.

„Ne, určitě se s ní ještě setkáme."

„A kde?"

„Věřím Tommymu. Mluvil o nějakém hrobu. Musíme se vydat k němu."

Will Mallmann přikývl.

„Hrob v lese," zamumlal. „Kdo ví, jestli se právě tam nenachází řešení tohoto případu."

„Určitě. Patrně tam najdeme i toho kostlivce, který si říká Rusko." Odkašlal jsem si. „Musí se přece někde schovávat. Ve dne ho nikdo neviděl. Musí mít dobrý úkryt, ke kterému nás stařena dobrovolně nepřivede."

„Toho se obávám."

Tommy vystoupil a pustil se k nám. Polekaně na nás hleděl.

„Vy jste nechali tu ženu odejít?"

„Ano."

„Ale proč? Vždyť jsem vám říkal..."

„Ale ona všechno popřela," poznamenal Will. „Teď

stojí výpověď proti výpovědi."

„To si dovedu představit. Co vám řekla?"

„Jsi lhář a všechno sis vymyslel. Ale znala tě, Tommy.

To znamená, že tvé údaje byly správné."

„Přísahám."

„Musíš nám ještě jednou pomoci, chlapče."

Will se na něj pozorně zadíval.

„Ale jak?"

„Je tu ještě ten starý hrob, na který jsi nás upozornil.

Chtěli bychom se tam podívat."

Tommy vyvalil oči.

„Opravdu?"

- 82 -

„Ano."

Polkl.

„Do těch míst bych se nerad vracel. Mám strach."

„Věříme ti," řekl Will. „Ale teď pojď přece jen s námi."

Tommy sklopil hlavu a přemýšlel.

„Chcete hned odjet?"

Podíval jsem se nechápavě na Willa.

„Co tím myslíš?"

„Je tu ještě jedna věc. Ve dne stěží něco uvidíme. Celá hrůza se odehrává v noci."

„Dobrá, počkáme, až se setmí."

Obrátil jsem se na mládence s další otázkou: „Ty jsi se tu narodil, Tommy. Proč existuje hrob tam, kde se nenachází žádný hřbitov? To muselo mít nějaký důvod."

„Ano, já vím. Pohřbili tam cizince. Ale to už je dávno."

„Kdo by nám mohl dát podrobnější informaci?"

„Možná moje matka."

„Dobrá, pojedeme za ní."

„Není doma, musí pracovat."

„Kde?"

„Je zaměstnaná v kuchyni jednoho lokálu."

„Kdy má přestávku?"

„Později. Přichází domů ve tři odpoledne a večer se vrací zpět."

Will se podíval na hodinky.

„Klidně můžeme počkat. Zatím bychom něco pojedli, co říkáš? Docela mi vytrávilo."

„Mohl ses přece také nasnídat, starý brachu."

„Nepřežírám se jako jistý John Sinclair."

Hodil pohled na polorozpadlou chalupu.

„Sem už se vracet nemusíme."

- 83 -

„A co Galinka Bachmannová?" zeptal jsem se.

„Ta jistě také ne."

Vůbec mne to nepotěšilo, protože jsem měl dojem, že nám případ uniká mezi prsty. Neznali jsme motiv. Tahle Galinka Bachmannová nás nechala stát jako dva solné sloupy. Teď se jistě připravuje uskutečnit své temné plány.

Věděla, kde se zdržuje kostlivec. Rusko, vraždící mnich.

Lepší jméno by pro toho Smrťáka nikdo nevymyslel.

Dříve než jsem nastoupil do manty, ohlédl jsem se.

Na svahu nad domem se černal hustý les. Vynikající úkryt pro postavu, jakou byl Rusko. Cestou do městečka jsme všichni mlčeli jako zařezaní...

Ernerl Cramerová seděla proti nám celá zpocená. Měla ještě na sobě bílošedou kuchyňskou halenu. Vlasy měla v týlu svázané do uzlu. Před ní stál šálek kávy. Mezi ukazováčkem a prostředníkem se chvěla cigareta. Tváře se jí leskly potem a oči hleděly unaveně a skepticky. Měla za sebou velmi těžký pracovní den. V každém případě znala spoustu informací. Tommy i my s Willem jsme jí heslovitě vylíčili, o co jde. „Ano, nikdy jsem si nemyslela, že Tommyho odhalení způsobí takový rozruch," řekla.

„Ale je to nebezpečné," dodal jsem.

Usmála se na syna.

„Vždycky jsem ti věřila. Ostatní ne. Víte, nemáme to tu lehké, i když patříme mezi starousedlíky. Tommy je milý

chlapec, třebaže se občas toulá. To se některým sousedům

- 84 -

nelíbí. Lidé v městečku nejsou příliš tolerantní. Já jsem v mládí také šílela, když hráli Beatles." Pokývala hlavou.

