NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 07

Jason Dark

1997

- 2 -

Lady Madeline patřila k osobám, které si libovaly v příkladech z historie. Uctívala Salome, která požadovala hlavu Jana Křtitele. Také její muži měli zemřít stejným způsobem.

Tuto noc promlouvala s katem. Byl jí hluboce oddán a setne odsouzence jednoho po druhém. Byl to starší člověk.

Hrbáč, který více jak na krásu žen myslel na víno, kterého se mu dostane za odměnu po vykonané práci.

Madeline byla krásná. Nádherná žena s vlajícími vlasy a tělem, nad jehož krásou muži šíleli.

Tak tomu bylo i u čtyř odsouzenců.

Madeline si však s nimi jenom pohrávala. Stali se pouhou hříčkou v jejích rukou. Každému z nich poskytla naději, ale potom je poštvala proti sobě.

Dostala je z vězení. Muže, kteří před několika týdny byli ještě silní a skvěle oblečení. Nyní se slabostí sotva drželi na nohou. Viseli bezmocně v rukou svého strážce.

Světlo pochodně poletovalo po strašidelně umazaných obličejích a odráželo záblesky v jejich apaticky se lesknoucích očích. Znali svůj osud a nikdo z nich neměl sílu se mu vzepřít.

Madeline Brentová přihlížela. Stála na širokém balkonu naproti popravišti a špulila rty v chladném úsměvu. V

bílých nadýchaných šatech vyhlížela jako mladá nevěsta, kterou však nebyla. Lépe by se hodilo přirovnání jako krásná bestie nebo čarodějnice.

Kat čekal vedle popravčího špalku. Bylo zvykem, že skrýval svůj obličej v kukle. Tento muž to nepovažoval za potřebné. Každý věděl, jaké povolání vykonává. Byl to samotář. Lidé se mu zdálky vyhýbali.

Světlo

pochodně

dodávalo

scéně

pochmurnou

- 3 -

atmosféru. Zdálo se, že lidé tancují. Jednou se jejich postavy zdály obrovské a zpitvořené, podruhé malé až

nepatrné. Záleželo na tom, jak na ně dopadal svit pochodně. Tiché řinčení řetězů se neslo přes dvůr jako smuteční pochod. Madeline se smála. Usmívala se i tehdy, když ti čtyři zvedli hlavy a pohlédli na ni.

Na okamžik byla v pokušení zamávat svým milencům, ale neudělala to. Jejím tělem proběhl záchvěv. Vzpřímila se a chladně hleděla na odsouzence, které srazili k zemi.

Museli pokleknout těsně u popravčího špalku, sklonit se a položit hlavu na něj.

Jejich hlavy zapadly do připravených prohlubní.

Rozhostilo se hrobové ticho. Kat se postavil za prvního odsouzence a vytáhl popravčí meč z pochvy. Ozvalo se lehké zavrzání kůže. Čepel byla široká a nabroušená po obou stranách. Zemřela pod ní spousta lidí.

Kat uchopil jílec oběma rukama a zvedl meč nad hlavu.

Madeline současně sáhla do kapsy šatů a vytáhla bílý

šátek. A ještě něco se stalo. Odkudsi z hloubi dvora, kam nedopadalo denní světlo, se ozval tlumený zvuk bubnů.

Vytvářely

děsivý

hudební

doprovod

nastávající

popravy.

Samotné bubeníky nebylo nikde vidět.

Madeline znala ten zvuk. Věděla, kdy zanikne.

Poté upustí šáteček.

Znamení pro kata, aby se pustil do krvavého díla.

Strašidelná scéna jakoby zkameněla. Pouze plamínky pochodní tančily po stěnách dvora. Odsouzenci se ani nepohnuli a také kat strnul v pohybu. Dvorem se proháněl lehký vánek. Přinášel s sebou pyl a vůni květů.

Bubny utichly!

- 4 -

Současně Madeline Brentová otevřela pěst.

Šáteček se snášel k zemi.

A kat spustil meč.

Čtyřikrát.

Vykonal svou prací dokonale.

Byla to pro něj hra, kterou provozoval dlouhá léta.

Hleděl nezúčastněně na hlavy, které padaly do připraveného košíku.

V Madelinině obličeji se nepohnul jediný sval. Čekala, dokud čtyři muži nezemřeli. Poté kývla na kata a hodila dolů malý kožený váček, v němž při dopadu cosi zacinkalo.

Krvavý plat...

Kat popošel pár kroků, sebral váček a hluboce se uklonil své velitelce. Ta se mezitím otočila a zmizela ve dveřích.

S kamennou tváří kráčela dlouhou chodbou a zůstala stát před zdobenými dveřmi. Mladý sluha, který zaslechl její kroky, přispěchal a otevřel obě křídla. Uklonil se, když

jej míjela.

Vstoupila do pokoje zařízeného drahým nábytkem a natáhla se pohodlně na pohovce. Vyčkávala. Madeline věděla, že poprava bude mít ještě dohru. O tom chtěla hovořit s katem.

Dával si na čas. Madeline si krátila čekání popíjením červeného vína. Nalévala je z drahocenné křišťálové karafy do bohatě broušené sklenice a pomalu usrkávala krvavě červenou tekutinu. Milovala tuto značku. Francouzské bordeaux. Bylo lahodné a skrývalo v sobě sílu slunečních paprsků. Zanechávalo na jazyku sametovou hebkost.

Víno jí nezakalilo rozum, naopak. Jako balzám

- 5 -

uvolňovalo celé tělo. Myslela na scénu venku na dvoře.

Přitom na jejích rtech zahrál úsměv. Ti muži si sami zpečetili svůj osud, protože se nevzepřeli jejím rozmarům.

Ano, byla to jejich chyba.

Ozvalo se zaklepání.

„Ano, prosím..."

Madelinin hlas zněl ostře a chladně. Vstala z pohovky a současně pocítila lehkou závrať, která hned pominula.

Určitě působilo víno, jemuž před chvílí holdovala.

Sluha otevřel katovi dveře.

„Jdeš pozdě," konstatovala.

Kat pokrčil rameny.

„Chvíli trvalo, než jsem měl vše pohromadě."

„Dobrá."

Přistoupil blíž. Předmět, který svíral oběma rukama, postavil opatrně na zem.

Byl to velký koš z nového proutí. Skulinami cosi slabě vytékalo.

Hustá, červená tekutina.

Krev...

Přes koš kat přehodil černý šátek. Nyní hleděl tázavě na Madeline Brentovou.

„Můžeš jít," zavelela.

„Děkuji, paní."

V poníženém předklonu couval ke dveřím. Zlehka je za sebou zavřel a zanechal krásnou Madeline samotnou.

Zhluboka se nadechla, až se jí zachvělo chřípí nosu. Ke koši nebylo daleko. Zůstala stát před ním. Zatímco se znovu zhluboka nadechla, její pravá ruka uchopila cíp šátku a prudce jej strhla z koše.

Chvíli zírala nepohnutě na čtyři trofeje.

- 6 -

Potom se rozesmála. Byl to vítězný smích. Děsivý, škodolibý smích. Konečně získala svou kořist a mohla začít uskutečňovat svůj velký plán. Příští generace se budou divit.

Smích pronikal skrz dveře. Slyšel jej sluha i kat, který

sice nic nechápal, ale snažil se odtud co nejrychleji zmizet.

Proti ní byl úplná nicka...

V posledních dnech se počasí přece jen zklidnilo a tak mohla posádka v čele s Keith Barneyem konečně vyplout na moře.

Barney byl pověřen státní zakázkou. Šlo o vyzvednutí jistého vraku lodi, která se před mnoha lety potopila v průlivu mezi Anglií a Francií.

On a jeho muži se řídili starými nákresy a pomocí nejmodernější

sonarové

techniky

jej

zaměřili

s

milimetrovou přesností. Nyní měli stoprocentní jistotu, že se pohybují nad místem, kde ležel starý vrak na mořském dnu.

Roger, jeho nejspolehlivější potápěč, vstoupil na malý

můstek. Byl to šlachovitý muž s tmavými vlasy a opáleným obličejem, v němž se nyní zračily obavy.

„Měli bychom si pospíšit, Keithe. Počasí se může každou chvíli změnit."

Barney přikývl.

„Také to cítím."

„Máme se potopit?"

- 7 -

„Ano, zkusíme to. Je jeřáb v pořádku?"

„Samozřejmě."

„Dám ti vědět, až budeme připraveni."

„Jistě."

Barney zůstal sám. Konečně našli loď. Angličané a Francouzi se domnívali, že v podpalubí najdou vzácné předměty, především mince a drahokamy, které tenkrát převáželi přes Velkou louži ze vzdálené Ameriky.

Nalezené věci museli sice odevzdat, ale Barney a jeho posádka z nich dostávali určitý podíl. Měli dobré platy a náklady na záchranu pokladů z hlubin moře převzaly vlády jednotlivých států.

Keithu Barneyovi se počasí příliš nelíbilo. Moře sice mělo obvyklou šedozelenou barvu, ale na obloze se něco dělo. Výpary se zahušťovaly a vytvářely vířící mračna.

Zatím se honila vysoko v azuru, ale byla neklamným znamením blížící se bouřky. Náhlý pokles teploty vyvolá silný vítr a proudy deště brzy udeří do lodi. Poslední dobou bylo až nezvykle horko v této roční době.

Záchranná loď se zatím poklidně houpala na vlnách.

Každý člen posádky zaujal své místo. Přístroje pracovaly spolehlivě a počítač dodával pravidelně potřebné údaje.

Keith vstoupil do technické místnosti, jak ji sám pro sebe nazýval, a pohledem zkontroloval přístroje.

„Všechno v pořádku, Keithe," hlásil muž sedící na pojízdné židli.

„Dobrá, začneme."

„Jdeme na to."

Barney vylezl na palubu. Na zádi stál velký jeřáb. Jeho rameno bylo natažené dopředu. Drapák připomínal obrovské krabí klepeto.

- 8 -

Roger vedl skupinu čtyř potápěčů. Byl to obezřelý

člověk, na kterého se mohl plně spolehnout. Muži už na sobě měli neoprénové obleky se závažím. Ostatní pomocníci stáli kolem nich a ještě jednou vše kontrolovali.

Bezpečnost byla alfou i omegou jejich práce. Roger stál stranou spolu s jeřábníkem. Oba muži se otočili, jakmile se k nim Barney přiblížil.

„Všechno v pořádku?"

„Ano, ponoříme se, Keithe."

Jeřábník zmizel v budce. Znovu vyzkoušel činnost drapáku. Drapák reagoval okamžitě, což se obecně od něj očekávalo.

O deset minut později Roger se svými čtyřmi potápěči zmizel pod hladinou. Když dosáhli mořského dna a uviděli vrak, ohlásili se nahoru.

Keith Barney přijal tuto informaci se spokojeným výrazem v obličeji. I počasí si ponechalo dosavadní ráz.

Temná fronta mračen zůstala výhrůzně viset nad západním obzorem A všude ticho. Vlnobití připomínalo pohádkový

létající koberec.

Rameno mohutného jeřábu se spustilo dolů. Do hlubiny pod ním sjela silná lana. Dopravila na dno koš drapáku.

Lidé pracovali nepřetržitě šest hodin a vytahali z vraku všechno, co tam našli.

Bedny a skříňky. Většinou se již rozpadaly, ale kovové části zůstaly zachovány. Musely obsahovat zvláštní náklad.

Když padl soumrak, ukončili potápěči další pátrání. Na palubě se nashromáždily pytle, skříňky, bedny, truhly a soudky.

Keith Barney pozorně dohlížel na všechny práce. Měl povolení otevřít všechny tyto předměty. Prohlížel si je

- 9 -

jeden vedle druhého. Roger se držel vedle něj. Vedoucí potápěč ukázal rukou. „Je tu několik zajímavých věcí, nemyslíš?"

„Jak jsi na to přišel?"

„Mám na mysli ty železné skříňky."

Keith se na něho nechápavě zadíval.

„Vypadají normálně."

„Jistě, ale ne tahle."

Rogerův prst zamířil na velkou čtyřhrannou železnou schránku podobající se spíše sargofágu. Víko zajišťovalo několik zástrček.

„Co se podle tebe nachází uvnitř?"

Barney se usmál.

..Ty jsi zvědavý."

„Ano, ty snad ne?"

„Mám ji otevřít?"

.,To není špatný nápad."

»Dobrá, vezmu si nářadí. Ale jen tu jednu skříň," řekl, když odcházel. „Nebudeme nikomu dělat laskominy."

„Rozumím."

Keith byl za okamžik zpátky. V ruce nesl bedničku s nářadím. Postavil ji na zem, otevřel a vybral z ní nejtěžší kladivo. Také Roger už držel podobný nástroj v ruce.

Obhlížel schránku.

„Pustím se do téhle zástrčky."

Oba muži byli odborníci. Věděli, kam a jakou silou uhodit, aby nic nepoškodili. Zatímco loď směřovala k Anglii, usilovně zbavovali skříňku rzi pomocí ocelových kartáčků.

Práce postupovala rychle.

Uvolnili čtyři zástrčky. Ještě jednou prozkoumali skříň,

- 10 -

ale nenašli žádný zámek. Víko přidržovaly jenom zástrčky.

„Teď zvedneme víko," řekl Keith Barney. Vzal dláto a zasunul ploché ostří pod víko. Vynaložil velkou námahu.

Zaslechl dokonce i zaskřípění, ale kýženého výsledku nedosáhl.

Roger mu vydatně pomáhal na druhé straně.

„Myslím, že to půjde," řekl. „U mne se už víko pohnulo."

„U mne také."

„Zabereme společně."

Tváře zbrunátněly, svaly se napnuly.

Víko konečně odskočilo a zarachotilo na podlaze.

Oba muži stáli před bednou jako solné sloupy a strnule hleděli na její obsah.

Zpočátku zaraženě mlčeli. Trvalo hodnou chvíli, než se vzpamatovali z překvapení. První se ozval Keith Barney.

„Panebože, to snad není možné..."

Když jsem dnes ráno vstával, cítil jsem se mizerně jako po pořádné opici. Dřepěl jsem na okraji postele a snažil se ze všech sil srovnat si myšlenky. V hlavě jsem měl vzduchoprázdno. Nejraději bych padl zpět na lůžko a všechno zaspal.

Ale ostatní lidé také museli pracovat. Musel jsem se přemoci. Zazíval jsem na celé kolo a odšoural jsem se do koupelny, kde na mne čekalo osvěžení v podobě ranní sprchy. Únava zmizela jen zčásti.

- 11 -

Jen tak ve spodním prádle jsem přešel k oknu a vyhlédl ven.

Žádný div, že jsem se cítil tak mizerně.

Před oknem to vypadalo jako v prádelně. Mlha protkaná drobným mrholením, ale s teplotami, kterými vrcholilo léto. Psí počasí, které naplňovalo nemocnice. Trpěli jím především kardiaci a osoby s poruchami krevního oběhu.

Zvláště když přepínali své síly. Ani na mne nepůsobilo povzbudivě. Cítil jsem se unavený a vyčerpaný. S nechutí jsem se oblékl, zatímco v kuchyňce vařila voda na kávu.

Předešlého večera jsem si koupil angreštový kompot a těšil jsem se, jak si pošmáknu. Vůbec mi nechutnal. Snědl jsem půl krajíce chleba a vypil několik šálků kávy, což bych předtím nikdy neudělal.

To bude hrozný den! Ještě jsem seděl u stolu, když

zazvonil Suko, aby mne podle domluvy vyzvedl.

„Co je s tebou?" zeptal se.

„Nic."

„Vypadáš, jako bys věděl, co máš za sebou."

„Ano, osm hodin spánku."

„To by mělo stačit."

„Možná."

„Nebo na tebe zapůsobilo podnebí v Bavorsku?"

Suko narážel na můj poslední případ, který mne zavedl do nádherného kouta Německa.

„Ne, ani jsem se nezúčastnil festivalu, který tam právě začínal."

„Tvoje chyba."

„Podívej se ven, tam uvidíš, proč se cítím jak polámaný."

„Co tam má být?"

- 12 -

„Mizerné počasí!"

„Ale ty jsi tady uvnitř."

„Tak asi stárnu."

„To bude ono. Jestli tu budeš takhle dřepět, přijdeme pozdě do práce."

Uložil jsem nádobí do dřezu.

„To mi vůbec nevadí, Suko. Kromě toho stejně zůstaneme trčet v dopravní zácpě."

„Pojedeme podzemkou."

„To by šlo."

Občas bylo lépe spolehnout se na tento druh dopravního prostředku. Londýn se dusil pod náporem nesčetných aut zvláště v ranních a podvečerních hodinách, kdy lidé spěchali k rodinnému krbu.

Jet podzemní dráhou nebyl špatný nápad, ale v přeplněném voze jsem si připadal jak olejová sardinka v plechové krabičce.

Lidé se spolu příliš nebavili. Mnozí četli noviny a volnou rukou se přidržovali madel.

Když jsme vylezli z podzemky, musel jsem se pořádné nadechnout. Ale ani tady nebyl vzduch o nic lepší. A na ulici nás ovanuly výfukové plyny, protože naneštěstí bylo téměř bezvětří. Hotové smogové peklo!

Protivné mrholení ustávalo. Nad městem se valila šedivá mračna. Byli jsme oba rádi, když jsme konečně dorazili k budově Scotland Yardu a dostali se nahoru do kanceláře, kde již Glenda Perkinsová, naše sekretářka připravovala ranní konvici kávy.

„Jsi nějaká pobledlá," přesvědčoval jsem se po pozdravu.

„To bych mohla říci i o tobě," nedala se.

- 13 -

„Souvisí to s počasím?"

„Jak jinak?" Glenda mi vrátila můj ,kompliment'. „Už

jsi vypadal lépe, Johne."

„Cítím se stejně jako ty."

„Káva nám pomůže," mínila Glenda.

„To doufám."

Vzal jsem si šálek do kanceláře. Suko si vychutnával svůj čaj.

Zamnul rukama.

„Dneska jsem ve formě," řekl, když jsem se na něj zavěsil unavenýma očima přes okraj šálku. „Mohl bych skály lámat."

„V tom případě se vydej na Saharu."

„Tam už jsem byl."

„Opravdu?"

„Proto už tam také žádné nejsou."

Zamával jsem odmítavě rukou a usrkl první doušek horké kávy. Byla silná. Vynikající. Ale únavy mne zcela nezbavila.

Přiloudala se k nám Glenda.

„Nevolal už někdo?" zeptal se Suko.

Mával jsem rukama jak větrný mlýn.

„Jenom pomalu, žádný spěch. Dnes se nehodí vyvíjet nějakou velkou činnost."

„Což by se mohlo stát."

„Ne, všude je klid," pravila Glenda.

„Rajská pohoda." Lokl jsem si černé tekutiny a kývl na Glendu. „Tvojí kávě se nic nevyrovná."

„Je to vůbec ještě možné?"

Dříve než jsem se zmohl na odpověď, zazvonil telefon.

Rychle jsem se zmocnil sluchátka, z něhož se ozval hlas

- 14 -

našeho šéfa sira Jamese Powella.

Popřál nám dobré ráno. Podle hlasu bych soudil, že je ve skvělé kondici.

„Smím vás požádat, abyste přišel do mé kanceláře, Johne? A vezměte s sebou Suka."

„Ano, pane."

Ještě jsem nedořekl a Suko už vstával.

„A máme to."

„Dobrotivé nebe, nebuď tak horlivý."

„To se ti jen zdá."

Zamrkal jsem na Glendu, ale rovněž jsem vstal a vydal se za svým přítelem. Protože sir James se mnou hovořil velmi formálně, počítal jsem s tím, že nebude v kanceláři sám. Nemýlil jsem se. Byl u něj člověk v kožené bunde.

Soudil jsem, že bude přibližně starý jako já. Měl světlé vlasy rozčísnuté pěšinkou. Barva jeho kůže prozrazovala, že pracuje většinu času venku.

Byli jsme představeni a dozvěděli se, že ten muž se jmenuje Keith Barney a je povoláním potápěč. Teď vedl skupinu zachraňující historické poklady.

Posadili jsme se a sir James kývl na Keitha Barneye.

„Bude nejlépe, když nám to vysvětlíte sám."

Barney patřil k lidem tiché, rozvážné povahy. Neuměl jsem si představit, že by dokázal věci zveličovat. Když se konečně dostal k jádru věci, požádal jsem jej, aby poslední větu zopakoval.

„Takže jsme otevřeli bednu a našli jsme tam mrtvolu ženy, která vypadala jako živá."

„A v tom tkví jádro problému!" řekl sir James.

„Okamžik, prosím." Zvedl jsem ruku. „Může to vypadat tak, že tam položili tu mrtvolu dodatečně."

- 15 -

„Ne!" bránil se Keith Barney. „Bedna byla uzavřena zástrčkami. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ji někdo mezitím otevřel."

„Kdy se loď potopila?" dotazoval se Suko.

Barney pokrčil rameny. „To vám nemohu říci.

Předpokládá se, že to bylo před dvěstěpadesáti lety."

