NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 08

Jason Dark

1997

- 2 -

Spala jenom pár hodin. Neustále ji probouzel strach.

Když uléhala ve stanu, nikdy nezhasínala světlo. I nyní zde svítila malá bateriová lampa.

Jenna Jensenová se vykulila z lůžka a posadila se. Náhle se otřásla chladem. Celým tělem jí proběhla zima a naskočila jí husí kůže.

Nikdy se nesvlékala, když šla spát. Měla oblečenou košili a kalhoty.

Rukou zašátrala napravo od sebe, kam odložila brýle.

Teprve když si je nasadila, bylo vše zřetelnější. Dokonce si namlouvala, že lépe slyší.

Poušť nikdy nebyla tichá a mrtvá. Ani v noci, kdy bylo možno zaslechnout rozličné zvuky a pojem vzdálenosti ztrácel svůj smysl.

Co ji probudilo? Byl to pouhý strach nebo snad vědomí toho, že někde číhá cosi tajemného, nepoznaného. Ne, bylo to něco jiného.

Jenna naslouchala. Daleko odtud, kde začínaly srázné strže, slyšela příšerné vytí. Mohl to být šakal. Ani by se nedivila. Připomněla si pohybující se pár očí, které viděla minulou noc. Stále přemýšlela o tom, jaké zvíře opravdu slyšela. Hyenu, šakala nebo jiné zvíře, které dosud nezná?

Už tři týdny se archeoložka s oběma arabskými pomocníky zdržovala v tomhle opuštěném údolí. Osudové místo dějin, které věčný vítr přikryl pláštěm písku a prachu. Na tomto místě Jenna doufala, že najde stopu osoby, kterou hledala, které prakticky zasvětila celou svoji práci.

Královna ze Sáby!

Stane proti ní. Už jednou přijala královnino poselství.

Podařilo se jí pomocí zlatého křížku navázat spojení s touto

- 3 -

tajemnou osobou. Přitom zjistila, že královna ze Sáby měla mocnou nepřítelkyni, jakou byla upírka Layana, která se oddávala prastarému hadímu kultu. To se odehrálo v minulosti. Layana už nebyla mezi živými a Jenna doufala, že cesta ke královně je nyní volná.

Zůstal po ní odkaz.

Marib, mrtvé město, kde se nacházela velká svatyně.

Ale město Marib bylo pohřbeno pod metrovými vrstvami pouštního písku a upadlo v zapomenutí. Existovalo pouze v pověstech Jemitů a těch, kteří odvozovali svůj původ od starověkých Sabejců.

Žili roztroušeni v Africe a Arábii. Etiopie byla přistěhovaleckou zemí starověkých Sabejců. Jejich krev se v průběhu věků promísila s krví jiných národů, ale báje se předávaly z generace na generaci. Kdyby každá pověst obsahovala jen zrníčko pravdy, složila by se z ní mozaika, podle níž by se Jenna Jensenová mohla řídit.

Nikdo jí nemohl přesně říci, kde se Marib nachází nebo nacházel. Musela se spolehnout na vlastní bádání a doufala, že ji stopy zavedly přesně na místo, kde rozbili svůj tábor.

Cítila, že toto místo je nápadně jiné než místa, která dosud navštívila. Pocit strachu i vědomí toho, že pod pouštním pískem je něco pohřbeno, zde ještě zesiloval.

Varovali ji před touto lidem nepřátelskou krajinou.

Bídně zahynul člověk, který se sem dostal bez vody a potravy.

Také v noci vál vítr. Vířil písek a prach, přesypával písečné duny a bušil do stěn stanu.

Na to si Jenna zvykla, ale vylekalo ji škrábání, které se nečekaně ozvalo na pravé straně. Rychle otočila hlavu a zahlédla koutkem oka stín, který se mihl kolem stanu a

- 4 -

vzápětí zapadl do tmy.

Přelud?

Jenna vstala. Nescházela ji odvaha. Jestli chtěla mít jistotu, musela se jít přesvědčit. Zohnutá se vyplížila ze stanu. Přitom vrazila do lampy, která rozehrála na stěně stanu novou stínohru.

Vchod byl uzavřený. Jenna zatáhla za zip. Při šramotu, který přitom vznikl, ji zamrazilo v zádech. Jenna vystrčila hlavu ven. Na obličeji ucítila chlad pouštní noci. Venku byla relativně jasná noc, ačkoliv měsíc nebyl v úplňku.

Na obloze z něj zbyl srpek obklopený hvězdami. Před ní se otevřela impozantní krajina se skalisky ošlehanými větrem, hlubokými stržemi, jak je známe z amerických kaňonů.

Několik roklí už prošla. Trpěla pod bodavými paprsky slunce, běžela přes kameny a písek, ale nikde nenašla ani stopu po královně.

Její hrobka i ona sama, vše se zdálo být zapomenuto, přikryto pláštěm času.

Ale byla to pravda?

Jenna tomu nevěřila. Nenechala si to vymluvit. Byla tvrdohlavá a kráčela úporně za svým cílem. Vysoukala se ze stanu a napřímila se. Vytáhla ještě prošívanou bundu, která ji ochrání před mrazivým nočním vzduchem. Zatáhla za zip a přemýšlela, kterým směrem se vydat.

Bylo velmi nebezpečné opouštět v noci tábor. Ocitnout se sám v krajině, kde číhalo tisícero nejrůznějších nástrah, bylo velmi nebezpečné. Jenna necítila strach. Chtěla jen s konečnou platností vědět, kdo se plížil kolem jejího stanu.

Vzala s sebou i baterku, ale zatím ji nerozsvítila. Cestu znala nazpaměť. Vedla vyschlým korytem řeky, pokrytém

- 5 -

sutí a štěrkem. Ve dne byly kameny rozpálené jako pláty kamen, v noci se rychle ochlazovaly. Teplotní rozdíly byly obrovské.

Po levé straně začínala skaliska. Stěna z ostrých skalních věží. I přes svou strohou přísnost dodávaly skály člověku, který se cítil v poušti osamělý, kuráž. Jenna k nim rovněž patřila. Ráda se toulala krajinou sama se svými myšlenkami. Byla si vědoma toho, že kráčí po historické zemi,

kde

se

pravděpodobně

nacházela

kolébka

civilizovaného lidstva.

Ve skutečnosti to bylo volání, které jí z pouště přinesl vítr. Skučivé zaječení hyeny nebo kojota.

Jenna tomu nevěřila. Stíny, které viděla, jí připadaly větší a hrozivější.

Naslouchala ozvěně svých kroků. Tábor zůstal za ní.

Před sebou uviděla obrovský trychtýř. Vypadal jako temné moře, nad nímž hnal vítr tenký závoj.

Závoj nebo stíny?

Jenna se zastavila. Zřetelně viděla Čtyřnohé, kteří se hnali přes ,moře' a nenechali se ničím vyrušit.

Byli to Zavíječi?

Mladá archeoložka, odvážnější než kterákoliv jiná žena, opět cítila vzrůstající varovný neklid.

Proč v ní ta zvířata vzbudila strach? A byla to vůbec zvířata?

Byla větší než hyeny nebo kojoti. Jako vlci. Ano, vlci.

Jenna cítila, jak ji polévá pot i v chladné pouštní noci.

Nesnášela vlky. Neznala příčinu, ale odpor k nim byl pevně zakotvený v jejím podvědomí.

Vtom zaslechla výkřik!

Ozval se kdesi za ní. Udeřil ji do zad, potom se zlomil a

- 6 -

znovu zazněl. Panický divoký výkřik. Vzápětí vše utichlo.

Jenna stála nehnutě jako socha.

V okruhu desítek mil se nacházeli pouze tři lidé. Dva Arabové a ona. Karavany se této cestě vyhýbaly. Byla pro ně nebezpečná. Naskýtalo se jediné vysvětlení. Musel vykřiknout některý z jejích průvodců. Jejich stan stál kousek stranou, chráněný skalním převisem, který

připomínal hlavu obra.

Nikdo nekřičí bez příčiny. Výkřik, který slyšela, musel ze sebe vyrazit jedině člověk nacházející se ve smrtelném nebezpečí.

Jenna se chtěla podívat, co se děje, a pomoci. Předtím ovšem musela překonat vlastní strach.

Při běhu měla stále na očích svůj cíl. Její stan byl osvětlený a působil jako světlý ostrůvek uprostřed inkoustově modré pouštní noci.

Výkřiky se už neozvaly. Jenna slyšela jen vlastní dech, který se nepravidelně a přerývaně dral z jejích úst. Byla vnitřně rozrušená. Její strach se stupňoval. Všude kolem číhalo nebezpečí. Jenna věděla, že je od samého začátku pod kontrolou někoho neznámého.

Dosud nezahlédla stan Arabů. Kryly jej vysoké skály a současně chránily před dotírajícím větrem. Nechtěla si zacházet obloukem a tak volila méně pohodlnou cestu neschůdnou krajinou. Přelézala suť a běžela prašným vyschlým úzkým korytem.

Potom se jí otevřel výhled na tábor.

Zastavila se, jako by narazila na překážku. Stan stál v malé prohlubni. Na pravém okraji se tyčily skalní věže.

Před ním se nacházelo ohniště. Viděla i džíp používaný v poušti, který prakticky projel všude.

- 7 -

Ale stan už nestál tak, jak by se dalo předpokládat. Tuto noc se nepřihnala písečná bouře a přesto byl stržen.

Ležel odhozený na levé straně. Dvě tyče, které jej podpíraly, někdo povalil. Tenhle obraz nepořádku ji vyděsil stejně jako předchozí výkřiky.

Kdo to udělal?

Pátrala zrakem v nejbližším okolí zničeného stanu, aniž

by cokoliv objevila. Nebyl tu žádný protivník, který by ve skrytu číhal, až na ni zaútočí. Okolí však bylo tajemné a záludné.

Doktorka Jenna Jensenová by se tu nejraději neviděla.