„Ale to sem nepatří. Chtěli jste se něco dozvědět o hrobu."

„Správně."

Ernerl Cramerová si uhladila tmavé vlasy, potáhla z cigarety a vyfoukla kouř směrem ke střešnímu oknu. V

třípokojovém bytu bylo dusno. Sluníčko ještě nevyplýtvalo svou letní energii. „Hrob," mumlala si paní Cramerová,

„poskytuje příležitost k mnoha domněnkám."

„A která z nich je správná?" chtěl vědět Will.

„Nevím."

„Řekněte nám, prosím, co si o tom myslíte."

Paní Cramerová se lehce ušklíbla.

„Není o tom žádný důkaz. Mohu vycházet pouze z toho, co mi řekl můj otec. Muselo se to stát v minulém století, když sem se skupinou poutníků přišel i rumunský mnich.

Potom zemřel farář. Protože jiného neměli, požádali mnicha, aby převzal úkoly duchovního. Ale dlouho to netrvalo. Něco se muselo přihodit."

„A co?" zeptal jsem se, když se paní Cramerová na chvíli odmlčela.

„O tom se už přeli i dějepisci. Každopádně mnich zahynul. Nepochovali jej na normálním hřbitově a jistě ne bez důvodu. Vykopali mu hrob v lese."

„A ten existuje dodnes?"

„Ano."

„Byl mnich normální člověk, když dorazil do těchto míst?" dotazoval se Will.

„Samozřejmě."

„Teď je z něj kostlivec," upřesnil jsem.

Paní Cramerová se na mne podívala.

- 85 -

„Odkud to můžete tak přesně vědět?"

„U Galinky Bachmannové jsme objevili nějaké záznamy. Proto jsme zde. Kdo je vlastně ta osoba? Jak se sem dostala? Umíte si představit, že by byla s mnichem v nějakém nám dosud neznámém vztahu?"

„Určitě ano. Je to Rumunka nebo poněmčená Rumunka."

„Kdy sem přišla?"

„Krátce po válce, pokud je mi známo. Právě jsem se narodila, takže to nevím přesně."

„Zdá se, že tu nikdy nezdomácněla nebo ano?"

„Ne, pane Sinclaire, to ne. Vždycky byla pro zdejší lidi cizinkou. Je mi jí vlastně trochu líto, protože i já někdy sdílím podobný pocit a rozumím jí."

„Už jste s ní hovořila?"

„Velmi zřídka. Neměli jsme nic společného. Když se konal bleší trh, stála tam a prodávala turistům nějaké starožitnosti. Jinak nebyla ničím nápadná. Neodvažovala se příliš často do městečka. Stále se zdržovala v té své barabizně nebo se toulala po okolí, jako by něco neustále hledala."

„Věděla o tom hrobu?" zeptal se Will.

„Určitě."

„Odkud to tak přesně víte?"

„Je to moje domněnka. Povídá se, že tam často ležely i čerstvé květiny."

„Ty mohla přinést Galinka," vmísil se mládenec. I on kouřil a rukama neklidně přejížděl po desce stolu. „Mně vlastně neublížila. Ani kostlivec. Ona mne před ním dokonce varovala. Proč?"

Na to jsme nemohli dát konkrétní odpověď. Vyslovil

- 86 -

jsem pouze své dohady.

„Možná proto, že také svým způsobem patříš k místním vyděděncům."

Tommy se podivil. „Myslíte?"

„Ano, ostatní by určitě neměli tolik štěstí." „Jako například strážmistr Prechtl, že?"

„K tomu se nemohu vyjádřit. Důležité je, že víš, kde se hrob nalézá."

„Ano, to není těžké. Ukážu vám cestu. Ale s vámi tentokrát nepojedu."

„Nebude to nutné, Tommy."

„Máte ještě nějaké otázky?" ozvala se paní Cramerová.

„Jsem velmi unavená a ještě mne čeká noční šichta. Hotely jsou obsazené. Pěkné počasí přilákalo spoustu turistů."

„Přirozeně."

Zvedli jsme se a ještě jednou poděkovali za informace.

Potom jsme opustili byt.

Příštím cílem se stal hrob.

Tajně jsem doufal, že tam bychom mohli případ uzavřít jednou provždy...

Utrpení se stupňovalo! Dimitrou prožíval stejnou hrůzu a strach jako předtím.

Když se hrob znovu otevřel, pronikl sem dostatek kyslíku. Nemohl však vystačit na věčnost, i když Dimitrou již nezuřil a místo toho dřepěl a snažil se dýchat co nejméně.

- 87 -

Pohřbený zaživa!