„Odkud vyjela?"

„Z Anglie. Domovský přístav měla v Bristolu. Chtěli se dostat do střední Ameriky a pluli oklikou k západnímu ústí kanálu. Dostali se do vysokých vln a potopili se."

„Neznáte nakonec i jméno té ženy?"

„Ale ano. Jmenovala se Brentová. Madeline Brentová."

To mi nic neříkalo, proto jsem se ptal dál: „Jak vypadala? Nerozkládala se? Mořská voda nenarušila její tělo?"

„Ne. Do bedny vniklo jen nepatrné množství vody.

Víko ji dokonale utěsnilo."

„Naskýtá se otázka, Johne," vmísil se sir James, „jak je možné, že tělo zůstalo tak dlouho zachováno? Myslíte, že se nás to týká?"

„Vzpomeňte si na staré Egypťany, kteří..."

„Ale ti přece byli balzamovaní."

Keith Barney souhlasně přikývl. „To je pravda. Našli jsme ji oblečenou. Má červenou sametovou sukni. K tomu bílou blůzku. I vlasy jsou netknuté. Do nich si dala nádhernou tmavočervenou ozdobu. Je to po čertech hezká ženská. Zemřela v rozpuku svých sil, jak by se řeklo. Nebo také nezemřela."

„To by ovšem znamenalo, že žije."

Po mé poznámce naskočila Barneymu husí kůže.

„Nechci malovat čerta na zeď, ale opravdu vypadá tak,

- 16 -

jako by se teprve uložila k spánku. Přirozeně jsem nález ohlásil na příslušných místech. Odkázali mne na vás. Prý

se už o tuto záležitost postaráte."

„To je v podstatě pravda. Kde si můžeme tu ženu prohlédnout?"

„Naše firma vlastní skladiště. Bednu jsme uložili do lednice, která patří k vybavení skladu."

„Tak to bychom měli." Podíval jsem se na sira Jamese.

„Chcete se, pane, ještě na něco zeptat nebo už můžeme jít navštívit tu osobu?"

„Máte mé svolení, Johne."

„Děkuji."

Suko se připojil.

„Mohla by být zombie?" zeptal se spiklenecky, když

jsme procházeli chodbou.

Keith Barney slyšel výborně.

„Říkal jste zombie. Copak je něco takového vůbec možné?"

„Ano, bohužel," řekl Suko a nechal nás vejít do výtahu.

Chladicí boxy firmy se nacházely tam, kam také patřily.

V přístavu.

Nevlídnost šedivé krajiny umocňovaly tmavé mraky valící se od moře.

Obvykle nebyly boxy hlídané, pokud se v nich nenacházelo něco zvláštního. Tentokrát tu šéf zanechal jednoho hlídače.

- 17 -

Mladík rovněž náležel k posádce. Pocházel z Keni a barva jeho kůže připomínala čokoládu.

Halu postavili z prefabrikátů. Černoch zavřel obě křídla velkých vrat a zamkl je. Jmenoval se Ngono a patřil k lidem, kterým Londýn vyhovoval více než vlast. Kromě toho zde našel slušně placenou práci.

Považovali ho za spolehlivého člověka. Ten, kdo ho pověřil nějakým úkolem, měl jistotu, že Ngono vše splní.

Stejně jako teď, když dostal pokyn neopouštět halu.

Byla rozdělena na dvě části. Jedna část sloužila jako normální sklad, ve druhé byly dílny. Vždycky se našlo něco, co vyžadovalo opravu. Na betonové podlaze ležely velké pumpy rozložené na jednotlivé díly.

Druhá polovina haly pozůstávala z více místností, přičemž jedna z nich sloužila jako lednice. A v této místnosti byl uložen hrůzný nález.

Posádka o něm věděla. Všichni viděli tu krásnou ženu, u níž jako by se i po smrti zastavil čas. Nikdo z nich nedokázal říci kloudné slovo, ale Ngono si byl jistý, že se jedná o zlé kouzlo.

I z toho důvodu měl strach zůstat s ní sám.

Jeho šéf jel na policii. Chtěl se vrátit během dopoledne.

Ngono, který stále častěji pokukoval po šedě natřených dveřích lednice, doufal, že se šéf nemýlí.

Hala byla dostatečně prostorná, aby se do ní vešla i malá budka. Sloužila chlapům k odpočinku v době přestávek a teď se v ní uvelebil i Ngono.

Okénkem koukal do haly. Jeho pohled mířil znovu a znovu ke dveřím lednice. Za nimi ležela ona - nádherná žena, jejíž krása odolala smrti i času. Ngono na ni překvapeně zíral stejně jako kolegové. Ale jenom v něm

- 18 -

narůstal pocit strachu.

Krása a čarovná moc patřily často k sobě. O tom mu vyprávěl i jeho strýc, který určitě věděl, o čem mluví.

Procestoval celou Keňu a seznámil se se spoustou domorodých šamanů.

Ngono už nevydržel déle sedět v boudě. Ještě by tu zapustil kořeny. Proto vstal, protáhl zdřevěnělé nohy a přejel si rukou po obličeji. Prsty masíroval tváře a vytřel si koutky očí. Potom otevřel dveře. V hale převládal jako vždy pach oleje a mazacího tuku. Včera večer čistili podlahu, takže se na mnoha místech ještě leskla jako zrcadlo.

Zdálo se, že vzduch je dnes těžší než jindy. Byla z něj cítit vlhkost. Ani Ngonovi se příliš nezamlouval, i když

podnebí v Keni bylo ještě horší. Ale to už bylo dávno.

Procházel halou a naslouchal ozvěně vlastních kroků.

Podíval se na hodinky a pomyslel si, že šéf už by se měl vlastně brzy vrátit.

Byla to pouhá náhoda, že zůstal stát přímo proti dveřím chladicího boxu. Šedá neosobní masa kovu. Dveře byly vzduchotěsně uzavřeny. Otvíraly se pomocí páky zevnitř i zvenčí. Pod pákou se nacházel malý zámek.

Za dveřmi ležela ona.

Krásná žena, jakoby spící, ale již více jak dvě stě let mrtvá.

Ngono zavrtěl hlavou a náhle mu přejel mráz po zádech.

Rysy v obličeji ztuhly, když zahlédl, jak se najednou páka pohnula pomalu dolů.

Kdosi uvnitř lednice ji stlačil. Ale tam se přece nikdo nenacházel.

Až na mrtvou...

- 19 -

Snad ona?

Ngono se začal chvět. Zvedl pravou ruku a přitiskl si dlaň na ústa, aby potlačil výkřik hrůzy. Strnule hleděl na páku, ale jeho myšlenky se rozletěly jiným směrem.

Vzpomněl si na staré příběhy, které se vyprávěly v jeho vlasti. Objevovaly se v nich postavy, žijící mrtvoly nazývané zombie...

Jeho srdce tlouklo jako na poplach. Nikdy žádnou zombii neviděl, ani tomu moc nevěřil, ale v hloubi duše jejich existenci nepopíral.

Páka klesla dolů. Neznamenalo to nic jiného, než že někdo uvnitř otočil pákou.

Vyjde ven?

Ngono stál jako přimrazený. Náhle viděl, jak se neznámá osoba opřela do dveří. Těžké dveře se pomaloučku a nehlučně otvíraly.

Když byla štěrbina na loket široká, jejich pohyb se na okamžik zastavil. Potom byly prudce rozraženy do haly.

Ngonovi se sevřelo hrdlo. Chtěl vykřiknout, ale nedostal ze sebe ani hlásku.

Před ním stála mrtvá!

Žila. Stála na prahu, ruce natažené před sebe, široce rozkročená. Její sinalý obličej měl barvu rubáše. Oči s černými zornicemi vyplňovaly hluboké oční důlky. A nebyl to jen chlad lednice, který vyrazil proti němu, ale ještě cosi jiného. Sevřelo mu to hruď jako obruč.

Dech smrti...

Polkl a hvízdavě vydechl. Postava zavrávorala, ale potom opět nabyla rovnováhu a zvedla pravou nohu.

Neklamné znamení, že se chystá vyrazit proti Ngonovi.

Ten ustoupil o krok zpět a vystrčil ruce před sebe, jako by

- 20 -

se chtěl bránit. „Jdi pryč, bestie!" zasupěl. „Táhni, nechci tě ani vidět. Ty jsi ďábel, ty..." Zaskřípěl zubama, ale zombie v ženském těle se nenechal zmýlit.

Jejím cílem byl Ngono.

Černoch se přikrčil a uskočil stranou. Potřeboval nějakou zbraň. V dílně by jistě něco našel. V poslední chvíli se rozmyslil.

Může se zachránit jedině útěkem.

Musel odtud pryč. Kladivem nebo šroubovákem nemohl tohle zatracené stvoření zastavit.

Tahle živá mrtvola však byla po čertech chytrá.

Podařilo se jí odříznout Ngonovi cestu. Když chtěl kolem ní proklouznout, byla najednou nepřirozeně rychlá. Její ruce se protáhly, jako by byly z gumy a pevně jej sevřely.

Ngono cítil její prsty jako ledové jehly. Zůstal stát a chvěl se.

Zvrátil hlavu zpět a chystal se křičet.

Z jeho hrdla se vydral ječivý hlas. Stál jako solný sloup.

Neznámá pustila jeho ruku a chytila jej za kudrnaté vlasy.

Stisk byl neobvykle silný. Ngono myslel, že mu vyrve vlasy z kůže. Do očí mu vhrkly slzy. Ještě jednou zaječel.

Potom jej Madeline Brentová obrovskou silou udeřila. Ten náraz nemohl vyrovnat.

Zapotácel se zpět. Náhle ucítil odpor, zaslechl řinčení a poznal, kam jej postava odmrštila.

Přesně do okenní tabule.

Působila jako smrtící zbraň. Jeden střep se mu zabodl pod bradu.

Ngono cítil jen strašlivou bolest. Dříve než opustil svět lidí, upadl i se zbytkem skla na zem. V té chvíli již nebyl mezi živými.

- 21 -

Madeline Brentová se odvrátila. Kolem úst jí zahrál nepatrný úsměšek, když kráčela k východu. Nohy klouzaly nad podlahou, jako by se vznášela. U vrat zůstala na okamžik stát, potom je otevřela s takovou rutinou, jako by nic jiného předtím nedělala. O několik vteřin později ji pohltil lomoz přístavu.

Pohybovala se od úkrytu k úkrytu a hledala loď, která by ji dopravila k jejímu cíli.

Netrvalo to ani čtvrthodinu, když jej našla. Cílem její cesty byl přístav Bristol...

Keith Barney řídil terénní vůz, v němž se našlo dost místa pro mne i Suka. Na zadním sedadle se povalovala spousta bedniček s náhradními díly, jak nás ujistil bývalý

potápěč.

Londýn se topil ve smogu. Nebyla to mlha v pravém slova smyslu, spíše výpary. Kdo se lépe podíval, uviděl za šedou hradbou mraků prosvítat sluneční kotouč.

Barney nebyl příliš hovorný, jenom nám sdělil, že pojedeme do přístavu.

Krajina ve východní části Londýna vyhlížela ještě hůř.

Magistrát sice usiloval o její ozdravění a novou moderní výstavbu, ale nemohl odstranit její zasmušilý ráz. Přístav zůstával přístavem.

Otočné a pojízdné jeřáby vyhlížely jako oceloví kostlivci. Vynořovaly se z mlhy a při každém pohybu zaskřípěly v němém protestu.

- 22 -

Nad moderní, až futuristicky laděnou průmyslovou oblastí poletovala hejna racků pátrající po potravě.

Museli jsme zajet až k přístavní hrázi. Cesta byla v příšerném stavu. Přejeli jsme jeřábové kolejiště, minuli nákladní vlaky i plně naložené kamiony.

I slepý by poznal, že zde panuje čilý pracovní ruch.

O něco později jsme se dostali do části přístavu, kde se nacházela

skladiště.

Některá

z

nich

připomínala

několikapatrové domy s šedivými fasádami bez oken a plochými střechami. Jména firem zářila z velkých štítů

umístěných na zdech.

Hala, kterou si najal Barney, ležela v nově zřízené zóně přístavu dále od velkých nákladových překladišť.

Budovy postavili většinou z prefabrikovaných hotových dílů. Patřila k nim i hala, v níž sídlil Keith Barney.

Vůz zajel až k velkým vratům. Suko a já jsme vystoupili jako první.

Vzduch byl o poznání čistší, i když sem vítr občas zanášel pach oleje a zkažených ryb.

„Nechal jsem tady jednoho chlapíka na stráži,"

informoval nás Keith Barney.

„Kvůli komu?" zeptal se Suko. „Mrtvole?"

„I kvůli ní."

„Myslíte, že by mohla utéci?"

Keith zavrtěl odmítavě hlavou. „Víte, inspektore, já si nemyslím vůbec nic." Zůstal stát před halou. „Jsem rád, že mi pomůžete zbavit se této starosti. Nic jiného mi ostatně nezbývá. Mám spoustu dalších objednávek a nemohu si dovolit ztrácet čas podobnými záležitostmi."

Vrata nebyla uzamčená. Přestavením páky se dala vysunout nahoru.

- 23 -

„To... to nemůže být pravda," zasupěl. „Panebože, Ngono!" Vrávoravými skoky se rozběhl a uvolnil nám tak výhled.

Poznali jsme na první pohled, že jeho pracovníkovi už

není pomoci. Padl zády do okna. Dlouhý ostrý úlomek skla mu trčel z hrdla.

Vpravo od něj byly otevřené ocelové dveře. Z místnosti vycházel chlad. Musela to být lednice.

Zatímco se Barney staral o svého pracovníka tmavé pleti, přistoupil jsem ke dveřím.

Místnost byla prázdná. Až na bednu, o níž se zmiňoval Barney.

Vstoupil jsem dovnitř. Mé podezření se potvrdilo.

Mrtvola byla pryč.

Pomalu jsem se vracel zpět. Barney s popelavým obličejem stál vedle Suka u rozbitého okna. „Je...je mrtvý,"

zakoktal. „Dostalo ho to."

„A mrtvola zmizela."

Barney nereagoval. Přejel si rukou obličej a pak se podíval udiveně na mne.

„Co jste říkal?"

Opakoval jsem mu, co jsem zjistil.

„Ale to přece není možné. Jak může mrtvola jen tak zmizet? Někdo ji musel odtud vytáhnout."

„Možná to ani nebyla mrtvola," podotkl Suko.

„Cože?"

„Zombie," upřesňoval inspektor. „Ta žena byla živoucí mrtvola."

Barney zavrtěl nechápavě hlavou. „Něco takového by mne vůbec nenapadlo."

„Přinejmenším z toho vycházejme," dodal jsem. „Je

- 24 -

docela možné, že nějaký neznámý pomocník vytáhl mrtvolu z lednice."

„Myslíte?"

„Všechno je možné."

„A kdo by to udělal?"

„To mohl udělat kdokoliv."

„I Ngono?"

„Ano. A za svou pomoc si patrně vysloužil smrt.

Odstranění svědka, rozumíte? Ale to jsou jen dohady. V

praxi bude pravděpodobně všechno jinak. V každém případě to však nemůžeme vyloučit."

„Jako by Madeline Brentová věděla, že se dnes něco stane," zašeptal Barney. „Jako by to věděla." Sevřel pěsti a zdrceně polkl.

Suko uvažoval prakticky. „Zavolám na oddělení vražd."

Telefon se nacházel v kabině. Vstoupil jsem do ní, abych si důkladněji prohlédl mrtvolu.

Nedalo se přesně rozlišit, zda se jednalo o skutečné neštěstí nebo vraždu. Bylo docela možné, že mu někdo ten střep zabodl do hrdla. Pro specialisty z oddělení vražd, kterým Suko volal, to bude tvrdý oříšek.

Suko se opřel o pultík a pokrčil rameny. „Kolegové nebyli zrovna nadšeni, když mě slyšeli."

„A kdo by také byl?"

„Pfuj. A tohle mi, prosím, říká můj přítel."

Keith Barney stál ve dveřích, hleděl na nás a potom se zeptal: „Co teď máme dělat?"

„Vy už nic, Keithe. Případ přebíráme my. Vás a vašich lidí se to už netýká..."

- 25 -

Brzy po poledni jsme opět seděli v kanceláři našeho šéfa, sira Jamese Powella. Předtím jsem mu telefonoval a sdělil jsem mu nejčerstvější poznatky.

Znali jsme našeho starého natolik, abychom věděli, že si už na věc udělal vlastní názor. A měli jsme pravdu. Spustil, sotva jsme se posadili.

„Madeline Brentová - tak se jmenovala ta žena. Je to tak?"

„Ano, pane."

Po tváři superintendanta přelétl lehký úsměv. „Ani já jsem nezahálel a něco jsem vypátral. Říká vám něco jméno Brent?"

„Ne."

Také Suko zavrtěl hlavou.

„To je smutné, Johne. Brentovi patří neodmyslitelně k dnešní společností. Jsou..."

„Nechovají náhodou koně?"

Sir James si promnul rukou čelo. „Ano, chovají koně, jak jste uvedl. Ale je to jenom jejich hobby. Rodina má své zastoupení v horní sněmovně a patří ke společenské smetánce. Mají akcie v průmyslu i sdělovacích prostředcích. Sir Lucius je například známý vydavatel. V

jeho nakladatelství vycházejí četné časopisy. Z tohoto rodu pochází i Madeline Brentová."

„To znamená, že je prapředkem dnešních Brentů."

„Správně."

„Nevíte, pane, v jakém vztahu jsou Brentovi a tato

- 26 -

žena?"

„Ne, o tom jsme nehovořili."

„Znáte tu rodinu osobně?"

„Jistě."

Ovšem, náš starej zná přece všechny.

Sir James mrkl na tužku, kterou svíral mezi prsty.

„Když jsem slyšel jméno Brentových, začal jsem trochu pátrat. Návrat Madeline Brentové do dnešní doby má svůj důvod."

„Náhoda, pane!"

„Ne, Johne, tomu nevěřím. Přesně za dva týdny pořádají Brentovi velkou slavnost na rodinném sídle v Bristolu.

Oslavují nějaké jubileum. Pozvali spoustu prominentních osobností. Sir Lucius chce při této příležitosti představit nejnovější časopis ze svého nakladatelství. Je docela možné, že se Madeline Brentová pokusí poctít slavnost svou přítomností. Nerad bych předbíhal událostem, ale mělo by se zvažovat všechno."

Souhlasil jsem s ním. „Říkal jste, pane, že budou pozváni prominenti?"

„Ano."

„Nepatříte náhodou k nim?"

Sir James se nelibě zavrtěl. Potom trochu upjatě vysvětloval. „Ano, dostalo se mi té cti."

„Gratuluji, pane," řekl jsem.

Suko luskl prsty.

„Nový časopis, pane? To by vlastně musel i Bill Conolly..." Nedořekl a podíval se na mne. „Co myslíš, Johne?"

„Ano, Conollyovi tam určitě budou také."

„Neznám seznam hostů. Mohl byste se zeptat svého

- 27 -

přítele Billa, Johne."

„Zeptám se ho."

„Takže," řekl sir James, „máme stopu, kterou můžeme sledovat."

„My, pane?" Překvapeně jsem se na něj podíval. „Když

tam budete, můžete ten případ vyřešit osobně."

Superintendant protáhl koutky úst. „Vaše důvěra, Johne, mne těší, ale budu tam mít jisté společenské povinnosti, rozumíte?"

„Samozřejmě, pane. To by ovšem znamenalo..."

„Že se oba dva zúčastníte slavnosti. Ne jako pozvaní hosté, ale postarám se, abyste se dostali dovnitř."

„Děkuji, pane."

„Máte vhodný oblek?" dotazoval se sir Powell.

„Ten se dá vypůjčit." odpověděl Suko.

„Vtěsnám se do svého starého smokingu, pane. Ten už

je tak starý, že opět přichází do módy."

„Přibral jste na váze?"

„Ne."

„Tak se o to pokuste."

„Máme vás vzít s sebou, pane?"

„Ne, pojedeme každý zvlášť. Mám šoféra. Nenechte se mou přítomností nikterak vyrušovat. Dostanete ještě náležité legitimace, aby vás pustili."

„Hrome, ti jsou nóbl," neodpustil si Suko.

„Tak nóbl, že mají mezi svými předky i jednu zombii.

Takového předka nemáš."

Přítel po mně blýskl pohledem. „Jsi si úplně jistý, Johne?"

„Vlastně ani ne."

„Dobrá," řekl sir James a zvedl se. „Ještě si

- 28 -

promluvíme."

„Ovšem, pane."

„No," pravil jsem Sukovi, když jsme se vrátili do naší kanceláře.

„Když nemyslí na nic zlého a patří do okruhu vyvolených... Asi se mýlím."

„Já nevím. Když pomyslím na smoking..."

„Mnohokrát je třeba i oběť přinésti." Zvedl jsem sluchátko. „Nejdřív zavolám Billovi."

Nebyl doma. Zato byl u aparátu můj kmotřenec Johnny.