Šla jako ve snu. Na zádech cítila chlad. Tušila, že půjde do tuhého a vtloukala si stále do hlavy, že musí vydržet.

Nebylo cesty zpět.

Běžela tichem. Temnota pouštní noci ji obklopila jako stěna, ve které se náhle mihl dlouhý stín. Objevil se přímo za stanem. Protáhlý trup na čtyřech nohou s velkou silou.

Stín zmizel. Ponořil se do tmy, která jej pohltila.

Nic víc.

Jen strašlivé tušení, které Jennu skličovalo. Postupovala dál. Už po několika krocích byl stan na dosah ruky.

Vstup byl nyní nakřivo. Vypadal jako rozříznutý

ostrými zvířecími trháky.

Jenna se přikrčila a bokem se sunula dovnitř.

I zde panovalo neskutečné ticho.

Jiné ticho než venku. Skličující, mrtvé...

Chvějící se rukou namířila a rozsvítila baterku. Studený

paprsek světla prořízl tmu.

A našel svůj cíl.

Obličej.

Bledý, zpitvořený, s dokořán otevřenýma očima bez

- 8 -

života.

Obličej mrtvoly!

Jenna sebou škubla. Světlo klouzalo nalevo, až objevilo druhého Araba. Také on ležel na zádech se zkroucenou rukou. Druhou měl sevřenou v pěst. Do obličeje mu nebylo vidět. Hlavu zaklonil a přitom odkryl hlubokou ránu na krku kterou mohly způsobit jen zuby bestie...

Jenna nevěděla, jak dlouho stála nehnutě na místě a hleděla na obraz hrůzy, který se jí naskýtal. Připadalo jí, že se pohybuje někde mimo reálný čas. Ve zlém snu, který ji uchvátil jako chapadla chobotnice. Kdesi v její mysli se vynořilo poznání, že je nyní sama. Úplně sama v tmavé pouštní noci, obklopená příšernou hrůzou, smrtí a krví...

Hrůza ji opanovala natolik, že nemohla ani plakat.

Jenna zavrtěla hlavou, otočila se a odešla. Stanová plachta ji šlehla přes tvář, ale ona si toho nevšímala. Pohled upřela k zemi, ale současně se snažila proniknout všudypřítomnou prázdnotou. Pohybovala se toporně jako robot. Bez jediného klopýtnutí jakoby vedená neviditelným paprskem došla ke svému stanu a vlezla dovnitř.

Seděla tam a hleděla do prázdna. Měla na jazyku otázky, čekala odpovědi ale noc mlčela a přikryla všechnu hrůzu svým temným pláštěm.

Konečně Jenna vstala. Začala balit věci. Práci vykonávala mechanicky. Stan nechala stát. Ostatní věci naházela do rance a vložila do nepromokavého pytle, který

- 9 -

si hodila přes rameno. Netušila, jestli ji přitom někdo nepozoruje. Možná čtyřnozí zabijáci číhali v její blízkosti, dřepěli mezi skalisky a čekali na svou Příležitost. Jenna se naučila jezdit s terénním džípem. Věděla, že v těchto podmínkách je to životně důležitá věc Naučila se rovněž

číst mapu, Podle které se nyní musela řídit.

Vlastně by měla na mrtvoly obou Arabů navršit pyramidu z kamenů, ale cítila se na tuto práci příliš slabá.

Všechny věci naskládala do vozu. Stan nechala stát.

Zanedlouho jej pouštní vítr pohřbí pod nánosem písku stejně jako mrtvé město Marib.

Jenna nastoupila. Bouchla dveřmi a lekla se hluku, který

se jako výstřel nesl nocí. Podívala se, zda je klíč zastrčený

v zapalování. V této chvíli to byla nejdůležitější věc. Pokud by nemohla s vozem odjet, zahynula by tady. Tahle lidem nepřátelská země by ji nepustila ze svých spárů.

Motor byl studený, ale stejně ihned naskočil.

Světlo!

Jako dvě kopí vyletěly paprsky reflektorů do temnoty.

Dálkové světlo působilo studeně a uměle. Rozprostřelo na skaliska a sutí pokrytou zem svítící koberec, zvýraznilo obrysy krajiny - a také dva stíny stojící na skalisku.

Stráž stála nepohnutě jako dva pomníky!

Čtyřnozí - vlci!

Poprvé v životě je Jenna viděla v jejich téměř brutální podobě. Chtěla jet, ale místo toho zůstala stát. Nemohla odtrhnout zrak od obrazu, který se jí naskytl.

Opět v ní narůstal strach.

Tak vypadají vrazi Arabů?

Vlci stáli nepohnutě.

Za nimi se však něco pohnulo.

- 10 -

Ještě jedna bestie?

Ne, byl to člověk.

Vyskočil před ně. Převyšoval je. Za ním vlál v pouštním větru velký závoj na hlavě.

Dlouhé vlasy - ženské vlasy!

Stála tam žena. Vztyčila pravou ruku sevřenou v pěst.

Póza vítěze!

Jenna se ani nehnula. Nestarala se o bručení motoru.

Slyšela jen nenávistný ostrý smích jako znamení triumfu.

A to bylo poslední, co Jenna slyšela. Jakmile dozněl, zmizeli vlci i žena. Ztratili se jako duchové. Okraj skaliska, na němž stáli, zel prázdnotou. Vypadalo to, jako by se nikdy nic podobného nestalo...

Jenna zařadila rychlost.

Vyrazila, jako by jí hořelo za patami. Na strach zapomněla. Ovládl ji jediný pocit. Pryč z té proklaté krajiny.

Později, když se ohnivý kotouč slunce chystal vyskočit zpoza horizontu, ji napadlo, že už se v této krajině nemohla déle zdržovat.

Musela do Anglie, do Londýna. Tam existoval člověk, kterému musela vše povědět.

John Sinclair!

Londýn!

Jenně Jensenové se to povedlo. Arábie zůstala kdesi za ní. Nic jiného se cestou nepřihodilo. Jenom pocit neurčité

- 11 -

hrozby nechtěl ustoupit.

Anglie ji přijala velmi srdečně. Pozdní léto nebo časný

podzim tak by se dalo označit roční období uprostřed září.

Ulicemi se nepřeháněla hustá mlha. Rána byla jasná a z oblohy shlíželo laskavé hřejivé slunce.

Mladá archeoložka by se vlastně měla rozplývat nad nádherným počasím, ale kdesi v hloubi duše zůstával dokonce i na anglické půdě osten neuskutečněné hrozby.

Bála se. Vědomí toho, že není úniku, se ještě stupňovalo. Byli tady, číhali na ni. Jenna cítila, že ji pronásledují, ačkoliv to byl čirý nesmysl.

Zdálo se jí, že opět vidí stíny. Dokonce i za bílého dne.

Zjevoval se jí pár chladných krvelačných očí a vzápětí opět mizel.

Jenna se vzchopila. Uvědomila si, že tohle bláznivé přemýšlení jí nepomůže najít ztracenou rovnováhu. Mrtví, vlci, neznámá žena, to vše měla za sebou. Daleko za sebou, v jiné zemi, v jiném světadílu.

V bytě se poznenáhlu uklidnila. Dokonce se jí podařilo usnout hlubokým spánkem. Probudila se, když se zešeřilo.

Vyskočila, div neporazila stolek. Potom si přitiskla dlaně na obličej a padla zpět na lůžko. Bušilo jí ve spáncích. Vstala příliš prudce. Pokoušela se o ni závrať.

Proto chvíli odpočívala, potom se opět zvedla a šla do kuchyně. Napila se a stříkla si trochu vody do obličeje.

Teprve teď mohla jasně uvažovat a připomněla si svůj původní úmysl.

Jenna se nevrátila do Londýna, aniž by k tomu měla důvod. Zaprvé zde bydlela a zadruhé se musela bez otálení spojit s Johnem Sinclairem.

Její zážitky budou pro něj opravdovým soustem. Stíny,

- 12 -

vražda v původní vlasti Sabejců, to vše ukazovalo na příšerný rituál.

V malém notýsku si Jenna zapisovala nejdůležitější telefonní čísla.

Číslo Johna Sinclaira si podtrhla červeně. Bohužel se neohlásil.

S poněkud rozpačitým úsměvem položila Jenna sluchátko. Měla si domyslit, že John je na cestách. Patřilo k jeho povolání, že se musel zříci pravidelné pracovní doby.

Peklo nezná dovolenou, říkával.

Spánek jí dodal síly, a tak se pustila do práce. Probírala se zápisky, které si pořídila při svém pobytu v Arábii a musela si je nejdříve roztřídit.

V deset hodin večer s nimi byla hotova. Jenna vložila do psacího stroje čistý list a chtěla začít psát první zprávu, když se ještě jednou pokusila zavolat Johnu Sinclairovi.

Zase měla smůlu. No ovšem, večer je stále ještě částí dne. Dříve než začala psát, udělala si malou přestávku, během níž vstala a otevřela úzké dveře na terasu. Podívala se do tmavé zahrady. Bydlela ve dvojdomku. Přízemí obývala ona, v prvním poschodí bydlel starší manželský

pár. S oběma manželi vycházela velmi dobře.

Čas horkých letních nocí minul. Temnou noc opanoval chladný podzimní vítr. Proháněl se listovím stromů a rozpustile jí čechral vlasy. Z druhé strany sem dopadalo měkké světlo pouličních lamp, které byly roztroušeny po obou stranách ulice.

Okolí jejich domu bylo skutečně nádherné. Velmi tiché, trochu stranou, ale přitom ještě stále ve městě.

Jenna vyšla na terasu. Nebyla příliš velká. Už po několika krocích končila u zeleného trávníku. Zahradní

- 13 -

nábytek již schovali. Chlad s sebou přinášel i vlhkost, která se usazovala na kamenech a skleněných tabulích oken.

Dům nebyl oplocený, ale obklopoval jej velmi hustý pás křovin udržovaný jako živý plot.