To byla noční můra snad každého z nás. Jemu se to podařilo. Měl zemřít, aby se naplnila stará pomsta. Až se někomu podaří otevřít hrob, najdou jen bílé kosti.

Tyto myšlenky ještě víc stupňovaly jeho strach.

Musel se ovládat, aby nevykřikl.

Ani se nepokoušel vysvobodit.

Myslel na slib, který mu dala stařena: Až se příště otevře hrob, bude kostlivec s kosou přitom. Dimitrou už to jednou zažil. Unikl ostří kosy jen o vlásek. Možná by pro něj bylo lepší, kdyby se kostlivec trefil napoprvé. Aspoň by si ušetřil spoustu trápení. Nezbývalo nic jiného než čekat.

Naslouchal každému zvuku.

Mnohokrát měl pocit, že zaslechl škrábání, při němž se otvíral hrob. Bylo to pouhé zdání. Jeho nervy byly napnuté k prasknutí.

Čas ubíhal a vzduchu ubývalo.

Dimitrou se stále častěji díval na světélkující ciferník.

Odpoledne končilo. Brzy nadejde soumrak a stíny se prodlouží. Byla by to pro něj předzvěst blížící se smrti? S

tím musel počítat. Jeho naděje na záchranu se zmenšovaly.

Oba policisté, kteří ho chtěli ochránit před nebezpečím, stěží objeví jeho nedobrovolné vezení.

Vždyť za sebou nezanechal žádné stopy.

Pohřbili ho tak, že určitě zemře a zpráchniví.

Po tvářích mu stékaly slzy...

- 88 -

K těm málo věcem, které Galinka Bachmannová milovala, patřil soumrak. Byl to její přítel, poskytoval jí ochranu. V něm se mohla pohybovat a nevystavovat se pohledům lidí. Ta zatracená přetvářka, s níž vystupovali, jako by byli něco lepšího. Hovořili o tom, jak křesťansky žijí a přitom každý z nich myslel jen na sebe a svůj blahobyt. Znala je všechny. S chutí si před každým uplivne, až přijde čas. Už to nebude dlouho trvat...

Starost jí dělali ti dva policisté. Téměř se zmocnili její masti. Podařilo se jí ukrýt vzácný předmět v posledním okamžiku. Oba věděli příliš mnoho. Byli chytří a patřili k lidem, kteří sledovali nalezenou stopu až do konce. Mohla je tato stopa přivést až k hrobu? Galinka s tím počítala.

Stále se rozhlížela, zda ji někdo nesleduje. Ale blížící se soumrak jí poskytoval potřebnou ochranu. Nic neviděla a ani nezaslechla...

Stařena se plížila dál. Krajinu důvěrně znala. Lesy jí po dlouhá léta poskytovaly domov a úkryt, což se nyní ukázalo jako její výhoda. Galinka nepoužívala běžné cesty.

Pohybovala se kolem nich po úzkých, téměř neznatelných pěšinkách. Na kraji lesa zůstala stát. Před ní se rozkládala krajina porostlá hustým křovím, kde se nacházel i starý

hrob.

Galinka splynula se stíny stromů.

Slunce se již dávno spustilo za obzor. Brzy všechno přikryje

tma.

Nyní

vládla

temná

šeď

pozvolna

odcházejícího soumraku. Našli už policisté hrob?

Pravděpodobně ano, protože Tommy byl s nimi. To se jí vůbec nelíbilo. Nyní litovala, že nenechala toho mladíka zemřít. Dát průchod lidským citům se mohlo vrátit jako bumerang. Před ní ležela ztichlá krajina. Tato roční doba se

- 89 -

již léta projevovala stále stejně. Horký den vystřídala chladná noc. Vlhkost porodila mlhu, která stoupala v dlouhých cárech od země. Ukládala se na keřích jako temně šedivý závoj.

Déle se nezdržovala a postupovala dál. Obratně jako přízrak se vyhýbala keřům a vždy našla nějakou skulinu, kterou se mohla protáhnout. Pod jejíma nohama nezapraskala větvička, neozval se jediný hlasitější zvuk.

Neblížila se k hrobu přímo, protože chtěla navštívit ještě někoho jiného. Zastavila se až před malou mohylou hustě porostlou trávou a keři.

Nikoho by nenapadlo hledat tady úkryt. Ale Galinka odhrnula trnité křoví stranou a protáhla se dovnitř. Před ní se černala díra.

Vstup do pekla.

Strnula, když zahlédla mdlé záblesky. Odrážely se od ostří kosy. Kostlivec pomalu vylézal ven. Už dlouho předtím zpozoroval, kdo za ním přišel.

„Už je čas," zašeptala proti otvoru. „Pojď ven. Tvoje první oběť čeká. Mám připravenou mast. Vykonáme, na co jsme tak dlouho čekali."