Pár minut jsme si povídali jen tak, než jsem se dověděl, že jeho otec sedí v jedné hospůdce na Fleet Street.

„Maminka už je mrzutá."

„To si dovedu představit. Kde je tvoje matka?"

„Je v zahradě. Mám ji zavolat?"

„Ne, ne, to, co potřebuji, už vím. Brzy na viděnou, Johnny."

„Fajn, strýčku Johne."

Znal jsem tu hospůdku, kam Bill s oblibou chodíval odpočívat, když se vrátil z reportáže do Fleet Street, říše sedmé velmoci. Tam trávil všechen čas od časného rána do noci. V současné době mnohá vydavatelství přešla na světlotisk a tiskárny se přemístily do jiné části města.

V hospodě vládl až neuvěřitelný ruch. Určitě něco oslavovali. Trvalo chvíli, než jsem zaslechl Billův hlas.

Chvílemi zněl nad všemi ostatními a pak se opět ztrácel ve všeobecné vřavě.

„To jsem já, ty násosko."

„Ach, Johne." Zasmál se. „Chceš se připojit? Slavíme odchod jednoho kolegy do důchodu. Říkám ti, je tu boží dopuštění."

- 29 -

„To slyším. Jsi ještě natolik střízlivý, abys mne mohl vnímat?"

„Poslouchej!" zaprotestoval a současně poděkoval číšnici, která mu přinesla další drink. „Nejsem opilý.

Jenom nemohu sám řídit."

„To ani nemusíš. Chtěl jsem jen vědět, zda pojedete se ženou na tu velkou slavnost do Bristolu. To je vše."

Zaslechl jsem ve sluchátku, jak si Bill přihnul.

„Jsme také pozvaní."

„Pojedeš tam?"

„Ještě nevím. Proč to chceš vědět?"

„Ale jen tak. Příjemnou zábavu." Položil jsem sluchátko, dřív než mohl Bill dotírat dalšími otázkami.

Suko se na mne ušklíbl. „Ale on dostal pozvánku, co?"

„Aby ne."

„A pojedou?"

„Přinejmenším jsou pozváni. Chtěl bych je vidět, až se tam zničehonic objevíme. Padnou údivem na zadek."

„To je docela možné."

Slavnost se obvykle koná večer. U Brentových začínala jejich party už odpoledne, jak nám důrazně připomněl sir James.

Odjížděli jsme poměrně brzy. Určitě jsme patřili k těm hostům, pro něž se nepočítalo s pokoji a tak jsme si navlékli naše ,polní stejnokroje', smokingy, ještě před cestou. Ještě jsme projížděli Londýnem, když si Suko

- 30 -

svlékl sako a já milerád následoval jeho příkladu.

„Co všechno musí člověk v takovém povolání, jako je naše, vytrpět!" stěžoval jsem si.

„Ano, nemáme to lehké."

Drželi jsme se s vozem na M4. Tato dálnice vedla z Londýna přímo do Bristolu, města s bohatou historií a významnou námořní křižovatkou.

Z Bristolu ještě v minulém století vyplouvaly na moře velké plachetnice Ostendské společnosti. I dnes si bristolský přístav podržel svůj velký hospodářský význam.

Vzhledem k tomu, že každý někde trávil víkend, nepanoval na silnici čilý dopravní ruch jako obvykle.

Jenom pár výletníků na cestách. Počasí příliš nepřálo a v dálce dokonce pohřmívalo.

Nemířili jsme přímo do Bristolu. Na okraji města jsme museli zahnout na M5 a jet na Thornbury, kde se nacházelo rodinné sídlo Brentových.

Majetek, říše, země - jak jinak se dalo vše pojmenovat.

Tak jak žili Brentovi, žila jen knížata ve středověku.

Až ke břehům ústí Severnu, jedné z větví bristolských plavebních kanálů, sahaly hranice majetku, jehož střed tvořil panský dům ne nepodobný středověkým zámkům.

Znal jsem jej pouze z obrázků. Už brzy jej se Sukem uvidíme tváří v tvář.

Velkoměsto nám zmizelo za zády, jakmile jsme opustili dálnici. Kolem nás se rozprostírala rovina rozdělená pásy lesů s četnými pastvinami.

Odjížděli jsme z Londýna časné ráno a slavnost začínala odpoledne. Protože se o nás oficiálně nevědělo, chtěli jsme se ještě trochu pokochat krajinou.

Sir Lucius Brent byl naším šéfem informován o našem

- 31 -

příchodu. Sir James ovšem z bezpečnostních důvodů zatajil pravý smysl naší přítomnosti. Kromě toho by mu sir Lucius stejně nevěřil, pokud by hovořil o oživlém předkovi, který

se vrátil z minulosti.

Koho by to také napadlo?

V Thornbury jsem se sháněl po lokálu, kde bych mohl něco lehkého pojíst. Suko neměl hlad, ale mě žaludek vytruboval fanfáry.

Na kraji města ve směru cíle naší cesty jsem objevil menší dům porostlý břečťanem. Byl nápadný vestavěným arkýřem a světle natřenými rámy velkých oken.

„Tam?" zeptal se Suko.

„Proč ne?"

„Podívej se vpravo. Stojí tam několik motorkářů, kteří se mi vůbec nelíbí."

Zastavil jsem a podíval jsem se z okénka. „Myslíš ty rockery?"

„Tak nějak."

„Uvidíme."

Nechtělo se mi už dál hledat. Každý rocker přece nemusí být násilník. Vstoupili jsme do malé chodby a museli jsme se pustit vlevo, abychom se dostali do restaurace. Místnost s arkýřem byla prázdná. Napravo jsem zahlédl dlouhý čistý výčepní pult. Kolem jednoho kulatého stolečku sedělo šest rockerů a jedlo. Chovali se vybraně a ani nevzhlédli, když jsme si našli volný stůl v arkýři.

Objevil se hostinský. Hubený chlapík. Patrně ho trápila játra. Každopádně měl nezdravý nažloutlý obličej.

„Chcete jíst?" zeptal se.

„Ano." Usmál jsem se. „Co nám můžete nabídnout?"

„Dnes pouze pečené kuře."

- 32 -

Zašilhal směrem k rockerům. „Oni jedí něco jiného."

„Jídlo měli objednáno předem." Hospodský se sklonil.

„Kromě toho proti nim nic nezmůžu." Pozorně se na nás zahleděl. „Máte smokingy? Patříte také k hostům Brentových? Tam vám dají najíst."

„Ale já mám hlad jak vlk, pane."

„Jenom pečené kuře."

„A co třeba sendvič?"

„Ten vám mohu připravit."

„Mně také jeden," ozval se Suko.

„Co si budete přát k pití?"

Objednali jsme si nealkoho. Suko hleděl za hostinským, dokud nezmizel v kuchyni.

„Komický chlapík."

Pokrčil jsem rameny.

„Určitě má k tomu své důvody."

Posadili jsme se tak, abychom měli rockery stále na očích.

Také oni si nás poočku prohlíželi. Bavili se potichu.

Občas se některý z nich hlasitěji zasmál. Ve vzduchu viselo nepřirozené napětí a mezi námi a jimi vyrostla jakási neviditelná stěna.

Hostinský přinesl sendviče a nápoje. Nalili jsme si minerálku. Prohlédl jsem si sendviče a při nejlepší vůli jsem si neodpustil otázku. „Jsou čerstvé?"

„Proč?"

„Salátový list vypadá, jako byste jej vytáhl krávě z tlamy. A co se to schovává v housce místo salámu?"

„Mortadela."

Přesvědčil jsem se, že mluví pravdu. Vypadala o poznání čerstvější než salát. I když zase ne o tolik.

- 33 -

„Budete ty sendviče jíst nebo ne?"

„Hlad je nejlepší kuchař," povzdechl jsem a zakousl se do sendviče. Hostinský mezitím zmizel.

Také rockeři odstavili talíře. Objednali si pivo, které hubený majitel lokálu hbitě přinesl.

Jeden z mladíků řekl: „Účet pošlete Brentovým, jasný?"

„Jistě, pane."

Poslouchal jsem a nenápadně jsem si mluvčího prohlédl. Byl vyšší než ostatní. Vlasy měl slámově žluté.

Leskly se pomádou. Obličej mi připadal trochu hranatý.

Měl chladný arogantní výraz. I povýšenecky svěšené koutky úst o něčem vypovídaly. Nebyl to obyčejný rocker.

Určitě patřil ke klanu Brentových. Byl jsem zvědav, zda se se svými kumpány objeví na slavnosti.

Pravděpodobně zjistil, že si jej prohlížím, protože se ozval. „Vypadám tak zajímavě?"

„Ani ne."

„Tak nezajímavě?"

„To také ne."

„Tak co se děje?"

„Vůbec nic."

Neodpověděl. Jeho kumpáni šoupali neklidně nohama.

Suko si lehce odkašlal a já v klidu dopíjel vodičku.

Hostinský zežloutl ještě víc.

Nic se nestalo. Vůdce mladíků byl patrně spokojený s odpovědí a povídal si dál se svými kumpány. A to, co řekl, bylo po všech čertech zajímavé.

„Říkám vám znovu. Viděl jsem nedávno kočku, která vypadá jako jedna z našich předkyň. Její obraz dokonce visí v prvním poschodí."

„Proč jsi ji nesbalil?"

- 34 -

„Nešlo to. Najednou byla pryč."

Zvědavec se šťoural párátkem „Máme ji hledat?"

„Ne, určitě přijde na slavnost."

„Ale tebe přece nepozvali."

„Jistě, černá ovce rodiny. Ale my jim vypálíme rybník.

Tu podívanou si nenecháme ujít." Zasmál se a ostatní s ním. Stejně úsečně jako jejich vůdce.

Ten se otočil na židli, aby věnoval svou vzácnou pozornost mně a Sukovi. „Ale vy tam jdete, ne?"

„Jak je vidět," odpověděl jsem.

„To je skvělé." Zasmál se. „Kam patříte, vy hrdinové?

Mezi ty hloupé politiky, kteří mému strýci zobou z ruky?"

„Ne - reportéři!"

Plácl se rukama do stehen. „Pisálkové. Z kterých novin?"

„Záleží na tom?" zeptal jsem se.

„A jak, člověče."

„Tomu nevěřím."

Hostinský znejistěl. Stál za pultem a radil nám odtud.

„Prosím vás, odpovězte těm pánům. Vždyť se vás jenom zdvořile zeptali."

Šéf velkopansky souhlasil a ostatní se ušklíbali v radostném očekávání dobré zábavy.

Pokrčil jsem rameny. „Co jsme dlužni?"

Hostinský vyslovil sumu. Vytáhl jsem peníze a položil je na desku stolu.

Suko mezitím vstal. Nelíbil se ve smokingu sám sobě, ale ani ostatním.

„Jeden z nich se dokonce přestrojil za Číňana. Stařík Brent je opravdu velkorysý. Dávejte pozor."

„Uvidíme se na slavnosti," řekl Suko a chtěl projít

- 35 -

kolem nich. Ale na to dva z nich čekali. Natáhli současně nohy, aby Suko zakopl.

Ale s tím se u Suka přepočítali.

Suko jednal tak rychle, že nikdo z nich nestačil zareagovat. Bleskurychle přeskočil nohy, otočil se a vyzvedl překvapené rockery ze židlí. Držel je přitom za límce kožených vest. Bouchl hlavami o sebe a potom oba odhodil na různé strany napříč lokálem. Jeden z nich padl na nálevní pult a sesunul se s naříkáním k zemi. Druhý

odletěl ke vchodovým dveřím, které naštěstí byly dobře stavěné a vydržely náraz těla. Chvěly se, ale nerozbily se.

Hostinský vyvaloval oči.

Rockeři vyskočili, jakmile se probrali z překvapení.

Bleskurychle vstali a jejich vůdce zavelel k útoku. Suko by si s nimi jistě poradil, ale nechtěli jsme hostinskému udělat z lokálu kůlničku na dříví. Zatím vše probíhalo bez větších škod. Oba sténající rockeři leželi na zemi. Určitě si rozmyslí, aby ještě jednou pokoušeli osud s těmi cizinci.

„A teď trochu hudby, mládenci!"

Úmyslně jsem zvolil klidný tón, aby povolilo napětí, které ovládalo tuto místnost. Rozletěli se jako kulečníkové koule, když zahlédli tmavé ústí mé beretty.

„Tohle už je jiná melodie, což?" neodpustil jsem si.

Téhle řeči rozuměli dobře. Jejich šéf se přátelsky ušklíbl.

„Byla to jen legrace."

„Jistě, ale my nežertujeme. Pojď sem!"

„Já?"

„Kdo jiný, zatraceně."

Znejistěl. Netušil, zda to myslím vážně či nikoliv. Chtěl znovu vyloudit na obličeji nějakou grimasu, ale vyšlo z

- 36 -

toho jen cuknutí koutky úst.

Vracel jsem se zpět ke stolu. Posadil jsem se na něj a pokynul zbraní.

„Můžete se posadit proti mně."

Rocker byl zmatený. Jeho kamarádíčkové, u kterých pohledem hledal pomoc, mlčeli. Hostinský stál za pultem s otevřenými ústy. Suko se držel vzadu a dával pozor.

„Nebo chcete raději stát?"

„Ne, ne."

„Tak se posaďte."

Sedal si pomalu, jako by měl v kalhotách pořádně naděláno. Asi přemýšlel o tom, zda jsme skuteční policisté.

Já jsem neviděl žádný důvod pro nějaké bližší vysvětlování.

Opěradlo zaskřípělo a narušilo ticho, které zde zavládlo.

Pravou ruku jsem položil na stůl a zbraní jsem mířil na cíl.

„Když mi slíbíš, že se budeš chovat normálně, schovám pistoli," navrhl jsem. „Tak co? Budeš si ještě hrát na drsňáka?"

„Ne.“

„Dobrá." Zasunul jsem berettu do pouzdra. Napětí v obličejích povolilo. Objednal jsem rundu, abych navodil atmosféru vzájemné důvěry.

„Proč tolik povyku?" zeptal jsem se.

„Nesnášíme pisálky."

„Ale všichni nejsou stejní. A dál. Jak se vlastně jmenuješ?"

„Brent."

„To jsem si domyslel. A křestní jméno?"

Protáhl obličej. „Gideon. Říkají mi Tygr."

„To se k tobě hodí líp."

- 37 -

„Jasně."

„Tak ty jsi černá ovce rodiny?"

Ušklíbl se. „Ještě něco horšího. Nejraději by se mne zbavili. Strýc Lucius bude štěstím bez sebe, až se objevíme na jeho slavnosti."

„To si umím živě představit. Co jsi mu provedl?"

„Nic, jsem prostě jiný. Žiju svůj vlastní život. Strýc se zblázní, až mu hostinský pošle na zámek fakturu."

„Je to opravdu zámek?"

„Každopádně té budově tak říkáme. Je to spíš

venkovské sídlo. Ale nikdo ho nenazve jinak než zámek."

Hubený hostinský přinesl pití. Průzračnou tekutinu v malých skleničkách. Byla to ostrá kořalka, jak jsem se přesvědčil už prvním douškem. A také pořádný

životabudič, který postavil na nohy oba postižené mladíky.

Zatím jsem hovořil pouze s Tygrem. Přešel jsem rovnou k jádru věci.

„Předtím jsem slyšel, že jste se chtěl pobavit s nějakou dívkou."

„To nebylo tak myšleno," zavrtěl se na židli.

„Nechci se mýlit, ale ta dívka opravdu vypadala jako předek z vašeho rodu?"

„Přesně tak."

„A co se dělo dál?"

„No ano, rád bych se s tou maličkou pobavil." Lokl si piva, aby získal čas na přemýšlení. „Ale najednou byla pryč. Jako by se rozplynula. Prostě zmizela."

„Pátral jste po ní?"

„Ano, ale neúspěšně."

„To je smůla.“

„Bohužel."

- 38 -

„Co teď zamýšlíte?"

Hořce se ušklíbl. „Zúčastníme se slavnosti. Koneckonců

patřím k rodině. Jsem sice černá ovce rodu, ale nebyl jsem vyobcován, jestli mi rozumíte."

„Jistě. Ale zajímá mne, co se stane, až vás objeví ochranka vašeho strýce. To může vést ke komplikacím. Ti muži jsou určitě ozbrojení. Bez pozvánky nevpustí nikoho dovnitř."

Rocker svěsil hlavu. „O tom jsem nepřemýšlel. Musel by ostatně vědět, že přijdu. Jinak mne Lucius nechá zavřít.

Už jsem vám přece říkal, za co mne považují."

„To je váš problém. Já bych to v každém případě nedělal. A ještě něco. Kde jste viděl dívku, která vám připomíná vašeho předka na portrétu?"

„Na cestě do zámku."

„Myslíte si, že se chce zúčastnit slavnosti?"

„Určitě."

„Takže ji tam uvidíme. Máme jí vyřídit pozdrav?"

„Ne, děkuji, to udělám raději sám." Přihladil si vlasy.

„Ještě něco?"

Zvážněl jsem. „Ano, ještě něco. Měl byste být v budoucnu velmi opatrný, příteli. Pokud je to možné, dejte ruce pryč od té maličké, jinak se můžete šeredně spálit."

„Chcete ji mít pro sebe, co?"

Usmál jsem se. „Ne, to ne. Špatně jste mi rozuměl. Ta osoba je velice nebezpečná."

Tygr Brent se zvrátil do opěradla. „Jak nebezpečná?"

Neměl jsem vůbec chuť vysvětlovat mu další podrobnosti. „Mějte na paměti moje varování, přátelé. Víc vám neřeknu." Po těchto slovech jsem vstal sledován pohledy rockerů. „Kolik platím?"

- 39 -

Hostinský zavrtěl odmítavě hlavou. „Nic, pane. Ta runda je na účet podniku."

„Děkuji."

Ve dveřích jsme se se Sukem ještě jednou otočili.

Rockeři seděli jako zařezaní a nevěděli, co na to říct. Moje varovná slova, zdá se, padla na úrodnou půdu.

Chystali jsme se nastoupit, když se Suko zeptal: „Byla to ona?"

„Jistě." Otevřel jsem dveře vozu. „Vrátila se zpět jako zombie. A jedna taková zombie je mnohdy horší než sedm poblázněných mladíků..."

Lady Eleonora Brentová byla páteří rodiny a celého Brentova impéria. Žena v pozadí, stále usměvavá, všudypřítomná. Osoba, na niž se mohl sir Lucius Brent vždy spolehnout. Společně vybudovali svou říši, prožili mládí a zestárli.

Měli spolu dvě děti. Martina, pětadvacetiletého syna, který se připravoval převzít jednou obchodní záležitosti svého otce a o dva roky mladší dceru Susan.

Dívku, která užívala života. V Londýně patřila ke zlaté mládeži a byla ozdobou všech večírků. Martin, tichý, uzavřený mladý muž se spíše věnoval přípravě na převzetí otcova impéria.

Oba se chystali na slavnost stejně jako Luciův bratr, Matthew Brent se svojí ženou Ginger. Byla o dvacet let mladší než její muž a v pořadí jeho druhou manželkou.

- 40 -

Velmi temperamentní žena, která brala život z té příjemnější stránky, což jejímu muži často vadilo.

Ale mlčky snášel zálety své ženy.

Na rodinné problémy myslela i Eleonora Brentová, když seděla v šatně před velkým zrcadlem a pozorovala vlastní obličej.

Na svých dvaapadesát let vypadala stále velmi dobře.

Žádné vrásky, k tomu decentní make-up. Možná trochu ostřejší tahy obličeje, ale s nimi se už narodila. Vlasy si nechala ostříhat nakrátko a upravit do rafinovaného účesu.

Světlé pramínky se proplétaly s tmavými a tvořily do jisté míry zajímavou přirozenou ozdobu hlavy.

Eleonora Brentová se rozhodla pro světlou rtěnku. V

duchu odmítla vyzývavé šperky a zvolila jemně působící platinu. Nasadila si řetízek a náramek z tohoto vzácného a drahého ušlechtilého kovu.

Šaty z drahého chintzu v bílé barvě, které kontrastovaly se sytou zelení trávníku, ji ovíjely jako sen. Do vlasů si zapnula dvě decentní červené spony.

Ozvalo se zaklepání.

Eleonora Brentová se ani neotočila. Dveře se odrážely v zrcadle.

Někdo stlačil kliku. Ve dveřích se objevila služebná.

Dívenka měla na sobě černé šaty s bílou zástěrkou.

Jmenovala se Klaudie a byla k dispozici jen paní Brentové.

„Madam, mohu vám ještě něčím posloužit?"

„Ne, Klaudie, všechno je v pořádku."

„I šaty, madam? Jste s nimi spokojena?"

„Stoprocentně." Teď se paní Brentová otočila. „Ale chci se na něco zeptat, Klaudie."

„Prosím, madam."

- 41 -

„Jak to vypadá venku?"

„Běží to jako na drátkách. Sir Lucius osobně na všechno dohlíží.