A přesně tam se něco pohnulo.

Jenna si nejdříve myslela, že jsou to větvičky. Ale ty přece nemohly vytvořit obrovský stín, který se pohyboval rovnoběžně s plotem a ještě k tomu na čtyřech nohou.

Vlk!

Jenna se ani nepohnula. Její tělo i mysl opanoval strach.

Něco podobného cítila v Arábii, když se náhle vynořily stejné stíny.

Polkla. Stín se sunul až provokativně pomalu, zastavil se, otočil a hleděl na Jennu.

Ty oči!

Chladné,

žlutě

světélkující.

Oválné

diamanty

probleskující temnotou.

Jenna zatajila dech. Vůbec to nechápala. Pomalu couvala k domu, aniž by se otočila byť jen na malý

okamžik. Stín vedle křoví měla stále na očích. Pozpátku prošla otevřenými dveřmi. Pod nohama ucítila koberec a teplo pokoje, který jí dodával pocit bezpečí.

Prudce zavřela dveře.

V obývacím pokoji svítila pouze stolní lampa.

Rychle rozsvítila všechna ostatní světla a zůstala stát uprostřed jasného ostrůvku.

Byla tu vůbec ještě v bezpečí?

Jenna klesla na židli, ale okamžitě vyskočila a stáhla rolety.

Rámus, který způsobily, jí tentokrát vůbec nevadil. Pro ni bylo důležité, že vlci, kteří se jistě potulovali kolem

- 14 -

domu, nemohli nahlížet dovnitř. Nesnesla pohled jejich studených krvelačných očí.

Jenna se v duchu ptala sebe sama, co od ní zvířata chtějí. Nic jim přece neudělala. Usilovně přemýšlela.

Pravděpodobně svou návštěvou země Sabejců uvedla do pohybu věci, které dosud skrýval příkrov zapomnění.

Nějakou starou kletbu nebo slib pomsty...

V příštích minutách Jenna proběhla celým bytem a spustila všechny žaluzie. Domovní dveře nezamkla. Kdyby to udělala, připadala by si jako ve vězení.

Co by měla dělat?

Přemýšlela a vracela se přitom zpět do obývacího pokoje. Byl moderně zařízený, ale současně zde porůznu ležela řada vzpomínek na její cesty. Umělecké předměty z dalekých cizích zemí. Drobné šperky, nádherně zdobené. V

pracovně měla ještě víc podobných věcí.

Tentokrát ji pohled na ně nepotěšil jako dřív. Stále častěji upírala zrak na telefon.

Má ještě jednou zavolat? Bylo už dost pozdě, ale Jenna se o to pokusila.

John se opět neozval.

Zklamaně odložila sluchátko do vidlice. Vedle telefonu stála moderní židle. Jenna se posadila.

Všude byl klid. V domě se nic nepohnulo stejně jako venku v zahradě. Byla to večerní pohoda, kdy se každý

mohl uvolnit fyzicky i psychicky.

U Jenny tomu bylo naopak. Stále projížděla prsty krátce střižené vlasy, rovnala si nervózně brýle na nose a odkašlávala si víc než bylo zdrávo. Natahovala nohy a pokoušela se zbavit tísnivého neklidu, který se v ní usadil.

Z chodby sem doléhalo tikání starých stojacích hodin.

- 15 -

Jejich zvuk ji rozhodně nikterak neuklidnil. Stále čekala na to, co se stane. Neuměla si zkrátka představit, že prožije klidnou noc.

V myšlenkách se pořád vracela do chladných pouštních nocí plných tajemných zvuků. Tady ovšem nebubnoval písek na celtovou stěnu stanu. Vítr se ztišil, ale přesto se zvenku ozýval nějaký hluk.

Jenna sebou trhla, když jej zaslechla. Někdo škrábal na okenici.

Strnule se posadila. Její pohled zamířil k oknu.

Žaluzie se náhle zachvěly. Jako by proti nim někdo skočil.

Vlk!

Nemohl to být nikdo jiný. Jenna se neodvážila vytáhnout žaluzii a podívat se ven. Příliš se bála.

Hluk utichl. Jena zhluboka vydechla - a vykřikla, když

zaslechla žalostné vytí, které tak dobře znala z pouštní noci.

Začala se chvět. Zachvátila ji panika. Horečně hledala východisko ale nic ji nenapadlo.

Mladá archeoložka neměla stání. Vyrazila z křesla a běžela do chodby. Odtud vedly dveře do ložnice, kde stál rovněž psací stůl. Také zde spustila žaluzie. Okno nesahalo až k podlaze. To jí dodalo odvahy, aby trochu nadzvedla žaluzii.

Vytahovala ji velmi opatrně. Kousek po kousku a zároveň se děsila nepatrného hluku, který přitom působila.

Jenna si dřepla, aby vzniklou mezerou vyhlédla ven.

I z ložnice hleděla do zahrady. Ještě trochu povytáhla žaluzii, aby lépe viděla.

Náhle byl zde!

- 16 -

Zahlédla ještě stín, který vyskočil na zeď a udeřil předními tlapami o okno. Stál přitom na zadních nohou a hleděl na Jennu, která rovněž nehnula ani brvou.

Před oknem stála bestie.

Tlamu měla dokořán otevřenou. Cenila na Jennu silný

chrup s ostrými zuby.

Jenna se stále nehýbala. Od bestie ji dělila pouze skleněná okenní tabule, což pro vlka nebyla žádná překážka. Ale on neskočil a strnul v nepřirozené poloze. Z

jeho postoje vyzařovala temná hrozba.

Jenna Jensenová se stáhla do pokoje a nechala žaluzii padnout.

Vlk zmizel.

Kdyby tak zmizel navždy. Moc by si to přála, ale nevěřila tomu. Viděla to zvíře v Arábii. A ta bestie ji pronásleduje až sem. Nebo to možná bylo jiné zvíře.

Ozval se telefon.

Jenna slyšela v ložnici, jak vyzvání. Vzchopila se. Kdo by teď mohl od ní něco chtít? V této době se většinou nevolá. Kromě toho stěží někdo věděl, že se opět zdržuje ve městě.

Kradla se vlastním obývacím pokojem jako zloděj.

Teprve u stolku se zvedla a ohlásila se stručným „Ano..."

„Jsi tam, děvče?"

Jenna slyšela ženský hlas, který jí však připadal úplně neznámý. „Co chcete?"

„Tebe."

Polkla. „Kdo jste?"

„Vládkyně vlků."

Jenna se nechtěně zasmála, což se neznámé nelíbilo.

„Nebude ti do smíchu. Strkáš prsty do věcí, po kterých

- 17 -

ti nic není. Varovali jsme tě. Tví průvodci nemuseli zahynout, kdybys odcestovala. Zapomenuté město musí nalézt svůj klid, slyšíš?"

„Proč? Nic jsem nenašla..."

„Tvoje přítomnost byla příliš. Následky si poneseš

sama, to ti slibuji."

„Znamená to, že..."

„Ano, jednou tě nechám zabít. Možná ještě této noci, nebo zítra či pozítří. Já a mí vlci máme spoustu času.

Spoustu času..."

Odmlčela se.

Jenna chtěla odpovědět, ale neznámá na druhé straně zavěsila.

Jenna zbledla. Na obličeji se jí zaperlil pot. Zachvátil ji strach. Nyní se hrozba změnila ve skutečnost. Chce ji zabít.

Jenna se zhroutila na židli a skryla v zoufalství obličej do dlaní. Seděla a poslouchala vytí venku číhajících bestií.

Znělo jako umíráček...

Nešel jsem dnes do úřadu, protože se to jednoduše nevyplatilo. Suko, Conollyovi, sir James a já jsme prožili večírek hrůzy.

Zbavili jsme rodinu Brentových rodinné kletby a vyřídili jsme několik dalších záležitostí, což nás stálo spoustu času. Suko a já jsme se vraceli zpět do Londýna, zatímco Conollyovi se chtěli ještě zdržet v okolí Bristolu.

Už před městem se nám začala lepit smůla na paty.

- 18 -

Tísnili jsme se v dopravní zácpě a dostali jsme se domů

později než kdy předtím. Pořádně mi to zabrnkalo na nervy. Suko zachovával důstojný klid.

Když jsme konečně zajížděli k domu, byla už skoro tma. Každopádně se začínalo smrákat.

V chodbě jsem si unaveně promnul oči.

„Jsi utahaný?" zeptal se Suko.

„Jako kůň."

„Tak běž na kutě."

„To víš, že půjdu. Uvidíme se zítra."

„Dobrá."

Inspektor zmizel ve vedlejším pokoji a já jsem vstoupil do bytu.

Ačkoliv jsem byl k smrti unavený, na spánek jsem neměl ani pomyšlení. Hlavou se mi honily myšlenky jak stádo splašených koní. Znovu a znovu jsem si promítal věci, které jsme v poslední době prožili.

Z ledničky jsem vytáhl láhev piva. Byla to česká značka. Mimochodem výborná. Rád se dívám, jak se sklenice orosí pěnivým mokem a na vrcholu se skví v plné parádě obrovská čepice pěny.

Hlas telefonu mne vyrušil z mé bohulibé činnosti. Se sklenicí v ruce jsem se přesunul do obývacího pokoje.

Ohlásil jsem se a naslouchal jsem hlasu, kterému jsem zpočátku nerozuměl, protože v pozadí převládal velký

rámus.

Připomínal nápadně hospodský ruch.

„Pan Sinclair?"

„Ano."

„Jsem rád, že jsem vás zastihl. Tady je Benny."

„Hm," zamručel jsem. „Benny, to je sice..."

- 19 -

„Uklidněte se, lidi. Musím něco sdělit." Lokál hlučel dál i přes jeho volání. Potom se mi konečně dostalo vysvětlení.

„Benny Studaker."

„Jméno mi stále ještě nic neříká."

„Jsem domovníkem ve vašem domě."