Příšera se vysoukala ven. Na pozadí temné díry působila jako vlnící se stín. Jako první se zabělely kosti.

Jejich bělost ostře kontrastovala s tmavým okrajem kutny.

Galinka Bachmannová ustoupila stranou, aby mu uvolnila místo.

„Půjdu napřed," ozvala se tiše. „Zůstaň, prosím tě, ještě v úkrytu. Ukaž se, až ti řeknu."

Kostlivec nedal žádným gestem najevo, že rozumí.

Nicméně se držel její rady.

Žena se dále nezdržovala. Běžela po měkké půdě napříč

- 90 -

vlhkou lepivou mlhou, která ji pojala do své chladné náruče. Spěchala. Chtěla mít vše co nejdříve za sebou.

Přitom se však nezapomněla často ohlížet po případných pronásledovatelích.

Všude kolem se rozhostilo ticho.

Tma připravila strašidelnou scénu pro zločin, který

stařena hodlala spáchat se svým společníkem.

Ještě než urazila poslední metry, zastavila se a opatrně se rozhlížela jako štvaná srna.

Kostlivec ji poslechl a zůstal schovaný. Byla však přesvědčená, že se objeví v pravý čas. Netrvalo to déle jak půl minuty a Galinka Bachmannová rozeznala cíl své cesty.

Ležel tam hrob. Náhrobní kámen se tyčil jako hrozivá výstraha. Byl vrostlý do země, pokrytý mechem a bez nápisu. Blízko kamene se nacházel mechanismus pohybující náhrobní deskou.

Galinka opatrně překonala poslední metry a došla k hrobu. Rozhlížela se po zemi a hledala otisky nohou.

Předpokládala, že k hrobu by se mohla dostat nevítaná návštěva.

Nic neobjevila.

Na zemi sice byly stopy, ty však pocházely od ní.

Dřepnula si vedle náhrobku. Její prsty s jistotou nahmataly malou páku. Dříve než s ní pohnula, přelétl její pohled nejbližší okolí. Všude panoval klid.

Zatáhla za páku...

- 91 -

Pozorovali jsme ji!

Will Mallmann a já jsme leželi nedaleko odtud vtlačeni do měkké půdy, vdechovali jsme vlhký vzduch a vůni země a skulinou mezi keři jsme zjišťovali, kde se stařena pohybuje.

Neslyšeli jsme ji. Jenom šelestění.

Tajuplný pozdrav noci.

Potom se objevila. Přibližovala se k hrobu z jiné strany, než jsme čekali. Opatrně, číhavě. Neustále se rozhlížela kolem sebe. Nic nezpozorovala. Obklopovaly ji obvyklé noční zvuky, protože Will i já jsme si netroufali ani vydechnout.

Jakmile stařena poklekla, vydechli jsme zadržený

vzduch a rychle jsme dodali plícím životně důležitý kyslík.

Will maličko pootočil hlavu. Kývl na mne a na rtech mu zahrál slabý úsměv. Položil jsem varovně prst na rty.

Neviděli jsme, co žena provádí, protože k nám byla otočena zády. Něco se však dělo. Zaslechli jsme skřípavé zvuky, jako když drhne kámen o kámen.

Hrob se otevřel...

Horní deska se pohnula. Odsunula se stranou a Galinka Bachmannová se zahleděla dolů.

Co se tam skrývalo?

Ani by nás nepřekvapilo, kdyby z hrobu vyskočil kostlivec a zamával svou vražednou kosou. Ale nestalo se.

Nedošlo vlastně k ničemu. Jenom Galinka Bachmannová vstala a nahýbala se přes okraj hrobu.

Dlaněmi se opírala o stehna.

Najednou promluvila.

Její slova byla jako blesk z čistého nebe: „Ahoj,

- 92 -

Dimitrou! Slyšíš mě? Přišla jsem. Tvůj konec se blíží..."

Rumun se namáhavě vztyčil, když nad sebou zaslechl skřípavé zvuky odsunující se desky. Musel se přitom oběma rukama opřít o stěnu hrobu. Žádné slunce neosvětlilo obdélníkový výřez nad jeho hlavou. Zůstal šedivě tmavý. Na jeho delší straně se rýsovala postava Galinky Bachmannové. Hleděla do hrobu. Připravoval si ty nejhorší nadávky na přivítanou, a teď se mu stáhlo hrdlo.

Planoucíma, nejistýma očima se rozhlížel, jestli vedle ženy nestojí kostlivec. Nebyl tam! Galinka se pochechtávala.

„Hledáš Ruska, že? Buď bez obav, je nablízku. Ale předtím bych ti něco chtěla ukázat, milý příteli."

Nadzvedla lem ušmudlané sukně, která skrývala tajnou kapsu. Vytáhla z ní malou lahvičku a držela ji před sebou tak, aby si ji Dimitrou mohl prohlédnout.