Postavili stan, kuchaři se také dostavili. Nápoje jsou připravené, kapela rovněž. Chlazení funguje, světla jsou v pořádku, park je rozkošný a vyšlo sluníčko."

Když lady Eleonora uviděla její nevinný úsměv, neubránila se rovněž úsměvu.

„To máme opravdu štěstí. Takže nic nebrání tomu, aby se slavnost vydařila."

„Určitě, madam."

„A co hosté?"

„Jsou opravdu přesní, madam. Zatím jsem viděla jen ochranku."

„Ano, to je v pořádku. Stanovili jsme začátek na třetí hodinu odpoledne. Potom musíme jít s mužem přivítat každého hosta. To bude únavné."

Klaudie souhlasně přikývla. „Nechcete si, madam, předtím trochu odpočinout?"

„To není špatný nápad."

„Sdělím siru Luciovi, že vás vzbudím ve tři čtvrtě na tři."

Eleonora Brentová vstala. Po modrém hedvábném koberci kráčela ke svému oblíbenému křeslu a uvelebila se v něm.

„Pokud máte ještě nějaké přání, madam?"

„Ne, děkuji, potřebuji jen klid."

„Odpočiňte si, madam."

Klaudie udělala pukrle jako za starých časů. Potom opustila velkou místnost a tiše za sebou zavřela dveře.

Vstoupila do široké chodby, na jejíž tapetovaných

- 42 -

stěnách visely obrazy předků. Byli tu muži i ženy, někteří v pokročilém věku, jiní mladí. Někteří se tvářili přátelsky, jiní pochmurně. Záleželo na době, v níž tito lidé žili.

Také v chodbě ležely vzácné koberce. Kroky v nich zcela zanikaly. Klaudie spěchala ke schodišti, aby mohla seběhnout do kuchyně.

Nevšimla si, že ji někdo pozoruje. Dvě chladné zornice v bledém obličeji orámovaném věncem tmavých vlasů.

Madeline již pronikla do domu...

O tom neměla paní Brentová nejmenší tušení. Ani si nevšimla, když se oživlá mrtvola přiblížila ke dveřím.

Klaudiina rada jí přišla vhod. Sotva se pohodlně usadila v křesle, přepadla ji únava a okamžitě usnula hlubokým spánkem. Nic neslyšela a neviděla. Ani pohyb kliky u dveří.

Do pokoje vstoupila Madeline...

Nechala dveře pootevřené natolik, aby se mohla protáhnout dovnitř. Měla na sobě stále stejné šaty. Jenom se na nich objevily špinavé skvrny. Připomínka její cesty nákladní lodí.

Madeline opatrně zavřela dveře.

Nehlučně přistoupila k lady Eleonoře ponořené do spánku. Hlavu zvrátila do měkce polstrovaného opěradla. Z

napolo otevřených úst se ozývalo tiché chrápání.

Madeline šla přímo k ní a zastavila se těsně před spící ženou. Nemrtvá s bledým obličejem a rozevlátými vlasy se mírně sklonila. Přitom zvedla ruce a rozevřela prsty.

Vypadalo to, jako by chtěla ženu zardousit.

Ještě než položila rozevřené spáry na ženino hrdlo, ucukla zpět. Tak daleko nechtěla oživlá Madeline dojít.

Aspoň ne v této chvíli.

- 43 -

Špičkami chladných prstů přejela po tenké kůži na ženině hrdle. Napoprvé spící žena nereagovala. Potom sebou trhla a při třetím dotyku otevřela oči.

Madeline ustoupila o krok zpět.

Eleonora Brentová vzdychla. Na rtech jí pohrával úsměv. Patrně se jí zdálo něco hezkého. Ještě se docela neprobrala. Nicméně vyslovila jedno jméno. Nepravé jméno.

„Klaudie?"

Madeline zaslechla jméno. Zavrtěla hlavou, ale nepromluvila.

Když se člověk probouzí z hlubokého spánku, trvá chvíli, než začne opět jasně vnímat své okolí.

Tak tomu bylo i s Eleonorou. „Kdo... kdo jste?" zeptala se. „Neviděla jsem vás tady. Patříte k hostům? A vaše šaty, jsou tak špinavé. Upadla jste?"

Madeline zavrtěla hlavou.

„Kdo jste?"

Paní Brentová se opět nedočkala odpovědi.

Lady se zhluboka nadechla. Posadila se zpříma a s mžikajícíma očima zírala na Madeline.

Ta osoba byla najisto cizinka. Jenom jí nepřipadala tak cizí. Eleonora Brentová měla pocit, jako by ji už někde potkala.

Obličej jí přišel známý. I výraz tmavých očí, ústa s vykrojenými rty, vysoké čelo a bledá pleť.

Ano, byla to krásná mladá žena.

„Kdo jste?" zeptala se.

Poprvé uslyšela odpověď. Mladá žena hovořila tiše.

Hlas nezněl víc než závan větru. „Já jsem Madeline, musíš

mne znát..."

- 44 -

Eleonora naslouchala slovům i tónu hlasu. Zdálo se jí, že k ní promlouvá cizí vzdálený svět.

Lehce dunící...

„Neznám žádnou Madeline."

„Ale znáš."

Paní Brentová kývla zamyšleně hlavou. „Ano, to jméno mi připadá odněkud známé. Ach, ovšem. Už jsem vás viděla."

„Ne pouze jednou, ale velmi často."

„A kde?"

„Tady."

Eleonora Brentová nadzvedla obočí a nakrabatila přemýšlením čelo. Na víc se nezmohla a očekávala vysvětlení od mladé ženy. Několikrát měla pocit, že se jí to zdá. To zkrátka nemohla být skutečnost. Ze všeho nejméně Eleonoře vadilo, že jí cizinka tyká.

„Tady?" opakovala.

„Ano..."

Paní Brentová se zamyslila. Znovu si prohlédla návštěvnici. Pátrala po nějakém poznávacím znamení, ale nemohla si nic konkrétního vybavit.

„Ne, neviděla jsem tě tady. Nikdy jsi tu nebyla jako host na nějakém večírku." Pokrčila rameny. „Musela bych si vzpomenout."

„Jsem tu stále."

Lady Eleonora se chtěla rozesmát, ale nedařilo se jí to.

Kromě toho se polekala hrozivého tónu v hlase té mladé osoby. To, co řekla, myslela smrtelně vážně.

„Stále tady?" hloubala Eleonora. Její oči se zúžily.

Intenzivně přemýšlela. „Ano, mám dojem, že mi připadáš

odněkud známá." Zamířila prstem na Madeline. „Dokonce

- 45 -

důvěrně známá."

„To je možné."

Paní Brentová se nadechla. Poté prudce vstala, až

málem dostala závrať. Kráčela zeširoka až k návštěvnici.

„Zůstaneš tady?"

„To se rozumí."

„Hned se vrátím."

Paní Brentová měla náhle naspěch. Dlouhými kroky přešla pokoj, otevřela dveře a vyšla na chodbu, kde na zdech visely obrazy jejich předků. Na první pohled vypadala podrážděně. Najednou se tu nemohla vyznat. Má jít nejdříve po pravé nebo po levé straně? Rozhodla se jít vlevo.

Navenek klidně kráčela podél řady obrazů, i když její nitro se chvělo napětím.

Střídaly se mužské a ženské portréty. Byli mezi nimi staří i mladí.

Mladí?

Zarazila se. Náhle věděla naprosto přesně, co hledá.

Popoběhla pár kroků. Byl to druhý portrét u schodiště.

S bušícím srdcem a chvějícími se koleny zůstala stát před ním. Její oči se rozšířily, když pohlédla na hezkou ženskou tvář shlížející z obrazu.

Lehký úsměv na rtech, oči, tvar obličeje, vlasy -

všechno souhlasilo do puntíku.

Ano, byla to ona.

Její předek, prabába. Nenalezla vhodnější slovo.

Madeline Brentová!

- 46 -

Kolena se jí podlomila. Nemohla se udržet na nohou.

Náhle ji přepadla závrať. Obraz se jí roztočil před očima.

Zvrátila se dozadu a málem by upadla na zem, kdyby tu nebyl někdo, kdo natáhl ruce, aby ji zachytil.

Studené prsty, jejichž chlad pronikal i přes látku šatů.

Víc o tom nepřemýšlela. Důležité bylo, že neupadla.

Madeline stála těsně za ní. Přitiskla rty těsně k jejím uším.

„Viděla jsi to?"

Eleonora přikývla. Nevěděla, na co se má soustředit.

Jestli na obraz nebo na osobu stojící za ní tak blízko, že cítila i její vůni.

Vůni parfému přehlušil zápach plísně, jako by mladá žena strávila dlouhou dobu ve vlhkém prostředí. Paní Brentová věnovala pozornost Madeline.

„Ty... ty nemůžeš existovat!" zašeptala. „Ty jsi přece zemřela. Madeline Brentová byla hanbou našeho rodu. Její portrét tady visí jen proto, že byla krásná. Krásná bestie..."

„Já jsem Madeline Brentová!"

„Mrtvola?" Eleonora se chtěla zasmát, ale smích jí uvízl v hrdle.

„Kdo jiný?"

„Ne," zašeptala žena. „Prosím, nesnáším lež. To nemůže být pravda. Kdo jednou zemřel, je mrtvý. Nemůže žít..."

„Ale já se vracím. Ano, já, Madeline Brentová, se vracím, protože jsem nemohla zemřít. Pokračuji ve svém

- 47 -

díle. Víš, že miluji mrtvoly. Přicházím, abych se zúčastnila vaší slavnosti. Ale po svém."

Eleonora měla pocit, že pod tlakem chladných rukou zkamení. I její hlas zvučel jinak.

„Poslyš," řekla. „Nechci nic slyšet. Tenkrát znamenala Madeline pro svou rodinu hotové neštěstí. Byla krvežíznivá. Za vzor si vzala Salome. A stejně jako ona žádala hlavy svých milenců. Tak je psáno v rodinné kronice..."

„Přesně tak. Čtyři milenci, čtyři hlavy!"

„Kdy a proč?"

Tlak rukou na jejích bocích povolil. „Zůstaň stát,"

zašeptala podivná cizinka. „Zůstaň tam, kde jsi. Ani se nehni a otoč se, až ti povím. Rozuměla jsi?"

„Ano."

Je to nesmysl, říkala si paní Brentová.

Bláznivý a zmatený! Tady přijde někdo, kdo vypadá jako její dávný předek a tvrdí, že jím je. Něco takového přece není možné. Kdo je jednou mrtvý, nemůže se vrátit mezi živé. Tohle patří do učebnice černého humoru.

Poslechla. Stála bez hnutí a upřeně hleděla na obraz před sebou. Nyní ji zajímaly především oči. Ano, byly nádherné. Tmavé panenky, v nichž se ukrývalo tajemství několika století.

Nikdo netušil, jaké vražedné myšlenky se skrývají za hladkým čelem.

Za jejími zády něco zašelestilo. Nejdříve nevěděla, co to je, ale potom se dovtípila. Kdosi vyklouzl z šatů.

Ano, to bylo docela možné.

„Teď se můžeš otočit, drahý potomku."

Eleonora váhala. Polkla a zamžikala očima. Na čele jí

- 48 -

vyvstal studený pot a naskočila jí husí kůže.

„Otoč se!"

Otočila se.

Nebyl to sen, i když si to toužebně přála. Před ní stála Madeline Brentová. Šaty ležely na zemi. Byla nahá a dávala vyniknout svému štíhlému tělu.

To však Eleonora vnímala jako vedlejší. Hleděla na cosi, co na ni zapůsobilo jako blesk z čistého nebe.

Pod kůží na ni hleděly čtyři lidské hlavy s ústy doširoka otevřenými.

To bylo příliš.

Ten pohled se nedal vydržet. Před očima se jí roztočila kola a tentokrát nebylo nikoho, kdo by ji zachytil.

Madeline Brentová se jen tiše zasmála. Udělila první lekci. Ostatní budou následovat.

Mnohem horší...

Pomalu se oblékla a zakryla svou nahotu.

Zmizela stejně nepozorovaně, jak přišla...

Někdo položil Eleonoru Brentovou na pohovku. Když

otevřela oči, cítila pod zády měkký polštář a rozmazaně nad sebou uviděla mužský obličej. Jeho tahy se pozvolna zaostřovaly, takže za chvíli poznala svého manžela Luciuse.

„Konečně ses probrala."

Z mužova hlasu zaznělo ulehčení.

Jeho manželka ještě nereagovala. Zůstala ležet a

- 49 -

vdechovala vůni z malé lahvičky s voňavkou, kterou jí Klaudie přidržovala pod nosem. Zaznamenala přitom zjevný úspěch, protože paní Brentová mohla zakrátko normálně uvažovat. Když se vztyčila, její manžel a Klaudie ji pevně podepřeli.

„Opatrně," řekl Lucius, „nesmíš se přepínat."

„Ach, už je mi dobře."

„To říkáš ty. Ale Klaudie tě našla ležet v bezvědomí na chodbě."

„Pod obrazem?"

„Ano."

Eleonora zamyšleně přikývla. Trochu se přitom zapotácela. Bolela ji hlava.

„Mám vám přinést sáček s ledem, madam?" zeptala se starostlivě Klaudie.

„Ne, děkuji, už jsem v pořádku. Nechte nás o samotě, Klaudie."

Služebná odešla. Eleonora počkala, až za ní zaklaply dveře. Lucius Brent si přitáhl židli a posadil se proti ní.

Byl to urostlý statný muž s bujnými prošedivělými vlasy připomínajícími hřívu. Na nose mu seděly tmavé kostěné brýle. Z muže vyzařovala energie a činorodost. Při pohledu na ženin bledý obličej změkl jako vosk.

„Nechtěla jsem mluvit před Klaudií," řekla.

„Rozumím. Co se stalo?"

„Dostali jsme návštěvu."

Lucius Brent se usmál. „Ano, dnes pořádáme slavnost.

Budeme tu mít ještě spoustu hostů."

„Ale tak to nemyslím. Přišel někdo, koho jsme nepozvali a kdo vlastně ani nemohl přijít. Rozumíš tomu?"

„Ne."

- 50 -

„Dobrá, řeknu to jinak. Navštívila mne jedna mrtvá.

Náš předek jménem Madeline Brentová. Skvrna na pověsti našeho rodu."

Sir Lucius mlčel. Jenom hleděl na svou ženu. Jeho pohled hovořil za vše. Nevěřil jí. Zhluboka se nadechl.

„Víš, děvče." To říkal od té doby, co ji poznal. „Možná sis v poslední době nabrala víc starostí, než je zdrávo.

Přípravy slavnosti ti trochu pocuchaly nervy. Člověk si potom představuje ledacos. Ale není to tak tragické..."

„Ale já jsem si nic nepředstavovala. Ta žena, náš

prapředek, není ve skutečnosti mrtvá. Ona žije, Luciusi, věř

mi. Přišla do pokoje a mluvila se mnou. Ona... ona je oživlá mrtvola."

Lucius se chtěl zasmát. Ale vyšel z toho jen úšklebek.

„Nesmysl, děvče..."

„Bylo to tak!"

Brent se ulekl jejího hlasu. Když promluvila tímto kovově znějícím tónem, vždy za tím něco vězelo. A vždy to byla pravda.

„Ale Klaudie tě našla na chodbě a hned mne zavolala."

„Samozřejmě."

„Tomu nerozumím."

„Madeline Brentová mě vzala s sebou do chodby. To je vše. Viděla jsem ji zde v pokoji. Bavila se se mnou a potom se mne zeptala, odkud bych ji už měla znát. Dlouho jsem přemýšlela a potom mi to došlo. Vyšla jsem do chodby a zůstala jsem stát před obrazem. Byla to zarážející podoba. Ne přibližná. Obě byly úplně stejné. Rozumíš mi?

Úplně stejné."

„To není možné."

„Nic není nemožné, Luciusi, vůbec nic. A potom

- 51 -

udělala ještě něco. Svlékla se. A já se na ni musela podívat."

„A přišly na tebe mdloby," popichoval ji jedovatě její muž a smál se.

„Ano, Luciusi, bylo to tak. Ale nevadilo mi její tělo, ale čtyři hlavy, které prosvítaly pod její kůží."

„Čtyři hlavy?" Lucius Brent protáhl koutky úst.

„Ano."

„To ti mám uvěřit?"

„Ano, protože je to pravda."

„Ale jak se dostaly hlavy pod kůži, k čertu?"

„To nevím, ale byly tam."

Lucius Brent vstal a pokrčil rameny. „Promiň, Eleonoro, ale nevěřím ti ani slovo. Mrtvola, která žije a k tomu má v těle čtyři hlavy - ne, to je přespříliš. To se ti jen zdálo. Nechci se opakovat, drahá, ale..."

„Já vím, že to zní neuvěřitelně. Ale je to tak. Musíš mi věřit."

Její muž kývl hlavou. „Dovedu si představit, že jsi viděla osobu, která se podobá našemu předkovi Madeline.

Ale čtyři hlavy pod kůží to je příliš."

„Věděla jsem, že mi nikdo neuvěří," řekla žena. „Vždyť

je to tak těžké..."

„Proč čtyři hlavy?"

„Je to prosté, Luciusi. Když si připomeneš naši rodinnou kroniku, můžeš se tam dočíst, že Madeline Brentová byla bestie s tváří anděla. Mela čtyři milence a nechala je popravit. Z kroniky je patrné, že uctívala Salome."

„Historky, legendy."

„Které se nyní pro mne staly skutečností, Luciusi. Říkej

- 52 -

si tomu, jak chceš."

„Připusťme, že je to pravda. Kde se ta Madeline zdržuje v této chvíli?"

„To nevím. Ale určitě neodešla. Domnívám se, že tu chce zůstat na slavnost."

„A vybrat si další oběť, ne?"

Eleonora sepjala ruce a zbledla ještě víc.

„Nemaluj čerta na zeď, Luciusi. Ale souhlasím s tebou."

„Ale já..."

Zazvonil telefon. Jeho tón proletěl pokojem jako hlas umíráčku. Telefonní přístroj patřil k celkovému vybavení pokoje. Měl ještě starší vysoký tvar.

„Promiň," řekl Lucius, zvedl sluchátko, poslouchal a dvakrát vyslovil: „Ano."

„Kdo to byl?"

Brent se otočil. „Vrátný u brány. Hlásil, že přijel první vůz. Bohužel, musím..."

„Ano, běž."

„Mám tě omluvit?"

Eleonora uvažovala.

„Přijdu za chvíli," řekla po chvilce přemýšlení. „Chtěla bych se trochu osvěžit. Přijdu později."

„To je samozřejmé." Sklonil se k ní a políbil ji na tvář.

„Kdyby se něco dělo, budu hned u tebe."

„Já vím. Děti už jsou tady?"

„Ne, chtějí přijít až večer."

„Příjemnou zábavu."

Nakysle se usmál. „Zábava je dobrá věc, nesmí však člověka namáhat. Ale brzy to bude za námi."

Paní Brentová čekala, až její muž odejde. Potom vstoupila do velké koupelny, která sousedila s pokojem a

- 53 -

opřela se zády o studené mramorové kachličky.

Udělala chybu? Neměla o tom pomlčet? Nebo snad prožila nějaké halucinace?

Bylo to možné. Avšak oživlá mrtvola přišla. Dokonce se jí dotýkala. Ještě teď jí naskakuje husí kůže, když si vzpomene na chladnou ruku mrtvé.

Na zdi rovněž visel domácí telefon. Vyťukala trojmístné číslo. Znamení pro Klaudii. Dívka se brzy ozvala. „Jsem v koupelně, Klaudie."

„Není vám zle, madam?"

Paní Brentová se usmála. „Ani ne. To znamená, trochu.

Musím se osvěžit. Přineste, mi, prosím, jiné šaty. Vezměte ty světlemodré."

„Samozřejmě, madam. Ještě něco jiného?"

„Možná dvě tablety proti bolesti hlavy."

„Postarám se o to."

„Ničeho jste si nevšimla?" zeptala se paní Brentová jen tak mimochodem, když dívka dorazila.

„Co tím myslíte, madam?"

„Myslím mladou ženu vašeho věku, Klaudie. Hezkou černovlásku."

„Návštěvnice, madam?"

„Ne tak docela. Není to cizinka, jak by se mohlo předpokládat. Je až nápadně podobná Madeline Brentové, jejíž obraz visí na chodbě v naší galerii předků."

„Bohužel, madam. Taková žena by mi jistě byla nápadná."

„Děkuji, Klaudie."

Dívka odešla a paní Brentová bezmocně pokrčila rameny. Jak dokázat ostatním, že se nejednalo o halucinace. Nenacházela žádné řešení.

- 54 -

Usedlost vypadala jako z pohádky!

Avšak jen pro toho, kdo si to mohl dopřát, protože měl peníze. Hodně peněz. Což u mne a Suka nepřicházelo v úvahu.

Nevěděli jsme, zda se už dostavil sir James nebo oba Conollyovi. Ani jsme se na to nezeptali uniformovaných kolegů, kteří k nám přicházeli s přátelským úsměvem od bíle natřené brány ohraničující pozemek. K majetku Brentových patřila i okolní půda, ale park tvořil střed jejich impéria.