„To je něco jiného. Dobrá, Benny, o co jde?"

„Chtěl bych se s vámi sejít."

„Teď?"

„Co nejdříve. Jsem tady dole v hospodě." Vyslovil její jméno. „Můžete sem přijít?"

„Vlastně jsem měl jiné plány..."

„Je to důležité. Mám vám něco vyřídit a i já chci s vámi mluvit."

„Dobrá, přijdu."

„Počkám na vás."

Do té hospody to nebylo daleko, ale po pravdě řečeno moc se mi nezamlouvala. Byla to opravdová špeluňka.

Ještě k tomu ve čtvrti, která byla policii důvěrně známá.

Strážníci tam občas mívali plné ruce práce.

Co ode mne Benny Studaker chtěl, bylo ve hvězdách.

Nebyl typem, který by se rád předváděl. Jeho kolega z noční směny seděl ve vrátnici a pokynul mi, když jsem se blížil k domovním dveřím.

Zeptal jsem se jej na Bennyho.

Obklopil mne chlad. Den byl příjemný, ale nad Londýnem se teď rozkládala modročerná obloha. Nebylo ještě příliš pozdě. Na ulicích stále panoval čilý dopravní ruch.

Hospoda se nacházela asi deset minut chůze od našeho věžáku. Mezi prádelnou a hernou s automaty stála oprýskaná budova. Lokál byl stejně šedivý jako jeho

- 20 -

fasáda. Stejně šedivý byl i kouř z nesčetných cigaret, kterým jsem se musel prodrat dovnitř.

Dlouhý nálevní pult byl obsazený. Lidé tam stáli téměř

rameno na rameni. Objevil jsem tam pár mládenců, kteří se vraceli ze sportovní haly, aby se svlažili sklenicí piva.

Vedli bojovné řeči a klopili do sebe více piva, než mohli snést.

Benny už mne zahlédl. Opustil své místo u pultu a kývnutím hlavy ukázal na malý čtvercový dřevěný stolek, který byl volný.

Benny byl příjemný člověk. Malý, až korpulentní mužík s kulatým širokým obličej a šedivými vlasy střiženými na ježka. Jeho široká ústa se protáhla do úsměvu, když jsme se posadili proti sobě.

„Jsem rád, že jste přišel, pane Sinclaire. Dáte si pivo?"

„Ano."

Benny hodil rukou kamsi do oblak kouře. Číšník byl takový ušmudlaný typ s rozkapanýma očima. Člověk na něm okamžitě zpozoroval, že jej tahle práce nebaví.

„Pivo pro pána."

„No jo."

„Toho chlapa musíte pořádně prohnat, víte?"

„Možná. Nevyznám se tady."

Benny pokrčil rameny. „Není to nic extra, ale kde si může člověk vypít jinak pivo?"

Nerozváděl jsem jeho filosofické úvahy a spíše se podivil nad tím, že mi přinesli pivo. Načepovali vrchovatě i s tenkou vrstvou pěny.

Přiťukli jsme si. Benny si volnou rukou otřel rty a postavil sklenici na stůl. „Přejděme k věci," řekl a zvrátil se do opěradla. Z kapsy hořčicově žlutého koženého saka

- 21 -

vytáhl pomačkaný lístek a urovnal jej. „Něco jsem si na něj poznamenal."

„A co?"

„Jde o jednu ženu."

„Aha."

„Ano, pane Sinclaire. Přišla vlastně za vámi, ale nakonec se ocitla u mne, protože jste nebyl doma."

„Jak se jmenovala ta osoba?"

„Poznamenal jsem si její jméno." Podíval se na papírek.

„Je takové komické. Jenna Jensenová."

„Jak, prosím?"

Ještě jednou je přečetl a zeptal se: „Znáte tu dámu?"

„Jistě, znám. Jsem jen trochu překvapený, že slyším od vás její jméno. A ona byla u vás?"

„Ano, snažila se vás zastihnout. Patrně už včera nebo tak."

„Nebyl jsem doma." Odkašlal jsem si. „Říkala ještě něco?"

„Máte jí zavolat."

„Zavolám jí."

Domovník si objednal další pivo.

„Možná si říkáte, proč jsem vám to neřekl do telefonu."

„Ne, o tom jsem zatím neuvažoval."

Chápavě přikývl.

„Je tu ještě něco, o čem bych chtěl s vámi mluvit."

Předklonil se a ztišil hlas. „Víte, pane Sinclaire, znám vás a vím, jaké máte povolání. Lidé povídají. Minulou noc jsem viděl něco, čemu jsem nemohl ani uvěřit. Zvíře. Lépe řečeno vlka."

Koukal jsem na něj a čekal jsem s odpovědí, dokud nedostal pivo. „Jste si jistý, Benny? Nemohlo se jednat o

- 22 -

ovčáckého psa?"

„Ne."

„Bylo ještě světlo, když jste zahlédl toho vlka?"

Zavrtěl hlavou. „Ne, byla tma. Ale já se v tom vyznám, protože jsem kdysi měl ovčáka. Dokonce dva. Znám ty psy dokonale. Když vám říkám, že se jednalo o vlka, tak je to pravda."

„Znáte dobře vlky?"

„Jistě, proč ne? Už jsem je mockrát viděl ve filmu."

„Jistě, Benny. Spatřil jste vlka. Kde přesně to bylo?"

„V domě."

„Moment. V našem domě?"

„Ano, plížil se kolem domu." Bennymu naskočila husí kůže, když si na to vzpomněl. „Možná to byl jen takový

dojem. Říkám vám, neviděl jsem ho jasně. Zpočátku jsem si myslel, že jde o ovčáka. Ale mýlil jsem se. Byl to vlk."

„A co dál?"

Pokrčil rameny.

„To jsem vám chtěl ještě říci, pane Sinclaire."

„Viděl jste toho vlka jen jednou?"

„Ano."

„Pátral jste po něm?"

Zavrtěl hlavou. „Ne, nepátral. Nechtěl jsem ho ani vidět. To zvíře mi nahánělo strach. Měl jsem pocit, že se neplíží kolem domu náhodně."

„Proč?"

„Nevím."

Znovu se napil.

„Ten vlk vás také zahlédl?"

„Myslím, že ano."

„A nezaútočil na vás?"

- 23 -

Benny hleděl do obláčků kouře.

„Ne, vůbec ne." Domovník se ušklíbl. „Zíral na mne a jeho chladný krvelačný pohled mi naháněl strach "

Měl jsem další otázku. „Pohyboval se ten vlk na čtyřech nohou?"

Benny na mne tupě zíral a potom se rozesmál. „Chcete mě tahat za nohu, pane Sinclaire?"

„V žádném případě. Mám pro to své důvody."

„Na čtyřech nohou nebo spíš tlapách."

„Děkuji."

„Teď mne asi považujete za blázna, co?"

„Ne, jsem rád, že jste mi o tom řekl, Benny."

Odsunul židli a vstal.

„Potřebuji si zajít na klidnější místečko. Počkáte tady?"

„Okay."

Benny lehce vrávoravým krokem zmizel v kouři. Hleděl jsem za ním a zdálo se mi, že tahle putyka je čím dál hlučnější. Hotové boží dopuštění. Všichni se snažili překřičet jeden druhého.

Moje myšlenky se netočily jen kolem vlků, ale i kolem Jenny Jensenové. Znal jsem mladou archeoložku velmi dobře. Poznali jsme se u případu, v němž se jednalo o královnu ze Sáby. Jenna chtěla dál bádat v té záležitosti, protože ji mimořádně zajímala. Oba jsme byli přesvědčeni, že se naše cesty ještě zkříží. A ten okamžik právě nastal.

Zatím jsem si neuměl srovnat, co mají vlci společného s přítomností mé známé. Pravděpodobně nic nebo také vše.

Až se s ní setkám, budu vědět víc.

Zdálo se mi, že Benny je už zatraceně dlouho pryč. To nebylo normální. Dal jsem mu ještě pár minut času. Potom jsem vstal a razil si cestu k toaletám. Za špinavými dveřmi

- 24 -

začínala stejně zaneřáděná chodba. Byla krátká a končila u schodiště. Bylo úzké a sestávalo z vysokých stupňů. Držel jsem se u zdi. Pod dlaní ruky jsem cítil ohmatané madlo zábradlí. Dole začínala chodba. Spíše to byl malý čtverec osvětlený mdlým svitem zaprášené žárovky.

Před automaty stáli dva mladíci. Když mne viděli, ušklíbli se.

Jeden z nich se rozkročil přede mnou. Byl opilý.

Prozrazovaly jej začervenalé oteklé oči.

„Hej, ty smrade. Potřebujeme drobné."

„Tak si je namaluj."

Nepochopil hned, zato jeho společník ano. Chlapík se otočil tak, aby se mi dostal do zad. Během tohoto pohybu zvedl ruku k úderu. Ale nepřekvapil mě.

Byl jsem rychlejší. Především můj loket, kterým jsem vyrazil dozadu.

Hluk, který jsem zaslechl, bych přirovnal ke vzduchu unikajícímu z prasklé pneumatiky. Rváč se zapotácel a já uskočil za něj. Prudce jsem jej odhodil na druhého násilníka, který se hnal po mně. Oba upadli na zem.

„Kliďte se odtud, zmizte!"

Když viděli, že se mnou nejsou žádné žerty, odplížili se po schodišti nahoru.

Konečně jsem otevřel dveře na toaletu. Ovanul mne příšerný puch a také noční chlad, který sem proudil rozbitým oknem. Úlomky skla ležely rozesety po zemi.

Chtěl jsem otevřít dveře nejbližší kabinky, když jsem to uviděl.

Pod pravými dveřmi vytékala tekutina, jejíž barva se mi vůbec nelíbila.

Červená jako krev...

- 25 -

Rozrazil jsem dveře.

Benny ležel zkroucený v kabince.

Už mi nemohl nic říci.

Měl rozervané hrdlo...