„Vzpomínáš si, že jsem ti vyprávěla o ďábelské masti?"

zeptala se tiše. „Určitě ano. Přinesla jsem tu mast. Natřu tě s ní a uvidíme, jestli ti odpadne maso od kostí."

„Ty... ty jsi ďábel!" Galinka se znovu rozhihňala. „Ano, jsem jako ďábel. A jsem na to pyšná."

„Běž pryč, ty... běž a..."

„Ne, zůstanu tady. Řeknu ti novinku. Rusko přichází.

Má nabroušenou kosu. I v dnešní době dělá čest svému jménu, to ti přísahám. Dojdu pro něj."

Otočila se - a strnula.

Proti ní nestál Rusko, vraždící mnich, nýbrž dva muži...

- 93 -

Byl jsem to já a Will Malhnann. Podařilo se nám potichu opustit náš úkryt. Plížili jsme se jako dva stíny, aniž by nás žena zpozorovala. Nevěděla, jak má reagovat.

Stála jako solný sloup. Potom se jí pohnuly svaly v obličeji. Otevřela ústa, jako by chtěla promluvit, ale z úst se vydral jen hluboký vzdech.

„Tak přece," řekl jsem. „Unesla jste Dimitroua a chtěla jste ho zabít."

„Ano, to chci!" vyštěkla. „Všichni, kdo se mi postaví do cesty, zemřou také."

„S pomocí Ruska?"

Prudce kývla hlavou. „Na něho se mohu spolehnout. Má ostrou kosu..."

„Proč?" ozval se Will. „Proč všechna ta hrůza, která se dotýká nevinných lidí?"

Slyšeli jsme, jak ztěžka oddychuje.

„Je to stará kletba, stará pomsta, kterou je třeba vykonat. Začalo to v Rumunsku. Rusko tam žil jako mnich.

Zabýval se studiem černé magie. Velmi brzy se začal kořit jinému božstvu a chtěl zdi kláštera přeměnit v útulek ďábla. Jeho lest se prozradila a musel utéci. Mnichové na tom nesou část viny. Zapálili klášter a sami přitom zahynuli. Rusko už dřív zmizel a připojil se ke skupině poutníků, kteří se vydali na cestu do této země. Přijali ho, protože v něm viděli pouhého zbožného mnicha. Neznali jeho pravou tvář. Tak došel až do Bavorska a převzal místo

- 94 -

po zesnulém faráři."

Galinka se svůdně zasmála, když si to připomenula.

„Tito prostoduší lidé, blázni, netušili, co si tím nadrobili. Mnich přísahal ďáblu a nic ho nemohlo odvrátit od toho, co již započal. Pokračoval ve svém díle.

Nemilosrdně udeřil. Našel si oběť a vyzkoušel na ní ďábelskou mast. Když jí natřel mrtvého, zůstaly z nebožtíka pouze kosti. Ale nebyl přitom dost opatrný.

Přistihli ho, když zabil mladou dívku. Napadli ho a ukamenovali. Když objevili mast, natřeli ho s ní. Stalo se mu totéž jako jeho obětem. Kůže a maso odpadly, zůstala jenom kostra. Ti dobráci však netušili, že ho nemohou zabít. Pochovali ho v tomto hrobě, ale on žil dál v podobě kostlivce..."

„Tohle všechno jste věděla?" zeptal jsem se.

„Ano. Vyhledala jsem v Rumunsku, mé vlasti, rozvaliny kláštera. Tam jsem objevila starou knihu uloženou v úkrytu, kam plameny nedosáhly. Přečetla jsem si ji. Rozhodla jsem se následovat vraždícího mnicha, protože ve své knize očekával poutníka. Podařilo se mi připravit mast, kterou jsem ho mohla probudit. Povedlo se."

„Proč chtěl zabít řidiče? Vždyť mu nic neudělal."

Willův hlas zněl ostře.

„Neudělal?" Znovu se zasmála. „Přímo ne, ale nepřímo ano, protože patřil k jeho krajanům, které nenáviděl. Ano, nenáviděl je z hloubi duše. Toužil po pomstě a chtěl další oběť. Zrazovala jsem ho od toho, ale on budil dál hrůzu nepříliš vhodným způsobem. Byla to chyba, ačkoliv většinou nikdo nechtěl uvěřit tomu, co viděl. Není divu, když se náhle objeví kostlivec a ohání se kosou. Věřili

- 95 -

byste tomu?"

„Už brzy to nebude pravda," řekl Will.

„Jste si tím jistý, komisaři?"

„Úplně jistý."

Škodolibě se zasmála.

Bylo to varování.

Tušil jsem, že se v naší blízkosti něco děje. Otočili jsme se.