Dva kroky od vozu se zastavili a krvelačně požádali o naše průkazy.

Ukázali jsme je. Byly jiné než pro ostatní hosty. O to se postaral sir James.

Jeden z těch chlapíků odběhl do malé vrátnice. Někam telefonoval, jak jsme zjistili pohledem z okna. Několikrát souhlasně přikývl. Potom se vrátil zpět a odevzdal nám průkazy.

„Můžete dovnitř."

„Jak velkorysé, pane."

Chlapík nevěděl, zda se má smát nebo plakat. Zůstal stát a neříkal nic.

Jel jsem pomalu dál. Oba hlídači hleděli za námi.

Uniformovaný muž ve vrátnici zasalutoval a ukázal na velkou tabuli, kterou jsme nemohli přehlédnout.

Ukazovala směr k cestě na velké parkoviště.

- 55 -

Dům jsme zatím nezahlédli. Určité se skrýval za malým lesíkem obklopujícím téměř plné parkoviště. O parkování vozů se starali dva mladíci určení pro tento účel.

K cestě jsme použili čtyři roky starý služební rover, který se teď nacházel mezi vznešenými značkami jako Mercedes, Rolls Royce, nejdražší Bentleye a několik sporťáků jako Porsche a italské značky. Brentovi pozvali každého, kdo měl vysokou funkci, peníze nebo jméno.

Mládenci nejevili o náš typ vozu příliš velký zájem a tak jsme si ho museli zaparkovat sami.

Vtlačili jsme se do mezery v nejhořejším rohu odbočky chráněné hustými korunami kaštanové aleje.

Hoši se spropitného nedočkali. Asi by se divili, kdyby tomu bylo jinak.

„Cesta je vyznačená," křikl jeden z nich.

„Ano, umíme číst," reagoval prudce Suko. Ještě ve voze si natáhl sako a přitom se tvářil, jako by vypil ocet. V

duchu jsem se zlomyslně ušklíbl. Chlapi u brány nebyli jedinými hlídači. Všude stáli rozestavěni uniformovaní policisté a podezíravě si nás prohlíželi.

Cesta byla vysypaná bílými, čerstvě uhrabanými oblázky. Zaskřípěly tiše pod nohama, když jsme obešli lesík a dostali jsme se na volné prostranství.

Před námi se otevřel rozkošný areál. Skvělý trávník, nad nímž by jásal každý hráč golfu. V pozadí stálo velké rodinné sídlo.

Vytvářelo nádhernou filmovou kulisu pod modrou oblohou, ozářenou slunečním svitem, který prohříval krajinu.

Obrázek, který v nás vyvolal libé pocity.

Plochu trávníku dělily malé skupinky křovin a stromů.

- 56 -

Stuhy, praporky a girlandy vytvářely dojem pestrého šátku.

Velký stan zářil červenými a bílými pruhy. Bíle natřené židličky a lavice ostře kontrastovaly se sytou zelení trávníku stejně jako početní hosté, přičemž pánové se nasoukali do konvenčních obleků a jejich dámy se předváděly v nákladných toaletách. Byly poplatné směru udávanému známým módním tvůrcem.

Zastavili jsme se v nevelké vzdálenosti od společnosti a pátrali jsme po známých tvářích. Suko nespokojeně zaškubal sakem. „Máme, co jsme chtěli," řekl. Inspektor mi připadal jako toreador před bojem.

„Kam se vydáme nejdřív?"

„Do stanu. Nějak se mi vzpříčil ten sendvič, co jsme měli v hospodě."

„Nejsem proti."

Cesta k vytouženému cíli se rovnala běhání pověstnou uličkou hanby.

Hosté byli všude. Bavili se, smáli se, ale současně bedlivě sledovali dění kolem sebe. Na člověku, který se ocitl v jejich blízkosti, nenechali suchou nitku. Některé typy měly v tomto směru velkou dovednost. Výraz jejich obličeje prozrazoval, jak každého ocenily. Buď se usmívaly nebo spuštěnými koutky úst odsoudily nic netušící oběť.

Na nás se neusmál nikdo. Jejich pohledy byly spíše nedůvěřivé a zkoumavé. Naše oblečení rovněž postrádalo modernější střih. V těchto společenských kruzích jsme nepatřili ke známým tvářím. Ale i s tím se dalo žít.

Potom jsme uviděli sira Jamese. Stál opodál s několika muži, kteří se dostavili sami nebo své drahé polovičky nechali někde nablízku. Ti hoši patrně patřili k vyšší

- 57 -

úřednické kastě. Vypadali nevýrazně, suše, pokud ne chladně a uzavřeně.

Sir James držel svou oblíbenou minerálku. Jakmile nás zahlédl, omluvil se a oddělil se od skupinky. Jakoby bez zájmu se přiloudal k nám.

Kývl jsem na pozdrav. „Vypadáte skvěle, pane."

„Přestaňte s tím lichocením. Všechno probíhá hladce?"

„Ano," odpověděl jsem.

„Tady také."

„Nepřihodilo se nic zvláštního, pane?" dotazoval se Suko.

„Nevím. Jenom je mi divné, že se dosud neukázala paní domu. Povídá se, že se Eleonora Brentová necítí dobře.

Muselo k tomu dojít náhle."

„Hovořil jste o tom se sirem Luciusem?"

„Pokusil jsem se. Nechtěl o tom hovořit. Kromě toho mi připadá rozrušenější než jindy."

„Je informován o naší přítomnosti?"

„Přirozeně."

„Měli bychom se s ním sejít a promluvit si o tom. Měli bychom mu sdělit, že patrně dostane nevítanou návštěvu."

„Koho?"

„Gideona Brenta, svého synovce, kterému říkají Tygr, se skupinou rockerů. Dostalo se nám cti poznat ty ostré hochy."

„Ochranka je zastaví."

„Ale ne kulkami, pane," vykřikl Suko.

„To

není

náš

problém,"

vyhýbavě

odpověděl

superintendant. „Tu osobu jste neviděli?"

„Ne. A co Conollyovi?"

„Ano, potkal jsem se s nimi ve stanu. Není mi známo,

- 58 -

kde se v tuto chvíli nacházejí."

„Je možné dostat se do domu?" ozval se Suko.

„Pochopitelně. Jsou tam připravené pokoje. Nic nebrání hostům, aby tam vstoupili. Víte, jak to myslím."

Dali jsme šéfovi za pravdu. Ještě nám sdělil, že ho můžeme najít tady venku."

Ke stanu to bylo několik kroků. Za otevřeným širokým vchodem začínal bufet. Cukrář a pekař vytvářeli skutečná mistrovská díla. Protože většina hostů se již zasytila, věnovali tři cukráři v bílém pozornost nám. Objevili se tu i číšníci a odnášeli plné talíře hostům.

Rozhodl jsem se pro ovocný koláč. K tomu jsem si naložil kopec šlehané smetany, zatímco Suko se nacpával marcipánovým řezem.

„Ty si dáváš do nosu!"

Neviděli jsme toho člověka přicházet, ale nepolekal nás, protože jsme ten hlas dobře znali. Patřil Billu Conollymu, který stál za námi a smál se na celé kolo, když jsme se otočili.

„Tak jsme se opět sešli, přátelé."

„Už jsi střízlivý?" zeptal jsem se.

„Nikdy jsem se ještě neopil."

„Ha, ha..."

Suko navrhl, abychom si sedli. V parku jsme našli ještě tři místa kolem kulatého stolku.

„Kde vlastně zůstala Sheila?" informoval jsem se.

Bill rovněž ve smokingu zamával rukama jako větrný

mlýn. „Potkala známou a vrátila se s ní domů."

Nacpal jsem si do pusy kousek dortu. „Ví, že jsme tady?"

„Počítala s tím." Protože jsem dojídal dort, obrátil se

- 59 -

reportér na Suka. „Honem mi řekni, jestli se tady něco brzy semele. Určitě jste se tu neobjevili proto, abyste ochutnali, co dům dá."

„Ne, to v žádném případě."

Bill se nahnul přes stolek. V jeho obličeji se zračila zvědavost. „Tak proč?"

„Sledujeme Brentovu rodinu."

„Služebně?"

„Rozhodně ne soukromě."

„Suko, přiznej se konečně, proč jsi se vtěsnal do těch starých hadrů."

Jelikož se nedočkal odpovědi, otočil se na mne. U mne měl více štěstí, protože jsem dokončil svou kulinářskou potřebu. Přítel pozorně sledoval moje vyprávění a potom se zvrátil do opěradla. „To je ovšem pěkná patálie. Takže vy počítáte s tím, že se tu objeví jeden z předků rodiny Brentových jako zombie a provede nějaký nepěkný

kousek."

„Správně."

„Mohla by tu už být?"

„Patrně ano."

„A kde?"

Pokrčil jsem rameny. „Předtím jsme o ní toho moc nevěděli. Soudíme tak podle nepřítomnosti paní Brentové.

Ale nevíme nic určitého."

„Hovořili jste už se sirem Luciusem?"

„Ne."

"Ale to byste měli."

„Viděl jsi ho?"

Bill vstal. „Přivedu ho. Buďte bez obav, jsme staří známí."

- 60 -

„Okay."

Reportér zmizel. Suko dojedl svůj marcipán a všudypřítomní číšníci okamžitě odnesli talířky. Místo nich se objevila káva a koňak.

Já jsem si vzal obojí. Suko si objednal čaj, který mu bleskurychle přinesli. Potom se objevil Bill s hostitelem.

Reportér přinesl ještě jednu židli.

Zvedli jsme se, abychom se seznámili s nejbohatším mužem Anglie.

Sir Lucius Brent byl skutečně imponující osobnost. Oči za silnými skly brýlí hleděly přísně. Na rozdíl od většiny ostatních hostů v nich nebyl sebemenší náznak arogance.

„Vítám vás," řekl. „Váš představený, sir James, mi kladl na srdce, abych vám pomohl." Kývnutím hlavy poděkoval Billovi, který mu přistrčil židli. Sir Lucius se posadil a krátce se rozhlédl kolem. „Zatím se nic zvláštního nestalo.

Kromě toho jsem nechal zesílit ochranku. Nezvaní a nevítaní hosté se sem nedostanou. "

„V to doufáme, ale nemůžeme vám to slíbit, sire Luciusi," prohlásil jsem.

„Máte nějaké podezření?"

„Cestou jsme narazili na jistého Gideona..."

Pokynem ruky mne zarazil. „Ach, můj synovec. On je černou ovcí naší rodiny. Rocker, který chce být muzikantem. Nevěřím, že by nás poctil svou návštěvou."

„Jestliže ano, potom i se svými přáteli," poznamenal Suko.

Sir Lucius se usmál. „Ti neprojdou. Opravdu ne."

„Uvidíme," řekl jsem a změnil téma rozhovoru. „Slyšel jsem, že se vaše paní necítí dobře."

„To je pravda." Dostal jsem stručnou odpověď. Měl

- 61 -

jsem dojem, že sir Lucius před námi něco tají.

„Co je to?" dotíral jsem.

„Byla to prostě chvilková slabost. Přípravy slavnosti ji stály dost sil. Šla si lehnout. Večer se určitě objeví."

„Byla to opravdu jen slabost?"

Sir Lucius se na mne podíval. „Vy mi nevěříte?"

„To jsem neřekl. Beru i záchvat mdloby. Myslím si však, že by mohl mít i jinou příčinu. Nebo se mýlím?"

„Ne!"

Suko, Bill i já jsme byli překvapení průmyslníkovou odpovědí. „Co se tedy za tím skrývá?" zeptal se reportér.

Sir Lucius pokrčil rameny. „Nevím to přesně. Kromě toho nevěřím všemu, co mi manželka řekla."

„Co se jí přihodilo?"

„Podívejte se, pane Sinclaire, našli jsme ji ležet v bezvědomí na chodbě. Přímo před obrazem. Je na něm portrét jednoho z našich předků, Madeline Brentové.

Krásné bestie. Moje manželka věří tomu, že se s ní setkala.

To by znamenalo, že musela přežít dvě století, nezpráchnivět a nacházet se v této chvíli v tomto zámku."

Ačkoliv se sir Lucius zasmál vlastním slovům, my ostatní jsme zůstali strnule sedět.

„Co se děje?" zeptal se. „Nevěříte mi, že?"

„Mohl byste nám to podrobněji popsat, pane. Myslím nějaké podrobnosti."

„Jak chcete, pane Sinclaire."

Obdrželi jsme požadovanou informaci a nebylo nám z toho, co jsme slyšeli, právě nejlépe. Pokud tohle všechno Eleonora Brentová prožila, potom se nacházela nemrtvola, krásná bestie nebo zombie v ženském těle už v domě a mohla připravit spoustu nepříjemností.

- 62 -

„Z vaší reakce soudím, že mé ženě plně věříte."

„Je to tak," potvrdil Suko.

„Potom mi ovšem musíte vysvětlit, jak je to možné. To přece odporuje přírodním zákonům."

„Jistě, pane, ale existuje pojem, který může mnohé objasnit. Černá magie, rozumíte?"

„Ne."

„Pomocí černé magie je možné téměř všechno.

Dokonce i smrt lze překonat."

„Kromě toho vaše žena zahlédla ještě něco jiného,"

nadhodil jsem. „V těle Madeline Brentové nebo pod kůží se objevily čtyři hlavy."

„Ano."

„Jaký má k tomu důvod?" zeptal se Bill.

Sir Lucius si otřel kapesníkem zpocené čelo. „Teď jste mě dostali, pánové. Chci vám říci, co uvádí rodinná kronika." Zastrčil kapesník do kapsičky. „Tahle Madeline Brentová byla opravdu ďábelský anděl. Vypadala nádherně, při pohledu na ni se rozbušilo každé mužské srdce. Ale ona měla místo srdce prázdnotu. Své milence, kteří se s ní chtěli oženit, nechala zabít. Kat čtyřem mladým mužům usekl hlavy a odevzdal je Madeline Brentové, která si za svůj vzor zvolila Salome."

„Co se stalo potom?" chtěl jsem vědět.

„To nevím. O tom se kronika nezmiňuje." Zasmál se, ale znělo to falešně. „To byste se museli zeptat samotné Madeline, což je dost nepravděpodobné."

„Neříkejte to."

„Přece nevěříte pohádkám."

„Musím tomu věřit tak dlouho, sire, dokud mi neprokážete opak."

- 63 -

„Já tomu nevěřím."

„Můžeme mluvit s vaší paní, sire?'

Průmyslník na mne pohlédl s očividnými rozpaky. „Já nevím. Jak už bylo řečeno, necítí se dobře. Když se u ní objevíte, může..."

„Jenom jeden z nás."

Sir Lucius přistoupil na nabídnutý kompromis. „Když

se na to díváte takhle, nejsem proti."

„Chceš jít?" zeptal se mne Bill.

„Rád bych."

I Suko byl se vším srozuměný. Sir Lucius a já jsme se zvedli. „Odvedu vás do domu a ukážu vám pokoj mé paní."

„Děkuji."

Když jsem vstoupil do panského sídla, zatajil se mi zprvu dech. Byla to jedinečná nádhera. Tady se rozhodně nešetřilo penězi. Cizinec se tu musel cítit bezradně, protože nevěděl, co dřív obdivovat. Objevoval stále nové věci a předešlé rychle zapomínal.

Široké schodiště bylo uzavřeno červeným lanem. Sir Lucius je uvolnil a vedl mne do prvního poschodí.

„Přejete si, abych byl přítomen vašemu rozhovoru?"

„Není to nutné, pane."

Mezitím jsme vystoupili do prvního poschodí a kráčeli dlouhou chodbou, na jejíž stěnách visely obrazy předků.

Zůstali jsme stát před portrétem mladé ženy s tmavými vlasy a andělským obličejem.

„To je Madeline Brentová," vysvětloval průmyshlík.

Předtím jsem znal oživlou mrtvolu jen z mlhavých popisů a musel jsem připustit, že se jedná o neobyčejně krásnou ženu. Ale člověka nikdy nelze charakterizovat jen podle jeho zevnějšku. Jestli Madeline Brentovou nazývali

- 64 -

bestií, tak určitě ne neprávem.

„Co říkáte, pane Sinclaire?"

„Udělalo to na mne ohromný dojem."

„To se stává každému, kdo si obraz prohlédne. Abyste mi rozuměl, nepovažuji svou ženu za lhářku. Ale myslím si, že se na slavnost dostala nějaká dvojnice Madeline Brentové. Proto si to nenechám jen tak lehce vymluvit."

„To je vaše věc."

„A vy si opravdu myslíte něco jiného?"

„Ano, pane. Je to otázka zkušenosti."

„Jak myslíte." Pokrčil rameny. „Teď vás zavedu k své paní."

Museli jsme se vrátit zpět. Sir Lucius zaklepal. Vstoupil do pokoje a já čekal v prázdné chodbě. K uchu mi dolehla tichá hudba. Dole v zahradě hráli čtyři muzikanti komorního orchestru. Všude panovala pohoda a dobrá nálada.

Sir Lucius se vrátil zpět. „Můžete jít dovnitř. Moje paní se cítí lépe."

Eleonora Brentová mne už očekávala. Seděla v křesle.

Byla to ušlechtilá a atraktivní osoba. Přivítala mne srdečným úsměvem.

„Pane Sinclaire, můj muž mi již sdělil, kdo jste. Jsem ráda, že si chcete poslechnout mé zážitky. Posaďte se, prosím."

„Děkuji." Posadil jsem se proti ní a zaposlouchal se do jejího vyprávění.

Paní Brentová byla stále silně rozrušená. Její ruce byly neustále v pohybu. Prsty se zarývaly do dlaní.

Když dovyprávěla, položil jsem jí otázku. „Jste přesvědčená o tom, že to byla Madeline Brentová?"

- 65 -

„Ano!"

„Můžete mi poskytnout nějaký důkaz pro své tvrzení?"

„To je těžké." Pokrčila bezmocně rameny. Pojednou jí v očích zablýsklo poznání. „Ano, pane Sinclaire, přece je tu cosi. Když ta osoba stála vedle mne, cítila jsem zápach, který nemohla přehlušit ani vůně voňavky. Myslím tím její vlastní pach, rozumíte?"

„Bohužel, ne docela."

„Chci s vámi mluvit otevřeně." Předklonila se. „Ta osoba páchla plísní. Vlhkou, studenou a příšernou plísní."

„Jako - promiňte mi ten výraz - hniloba?"

Několik vteřin na mne nepohnutě hleděla. Přemýšlela a potom souhlasně přikývla. „Ano, tak. Uhodil jste hřebík na hlavičku. Hniloba, to je správný výraz. Jako by byla vytažena z hrobu."

Zhluboka jsem se nadechl. „Ano, lady Brentová, ano.

Umím si to představit. Věřím vám."

„Kde berete tu jistotu?"

„Z nabytých zkušeností. Často jsem bojoval proti bytostem, jejichž existenci nelze ani popsat, ani pochopit.

Znám proto podobné tvory jako je Madeline Brentová."

„Neříká se jim zombie?"

„Máte pravdu, lady."

„A co teď chcete podniknout, pane Sinclaire?"

„To je prosté. Protože Madeline Brentová se nachází tady v domě, nezbývá mi nic jiného než ji hledat tak dlouho, až ji dopadnu. Nebudu na to ostatně sám. Dva mí přátelé čekají v zahradě."

„Bojím se."

„Rozumím vám."

„Jsem ve velkém nebezpečí, pane Sinclaire?"

- 66 -

„Momentálně vám, lady Brentová, neřeknu, jestli jste více ohrožena než ostatní. To se ostatně ještě ukáže. Jisté je, že ta nemrtvá nebo zombie má pro své jednání nějaký

motiv."

Eleonora Brentová uvažovala nad mými slovy.

„Motiv," opakovala si tiše a hleděla přitom do prázdna.

„Panebože, neumím si nic takového představit. Co by mi taková osoba chtěla udělat? Zabít mne?"

„V nejhorším případě ano. Viděla jste ji. Mluvila jste s ní. Co jste se od ní dozvěděla?"

„Nic, vůbec nic."

„Nevzpomněla byste si?"

„Ne, já jsem potom omdlela a zůstala jsem ležet na podlaze. Ale předtím, no ano, teď mne něco napadá."

Prudce vstala. „Řekla, že chce pokračovat v práci.

Rozumíte, pane Sinclaire? Chce pokračovat v práci. Je jasné, co tím myslí. Už dříve nechala své milence popravit a teď..."

Přikývl jsem a také Eleonora Brentová se odmlčela.

Přitiskla si ruce na ústa a její zorničky se rozšířily.

„Nepřipouštíme si to," řekl jsem. „Ale musíme na to přijít."

„Tenkrát plnil její rozkazy kat. Dnes je to nemyslitelné."

„Správně, lady Eleonoro. Musíme se chopit iniciativy, má-li se něco stát."

Paní Brentová si podepřela hlavu. „Když si představím, že na našem pozemku pobíhá osoba, která je pravděpodobně ozbrojená mečem a útočí na naše hosty, je mi z toho nanic. Mám strach."