Na několik sekund se zastavil čas. V zádech mě zamrazilo, jako by mi na ně dýchla smrt.

Když jsem zaslechl kroky, zavřel jsem dveře. Do místnosti vkročil osobně pan hostinský. Ihned objevil rozbité okno a zahromoval.

„Krucinál, to mi tak ještě scházelo. " Potom se na mne podíval zlýma, záludnýma prasečíma očkama. „To jste byl vy?"

Podíval se na průkaz, který jsem mu strčil před obličej a polkl. „Policajt?"

„Přesně tak, pane. Zavolejte na oddělení vražd."

„A proč?"

„Máme tady jednoho mrtvého. Leží v kabince. Nerad bych, abyste tam vstupoval."

Náhle se zpotil. „Zabil jste ho?"

„Ne, ale pokusím se najít jeho vraha. Pospěšte si, hrome."

Hospodský odběhl.

Zaslechl jsem ještě, jak supí na schodišti.

Vlastně bych měl zůstat tady dole, dokud nepřijedou kolegové z mordparty. Vycházel jsem však z toho, že bestie se pravděpodobně potuluje někde nablízku.

- 26 -

Proto jsem se vyšplhal do okna a dával jsem přitom pozor, abych se neporanil o zbytky skla trčící v okenním rámu. Hbitě jsem se vysoukal z okna a přistál na zadním dvorku. Nebyla to žádná nádhera. Obklopovaly jej tmavé fasády okolních domů. Za několika okny se svítilo.

Na neosvětleném dvorku se povaloval domovní odpad.

Rozsvítil jsem baterku. Paprsek halogenového světla se zabodl do tmy. Dvůr byl zčásti vydlážděný, zčásti jej tvořila udusaná hlína.

Opatrně jsem pátral v bezprostředním okolí rozbitého okna.

Zanechal po sobě stopy?

Ano, zůstaly zde otisky tlap. Dlažba byla poškrabaná a v zemi se táhly dlouhé šrámy.

Zamrazilo mě. Napadlo mě, zda se jedná o normálního vlka nebo vlkodlaka.

Obojí bylo možné...

Prohledal jsem dvůr. Po každém kroku jsem přejížděl baterkou zleva doprava, abych zjistil co nejvíc. Zatím jsem neměl úspěch. Pokud se vlk nacházel nablízku, tak si našel velice dobrý úkryt.

Zadní dvorky se velmi často spojovaly s průchody na ulici.

V tomto případě to bylo jiné. Pokud jsem se chtěl dostat na ulici, musel bych projít vrátky do chodby. Vlky jsem nevyplašil. Jenom dvě kočky, které s mňoukáním uháněly pryč.

Vyhledal jsem jedny dveře bez kliky. Vyrazil jsem je.

Pokud jsem správně uvažoval, musel jsem se nacházet v budově s prádelnou.

Ovanul mne chlad a vlhkost. Chodba se tu podstatně

- 27 -

rozšiřovala. Do prádelny se vcházelo několika dveřmi.

Vybral jsem si nejbližší z nich. Zatlačil jsem do nich a uviděl tři kamenné schůdky, po nichž se scházelo do vlastní místnosti.

Prádelna byla ponořena ve tmě. Už na schodech jsem nasál chřípím intenzivní pach prádla, pracích prášků a vlhkosti, která mne zahalila jemným závojem.

Rozsvítil jsem.

V mém zorném poli se objevily velké pračky. Byly vytápěné párou. Trubky, které k nim byly připojeny, se táhly na všechny strany jako pavučina.

Sešel jsem ze schodů a stál mezi stroji.

Posvítil jsem zpět. Druhé dveře nebyly zavřené. Jimi mohl vlk přijít, pokud se neskrýval v této místnosti.

Na jedné straně stály velké kádě. Ukládalo se do nich špinavé prádlo. Za nimi jsem objevil mandly. Dalo se na nich žehlit i velké ložní prádlo.

Úkrytů pro vlka zde bylo víc než dost. Neustále jsem myslel na to, že bestie pronásledovala očitého svědka a potom ho zabila. I já jsem byl jistým způsobem svědek a mohl jsem dopadnout stejně jako Benny.

Nenalezl jsem žádné stopy čtyřnohého vraha.

Ale byl zde!

Nečekaně se objevil v otevřených dveřích. Obrovský

šedý stín s nadměrně velkou hlavou a párem chladných žlutozelených očí.

Překvapením se mi sevřel žaludek. Zhluboka jsem se nadechl a polkl jsem.

Proti sobě stáli dva nepřátelé. Vlk mne nespouštěl z očí, ale přitom stál jak vytesaný. Ale já jsem věděl, že během nekolika příštích vteřin skočí.

- 28 -

Což se stalo.

Dříve než jsem vytáhl berettu z pouzdra, hnal se po mně. Přikrčil se a skočil. Dostal by mne, kdybych neuskočil za jednu z těch velkých praček.

Tam jsem na něj čekal.

Zaslechl jsem plesknutí, jak přistál na podlaze a sklouzl se.

Bleskurychle jsem vyletěl z úkrytu s berettou připravenou k výstřelu. Široce jsem se rozkročil.

Musel jsem být rychlejší než on.

Když chtěl opět skočit, vystřelil jsem. Dvakrát.

Obě stříbrné kulky ho zasáhly do hlavy, kterou nebylo možno minout.

Zvíře se natáhlo, několikrát sebou škublo a potom bylo ticho.

Konec.

Opatrně jsem si ho prohlédl a uklidnil jsem se, když už

bestie nejevila žádné známky života.

Neproměňovala se. Znamenalo to, že jsem bojoval s vlkem. Ale i obyčejný vlk dokáže rozsévat hrůzu a teror.

Ptal jsem se sám sebe, jak to zvíře mohlo proniknout nepozorovaně do milionového města. Kromě jiného mne zajímalo, kdo v tom má prsty.

To nebylo samo sebou. Určitě to byla součást nějakého plánu. Ale jakého plánu?

Odkašlal jsem si, abych se zbavil tísnivého pocitu, který

mi svíral hrdlo. Zhasl jsem svítilnu. Opustil jsem ztemnělou prádelnu. Prošel jsem chodbou až k předním dveřím, které rovněž nebyly uzamčené. Zdá se, že si lidé v téhle části města příliš důvěřují.

Na ulici bylo rušno. Příjezd mordparty vyvolal zájem

- 29 -

zvědavců z řad obyvatel této čtvrti.

Z vedlejšího domu právě vynášeli dva zřízenci mrtvého.

Hosté se nahrnuli ke dveřím a zírali na nosítka.

Připomněl jsem si, že Benny Studaker byl svědkem.

Viděl vlka, a proto musel zemřít. Já jsem rovněž objevil bestii, jako bych byl na nějakém seznamu. Pokud Londýnem pobíhalo více takových zvířat.

Policista u dveří mne pustil do lokálu, když jsem mu ukázal průkaz. Jakmile mne šéf mordparty uviděl, zamával odmítavě rukama. „Ovšem, Sinclair, kdo jiný."

„Proč?"

Kolega mi podal ruku. Jmenoval se Little a byl na toto místo dosazen teprve nedávno, když jeho předchůdce odešel do penze. Na rozdíl od svého jména byl dost vysoký

a světlovlasý jako staří Vikingové.

„Čekal jste mne?"

„Hned jak mi dal hostinský váš popis." Little přešel rovnou k věci. „Ten mrtvý vypadal hrozně."

Přikývl jsem. „Zabil ho vlk."

Little se na mne po očku koukl. „Děláte si legraci?"

„V žádném případě. Mohu vám to zvíře ukázat.

Vystopoval jsem je a zastřelil."

„Kde?"

„V sousedním domě. Pojďte se mnou."

Připojil se ke mně. Oči se mu rozšířily, když jsme vstoupili do prádelny. Rozsvítil jsem. V pronikavém světle zářivek vypadalo zvíře ještě hrozivěji. Ze dvou ran vytékala krev a barvila srst.

„Vlk," zašeptal Little a zavrtěl nechápavě hlavou.

„Zatraceně, jak se dostal do Londýna?"

„Nemohl byste se mě zeptat na něco jednoduššího?"

- 30 -

„Ale je to váš případ."

„Ano. Teď bohužel mi k tomu přibyl i jeden mrtvý. On objevil vlka."

„A proč se obrátil na vás?"

„Byl to náš domovník."

„Ach tak."

O jiných důvodech jsem mu nevyprávěl. Po Jenně Jensenové jsem chtěl pátrat sám. „Musíme ovšem vycházet z toho, že to nebyl jediný vlk, který se toulá Londýnem,"

řekl jsem.

„Kde by se mohli schovávat ostatní?"

„Všude, také pod zemí."

„V kanálech?"

„I s tím je třeba počítat."

Little polkl nasucho. „To se mi nelíbí. Jak je to se zvýšenou pohotovostí našich uniformovaných policistů?"

Zavrtěl jsem hlavou. „Nechceme zbytečně vyvolávat paniku. Ale může se stát, že budeme potřebovat posily.

Potom půjde do tuhého."

„To vím."

Opustili jsme prádelnu. Sotva jsme se ocitli na volném prostranství, zůstali jsme stát. Zaslechli jsme zvuky, které narušovaly obvyklou atmosféru nočního velkoměsta. Bylo to příšerně znějící zavýjení a skučení. Přicházelo ze všech směrů a znělo jako výstraha.

Kolem nás byla spousta těch bestií!

Potom vše přehlušilo ostré hvízdnutí. Zavýjení utichlo.

Little se podíval na mne. V jeho obličeji se zračila hrůza. „Člověka by to k smrti vylekalo, zatraceně."

„To tvrdíte vy. Ale žádné obavy. Já už se o to postarám."

- 31 -

„A co chcete udělat?"

„Nic, půjdu domů."

„Ach tak."

Little nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. Jako kompromis z toho vyšla nepřirozená grimasa.