Za námi stál Rusko, vraždící mnich!

Poprvé jsme ho viděli tváří v tvář.

V kostnatých pařátech svíral pevně kosu, jejíž ostří rozhazovalo matné záblesky. Ve tmě vypadal ještě příšerněji.

Lehký vánek si pohrával s jeho kutnou, která obtáčela žlutobílou kostru jako praporec. Kapuci měl přehozenou přes hladkou lebku. Jeho obličej sestával z kostí, širokého čela, prázdných očních jamek a otvoru místo nosu.

Galinka Bachmannová viditelně ožila. „Chtěl přivést oběť," zasyčela. „Místo jedné má teď tři. A já se budu dívat, jak..."

Mohla povídat, co chtěla.

Současně jsem začal jednat i já. Přitom jsem se střehl podívat se na kostlivce. Jestli býval normálním mnichem, musel se obávat toho, co jsem nosil u sebe. Byl to kříž!

Bleskurychle jsem sáhl pod oděv a přetáhl jsem si řetízek přes hlavu. Konečně jsem ho držel v ruce - a vztáhl jsem

- 96 -

ho proti němu. Možná bych se rozběhl k němu, ale mnich reagoval velmi překvapivě. Náhle otočil hlavu na stranu a mezi čelistmi mu začala vystupovat hustá pára. Potom se zatočil a dlouhými kroky prchal pryč.

Byli jsme z toho úplně vedle.

Chtěl jsem se pustit do pronásledování, ale Galinka mi zastoupila cestu. Škrábala, bušila do mne. S trochou námahy se mi podařilo chytit ji za zápěstí a odhodit stranou. Byla jako pírko. Odpotácela se na okraj hrobu.

Pokusila se nabýt rovnováhy, ale to se jí nepodařilo. Náhle šlápla pravou nohou do prázdna. Následoval ostrý výkřik -

a pád!

„Mám ji! Mám ji!" slyšeli jsme Dimitrouův křik.

Dvěma skoky jsme stáli na okraji hrobu.

Galinka ležela na zádech, na ní klečel Dimitrou a pevně ji svíral.

Posvítil jsem dolů. Dimitrou byl oslněný, ale nenechal se i přes svou slabost zmýlit.

„Mám ji," vykřikl. „Zatraceně, mám ji. Chytněte kostlivce, držím ji pevně."

Galinka Bachmannová zuřila. Házela hlavou ze strany na stranu. Od jejích úst odletovala pěna. Lahvičku s ďábelskou mastí ztratila. Při pádu narazila na hranu kamene a rozbila se. Mezi střepy se roztěkala tekutina podobná hlenu. Vsakovala se do země, kde už snad nespáchá žádné zlo.

„Ještě vám všem ukáže!" vřeštěla stařena přeskakujícím hlasem. „Rusko srovná to prokleté městečko se zemí. Jeho kosa..."

Víc jsme neposlouchali, protože něčeho podobného se obával Will i já.

- 97 -

Byl jsem mladší a rychlejší než komisař, proto jsem se dostal jako první k vozu, který jsme nechali v dobrém úkrytu kousek od lesa. Kola se bohužel zaryla hluboko do měkké půdy. Musel jsem trochu zatlačit, jinak bychom se odtud nedostali. Dopadl jsem na sedadlo. Dveře zůstaly ještě otevřené, když Will přidával plyn.

„Teď ti manta ukáže, co dovede, Johne!"

„Ano, to pevně doufám..."

Temnou nocí se hnala příšerná postava. Rusko, vraždící mnich, znal dobře cestu, kterou mnohokrát kráčel. Běžel přímo, aby byl co nejdříve u cíle. Hnal se mílovými kroky.

Oháněl se přitom kosou ze strany na stranu. Kutna povlávala ve větru. Kapuce spadla do týla a do tmy zasvítila holá lebka. Zatím byl na silnici docela sám.

Městečko se zatím ukrývalo za pahorkem, k němuž se silnice zatáčela velkým ohybem. Přijíždělo auto. Rusko je slyšel, ale neviděl. Rozeznal jenom jeho dálková světla, která jako světelný koberec osvětlovala silnici. Rusko se dostal až k ní. Náhle jej zasáhlo světlo, ozářilo jeho kosti a sklouzlo po ostrém listu vražedné kosy. Ve voze seděl veterinář. Byl na cestě k sedlákovi, jemuž se otelila kráva.

Řidič před sebou náhle uviděl nestvůru. Myslel, že se mu to zdá. Přejel si oči, ale kostlivec nezmizel. Naopak blížil se k němu a přitom mával kosou. Zvěrolékař brzdil!