„Doufejme, že nedojde k nejhoršímu. Mimoto jsou tu

- 67 -

mí přátelé a jsem tu i já."

„Nemůžete být všude. Park je velký a je tu spousta hostů..."

Něco udeřilo do dveří. Zazněl tupý náraz.

Lady Eleonora se podívala na mne.

„Co to bylo? Normálně se každý ohlašuje hlasem."

„Mám se podívat, kdo to je?"

„Prosím vás."

Udělal jsem první krok, když se opět ozval tlumený

hluk. Rychle jsem přeběhl ke dveřím a bez jediného slova varování je otevřel.

Lady Eleonora mne následovala. Zůstala stát za mnou a tiše vykřikla.

I já jsem byl celý zmatený. Jenom jsem strnule zíral na příšerný předmět, který poletoval před mýma očima.

Byla to hlava!

Sykavě jsem vypustil nahromaděný vzduch v plících.

Po zádech mi přejel mráz. Bůh ví, že jsem s něčím takovým nepočítal. Bylo to prostě hrozné.

Byla to mužská hlava. Černé vlasy, stejně jako tmavá zaschlá krev na pahýlu krku. Ústa měla široce otevřená.

Oči strnulé a bez života. Obličej vypadal tak, jak by byl život přerušen uprostřed smrtelného výkřiku.

Příšerné...

I paní Brentová zareagovala.

Stála za mnou.

- 68 -

Tentokrát neomdlela. „To je on!" zasupěla. „Ano, to je jedna z těch čtyř hlav. Poznávám ji."

Lebka se ani nepohnula.

Zato já jsem konečně začal jednat.

Bleskurychlým pohybem jsem vytáhl berettu. Soustředil jsem se myšlenkami na ten pohyb a lebka jako by něco vycítila. Ještě jsem nezvedl ruku se zbraní, abych zamířil na cíl, když se lebka náhle hnala pryč.

Letěla chodbou jako vystřelený míč. Musel jsem přeskočit práh a otočit se doleva. Lebka už byla příliš

vzdálená, abych ji mohl bezpečně zasáhnout kulkou.

Spustil jsem ruku. Rád bych ji pronásledoval, ale připomněl jsem si paní Brentovou, kterou jsem nemohl v žádném případě nechat samotnou.

Stála uprostřed pokoje a pila koňak. Držela sklenici třesoucíma se rukama.

„Nemůžete zůstat v pokoji," řekl jsem. „V žádném případě."

„A kde mám být?"

„Zamíchejte se mezi hosty, paní Brentová. Jinou radu vám nemohu dát."

„A tam budu v bezpečí?"

„To nemohu stoprocentně potvrdit. Přinejmenším budete mít ochranu. Víte přece, že jsem nepřišel sám. Mám dva pomocníky, kteří vás ohlídají."

Odložila sklenici stranou a zavrtěla hlavou.

„Jak tohle všechno skončí? Kdybych tak tušila, že slavnost se zvrátí v přehlídku hrůzy."

„Pokusím se tu nemrtvou zastavit, paní Brentová.

Nesmí prostě nic nekalého provést. Vycházím z toho, že se Madeline nachází stále v domě."

- 69 -

„V tom případě sem nemůže nikdo vstoupit."

„Ne."

„Chcete držet hosty venku?"

Zamával jsem odmítavě rukou. „Nic takového neříkám, paní Brentová. Záleží jen na nás. Víme jen jedno. Hlavy jsou volné. Nejsem schopen říci, co je jejich úkolem.

Půjdeme?"

„Vezmu si kabátek."

Přistoupila ke skříni. Kabátek byl ušit z drahé kožešiny zbarvené lehce do modra. Položil jsem jí ho přes ramena.

Lady Eleonora se otřásla zimou. Když jsme opustili pokoj, zavěsila se do mne a spolu jsme scházeli po schodišti dolů.

Dole v hale ji vítaly hlasité výkřiky.

„Konečně," ozývalo se ze všech stran. „Už jsme si mysleli, že se něco stalo. Panebože, Eleonoro, co se děje?"

Paní Brentová se zachovala statečně. Trpělivě odrážela s úsměvem všechny otázky.

Trvalo dost dlouho, než se mi podařilo zbavit ji dalších zvědavců.

Bill a Suko už byli netrpěliví. Ale když uviděli lady Eleonoru, zdrželi se dalších otázek. Po rychlém vzájemném představení jsem přešel rovnou k věci.

Oba přátelé byli šokováni, když se dověděli, co se přihodilo.

„Létající hlavy?" vydechl Bill.

„Ano."

„A ta Madeline?"

„Nic jsem neviděl, ale budu ji hledat. Dejte pozor na paní Brentovou."

„Nemám jít raději s tebou?" zeptal se starostlivě Suko.

„A co když se tady něco stane?"

- 70 -

„Dobrá, máš pravdu, zůstanu zde."

Přišla Sheila, uviděla mě a srdečně se se mnou zdravila.

Podivila se, že opět odcházím.

„Později, děvče, nejsem tady bohužel pro zábavu."

„Už se zase do něčeho žene?" zeptala se.

„Jako vždy," vysvětloval Bill. Neslyšel jsem, co k tomu připojil, protože jsem byl na cestě k domu...

Rodina jako Brentovi, která bydlela v tak velkých a nádherných

místnostech,

se

nemohla

obejít

bez

služebnictva.

K zaměstnancům patřila také tmavovláska jménem Klaudie, která se především starala o přání a záležitosti paní Eleonory.

Klaudii bylo dvaadvacet let, pocházela z Německa a pro Brentovy pracovala více jak čtyři roky. Cítila se tu velmi dobře zejména proto, že si výborně rozuměla s lady Eleonorou.

Služebnictvo rovněž bydlelo v domě, aby bylo jeho obyvatelům stále k dispozici.

Ne ovšem v prvním poschodí, nýbrž v podkroví. Pokoje nebyly tak velké, ale jejich šikmé stěny působily útulně.

Paní Brentová uvolnila Klaudii pro příštích několik hodin ze služby. Když by ji potřebovala, ohlásila by se domácím telefonem.

Klaudie se i přesto zdržovala ve svém pokoji. Nevěděla, co by pohledávala mezi tak často arogantními hosty.

- 71 -

Její pokoj byl opravdu prostorný. Zařídila si jej moderně. Nábytek se skládal z pestré umělé hmoty s červenými policemi.

V nich stály především krimi romány, které s oblibou pročítala. Klaudie se osprchovala, převlékla se a nyní přistoupila k oknu, aby se podívala do zahrady, co je to tam za hluk.

Musela vystoupit na špičky a předklonit se, aby zahlédla stan.

Modrá obloha změnila svou tvář a pluly po ní mráčky.

Obzor potemněl, ale teplota neklesala. Nikdo zatím nespěchal, aby se před začínajícím chladem schoval v domě.

Lampy se rozsvítily. Stále ještě hrál komorní kvartet, ale už se dostavili i členové taneční kapely. Připravovali si nástroje na pódiu stojícím opodál stanu. Muzikanti si oblékli červená saka a bílé kalhoty. Náhle objevila svou šéfovou. Stála spolu se dvěma muži, kteří ji obklopili jako tělesní strážci. Ty muže zde nikdy předtím neviděla.

Možná to skutečně byli tělesní strážci.

Dívka se svezla do křesla a zapnula televizor. Zkoušela jednotlivé programy, ale žádný z nich ji nezaujal. Vypnula přístroj a sáhla po knize. Nemohla se na četbu soustředit a tak knihu opět odložila. V hlavě se jí honily myšlenky. Byl to vysilující den a dosud nekončil.

Klaudie si najednou připadala v pokoji jako ve vězení.

Musela z něj pryč. Dole v kuchyni užije více zábavy.

Kromě toho chtěla sledovat kuchaře při přípravě večeře.

Protože sama ráda vařila, chtěla se něco přiučit u odborníků. Mimoto věděla, že o lady Eleonoru je dobře postaráno.

- 72 -

Měla na sobě svůj služební stejnokroj, ale stejně si natáhla pletený svetřík. Večer by mohlo být chladno.

Do haly, chodeb a pokojů v prvním poschodí vedly relativně úzké schůdky. Dívka je znala tak, že po nich mohla sejít se zavázanýma očima.

Klaudie neměla nejmenší tušení, proč tak tiše našlapuje.

Kdyby dělala větší hluk, neslyšela by hlasy pod sebou.

Bavily se tam dvě osoby.

Každá služebná je zvědavá a ani Klaudie nebyla výjimkou. V polovině schodiště se zastavila a opřela se o zábradlí. Zaposlouchala se do hloubky pod sebou, jestli něco nezaslechne.

Přinejmenším spolu hovořili muž a žena. Klaudie byla příliš daleko, aby rozuměla jednotlivým slovům. Co nejtišeji sestoupila o dva schůdky níž, nahnula se přes zábradlí a hleděla dolů do chodby.

Ty dvě osoby nezahlédla, ale slyšela hlas muže a poznala jej...

Byl to...

Klaudie polkla. To ještě nic neznamenalo. Ten muž

hovořil s nějakou cizinkou. Zbožně ji oslovoval, zapřísahal se při své lásce. Žena se však starala jen o to, aby stále více podléhal jejímu kouzlu, z kterého není úniku.

„Udělej to pro mne, pro nás! Já musím dál konat svou práci. Osud si mne vyvolil. Až to uděláš, nezklamu tě a můžeš mne mít.."

„Ano, udělám to," zazněla drsná odpověď.

O chvíli později zazněly těžké kroky.

Klaudie sebou trhla. Viděla jít muže. I kdyby si předtím nebyla jistá jeho hlasem, nyní jej okamžitě poznala.

Muž šel dál. Byl k přihlížející služebné otočený zády,

- 73 -

ale Klaudie stejně rozeznala, co držel v pravé ruce.

Předmět vrhal na podlahu dlouhý stín. Byl to meč!

Před širokým vchodem a ve světle lampy jsem objevil svého šéfa, superintendanta Powella. Stál tam se třemi hosty, z nichž jednoho jsem už odněkud znal.

Zůstal jsem stát a dal siru Jamesovi nenápadně znamení.

Pochopil a omluvil se svým spolubesedníkům.

„Co se děje, Johne?"

Tlumeným šepotem jsem sira Jamese informoval o své příhodě.

Superintendant souhlasně přikývl a upravil si brýle.

„Zdá se, že se věci daly do pohybu," ujišťoval se.

„Ano, paní Brentová se nemýlila."

„Jak chcete postupovat?"

„Rozhlédnu se po domě, jestli neobjevím nějakou stopu po Madeline." Heslovitě jsem připojil, co mi sdělila paní Brentová.

„Létající hlavy," opakoval můj šéf a rozhlédl se přitom, jako by chtěl některou z nich objevit. „Pravděpodobně se nezdržují jen v domě."

„Taky se toho obávám, pane."

„Vědí o tom Suko a Bill?"

„Informoval jsem je."

„Dobrá. I já budu mít oči otevřené. Kde vlastně vězí hostitel?"

„To nevím, pane. Počítám s tím, že ho potkám v domě."

- 74 -

„Ovšem, hodně štěstí." Sir James se zamyšleně vracel ke svým známým.

Nad touto honosnou slavností visela kletba. Mohli jsme pouze doufat, že se nenaplní a nestrhne lidi do víru hrůzy, strachu a smrti.

Z podnosu jsem si vzal sklenici oranžády a překlopil jsem její obsah do sebe.

Číšník si mne zděšeně prohlížel. Byl zvyklý na to, že hosté svůj nápoj jenom usrkávali.

V domě jsem znal pouze cestu ke galerii předků. Dům byl rozlehlý, bylo v něm mnoho pokojů, takže kdo to tu neznal, se tu hezky naběhal.

Zkoušel jsem se pustit jiným směrem. Skončil jsem pochopitelně v jedné ze širokých chodeb a téměř jsem se vyděsil, když stojací hodiny začaly odbíjet šestou.

Měl jsem nervy napnuté k prasknutí. Ve druhém poschodí se hala dělila do více chodeb. Mnohé dveře pokojů byly otevřené. Vrhl jsem pokaždé pohled do perfektně vybavených místností. Panebože, kdo tady bydlel a udržoval dům, musel mít peněz jako slupek.

Některé pokoje vybavili moderním nábytkem, jiné byly sbírkou nábytku z různých století. Nikoho jsem zatím nepotkal. Ačkoliv se většina hostů nacházela v zahradě a někteří z nich se zdržovali v domě, připadal jsem si osamělý. Opuštěný hledač hrůzy.

Dosud proti mně nevyrazila žádná hlava. Žena hovořila o čtyřech hlavách. Vycházel jsem z toho, že všechny opustily tělo Madeline.

Ještě jedno poschodí a potom se ocitnu v podkroví.

Našel jsem schodiště, které ještě museli renovovat.

Všechny schody byly v pořádku, ale bylo třeba obnovit

- 75 -

nátěry.

V tomto poschodí se atmosféra změnila. Cítil jsem jakousi prázdnotu, bez života, jako by se v pokojích nikdo nezdržoval.

Chodba byla těsná. Na zdech nevisely žádné obrázky.

Stály zde pouze staré kousky nábytku a čekaly, až je budou restaurovat. Pohyboval jsem se tiše kolem úzkých dveří pokojů. Světlo nevyzařovalo takový jas jako v nižších poschodích. Řekl bych, že bylo spíš kalné.

Ideální místo pro úkryt.

Připravil jsem si berettu. Jestli se objeví nějaká hlava, budu rychlejší.

Potom jsem uslyšel hlasy.

Nemohl jsem přesně určit, odkud přicházely, protože i tady nahoře se hala dělila a rozbíhala se do chodeb všemi směry. Zvuk se odrážel od stěn jako ozvěna, až dolehl k mému sluchu. Bohužel jsem nevyrozuměl, kdo se tam bavil.

Zazněly kroky. Hlasy umlkly. Patrně se obě osoby rozešly.

Čekal jsem.

Kroky se vzdalovaly. Znělo to, jako by neznámé osoby scházely po schodišti pode mnou. Tam bych je ještě mohl zastihnout.

K tomu už nedošlo!

Otočil jsem se, abych se rozběhl ke schodišti, když

vtom z jednoho pokoje zazněl známý zvuk, který nemohly ztlumit ani zavřené dveře.

Třesk tříštícího se okna.

Bleskurychle jsem byl u dveří a rozrazil je. Okno bylo naštěstí přímo proti mně. Bylo skutečně zničené. Střepiny

- 76 -

skla trčely z rámu jako dlouhá ostrá kopí.

Kdo je rozbil?

Běžel jsem k oknu. Venku bylo ještě jasno, i když

oblohu začínaly potahovat tmavé stíny. V parku svítila světla a dělila se o svůj jas s girlandami a lampióny.

Toho jsem si příliš nevšímal. Zajímavější byl kulatý

předmět, který se vznášel dál od okna.

Jedna ze čtyř hlav!

Nedělala nic. Jenom stála nehnutě ve vzduchu, jako by mě chtěla pozlobit. Znovu jsem vytáhl zbraň, vyklonil jsem se z okna a zacílil jsem. Hlava byla rychlejší.

Vznesla se výš!

Nedávno jsem řešil v Brazílii záležitost, v níž se spojilo woodoo s tancem sambou. Tam jsem rovněž musel bojovat proti létajícím hlavám. Ale to byla jiná magie. Tenkrát jsem lebky zničil. Dnes se mi to nepodařilo.

Rozbilo se další okno. Pode mnou se sypalo sklo. V

příštím okamžiku se objevila lebka se skelnýma očima a široce otevřenými ústy. Nehnala se pryč, nýbrž stoupala nahoru kolem okna, z něhož jsem vyhlížel.

Vystřelil jsem.

Náhoda, štěstí, zručnost!

Patrně obojí.

Moje svěcená stříbrná kulka zasáhla hlavu uprostřed čela. Hluk výstřelu přehlušila hudba, která se nesla celým parkem. Dole v parku nic nezpozorovali. Ani sypající se

- 77 -

střepy.

Hlava na krátký okamžik stála přede mnou. Potom se rozletěla jako ohňostroj vypálený na oslavu Nového roku.

Jenom trochu menší.

Viděl jsem ještě druhou hlavu. Poletovala vzduchem v poměrně příznivé vzdálenosti.

Když jsem na ni zamířil, přejel mi mráz po zádech.

Poznání, že je všemu konec, jestli se pohnu.

„To, co se dotýká vaší kůže, je meč," vysvětlil mi drsný

mužský hlas. „A tím vám srazím hlavu, pane Sinclaire..."

Na bledém obličeji krásné Madeline se rozprostřel spokojený úsměv. Časy se měnily, ale lidé zůstávali stejní jako tenkrát. I dnes si mohla omotat muže kolem prstu.

Madeline Brentová na to spoléhala - a vyšlo jí to.

Nyní měla i pomocníka. Jako tenkrát, když kat sebral pro ni hlavy a ona se s nimi spojila v magickém rituálu s pomocí démona Baala, dříve než dobrovolně odešla ze světa živých.

Dostala dar jako žádný smrtelník před ní. Ani mastičkář, který se vyznal v ranhojičství. Pohřbili ji, ale nepočítali se silou, která vyzařovala z hlav. Ony udržovaly Madeline při životě, učinili z ní zombii, neboť bůžek Baal, pochmurný démon dávnověku věděl, jak spojit v jediný

celek život a smrt.

Hlavy byly jejím velkým triumfem!

Nový kat udělá přesně to, oč ho požádá. Tak mohla v

- 78 -

klidu vyčkávat, toulat se zámkem a objevit se venku, až

slavnost dospěje ke svému vrcholu. Představí se jako čestný host a přitom vystaví se svým pomocníkem krvavý

účet. Musí to tak proběhnout, protože potřebuje nový

podnět.

Ale krásné Madeline něco vadilo! Nemohla přesně určit, co to je. Nebylo to však nehmotné, nacházelo se to uvnitř zámku a nechovalo se to neutrálně jako většina hostů. Ne, za tím se cosi skrývalo.

Nebezpečí!

Zpočátku chtěla tu osobu ignorovat, ale nemohla se pocitu ohrožení zbavit. Naopak byl stále silnější.

Kdo by ji mohl ohrozit?

Z oficiálních hostů asi nikdo. Musel to být člověk, který

si nějak opatřil propustku. A měl ke všemu velmi přesné informace.

Chtěla ho najít.

Madeline Brentová zůstala stát na schodišti a ještě jednou o tom uvažovala. Kudy se má pustit? Nachází se ta osoba nad ní nebo pod ní?

Hlavy cestovaly. Patřily k ní. Mohla s nimi kdykoliv navázat telepatické spojení.

Hned se do toho pustila.

Vyzařoval z ní tok zvláštních, vlastně již mrtvých myšlenek. A stejnou cestou k ní přicházely odpovědi.

Hlavy od ní dostaly příslušné pokyny, které měly vykonat.

Musely ven, aby se ukázaly lidem - a...

Náhle sebou trhla. Překotila se na stranu. Kdyby tu nebylo zábradlí, mohla lehce spadnout do hluboké schodišťové šachty. Držela se ho pevně a sehnutá odolávala šílené bolesti, která se ozvala v celém těle. Ještě

- 79 -

víc se předklonila, výraz v obličeji připomínal býka před útokem. Jazyk visel z úst a tělo se otřásalo pod náporem pronikavé bolesti.

Zombie se bránila bolesti. Bylo to neobvyklé, ale přesto bylo možno najít vysvětlení.

Deset, patnáct vteřin zůstala v tomto postoji. Potom se narovnala jako svíce a podívala se dolů. Madeline už

neměla červené šaty. Kolem jejího těla se ovíjelo hořčicově žluté cosi, hladké a vpředu otevřené, takže si to mohla prohlédnout.

Místo ve výši břicha a těsně pod ním změnilo barvu.

Bylo šedé jako popel.

Tam byla kdysi usazena jedna z hlav. Nyní už ne. A ona věděla přesně, co se s ní stalo.

Někdo ji zničil.

Proto tak trpěla!

Madeline se protáhla trhavým přerývaným pohybem, jako by chtěla předvést, že je opět v pořádku a může pokračovat ve svém díle.

Na svůj instinkt nedala dopustit. Varoval ji před někým, kdo smýšlel nepřátelsky.

Kromě toho se nacházel blízko lebky. Určitě se zdržuje v domě. Musí ho najít...

Jak míjel čas, paní Brentová byla stále nervóznější.

Mezitím převzala úkol hostitelky a besedovala s pozvanými hosty. Většinou nezávazně tlachali. Bill

- 80 -

Conolly, který ji pozoroval, se přesvědčil, že lady Eleonora je myšlenkami úplně jinde. Její úsměv byl nepřirozený a vynucený okolnostmi.

Také Sheila se připojila ke svému muži. Měla na sobě hladké černé hedvábné šaty, ozdobené zlatými šperky.

Blond vlasy měla vyčesané nahoru. Přes ramena si přehodila béžovou štolu z kašmírové vlny. V ruce držela sklenici, v níž perlilo šampaňské.