Jenna Jensenová už déle nečekala. Kromě toho se spojila s domovníkem a zanechala zprávu pro Johna Sinclaira, který se dosud neozval. Archeoložka nevolala ani do úřadu, a tak uběhl den a venku se začínalo smrákat.

Minulou noc nezamhouřila oka. Ani nevěděla, jestli ještě ta bestie číhá kolem domu. Rozednívalo se, když

konečně upadla do neklidného podřimování.

Kolem poledne se probudila, ale stejně se cítila na smrt unavená.

Ani sprcha, pod níž strávila hodnou chvíli, na tom nic nezměnila.

Nastal večer.

S ním přišlo i další čekání. Jenna už nechtěla znovu prožívat tísnivou nejistotu. Musela prostě ven, mezi lidi.

Hledět na cizí obličeje, projíždět Londýnem nazdařbůh.

Doufala jen, že vůz, který nebyl dlouho v provozu, hned naskočí.

Chvěla se, když opouštěla dům. Jejich ulici tvořily rodinné domky, k nimž patřily i garáže. Jenna si pronajala jednu z nich. Vrata elegantně vyjela nahoru.

Bála se tmy, která panovala uvnitř. Dokonce uvažovala,

- 32 -

zda odtud nevyskočí jedna z těch bestií. Ale nic se nestalo.

Viděla tam stát jenom svoji malou sportovní toyotu.

Nenechala ji na holičkách. Chvilku trvalo, než se baterie dobila, ale motor naskočil. Vyjela z garáže. Byl to nádherný pocit znovu sedět za volantem normálního vozu a ne za řízením pouštního džípu.

Spolkl ji Londýn. A s ním i čilý dopravní ruch, který

ještě zesílil. Auta jezdila nárazník na nárazníku. Nebyla zde ani skulinka, kterou by se dalo předjet. Jenně to nevadilo. Ve voze se cítila relativně v bezpečí. Když stála, vyhlížela oknem, zda ji někdo nepronásleduje. Viděla však jen lidi a vozy.

Pomalu ji opouštěl pocit stísněnosti. Pevně doufala, že zastihne Johna Sinclaira. Pokud ne, tak navštíví jeho přítele Suka, kterého rovněž znala.

Když dojela do čvrti, kde bydlel John Sinclair, ležel už

nad městem soumrak. Ozářené město připomínalo neustále se přelévající moře světla.

Bylo obtížné najít místo k zaparkování. K činžáku patřily i podzemní garáže, kam Jenna nemohla zajet. V

blízkosti věžových domů se však nacházely malé parčíky s vyznačenými místy pro parkování. Byla už téměř tma, když Jenna odbočila k parku. I zde stály vozy jeden vedle druhého. Jenna projížděla kolem nich.

Až na konci objevila na pravé straně ještě jedno volné místo, do něhož se její toyota vmáčkla. Musela však několikrát popojet, než se jí to poštěstilo.

Mohla vystoupit pouze na straně spolujezdce a stejně se ocitla ve křoví, jehož větvičky hlasitě zapraskaly.

Jenna zamkla vůz. U jeho zadní části se na chvilku zastavila. Její pohled vyletěl do výše. Nehleděla jen na

- 33 -

oblohu, ale rovněž na fasády obou věžových domů. V

mnoha pokojích se svítilo, takže dům připomínal šachovnici.

Dopravní ruch z hlavních tříd sem pronikal jako tlumený vzdálený hluk.

Vozy a křoví tvořily jednolitou stěnu. Ačkoliv technika převládala, připadala Jenně cesta k domu příšerná. Zdálo se, že vysoké domy jsou na míle vzdálené a osvětlení působilo dojmem nebe s neobvyklými tvary hvězd.

Z příčné ulice přijížděl nějaký větší vůz. Jeho řidič také hledal místo k parkování.

Jenna se znovu zastavila. Něco ji zarazilo. Možná to byl zápach, který sem přinesl vítr. V poušti se její smysly staly citlivějšími. Dívala se na mnohé věci jinýma očima.

Najednou cítila, že je tu něco, co sem nepatří.

Pomalu se otočila.

Na střeše jednoho vozu stál vlk!

Nepohnutě jako socha. Jeho oči se upřeně dívaly na Jennu.

Archeoložka se ani nepohnula. Pohled zvířete ji doslova přimrazil na místě. Ani vlk nevypadal, že by se v příštím okamžiku chystal na ni skočit. Několik vteřin ještě stál, potom se otočil a mohutným skokem zmizel za okrajem parkoviště mezi křovinami.

Jenna Jensenová se opět uvolnila. Nohy se jí podlomily.

Tápavě poodešla stranou a opřela se o blatník jednoho ze zaparkovaných aut. Po těle jí přebíhal mráz. Několikrát zalapala po dechu, než se opět uklidnil.

Jsou tady! bušilo jí ve spáncích. Nespouštějí tě z očí.

Chtějí ti ukázat, že jsou silnější než ty. Nemáš proti nim žádnou šanci.

- 34 -

Poslední věty jí nešly z hlavy. K tomu si vzpomněla na předchozí telefonický rozhovor.

Tohle jí řekla i neznámá žena. Možná se i ona teď

nachází v její blízkosti.

Ačkoliv se rozhlížela kolem a sebevíc namáhala zrak, nikoho neviděla.

Tohle parkoviště bylo liduprázdné. Zatím se tu nacházela jen ona, když najednou zaslechla kroky. Lidské kroky. Ta osoba šla rychle a tvrdě našlapovala. Patrně se jednalo o řidiče, který před chvilkou vyjel z postranní ulice.

Mohl být její šancí.

Jenna běžela, aby se s ním potkala na malé křižovatce.

Muž na ni pohlédl, kývl na pozdrav a šel dál.

Jenna zůstávala za ním. O chvilku později prožila další zklamání, protože muž mířil k druhému domu, v němž

John Sinclair bohužel nebydlel.

Protože už měla polovinu cesty za sebou, zrychlila chůzi. Slyšela vlastní kroky na tvrdém asfaltovém povrchu a zahlédla osvětlený vchod do domu.

Ještě pár kroků a bude v bezpečí.

Vtom se to stalo.

Otočila se.

Nikdo ji nepronásledoval. Viděla jen světla z parkoviště. Zatímco se rozhlížela, pokračovala v cestě - a narazila na překážku.

„Máme naspěch?"

To nebyl muž. Poznala ženský hlas.

„Promiňte, prosím..."

„V pořádku."

Žena jí položila ruce na ramena. Na okamžik jí pohlédla

- 35 -

přímo do očí, které byly nezvykle jasné a pronikavé.

O pár vteřin později žena zmizela. Jenně připadalo toto setkání jako sen.

Mladá žena zhluboka vydechla a zůstala stát. Teprve nyní mohla logicky uvažovat a dát si jisté věci do souvislostí. Znovu si promítla před očima setkání s cizinkou.

Mluvily spolu...

Panebože, ten hlas! Jenniny oči se rozšířily hrůzou.

Připadal jí známý, ačkoliv tu ženu nikdy neviděla. A k tomu ještě ten brutální pohled - jako by na ni hleděla divoká šelma.

Ano, byla to ona! Musela to být ona. Cizinka, která jí volala.

Jenna neviděla žádné východisko. Zjevila se znenadání a Jenna si připomněla pouštní noc, kdy tuto osobu rovněž

spatřila.

Kdo to může být?

Bylo zbytečné klást otázku, na niž neznala odpověď.

Rozhodně se nejednalo o královnu ze Sáby. Ale možná s tím měla něco společného.

Jenna Jensenová spoléhala na Johna Sinclaira, když se s chvějícíma se nohama blížila ke vstupu do budovy, který

byl v tuto hodinu ještě otevřený.

Mladá žena vstoupila do velké haly. Nalevo se nacházely výtahy. Naproti vchodu seděl ve vrátnici portýr za silnou skleněnou stěnou.

Jenna zamířila k němu. Muž ji také spatřil a hleděl tázavě na návštěvnici.

„Vy zde bydlíte, madam?"

„Ne, chtěla bych někoho navštívit. Pana Sinclaira."

- 36 -

„Jste ohlášená?"

„Tak nějak."

Vrátný protáhl obličej. „S tím vám nemohu pomoci."

„Tak mu zavolejte, prosím."

„Mohla byste mu sama zavolat z budky," odpověděl mrzutě vrátný.

„Dobrá," Jenna se zajíkla, zatímco muž před ní se najednou ušklíbl.

„Co se děje?"

„Otočte se."

Poslechla.

Právě vstoupil urostlý světlovlasý muž.

„Johne!" vykřikla Jenna.

V jejím hlase zaznělo nesmírné ulehčení.

Nevšiml jsem si, kdo se nachází ve vrátnici. Výkřik, který ke mně dolehl, mne zastavil.

„Jenna Jensenová!"

Přicházela ke mně a chvějící se vrhla do mé náruče.

„Panebože, to jsem ráda, že jsem vás konečně potkala, Johne."

Jenna nebyla žádná herečka. Její slova zněla zatraceně pravdivě. Odtlačil jsem ji. Stále se ještě chvěla.

„Okay, Jenno, dostal jsem vaši zprávu. Bohužel jsem nemohl přijít dřív."

„Rozumím." Bázlivě se rozhlížela. „Nic se neděje."

„Můžeme jít ke mně?"

- 37 -

Zhluboka vydechla. „Ano, to by bylo skvělé. Tady v hale bych nerada o tona hovořila. Znám jenom domovníka a ostatní..."

„Jenno, musím vám něco říci."

„A co?"

„Domovník už není mezi živými. Myslím tím muže, který mi předal vaši zprávu."

Žena na mne zírala. Za skly brýlí jako by se její oči ještě zvětšily.

„To nemůže být pravda," zašeptala. „To není možné."

„Je mrtvý."

„Kdy se to stalo?"

„Před chvílí. Sešli jsme se. Zabilo ho zvíře, divoká bestie."

„Vlk!"

„Proč?"