Pneumatiky zapištěly a zanechávaly na asfaltu černou stopu spálené gumy. Starší typ značky Diesel-Daimler

- 98 -

dostal smyk. Házelo to s ním na obě strany, takže se zdálo, že kostlivec tancuje.

Potom dopadla kosa.

Řidič si oběma rukama chránil obličej . Jasně zaslechl skřípění plechu, jakmile ostří kosy dopadlo na přední kapotu a rozřízlo ji jako papír. Další rána zničila střechu.

Všechno proběhlo v jediném okamžiku. Ze široké štěrbiny nad řidičovou hlavou vyčníval list kosy jako ocelový zub.

Muž prožil vteřiny hrůzy. Příšerná scéna, která ho mohla stát život. Naštěstí Rusko špatně mířil. Rána zasáhla opěradlo spolujezdce. Nestvůra pokračovala v cestě, aniž

za sebou zanechala další mrtvolu.

V městečku to mělo dopadnout jinak...

Ačkoliv jsme závodili s časem, Will Mallmann přibrzdil, když jsme dojížděli ke starému Daimleru, který

stál napříč na okraji silnice. Jeho karoserie byla silně poškozená.

„Smrťák!" zasupěl Will a vyskočil z vozu.

Vystoupil jsem a připojil se k Willovi, abychom se podívali, zda je řidič v pořádku. Za volantem seděl muž.

Zíral na nás a nebyl schopen vydat ze sebe jediné slovo. V

jeho obličeji se zračila prožitá hrůza.

„Kam měl namířeno?" zeptal se Will. „Přímo do městečka, co?"

Nedostal žádnou odpověď.

„Mluvte, k čertu!" houkl na muže.

- 99 -

„Smrtka... byla to smrtka!" zašeptal řidič.

„Jenom smrt."

„Pojď, Wille, jedeme dál!" Tahal jsem svého německého přítele k vozu. Nebránil se.

„Zanechává za sebou jen hrůzu," zašeptal komisař.

„Zatraceně, ptám se sám sebe, jestli jsme schopni ho zastavit."

Zařadil rychlost a přidal plyn.

Zatáčku projel nejvyšší rychlostí.

Pak už jsme před sebou uviděli světla městečka, ale nikde žádného kostlivce na dálnici, ačkoliv Will přepnul na dálková světla. Silnice byla jako vymetená. Prázdná a opuštěná stála i benzinová pumpa, kde svítilo slabé nouzové osvětlení.

Rusko si opravdu vytvořil velký náskok. Jistě se už

dostal do městečka. I my jsme zabočili tím směrem.

Leželo před námi nevinné jako ostrůvek světla uprostřed tmy. Spustili jsme okna na obou stranách vozu.

Obličeje nám ovíval chladný noční vánek. Přinášel s sebou různé zvuky. Zdálo se nám, že jsme něco zaslechli. Výkřik nebo skřípění.

Jeli jsme pomalu dál. V hostincích a penzionech ještě panoval ruch a zábava. Z oken dopadalo na silnici světlo.

Horší to bylo v postranních uličkách, které na ni navazovaly. V nich kostlivec mohl najít vhodný úkryt. Will zastavil.

„Co se děje?"

„ Johne, dosáhl už svého cíle? Víš vůbec, jaký měl cíl?"

„Určitě se neptáš jen tak."

„Ano. Myslím, že chce dohonit, co předtím zmeškal."

V hlavě mi zajiskřilo.

- 100 -

„Myslíš na Tommyho Cramera?"

„Správně."

„Rychle za ním!"

Cestu jsme naštěstí znali...

Protože Tommyho matka pracovala, prožil chlapec spoustu večerů docela sám. Ani dnešní večer nebyl jiný.

Cítil v sobě neklid už od chvíle, kdy se nad městečkem začalo stmívat. Tušil, že se Smrťák vydal po jeho stopě.

Doufal, že se oběma policistům podaří zastavit jej. Dva z jeho kamarádů mu telefonovali, aby s nimi zašel do hospody. Vymluvil se na bolest hlavy a zůstal doma. V

pokoji také dlouho nevydržel. Měl pocit, že se tam na něho všechno hroutí. Stále častěji přecházel k oknu a vyhlížel ven, jestli tam neuvidí přicházet kostlivce. Nikoho nezahlédl. Jenom stíny chodců, kteří se pohybovali na chodníku.

V domě bydlely tři rodiny. Cramerovi se s ostatními nájemníky příliš nestýkali. Neměli v lásce právě Tommyho. Jemu to bylo jedno. Ani od nich neočekával žádnou pomoc.

Tommy chtěl pryč. Pokoj mu najednou připadal jako vězení. Sešel dolů na dvůr a vydal se do staré kůlny, kde měl postavené kolo. Na jeho opravu teď nebyl vhodný čas.