„Jsi nervózní, Bille."

„Máš pravdu."

„Proč? Něco se děje a tebe štve, že nejsi při tom?"

„Ale já jsem u toho."

„Ale ne tam, kde to probíhá."

Reportér se nakysle usmál. „To se může lehce změnit, miláčku."

„Ty si to také myslíš, Suko?"

Sheila hleděla tam, kde se usadila kapela. Muzikanti hráli jemné nevtíravé melodie. V zahradě se rozsvítila světla. Poznenáhlu se stmívalo, vál svěží vítr.

Paní Brentová se vrátila. Zastavila se u skupinky a vrtěla nechápavě hlavou.

„Nemohu pochopit, kde zůstal můj manžel," řekla tiše.

„Neměl žádný důvod, aby odcházel."

„Možná potkal v domě nějaké známé."

„Tomu

nevěřím.

Neměla

bych

se

po

něm

porozhlédnout?"

„Ne, paní Brentová!" odporoval prudce Suko. „To nemohu připustit."

Lady Eleonora vypadala podrážděně.

„Ale jas ním musím mluvit."

„Je-li váš muž v domě, určitě se setká s panem

- 81 -

Sinclairem."

„Také si to myslím," přidal se Bill k příteli.

Sheila se jenom divila.

„O co vlastně jde?" vyzvídala. „Přišla jsem později."

„To je tvoje vina, miláčku. Většinou přicházíš o spoustu věcí svými pozdními příchody."

„Tak o co jde?"

„O jednu ženskou zombii."

Sheila polkla. Její muž jí stručně sdělil, co se přihodilo.

Suko připomněl i hlavu, kterou viděl John a paní Brentová.

„To znamená, že opět vězíme v nějakém případu až po uši."

„Vypadá to tak."

Ke skupince se přiblížil starší muž. Zastavil se před paní Brentovou a usmál se.

„Smím poprosit o tanec, Eleonoro?" Ukázal přitom rukou na osvětlený improvizovaný taneční parket. Otáčelo se na něm několik párů.

„Williame, ty víš, jak ráda tančím. Ale teď ne, prosím.

Necítím se dobře."

„Ano, říkal mi Lucius, že tě postihla nějaká slabost. Co to bylo?"

„Z rozčilení, Williame."

„Chápu. Tak později?"

„Jistě."

Starší pán neodešel, aniž by předtím nevrhl významný

pohled k Sheile.

„Jeden starý přítel naší rodiny," řekla paní Brentová.

Postavila se na špičky, protože zahlédla, jak na ni mává nějaká dívka. „Aha, tam přichází moje dcera Susan."

Susan Brentová působila svěžím dojmem mezi upjatou

- 82 -

společností. Měla volné oblečení. Bílé džínsy, měkkou obuv s ozdobami, které ladily se zeleným svetříkem stejně jako spony v tmavohnědých vlasech. Nad tím vším dominoval příjemný opálený obličej. Celá postava sálala osobním kouzlem a šarmem.

Matka a dcera se objaly.

„Myslela jsem, Susan, že to už nestihneš."

„Bylo to dost těžké."

„No a?"

Odhrnula si pramen vlasů z čela.

„Nyní jsem zde. Kde jsou ostatní? Tatínek a..."

„Je doma."

„Ach tak. A ostatní příbuzenstvo?"

„Před chvilkou jsem viděla Matthewa a Ginger."

„Jak se vede Ginger?"

Paní Brentová pokrčila rameny. „Myslím, že se drží dobře."

„Já taky."

Eleonora Brentová nechtěla tohle téma dále rozvíjet.

„Ráda bych ti představila jedny známé."

S Conollyovými se již trochu znala. Se Sukem dosud ne.

„To je můj kolega," řekl Bill.

„Ach tak. Jsem ráda, že vás poznávám," řekla Susan a přejela Suka posledním zkoumavým pohledem. „Ráda bych se osprchovala a převlékla. Potom se vrátím."

„Uvidíme se později, Susan."

Dcera se rychlými kroky vzdalovala směrem k domu.

„Muž, který se s ní ožení, to nebude mít jednoduché,"

vzdychla její matka Eleonora, když hleděla za odcházející dcerou. „Zdědila temperament po mém muži a..."

- 83 -

„Prosím, ztište se!" přerušil ji Suko.

Conollyovi jej užasle pozorovali.

I paní Brentová zavrtěla překvapeně hlavou.

„Co se děje?" zeptal se Bill.

Suko poodešel o několik kroků stranou. Zůstal stát a rozpačitě pokrčil rameny. „Zdálo se mi, že jsem slyšel, jak se tříští sklo."

„Okna?"

„Ano, pravděpodobně."

Oba vzhlédli a jejich zraky klouzaly po fasádě domu.

Ale byli příliš daleko, aby mohli rozeznat nějaké podrobnosti.

„Pojďme blíž k domu," navrhl Bill.

Inspektor souhlasil. Nemuseli se nijak skrývat, protože ostatní hosté byli plně zaměstnáni přípravami na večeři.

Kuchaři už vše připravovali pod stanem.

Suko a Bill prohledávali bezprostřední okolí domu.

Stopy se hledaly velmi obtížně, protože těsně u zdi rostly keře.

Zatímco Suko pátral dál, Bill se znovu zahleděl na fasádu. Náhle strnul v nepřirozeném postoji. Tiše zahvízdal.

„Suko - podívej se nahoru!"

Číňan zaklonil hlavu. „Co se to tam pohybuje?"

„Míč to určitě není."

„To je pravda - spíš lebka."

A nebyla sama. V příštím okamžiku vyrazila dvojice dalších hlav z různých oken. Vyletěly z domu jako střely.

Dolů se sypaly skleněné střepy. Sukovi ani Billovi nemohly ublížit, protože stáli ve vzdáleném rohu domu.

Hlavy zůstaly stát nehnutě ve vzduchu jako hroziví

- 84 -

strážci...

Gideon Brent, šéf rockerů, zvaný Tygr a také černá ovce rodiny, shromáždil své věrné. Nechtěl uznat, že on by měl zůstat stranou té velké rodinné sešlosti. Oba mladíci, se kterými se potýkal Suko, se už zotavili. Oni i ti ostatní byli v dobré kondici. Toužili uhasit hlad a žízeň a ještě se dobře pobavit.

Všechno bylo domluveno.

Hlavně nenápadně. V dlouhé řadě a tiše se přiblížit k cíli.

A potom udeřit, kdyby je nějaký dobrák chtěl zastavit.

Tygr se vyznal. Vyrostl tady. Často si hrál v parku a jeho okolí, kterým nyní projížděl dlouhý had motorek.

Les a křoviny tlumily hluk sunoucích se těžkých harleyů. Za ochrannými štíty přileb připomínaly obličeje rockerů bílé rozmazané skvrny.

Světla ubývalo. Za normálních okolností by zapnuli světla reflektorů. V soumraku se pohybovali jako rachotící stíny.

V čele jel Gideon. Vyklonil se co nejvíce dopředu a také jako první zahlédl bílé mříže brány prosvítající mezi zelení.

Zvedl levou ruku a dal znamení. Velká brána byla otevřená. Skvělé, nebudou muset přelézat plot.

Ale u brány stáli hlídači v těsně padnoucích oblecích.

Rukama dávali znamení, aby zastavili.

- 85 -

Tygr Brent dojel těsně k nim. Zůstal sedět a spustil obě nohy na zem.

Oba hlídači se ušklíbli. „Asi jste zabloudili, co?

Odjezd!"

„Nezabloudili jsme, ty hovnivále!" prohlásil vůdce rockerů.

„Řekl hovnivále?" zeptal jeden hlídač druhého.

„Myslím, že ano."

„Měli bychom ho naučit vybraným způsobům." Ozval se silnější z těch dvou. Z pod saka mu vykukovala z pouzdra pažba pistole. Hlídači byli dobře sehraní. Zatímco jeden rozptyloval pozornost rockerů, druhý vytáhl s profesionální zručností pistoli a namířil ji na jejich vůdce.

„A teď zmizte!"

Tygr zůstal sedět. V obličeji se mu nehnul ani sval.

Motory se otáčely ve volnoběhu. Nebyly hlasitější než

chroptivý dech dravé šelmy.

I druhý hlídač vytáhl pistoli.

„Máme vám prostřílet pneumatiky?"

„Potom bychom nemohli odjet," posmíval se Gideon.

„Necháme vás odvézt."

Zezadu se ozval jeden z rockerů. „Tygře, ukaž jim konečně, kdo je tady boss."

„Hned, jenom okamžik strpení."

Něco takového se jeho hochům nelíbilo. Byli připraveni uvolnit cestu. V bráně se objevil třetí hlídač, který se dosud zdržoval uvnitř. I on byl ozbrojený.

„Chcete střílet na Brenta?" zeptal se Gideon tak hlasitě, aby to mohli strážní slyšet.

„Co to má znamenat?"

„Já jsem Gideon Brent!"

- 86 -

„A co má být?"

„Patřím k nim, člověče."

Hlídač znejistěl. Ohlédl se po svém kolegovi, který stál pod lampou.

„Nedej si nic navykládat, Ricku. Ti hoši blufují."

„To není žádný bluf. Jsem Gideon Brent. Patřím k téhle milé rodině. A teď mne nechtě projet, hlupáci."

Jestli to byl nebo nebyl Brent, pro hlídače to nic neznamenalo. Měli své pokyny a těmi se bez výjimky řídili.

Rick přitvrdil hru. Spoléhal se přitom na svou zbraň.

Chtěl přistoupit ke Gideonovi a přitisknout mu ústí zbraně na obličej, ale Tygr Brent byl rychlejší.

Motor běžel. Rozjet takový stroj, jako měl Gideon, byla otázka vteřiny.

Což se stalo.

Honda vyrazila proti Rickovi jako divoká šelma. S tím hlídač nepočítal. Překvapením ani nevystřelil. Gideon jej porazil na zem.

Rickovi vyletěly ruce do výšky. Náraz jej odhodil dozadu, přičemž srazil i oba kolegy.

Současně startovali i ostatní rockeři. Hnali se dopředu a vyráželi divoký bojový pokřik.

Padlo několik výstřelů, ale nikdo nebyl zasažen. Kromě toho přejeli i dalšího hlídače.

Tygr se chechtal jako ďábel.

„Jeďte!" zaječel. „Cesta je volná. Teď bude slavnost patřit nám..."

- 87 -

Osobě, která stála za mnou, jsem věřil každé slovo.

Nezjistil jsem sice, kdo to je, ale v žádném případě to nebyla zombie. Cítil jsem totiž na krku teplý dech muže, který za mnou stál.

Do zad mne tlačilo chladné ostří. Pociťoval jsem hrůzu.

Byl to vnitřní strach z porážky, z bezmocnosti. Stál jsem nahnutý z okna a hleděl do parku.

Za mnou se opět ozval neznámý. „Když teď udeřím, hlava se vám oddělí a upadne mezi hosty. To bude novinka."

„Tak nějak to bude," řekl jsem. „Ale proč mi chcete srazit hlavu?"

„Musím to udělat!"

„Spáchal jsem něco?"

„Překážíš."

„Komu?"

„Nám."

Vtáhl jsem vzduch nosem. „Nemyslíte náhodou Madeline Brentovou?"

„Ano."

„Vypadá to, že si v tomto domě našla spojence."

„Ovšem. Je nádherná. Ten andělský obličej, ona je..."

Dřív než začal se svým chvalozpěvem, přerušil jsem ho.

„Ona je zombie, oživlá mrtvola, pane. Nemá duši, nemá srdce. Je to osoba, která už zabila. Víte o tom, že její milenci byli sťati, pane? Umíte si představit, že by se vám mohlo stát něco podobného? Teď se věnuje vám, protože

- 88 -

vás potřebuje, ale brzy může všechno vypadat jinak."

„Mne nezabije. Tenkrát svého kata rovněž nezabila.

Dnes jsem jejím katem a budu i jejím milencem. Kat a milenec, to je ono."

„Mýlíte se!" Chtěl jsem pokračovat, ale přerušil mne tříštivý zvuk. Dvě okna pode mnou se rozbila, vyletěly z nich hlavy a zůstaly viset ve vzduchu jako pozorovatelé.

I neznámý muž za mnou je zahlédl. Tiše se zasmál.

„Nyní vyslala své posly," triumfoval. „Vidí všechno. Dozví se o každé maličkosti. Ona..." Mluvil ještě rychleji, ale já jsem nedbal na jeho slova. Pomalu mi začalo svítat. Poznal jsem, kdo stojí za mnou.

Nepoznal jsem jej podle ztlumeného hlasu, ale do nosu mne udeřila vůně. Byla to vůně kolínské, kterou jsem již

jednou postřehl. A nyní se ta osoba nacházela v mé blízkosti.

„Budeš první obětí," sliboval mi. „Tento meč ti srazí hlavu. Je k tomu zvlášť pečlivě vybrán. Tvoje hlava bude ozdobou slavnosti."

Mohl mít zatraceně pravdu. Co mám dělat? Přemýšlel jsem o tom, jak zvrátit tuhle nepříjemnou situaci. Aby mi setnul hlavu, musel nejdříve zvednout meč a potom udeřit.

Zůstal by mi zlomek vteřiny, abych mohl reagovat.

Přesně tohle byl osudový okamžik. Dostal by mne. I kdyby úder nezasáhl hlavu, tak najisto tělo.

„Nadechni se, Sinclaire. Podívej se dolů. Co vidíš?

Světla svítí, hraje hudba. Lidé tancují, baví se a těší se na dobrou večeři. Tvoji hlavu dostanou jako předkrm.

Madeline poznala, že jsi pro ni nebezpečím, proto tě musím zničit, rozumíš?"

„Ano, ale nechápu, jak může být člověk tak hloupý a

- 89 -

své vlastní já zaprodat nemrtvole."

„To se ti jen zdá. Provedu jen to, co Madeline už zná."

„Ale to se odehrálo dávno. Časy se změnily!" Strach mi sevřel hrdlo.

„Lidé zůstali stejní!"

„To je pravda."

„Tak vidíš. Proto zakrátko přijdeš o hlavu. Viděl jsi všechno? Chceš poslat dolů poslední pozdrav?"

Nepřistoupil jsem na jeho cynismus. Ve skutečnosti jsem dole něco zajímavého zahlédl. Suko a Bill se oddělili od ostatních hostů. Stáli nedaleko od fasády domu a koukali se vzhůru. Určitě si všimli hlav. Ale byli jediní.

Přátelé mne nezahlédli. Jestli ten chlap za mnou provede, co si usmyslel, padne jim moje hlava přímo k nohám.

Čepel meče přestala tlačit na moje záda. Teď se rozpřáhne a co udělám já?

Nic!

Budu čekat na smrt...

„Máš u sebe zbraň?" zeptal se Suko Billa. Reportér zavrtěl hlavou. Vypadal jako hromádka neštěstí.

„Ne, k čertu. Kdo by si bral zbraň na slavnost? Já každopádně ne, i když mne mohlo napadnout, že se něco semele, když jsem vás tu potkal."

„To je smůla!"

„Smím ti aspoň pomoci, až budeš chtít sestřelit tu

- 90 -

hlavu?"

„Tak jsem to přibližně myslel."

Bill ještě jednou přeměřil vzdálenost. „Ne, Suko, je to příliš daleko na přesný zásah."

„Také se mi zdá." Inspektor poodešel pár kroků stranou, protože se objevil číšník s podnosem, na němž stály sklenice naplněné šampaňským. Suko i Bill odmítli občerstvení.

„Připadá mi, jako by něco pozorovaly," řekl Suko.

„Jenom se ptám sám sebe, co by to mohlo být."

„Pozorují nás."

„Ale pro koho?"

„Jak to myslíš?"

„Hlavy se neobjevily náhodou, Bille. Opustily tělo oživlé Madeline Brentové. Jistě pozorují okolí na její příkaz."

„Máš pravdu." Bill znovu pohlédl vzhůru. „Mohli bychom mít úspěch, kdybychom šli do domu a vystřelili na ně z horního okna." '

„Potom by byli lidé tady dole bez ochrany."

„Proti komu?"

Suko zvedl ruku a nechal ji opět klesnout.

„Bille, mysli na to, že Madeline ohrožuje tenhle kraj."

„Viděl jsi ji?"

„Ne. Spoléhám se na výpověď Eleonory Brentové."

„Možná je to pouhý fantom. Tvor, který vůbec neexistuje."

Suko chtěl odpovědět, když něco odvrátilo jeho pozornost stejně jako pozornost dalších hostů.

Rámus a hluk, který nezapadal do atmosféry slavnosti.

Rachot motorek, které sem přijížděly.

- 91 -

Oba přátelé se otočili. Rozlehly se první výkřiky.

Společnost byla šokována. Hosté, kteří si povídali v uzavřených skupinkách, se rozprchli jako slepice, když

zahlédli řítící se masu řvoucích motocyklů.

Kola se hnala přes trávník a trhala ho, až trsy trávy létaly do výšky. Reflektory byly rozsvícené. Dlouhé světelné prsty zasahovaly lidi jako kopí, poskakovaly po zelené ploše oslňovaly a zabodávaly se do otvoru stanu.

Suko a Bill zapomněli na lebku. Běželi tam, kde se horda chtěla zastavit. Jeden z nich předjel, ostatní popojížděli v půlkruhu za ním.

Světlo jeho reflektoru dopadlo na lady Brentovou, která stála na místě jako přibitá a hleděla na rockera.

První byl u ní Suko. Chtěl ženu odtáhnout zpátky, ale ona zavrtěla odmítavě hlavou.

„Ne, nechte mě. Já vím, kdo přijel."

„Kdo je to?"

„To je Gideon, můj synovec. Černá ovce naší rodiny.

Odešel od nás, aby žil vlastním životem. Zpropadeně, copak to měl zapotřebí?"

Rocker se zastavil. Seskočil z motocyklu a postavil jej na stojan. Ležérním pohybem sundal ohnivě červenou přilbu a položil ji na sedadlo.

Jeho kumpáni napodobili svého šéfa.

Tygr přistoupil k lady Brentové.

„Ahoj, tetičko," řekl a ušklíbl se. „Těší tě, že mě zase vidíš?"

„Co chceš?"

Rozhlédl se kolem.

„Já a mí přátele jsme se zde ocitli náhodou. Chceme se také pobavit. Je toho tady dost, abychom se nasytili a

- 92 -

uhasili žízeň."

Hosté se drželi v uctivé vzdálenosti. Jenom Suko, Bill a Sheila stáli poblíž, aby mohli zasáhnout, bude-li to třeba.

„Zmizte," řekla Eleonora Brentová. „Táhněte a zapomeneme na všechno, co se stalo."

Gideon se jen zasmál.

„Ale kdepak, tetičko. Copak nesmím pozdravit otce a jeho starou? Je to už jeho druhá žena, ne? Vždyť moji matku odrovnal."

„To už stačí!" křikla Eleonora Brentová. Bylo jí trapně, že tak významní hosté musí něco takového poslouchat.

„Já jsem tu také." Suko přistoupil blíž a Bill jej následoval.

Gideon se rozřehtal. „Ale, to je můj přítel Číňan. Tady nedávají žádný vysušený sendvič na zub, co?"

„Odjeďte."

„Ne, zůstaneme. Tentokrát se nenecháme zastrašit. Je nás tu dost. Chceme také ochutnat šampaňské. Nasytit se..." Odmlčel se, protože mezi přihlížejícími diváky objevil tmavovlasého muže, který už byl mírně opilý.

Gideon se rozesmál. Prohnul se a natáhl ruku. Prstem ukázal na muže.

„Haló, tatíčku, ty jsi tady taky? To je skvělé."

Matthew Brent už nebyl střízlivý.

„Vypadni! Nechceme tě tady."

Tygr se o něj nestaral. Jenom se smál, provokativně se postavil se široce rozkročenýma nohama a zastrčil palce do širokých poutek opasku.

„Půjdu, až budu chtít. Jsi tady sám? Neleží už macecha opilá někde v koutě?"

Bylo mu jedno, že jeho poslední poznámka ještě zvýšila

- 93 -

všeobecné napětí. Jeho otci však ne. Náhle zaútočil a udeřil.

To znamenalo, chtěl synovi uštědřit facku, ale nepočítal s jeho hbitou reakcí. Gideon byl pro něj příliš rychlý. Dříve než se dlaň dotkla tváře, uchopil ji pevně za zápěstí a smál se otci do obličeje. Ten se marně snažil uvolnit ze sevření a pod silným tlakem klesal pomalu na kolena.

Před mnoha zraky se tak konalo hořké pokoření. Nikdo se neodvážil zasáhnout. Všichni byli rozhořčení, ale příliš

zbabělí na to, aby něco podnikli.

Možná se někteří z nich dokonce těšili na skandál.

Jenom Suko a Bill si mysleli něco jiného.

Suko se náhle objevil vedle Gideona a poklepal mu na rameno. Přátelské varování, nic víc.

Šéf rockerů zavrtěl nelibě hlavou.