„Jde přece o vlky, Johne." Mluvila rychle a rozčileně.

„Vlci jsou hrozní. Proto jsem s vámi chtěla mluvit, Johne.

Nahánějí mi hrůzu. A jsou nablízku."

„Kde?"

Jenna ukázala směrem ven.

„Nedaleko odtud. Cestou k vám jsem zahlédla čtvernohý stín. Krvelačně si mě prohlížel. Bylo to příšerné."

„Ano, to si umím představit." Pokynul jsem rukou k výtahu. „Nejdříve pojedeme nahoru. Potom uvidíme, co dál. Souhlasíte, Jenno?"

„Jak myslíte."

Ve výtahu se odmlčela. Když jsme se na sebe podívali, usmála se. „Teď už je mi lépe, Johne. Úzkost sice ještě nezmizela, ale cítím se dobře."

- 38 -

Když výtah zastavil, hleděla na otevřené dveře.

Dal jsem jí přednost.

Opatrně se rozhlédla a potom vkročila do chodby.

„Byla tam ještě ta žena," řekla.

„Jaká žena?"

„To vám hned vysvětlím, Johne."

„Dobrá." Zastrčil jsem klíč do zámku a otevřel jsem.

Pustil jsem Jennu napřed. „Jděte dál, Jenno a chovejte se jako doma."

Trochu se ostýchala. Rozhlížela se kolem. Kolem úst jí zahrál letmý úsměv.

„Máte tady útulno, Johne."

Zamkl jsem a s úsměvem jsem odmítl její kompliment.

„Vy máte určitě útulnější byt, Jenno. Tohle je pouze staromládenecký brloh, víte."

„Ale přesto."

„Posaďte se někde. Musel jsem nechat byt opravit a uklidit."

„Proč? Měl jste nějaké potíže?"

„Ano. Jeden japonský duch si pokládal za čest převrátit můj byt vzhůru nohama. Naštěstí se mu to nepovedlo dokončit." Změnil jsem téma. „Chtěla byste se něčeho napít?"

„Žádný alkohol, prosím."

Vytáhl jsem pomerančový džus a dvě sklenice. Studená tekutina nás osvěžila. „Tak, Jenno, povězte mi, co se vám přihodilo."

Posadila se proti mně a složila ruce do klína. „No, nebude to jednoduché."

„Tentokrát se nejedná o královnu ze Sáby, ale o vlky, ne?"

- 39 -

„Dá se to tak říci." Hleděla do okna. „Vlci ve velkoměstě. Nechápu to. Nemohu tomu přijít na kloub, Johne." Udeřila se do čela. „Ale to je jedno. Vlci opravdu existují a pronásledují mě tisíce mil."

Užasl jsem.

„Odkud přicházíte?"

„Z Arábie, někdejší vlasti Sabejců."

„A tam jste...?"

„Ano, tam jsem je viděla. Bylo to prostě příšerné.

Ukázali se mi, když zabili oba mé průvodce."

Jenna se rozhovořila o své cestě. Byla ráda, že má proti sobě někoho, komu může povědět své zážitky.

Nepřerušoval jsem ji, ale všiml jsem si, že se zmínila o nějaké ženě, kterou osobně neznala. Přišla do Londýna, aby mi o tom pověděla. Tím uzavřela své vyprávění.

„Víc už vám neřeknu, Johne. Teď jste na řadě vy."

„Také se mi zdá."

Na chvíli jsme se odmlčeli. Každý z nás se zabýval vlastními myšlenkami. Usilovně jsem přemýšlel, zda existuje nějaká souvislost mezi hrobkou královny ze Sáby a objevením se vlků. Zeptal jsem se na to Jenny.

Pokrčila rameny.

„Mohlo by to tak být."

„Jenno," řekl jsem, „vy jste se zabývala královnou dost podrobně. Není v její historii nebo pověstech o ní cosi, co by napovídalo o existenci vlků?"

„Pokud vím, tak ne," odpověděla spontánně. „A co jste se dozvěděl vy, Johne?"

„Hm. Ani já nevidím žádnou souvislost."

„Potom je to náhoda, že..."

„Ne, v žádném případě. Určitě je tu nějaký motiv.

- 40 -

Jenom na něj musíme přijít." Napil jsem se a luskl jsem prsty. „Podle mého mínění je neznámá žena spojovacím článkem mezi oběma událostmi."

„Myslíte?"

„Proč by vám jinak ta osoba volala?"

„Nevím. Její hlas jsem nikdy předtím neslyšela. Ta osoba je mi zcela neznámá, ale předpokládám, že o mně něco ví."

„Souhlasím s vámi."

„Náhle se objevila před domem. Byla už tma, takže jsem ji špatně viděla."

„A můžete mi ji aspoň přibližně popsat?"

„Špatně, Johne. Dokonce velmi špatně. Vím jen, že měla dlouhé vlasy."

Pousmál jsem se. „Takových žen jsou tisíce."

„Správně."

Jenna se dál neptala. Viděla, že přemýšlím o jisté věci.

Vlci existovali na světě dříve než lidstvo samo. Často jsem myslel na tuto prastarou větu a nyní mi opět vytanula v mysli. Vlci tu byli a zůstanou navždy. Tak si musel člověk přeložit tuto větu. Pravděpodobně si jednou podmaní celý svět a promíchají se se svými démonickými druhy, vlkodlaky.

„Nebyli tam žádní vlkodlaci?" zeptal jsem se Jenny.

„Ne!" Okamžitě odpověděla. Uchopila sklenici, aniž by se napila. „Jak jste na to přišel, Johne?"

„Protože znám ty bestie."

„Existuje vůbec něco takového?"

„Ovšem, Jenno. Vlkodlaci existují. Bohužel jsem se s nimi setkával příliš často."

„To vám nevěřím." Jenna zavrtěla hlavou. „Když si

- 41 -

pomyslím na náš společný případ, vychází mi něco jiného."

Zamávala rukou. „No ovšem, Johne. Vy to musíte vědět.

Jenom si neumím představit, že by královna ze Sáby měla něco společného s vlkodlaky. To je neuvěřitelné."

„Co pro vás znamená královna?" zeptal jsem se a ponechal její poznámku bez povšimnutí.

„No." Jenna Jensenová pokrčila bezradně rameny. „Co pro mne znamená? Možná měřítko pro posuzování hodnot věcí."

„Nebo část toho, co se nazývá kolébkou lidstva?"

vyzvídal jsem opatrně.

„To také."

„Jenom

vlci

existovali

mnohem

dřív.

Už

v

prehistorických dobách žili v místech, kde žila později i královna ze Sáby."

„To nepopírám."

„Mohli bychom připustit, že stráží hrobku královny ze Sáby? Ani vy jste ji přes vynaloženou námahu nenašla."

„To je pravda."

„Co říkáte mé teorii?"

Její rty sebou trhly. „Po pravdě řečeno, nevím," řekla.

„Je to historicky neudržitelné."

„A královna je udržitelná?"

„Pro mne ano. Ale pro vás také, Johne. Víte stejně dobře jako já, že existuje."

„Správně. Proto vycházím z toho, že vlci a ona mohli kdysi dávno tvořit jeden spolek. Všechno ostatní je podřadné. V každém případě bychom se měli soustředit na vlky, kteří by nás mohli přivést na stopu královny. Možná přímo k ní. Rozumíte mi?"

„Jistě, jenom..."

- 42 -

Zazvonil telefon. Omluvil jsem se Jenně, otočil jsem se a uchopil sluchátko. Ohlásil jsem se stručným „prosím".

„Chci mluvit s tou ženou!"

Zaslechl jsem ostře znějící šepot. Ženou myslela nejspíše Jennu Jensenovou. Volající byla rovněž žena.

„Proč? Myslím..."

„Nezdržujte mě. Dejte mi ji."

„Prosím."

Podal jsem Jenně sluchátko.

„To je pro mne?" Ukázala prstem na sebe.

„Ano," řekl jsem tiše. „Je to patrně žena, kterou jste potkala před domem."

Jenna si vzala sluchátko. Zbledla a chvěla se. Několikrát se zhluboka nadechla a potom se ohlásila.

„Ano, kdo jste?"

Odpověď jsem nezaslechl. Soustředil jsem pozornost na Jennu. Seděla strnule na židli a jistě nedostala dobré zprávy, jak jsem usoudil z výrazu jejího obličeje. Na čele se jí zaperlil pot. Prudce dýchala. Potom mi podala sluchátko, které jsem položil do vidlice.

„Nu, co chtěla?"

Jenna Jensenová neodpověděla. Seděla bez hnutí na kraji židle a vrtěla hlavou.

„Bylo to strašné," řekla po chvíli.

„Co bylo strašné?"

„To volání. Byla to žena. Dokonce mne varovala.

Řekla, že si mne najde všude a že jsem už dozrála."

„Dozrála? K čemu?"

„Nemám zdání." Odkašlala si. „Možná na smrt, Johne."

Odmítavě jsem zamával rukama. „Do toho mám také co mluvit, to mi věřte."

- 43 -

„Hlas zněl přesvědčivě. Ta ženská určitě nic nepředstírá."

„Stejně tomu nevěřím."

„Co budeme dělat?"

„Nic. Čekat. Ostatní je ve hvězdách."

Jenna bezmyšlenkovitě přikývla.

„V podstatě máte pravdu, Johne. Ale je tu ještě něco."

„Ven s tím."

Jenna na mne ostře pohlédla. „Víte, Johne, ta osoba mi ještě pohrozila, že nepřežijeme dnešní noc. My oba. Ani vy mi nemůžete pomoci. Vlci jsou s ní. Zabijí nás. Ještě tuto noc."

„Tohle řekla?"

„Ano."

Nezasmál jsem se sice, ale ani mne nepřepadla panika.

Jenom jsem přemýšlel o té ženě.