Tommy si chtěl kolo ještě jednou prohlédnout, aby zjistil, zda není oprava zbytečná. Dříve než otevřel dveře kůlny, rozhlédl se kolem dvora. V kalném světle venkovního

- 101 -

osvětlení tančila spousta mušek, ale kostlivce nikde neobjevil. Dveře protivně zaskřípaly, když se do nich opřel. Byl to strašidelný hluk, při kterém naskakovala husí kůže. V kůlně bylo uložené zahradní nářadí a další nepotřebné harampádí. Tommy rozsvítil.

Obnažená žárovka byla silně zaprášená. Ke světlu se okamžitě hnala spousta nejrůznějšího nočního hmyzu. Jeho kolo leželo uložené na pravé straně na obvyklém místě.

Ještě jednou si je důkladně prohlédl a zavrtěl pochybovačně hlavou. Ne, to už nepůjde spravit. Uběhlo asi pět minut, když opustil kůlnu.

Zhasl světlo, otočil se a chtěl zavřít dveře, když jeho pohled padl do dvora.

Tři kroky od něj stál kostlivec!

Kosu měl zdviženou ke smrtelné ráně.

Tommy Cramer byl tak překvapený, že stál neschopný

jediného pohybu. Ani nedýchal. Takhle tedy přichází smrt!

Zachvěl se. Bylo to příšerné.

Na svém osudu nemohl nic změnit. Bezmocnost ho ničila. Jeho tělem probíhalo elektrizující chvění. Zuby cvakaly o sebe. Jeho strach ze smrti neznal hranic. Má nějakou šanci? Ne, nemá - nebo snad...? I přes hrůzu, kterou prožíval, zahlédl nějaký pohyb vzadu za kostlivcem.

I kostlivec něco tušil, vypjal se a chtěl se otočit.

Ale už bylo pozdě. Na smrtícího mnicha někdo skočil.

Ten někdo jsem byl já!

- 102 -

V tomto okamžiku jsem musel vše vsadit na jedinou kartu.

Will zůstal vzadu.

Připlížil jsem se k Smrťákovi a skočil mu na záda.

Levou rukou jsem se zachytil kostí pod oděvem. Držel jsem se pevně, i když se pokoušel mě setřást. K tomu ještě mával tou zatracenou kosou. Byl jsem naštěstí rychlejší. Ve vteřině jsem přitiskl kříž na jeho obličej. Nejdříve kladl tuhý odpor, ale postupně ochaboval. Potom jsem zaslechl slabé prasknutí a hned jsem věděl, co se děje. Mohutným skokem jsem se od něj odrazil. Kostlivec se začal točit na místě. Vypadal přitom jako dětská hračka, které jsme říkali káča. Vypadalo to, že jej ovládá cizí vnější síla. Ještě stále mával svou strašnou zbraní. Kutna létala jako ženská sukně. V očních jamkách mu zasvítilo a stejný záblesk vyletěl z úst. Vyletující plameny se spojily a vytvořily kruh tančící nad stojící kostrou. Nehořely jenom kosti, ale i kutna. Zbytky hořící látky poletovaly vzduchem. Oheň

planul a vytvořil ohnivý sloup, v němž kosti shořely a jako popel klesaly k zemi. Už hořely jenom zbytky a plamínky pomalu skomíraly.

Stál jsem vedle Tommyho. Objal jsem ho kolem ramen a cítil jsem, jak jím otřásá tichý pláč.

Will Mallmann došel až k nám. „Je po všem, starý

tygře," řekl a ulehčené se rozesmál.

„Ano, je po všem...." Vytáhli jsme Dimitrua i starou

- 103 -

Galinku Bachmannovou z hrobu. Zbláznila se. Dřepěla na bobku a zpívala zasmušilou píseň ze své vlasti.

Dimitrou nám nepřestával děkovat a nemohl se vzpamatovat z toho, že vyvázl živý. Odjel zpět do vlasti a hrůzyplnou dobu strávenou v hrobě brzy zapomněl.

Will a já jsme se ještě dva dny zdrželi v Bavorsku.

Mluvili jsme rovněž se strážmistrem Prechtlem, který nám stejně neuvěřil, i když viděl popel. Ale slíbil, že se postará, aby Galinka Bachmannová strávila následující léta na psychiatrické klinice. K tomu však nedošlo. Krátce před odjezdem jsme ji našli mrtvou. Podřezala si žíly na zápěstí.

Takže ten zatracený případ konečně nalezl svou oběť.

Později, cestou do Frankfurtu, mne něco napadlo.

„Představ si, kdybychom teď potkali Smrťáka, Wille."

„No a?"

„Konečně bys měl důvod koupit nové auto."

Will suše polkl. Příštích sto kilometrů mlčel jako hrob...

KONEC

- 104 -