„Drž se zpátky, člověče!"

„Nech ho být."

Jeho hlas přehlušil supění Matthewa Brenta.

„Ne, já..."

Byl to stěží postřehnutelný úder prsty. Suko nechtěl, aby se spolu začali prát. Jeho zásah byl přesný.

Rocker náhle zasupěl. Pustil otce, který odvrávoral stranou, zbledl a předklonil se.

„Zatraceně, ty zkurvysynu, co..."

„Říkal jsem ti, abys ho nechal na pokoji. A teď si sedni na motorku a zmiz!"

„Toho se nedočkáš!"

Ze tří různých stran se náhle objevili ozbrojení muži.

Byli to hlídači od brány, kteří v rukou drželi těžké revolvery a mířili jimi na rockery. Chtěli napravit chybu, které se předtím dopustili, když nezabránili rockerům vjet

- 94 -

do parku.

Vtom zasáhla Eleonora Brentová. Vykročila a rozpřáhla ruce.

„Tady se nebude střílet!" řekla tichým, ale ostře modulovaným hlasem. „Rozuměli jste? Tady nepadne jediný výstřel. Ne na mém pozemku a tak dlouho, dokud k tomu mám co říci. Je to jasné?"

„Ale, madam," řekl Rick. „My..."

„Selhali jste. Běžte. S těmi mladíky budeme hned hotovi."

Ještě jedna osoba se přiblížila. Byla to Susan Brentová.

Zatím se nepřevlékla. Přistoupila k bratranci a udeřila ho.

Bezmocně přijal ránu. Když se podíval na Susan, viděl v jejích očích jen nenávist.

„Táhni, ty chcípáku!" vykřikla. „Nech nás konečně na pokoji. Seber svoje kumpány a ať už tě tady nikdy nevidím. Jasný?"

Gideon se narovnal a přikývl. „Ano, mluvíš dost hlasitě.

Promiň, Susan. Nevěděl jsem, že jsi už tak podělaná jako ti všichni tady!"

„To s tím nemá nic společného. Já..."

„Tam, tam." Náhle vyjekl ženský hlas. „Co je tam nahoře?"

Rockeři a Susan byli zapomenuti. Zraky hostů zamířily k obloze, kde z temnoty padalo dolů cosi, co připomínalo kámen.

Byly to tři hlavy, které se pustily do hloubky, aby zaútočily na lidi.

Za svůj cíl si vyhlédly lady Eleonoru!

- 95 -

Čekal jsem na hvízdnutí a ve zlomku vteřiny jsem se převalil zpět dovnitř. Vší silou, která mi ještě zůstávala, jsem se vrhl doprava. Přitom jsem se ramenem uhodil o okenní křídlo. Počítal jsem s tím, že mne meč stejně zasáhne.

Necítil jsem žádnou bolest a hlava mi stále seděla na krku. K tomu jsem zaslechl tlumený hluk a potom pád těžkého těla na zem.

Převalil jsem se, abych měl lepší výhled do pokoje.

Najednou jsem měl pocit, že sedím v kině a sleduji napínavý film.

Bylo to opravdu tak.

Přede mnou ležel můj kat. Pevně svíral rukojeť meče.

Vedle něj stálo mladé stvoření oblečené jako pokojská a oběma rukama drželo těžkou vázu, kterou praštilo svého chlebodárce.

Teď jsem se ujistil, kdo byl tím katem.

Sir Lucius Brent byl v moci oživlé Madeline a sloužil jí.

Dívka byla v šoku. Pohybovala se a vyslovovala jednotlivá slova jako robot.

„Já... nemohla jsem nic jiného dělat. Neslyšel, jak přicházím. Chytila jsem vázu a..."

Pomalu jsem se zvedal, abych ji nevystrašil.

„Děkuji," řekl jsem. „Zachránila jste mi život."

Kolem úst jí zahrál úsměv.

„Ano, ale já..."

Ani se nepohnula. Vzal jsem jí vázu z rukou a postavil

- 96 -

jsem ji na stůl.

Potom jsem věnoval pozornost siru Luciusovi Brentovi.

Dostal ránu do zátylku. Vyrůstala tam obrovská boule. Na otřes mozku to nevypadalo, ale bude ho pořádně bolet hlava. Byl vyřazen z boje.

Ale Madeline ještě žila.

Otočil jsem se k dívce. „Jak se jmenujete?"

„Klaudie."

„Dobrá, Klaudie, já jsem John. Víte, že případ ještě nekončí. Je tu stále Madeline."

Dívka na mne strnule hleděla. „Ano, slyšela jsem ji."

„Kde?"

„Tady v domě. Ona... ona se bavila se sirem Luciusem."

„O čem?"

„Nerozuměla jsem jim. Přinejmenším ne všechno.

Chtěla znovu prožít příšernou dobu, v níž žila. Zvláště dnes, když je tu spousta hostů."

Nechtěl jsem se už vyptávat. Rozbitým oknem dolehl sem nahoru hluk. Rychle jsem přistoupil k oknu a vyklonil jsem se ven.

Už se pořádně setmělo. Jen obtížně jsem rozeznával jednotlivé postavy, ale něco se dole změnilo.

Po postavách hostů i po trávníku poskakovala světla.

Zaslechl jsem rovněž typický zvuk pomalu jedoucích motocyklů.

Přijížděla nějaká tlupa. Rychle jsem si spočítal světla reflektorů a vyšlo mi jich šest. Protínala tmu jako blýskavá kopí.

Sevřel se mi žaludek. Kdybych byl dole, mohl bych zasáhnout, protože už nám tu chyběla jen návštěva rockerů.

Naštěstí jsem tam zanechal Suka a Billa. Určitě něco

- 97 -

podnikli.

„Co se děje?" zeptala se Klaudie, když jsem se otočil zpět do pokoje.

„Dostavili se rockeři."

„Panebože." Trhla sebou leknutím. „Určitě je mezi nimi i Gideon."

„Kdo je to?"

„Synovec Brentových. Černá ovce, která se odloučila od rodiny."

Už jsem o něm věděl. V hospodě tedy nelhal. Svůj slib dodržel. Ale to pro mne nehrálo žádnou roli. Důležité bylo, abychom dostali oživlou Madeline.

„Kde by Madeline mohla být?" dotazoval jsem se Klaudie.

„Nemám zdání. Ale určitě pobíhá někde tady. Dům je velký."

„Příliš velký."

„Chcete tu osobu najít?"

„Co mi zbývá?"

„A co bude se mnou? Kam mám jít?"

„Mohla byste se schovat."

Klaudie nechtěla. „Ne, jestli je v domě, najde mě."

„Tak běžte ven."

„Dobrá, půjdu." Šla sice ke dveřím, ale tam zaváhala a pokrčila bezradně rameny. „Nechcete...?"

„Dobrá, zůstanu s vámi."

Uchopil jsem ji pod paží a vedl ji do široké chodby.

Počítal jsem s tím, že se Madeline nebude zdržovat tady nahoře. Na to měla svého kata. Pána domu.

Klaudie se držela těsně za mnou.

Dýchala zhluboka.

- 98 -

Bála se.

Ani já jsem se necítil právě nejlíp. Fyzicky jsem byl v pořádku, ale když jsem si pomyslel, že na nás ze dvou stran útočí nebezpečí, bylo mi všelijak. A také lebky jsem nemohl ponechat stranou.

I když chodba byla široká, připadala mi teď najednou úzká jako past.

Klaudie mne zatahala za rukáv.

„Můžeme jít do podkroví, kde jsou pokoje pro služebnictvo."

„Proč? Myslíte, že se Madeline stáhla tam?"

„Tam jsem je slyšela spolu hovořit. Můžeme se o to pokusit, Johne."

Souhlasil jsem. Mimoto jsem musel někde zahájit své pátrání.

Schodiště, které nás dovedlo přímo do podkroví, bylo užší než všechna ostatní v domě.

„Tady bydlíme jenom my," řekla Klaudie. Její hlas zněl trpce.

Zdržel jsem se odpovědi a přitiskl se zády ke zdi. Zvedl jsem hlavu a podíval jsem se nahoru.

Nebylo nic vidět ani slyšet. Jenom naše vlastní kroky.

O něco později jsme stáli v relativně úzké a zčásti osvětlené chodbičce.

„Tady bydlím já."

„Kde přesně?"

Klaudie ukázala nalevo.

„Třetí dveře."

Hleděl jsem upřeně na ni.

„Nechala jste otevřené dveře?"

„Nevím."

- 99 -

„Okay, držte se za mnou."

Dívka porozuměla.

„Myslíte, Johne, že se Madeline mohla schovat u mne?"

Tiše jsem se usmál.

„Musíme počítat se vším. Jak se říká, opatrnosti nikdy nezbývá."

„Dobrá."

Zbraň jsem nechal v pouzdru. V pravé ruce jsem pohotově svíral svěcený křížek. Dříve než jsem zatlačil do dveří, ohlédl jsem se a ucítil jsem na tváři průvan. Jestli to byla pravda, muselo být v pokoji otevřené okno.

Vstoupil jsem rychle do pokoje a přejel jsem místnost pohledem. Byl prázdný. Svítily zde jen dvě lampy. Můj zrak padl na otevřené střešní okno.

Buď Klaudie větrala, nebo tudy unikla Madeline.

Sehnul jsem se a zamířil jsem k oknu. Krok před ním jsem zůstal stát a stoupal jsem pomalu na špičky.

Můj pohled padl nalevo. Tam nebyl nikdo, jenom černá prázdnota.

A napravo?

Ve vzduchu se něco třepetalo. Připadalo mi to jako netopýr. Když jsem lépe podíval, poznal jsem kousek látky, která patřila šatům podobným noční košili.

Osoba, která stála na střeše a hleděla dolů, neměla na sobě nic jiného.

Tak jako tak mi to bylo jedno. Stačilo mi, že jsem poprvé zblízka uviděl oživlou Madeline Brentovou. A nejen její obraz...

- 100 -

Madeline mne neobjevila. Pohybovala se kousek ode mne. Opatrně krůček za krůčkem.

Večerní chlad s sebou přinášel vlhkost, která na střešní krytině vytvářela tenký film, po němž bylo možno lehce uklouznout.

Nejpohodlnější by bylo vytáhnout berettu a zkrátka střílet.

Chvíli jsem si pohrával s tou myšlenkou, ale potom jsem ji zavrhl, protože Madeline zmizela z mého zorného pole. Na střeše mohla najít příhodný úkryt za ostatními vikýři a tudy zmizet.

Musel jsem ji chytit.

Když jsem se chystal vylézt z okna, objevila se ve dveřích Klaudie.

„Máte ji?"

„Ano, je na střeše."

„Ach, Bože."

Nečekal jsem na další dívčin komentář a vytáhl se do výšky.

Vítr se zmocnil mých vlasů a zkušeně je načechral. Z

okna jsem se spíš vysoukal, než vyšplhal. Potom jsem stanul na střeše, která se svažovala dolů. Leskla se na ní tenká vrstvička rosy.

Klaudii nebylo vidět.

Z hloubky sem doléhaly pronikavé výkřiky. Nerozeznal jsem, co se tam stalo. Asi to souviselo s hlavami.

Také Madeline musela něco zaslechnout, protože se

- 101 -

vzpřímila.

„Hledáš mě?" zeptal jsem tak hlasitě, aby mne dobře slyšela.

Téměř sjela ze střechy dolů.

Potom na mne strnule hleděla a v jejích očích se blýskala nenávist.

Jedno bylo jisté.

Jeden z nás neopustí střechu živý a zdravý...

Lady Eleonora Brentová neudělala vůbec nic. Stála na místě a hleděla na lebku, která se rychle přibližovala a chtěla ji srazit k zemi.

Ostatní přihlížející ovládl strach a panika. Rozprchli se na všechny strany. Nestarali se ani o rockery, kteří byli rovněž šokováni a nemohli pochopit, co se děje.

Ale Suko jednal.

Hodil Billovi svoji berettu, kterou reportér šikovně zachytil. Krátce nato se vrhl proti lady Eleonoře, zatímco Sheila se starala o Susan a odtáhla ji zpět.

Suko strhl ženu k zemi. Upadla na trávník. Suko si lehl na ni a chránil ji vlastním tělem. Na krátký okamžik se setkaly jejich pohledy. Suko vněm objevil strach a nepochopení. Tato osoba patřila ke společnosti, která pro něco takového neměla porozumění.

Suko vyskočil. Zůstal stát široce rozkročený nad lady Eleonorou. Viděl hlavu a také uslyšel výstřel.

Střílel Bill. Stál tam jako na střelnici. Dříve než mohla

- 102 -

lebka se široce rozevřenými ústy udeřit do Sukova obličeje, zasáhla ji svěcená kulka a rozletěla se na všechny strany.

Inspektor využil příležitosti, aby vytáhl svůj bič.

Obtočil kruh, řemeny se vysmekly. Druhá lebka se hnala kolem něj.

Současně se vymrštily i řemeny. Vějířovitě se oddělily a dopadly na lebku takovou silou, až jí mrštily o zem. Potom praskla.

Nad prostranstvím zazněly výkřiky.

Také rockeři se strachem dali na útěk. Počínali si přitom dost neobratně. Dvě motorky jely pohromadě. Ostatní rockeři se hnali přes trávník a nebrali žádné ohledy na hosty, kteří se často v poslední chvíli zachránili divokým skokem do bezpečí. Jeden muž však nestačil uhnout. Náraz jej vyhodil do výšky. Dopadl na stolek, který pod ním praskl.

Suko se otočil a spatřil muzikanty, kteří opustili svá místa.

Třetí lebka zmizela!

Přihnal se Bill.

Uviděl Sukův udivený a pátravý pohled, popadl ho za rameno a křikl: „Pojď se mnou!"

Oba se rozběhli ke stanu.

Lidé, kteří se tam zdržovali, vyběhli proti nim. Suko pochopil, kde má hledat třetí lebku.

Museli si lokty uvolňovat cestu, ačkoliv byl vchod dost široký.

Uvnitř stanu vládl chaos. Bufet byl napůl vyklizený, většina lahůdek se válela po zemi. Někteří hosté - spolu s kuchaři - se stáhli do nejvzdálenějšího rohu, kde našli úkryt pod dlouhým stolem.

- 103 -

Lebka kroužila nad nimi, jako by se rozhodovala, kdo bude její první obětí.

„Tu si vezmu na starost já," řekl Bill a odstrčil Suka.

Reportér dvakrát vystřelil.

Výstřely přehlušily výkřiky hrůzy. Lidé sebou trhli, jako by byli sami zasaženi. A potom němě přihlíželi, jak se lebka rozletěla.

Zničila se tím děsivá magie?

Přinejmenším bylo zažehnáno bezprostřední nebezpečí.

„Nyní nám zbývá pouze Madeline," ozval se reportér.

„A kde vězí?"

Protože Bill neuměl Sukovi zodpovědět jeho otázku, vyšli oba před stan. Tam se jejich rozbouřená mysl trochu uklidnila, i když stále nevěděli, na čem opravdu jsou.

„Možná ji John..."

Sukovu otázku přerušila další událost.

Drama se však tentokrát neodehrávalo v zahradě, nýbrž

na střeše panského domu...

Madeline byla schopná mluvit i přes svou existenci jako zombie. A také promluvila.

„Ty jsi byl tím nebezpečím, které jsem cítila. Ano, teď

jsem si toho všimla."

„Jistě!" odpověděl jsem a hledal jsem přitom výhodnější polohu. „Přišel jsem, abych tě zničil. Nemáš žádné právo na tento způsob života. Už dávno jsi měla zetlít v hrobě."

„Ale já jsem se vrátila."

- 104 -

„A jednou provždy chcípneš." Pravou rukou jsem zamířil do kapsy. Chtěl jsem jí ukázat kříž. Pokud se spřáhla s ďáblem, musel jí kříž nahánět hrůzu.

„Baal!" náhle vykřikla. „Baal nedovolí, abys..."

Vtom v zahradě padl výstřel. Vítr si pohrával s jeho ozvěnou. Když ji přinesl až k nám, trhla sebou oživlá Madeline, jako by byla sama zasažena.

Naklonila se dopředu. Zdálo se, že padá.

Přitiskla si ruce na určité místo na svém nahém těle.

Nechal jsem kříž v kapse. Nevytáhl jsem ani berettu. S

Madeline se cosi dělo.

Znovu se napřímila. Vítr se zmocnil jejích šatů. Obrátila se obličejem ke mně. Byl zkřivený bolestí. Chtěla mi něco říct, ale vtom dostala další pomyslný úder.

Tentokrát vykřikla. Do jejího těla se zakousla strašlivá bolest. Oběma rukama se držela za hruď a oči se jí tlačily z důlků.

Musel jsem vědět, co se děje. Zvedl jsem svítilnu a zamířil jsem na ni ostrý paprsek světla.

Místa, kde byly schovány hlavy, zčernala, jako by je někdo vypálil. Byla to jen kůže, na níž se objevily černé skvrny. Uvnitř zahnívala. Madeline už neměla v úmyslu mě napadnout. Byl to malý zázrak, že se přes všechnu bolest ještě udržela na nohou. Vítr s ní točil na všechny strany, ale neupadla. Potom se předklonila. Znovu se z jejích úst vydral ječivý výkřik. Byl tak příšerný, že mi naskočila husí kůže a bezděčně jsem otočil hlavu na stranu.

Ale slyšel jsem ji přicházet. Mířila ke mně. Skučela. Její tělo bylo černé. Ztratila spojení se svými bývalými přáteli a milenci.

Hlavy musely být zničené. Tato skutečnost ukončila i

- 105 -

její bytí. Anděl umíral.

Už neměl sílu. Natáhla ke mně ruce, jako bych byl její spása, ale už se mne nedotkla.

Její pravá noha uklouzla na šikmé ploše. Vzápětí nato ležela na střeše a řítila se dolů k jejímu okraji. Nic už ji nemohlo zastavit.

Náhle zmizela.

Její tělo nehlučně padalo do černé hloubky.

Vrátil jsem se zpět. Nohy se trochu chvěly, stejně jako služebná, když mne viděla prolézat oknem.

Můj úsměv jí vše prozradil.

„Už se tu neukáže - nikdy?"

Položil jsem jí chlácholivě ruku na rameno. „Ne, Klaudie, už nikdy..."

Spolu se Sukem a Billem jsme hleděli na to, co zbylo z Madeline.

Hrst kostí a prach.

Přišel k nám i sir James. Jen stěží zachovával svůj příslovečný klid.

„Podařilo se to v poslední chvíli, což?"

„Ano, pane," řekl jsem, „máte pravdu."

„A co je se sirem Luciusem?"

Zhluboka jsem se nadýchl.

„On je...?"

„Ne, pane, není mrtvý." Přejel jsem si rukou po hrdle.

„Byl na její straně a málem by mi odsekl hlavu, kdyby mne

- 106 -

Klaudie nezachránila. To je vše."

„A zároveň tak mnoho."

„Co se dá dělat, pane. Takový je život. Můžete jít se mnou. Možná se připojí i paní Brentová."

„Přivedu ji."

„Je pravda, co jsi tu právě povídal?" zeptal se mne Bill.

„Bohužel."

„To pro ni bude šok."

„Počkáme."

Lady Eleonora, sir James a já jsme společně vstoupili do domu. Chtěl jsem jít nahoru do předposledního poschodí, ale nebylo to nutné. Nějaká postava nejistě jako opilá scházela po schodech dolů a přidržovala se zábradlí.

„Luciusi!" Paní Brentová vyběhla svému muži naproti.

Padl jí doslova do náručí. Meč nechal naštěstí nahoře.

Pozoroval jsem ho. Pokud jsem si všiml, vypadal opět normálně. Madelinina neodvratná smrt jej znovu přivedla mezi živé smrtelníky.

Paní Brentová přistrčila svému muži křeslo a posadila ho do něj. Potom se otočila ke mně.

Došel jsem k němu.

Lucius Brent na mne hleděl mírně skelnýma očima.

Něco drmolil mezi rty. Chvíli trvalo, než se jeho řeč stala srozumitelnou.

„Jak se vám vede?"

„Pane Sinclaire, co se stalo?"

„Nic významného, pane. Měli jsme všechno pod kontrolou."

Podíval se mne. Postřehl moje zamrkání a stiskl mi ruku.

„Ne všechno, drahý příteli. Všechno jste neměl pod

- 107 -

kontrolou. Moje bolesti hlavy určitě ne."

„Jednou zmizí. A ještě něco, pane. Objevil jsem, že tu máte znamenitou mladou ženu. Udělala pro vás opravdu mnoho."

„Koho máte na mysli?"

„Klaudii."

„Ach tak, slouží tady jako komorná."

„To vím, ale pro mne je mnohem víc."

„A co?" zeptala se paní Brentová.

„Zachránila mi život. Podrobnosti vysvětlím při nejbližší příležitosti."

Po těchto slovech jsem opustil dům.

V parku bouchaly první lahve šampaňského. Lidé už

jsou takoví. Velice rychle zapomínají. Někdy je to možná i lepší...

KONEC

- 108 -