Vedla vlky. Tyhle čtyřnohé bestie ji poslouchaly jako svou velitelku. Ale nejedná se o vlkodlaky jako kdysi u Lupiny, která vystupovala jako královna vlků. Lupina už

nežila a také vlkodlaci byli na ústupu. Ale existovala osoba, která byla schopná vést vlky. člověk by ji mohl považovat za hermafrodita, ačkoliv vypadala jako člověk.

Ta osoba měla dokonce i své jméno.

Morgana Laytonová!

Znal jsem ji velmi dobře. Nebyli jsme přímo nepřátelé, ale také žádní velcí přátelé. Prostě neutrální. Morganu Laytonovou jsem poznal při řešení jednoho případu, který

se stal v Německu, v Černém lese. Tam jsem měl šanci vyřadit ji z boje, ale nedokázal jsem to. Potom se přidala na naši stranu. To se znelíbilo posvátnému vlku Fenrisovi a povolal ji zpět mezi své věrné.

- 44 -

Back to the roots - volání rodné krve!

Což u Morgany znamenalo, že zvítězil její původ.

Vlčí existence!

Morgana Laytonová mne znala velmi dobře. Patrně z toho důvodu změnila i svůj hlas. Proto jsem ji nemohl poznat. Když jsem však o tom uvažoval, vynořilo se i její jméno. Nikdo jiný to nemohl být.

„Došel jste k nějakému výsledku, Johne?" Jennina otázka přerušila mé myšlenkové pochody.

„Ano, na něco jsem přišel. Slyšela jste už někdy o Morganě Laytonové?"

„Ne!" Odpověděla příliš rychle, proto jsem ji požádal, aby chvilku přemýšlela. „Opravdu ne. Je to neobvyklé jméno, určitě bych si ho zapamatovala."

„To je pravda."

„Co má společného s vlky?"

„Pár věcí - pravděpodobně," vysvětloval jsem skromně.

„Podle všeho je to osoba, která mi volala. Oba jsme staří známí."

„Člověk, který se spolčuje s vlky?"

„Tak jest."

Jenna zavrtěla hlavou. „Tomu se nedá uvěřit."

„Není to lehké. Abyste to pochopila, musela byste dělat stejné povolání jako já. Jenom uvažuji o spojení mezi vlky, Morganou Laytonovou a královnou ze Sáby."

„To bohužel nevím." Jenna dopila sklenici. „Pokud tuhle Morganu Laytonovou znáte déle, měl byste o ní něco vědět, Johne."

„To se lehko řekne. Kdysi jsme se spolu setkali u jednoho méně důležitého případu, rozumíte? Tento případ se ovšem pohybuje v dimenzích, které jsme dosud

- 45 -

neznali."

„A co říkáte hrozbě, že nepřežijeme dnešní noc?"

„Velmi často mi vyhrožují. Nechci ji přeceňovat ani podceňovat. Musíme si zachovat pevné nervy."

„A jak by měla ta hrozba v praxi vypadat?" popichovala dál Jenna.

„Nad tím se ještě musím zamyslet."

„Já ne. Vlci jsou tady. Viděla jsem je. Zdá se, že pro ně neexistuje žádná překážka. Pronásledují mě až z Arábie. I tu ženu jsem zahlédla v Londýně." Rukou si přejela čelo.

„Ptám se vás, Johne? Je něco takového vůbec možné?"

„Na to bohužel neznám odpověď."

„Vidíte, já také ne."

Opřel jsem se. „Může se o tom přirozeně spekulovat.

Znám způsoby jak v krátké době překonat velké vzdálenosti. Někdo má na mysli telekinezi, jiní hovoří o cestování časem. Umím si docela dobře představit, že královna ze Sáby tuhle schopnost ovládá."

„Opravdu?"

„Ano. Co o ní víme? Není toho mnoho. Měla navštívit Šalomouna, byla často na cestách. Pravděpodobně i pomocí této duševní síly."

„To je váš názor, Johne."

„Přinejmenším jej musím vzít do úvahy, Jenno.

Připouštím, že vás více zajímá praxe. Jestli je volající žena schopná uskutečnit svou hrozbu."

„Myslím na to."

„Podíváme se na to."

„Kde?"

„Venku."

Mezitím jsem vstal. Jenna se rovněž zvedla. V obličeji

- 46 -

se jí zračilo napětí, rty pevně sevřela a zhluboka dýchala nosem. Následovala mne, když jsem prošel malou halou a zamířil ke vstupním dveřím do bytu.

„Myslíte si, že vlci číhají v chodbě, Johne?"

„Ani ne, ale je třeba počítat s nejhorším. A teď mne, Jenno, nechte jednat."

„To mi vyhovuje."

Otočil jsem klíčem v zámku a opatrně jsem vyhlédl skulinou do prázdné chodby.

Pootevřel jsem víc, ale vlky jsem nezahlédl. Vyplížil jsem se z bytu a zůstal jsem stát těsně před dveřmi.

„Co je?" zašeptala Jenna. Stále ještě se zdržovala v bytě.

„Nic."

Můj pohled klouzal přes výtahy až ke konci chodby, kde se nacházelo osvětlené schodiště.

Tam se něco pohybovalo.

Nemohl jsem přesně rozeznat, co to je. Jedno bylo jisté.

Nejednalo se o člověka. Stín se přiblížil. Kráčel nehlučně a potom se zastavil, takže jsem si jej mohl lépe prohlédnout.

Byl to vlk!

Musel jsem s tím vlastně počítat. Nebylo však jednoduché tomu uvěřit. Tohle zvíře v domě znamenalo i něco jiného. V zádech mě zamrazilo, když jsem si vzpomněl na četné nájemníky, kteří se ocitli v obrovském nebezpečí, pokud vlčí smečka ovládla náš dům.

- 47 -

Mohl bych na zvíře vystřelit, ale místo toho jsem se stáhl zpět do bytu.

Když jsem se postavil vedle Jenny, bylo jí okamžitě jasné, co se děje.

„Byl tam, že?"

„Bohužel ano. Viděl jsem ho na konci chodby.

Nedaleko světlíku."

Váhavě ustoupila. Nejdříve o krok, potom o dva.

„A co teď?"

„Především neztrácejme nervy. Vrátíme se do obývacího pokoje."

„Budeme tam bezpečnější?"

„Počkáme."

Zvedl jsem sluchátko a vytočil jsem číslo svého souseda.

Suko se ohlásil téměř vzápětí.

„To jsem já."

„Je ti smutno, Johne?"

„O to nejde. Můžeš přijít, ale buď opatrný, ať tě na chodbě nepřepadne vlk."

„Co to má...?"

„Právě jsem tam viděl jednu z těch bestií. Dávej pozor!"

„To není vtip, viď?"

„Ne."

„Dobrá, uvidíme se později. Pro jistotu s sebou vezmu démonický bič."

„O to jsem tě chtěl také požádat."

„Hovořil jste se Sukem?"

Souhlasně jsem přikývl a rozběhl jsem se do haly.

Přiložil jsem ucho na dveře, ale inspektorovy kroky jsem nezaslechl. Opatrně jsem pootevřel, ale inspektor už stál za

- 48 -

dveřmi. Rozhlížel se po chodbě. Když zaslechl, jak se otvírají dveře, otočil se.

„Nikdo tu nebyl, Johne."

„Pojď dál."

Suko překvapením zapomněl dýchat, když zahlédl Jennu.

„Vy jste tady?" zeptal se.

„Jak vidíte."

„Jak to, proč? Vy jste se přece zajímala o královnu, ne o vlky."

„Mnohé se změnilo," vysvětloval jsem. „Královna ze Sáby a vlci musí mít něco společného."

„Ach tak."

Vrátili jsme se do obývacího pokoje. Stručně jsem Sukovi objasnil situaci. Když zaslechl jméno Morgany Laytonové, zachmuřil se.

„Ona také?"

„To ještě není jisté, Suko."

„Copak je tu i jiná možnost?"

„To sotva."

„Takže zůstaneme u toho, že se jedná o ni." Inspektor se rozhlédl, jako by chtěl objevit nějaké zvíře i v mém pokoji.

„Pokud je pravda to, co bylo řečeno, těžko se odsud budeme dostávat ven. Na případná rukojmí nechci ani pomyslet."

„To je pravda."

„Vlci nezabíjejí jen tak pro nic za nic." Suko se otočil na Jennu Jensenovou. „Co jste jim provedla?"

„Nic."

„Tomu nemohu uvěřit. Nebudou přece pronásledovat člověka bez příčiny."

- 49 -

„Vypadá to tak."

Suko protáhl nakysle obličej a kývl mým směrem.

„Řekni něco, Johne."

„Vycházím z toho, že vlci nechtějí, aby někdo objevil hrobku královny."

„Proč by to neměli chtít?"

„Zeptejme se Morgany Laytonové."

„Až mi padne do rukou, udělám to. Na to se spolehni."

Šel k oknu a vyhlédl ven. „Venku není nic vidět."

„Ve vzduchu asi nelétají."

„No ovšem." Suko se otočil. „Chtěl bych jenom vidět, jestli se také zdržují na zemi."

„Myslíš?"

Zarazil mě odmítavým posunkem. „Dobrá, žerty stranou. Jaký máš plán?"

Ukázal jsem na Jennu. „Musíme ji nejdříve dostat do bezpečí."

„Rozumím. Kde?"

To byl samozřejmě problém. Kromě toho si ještě stěžovala Jenna. „A mne se nezeptáte?"

„Máte lepší nápad?"

„Ano."

Podívala se nejdříve na Suka, potom na mne. „Tahle Morgana Laytonová něco ode mne chce. Možná bude lépe, když vyjdu ven a postavím se jí. Chtěla bych s ní promluvit. Ať konečně řekne, o co jí jde."

Bezděčně jsem se zasmál. „ Jenno, to je všechno moc milé, ale nezapomeňte, že vlci nejsou žádní pokojoví pinčlové. To si nesmíte namlouvat. Tyhle potvory jsou zatraceně nebezpečné. Krom jiného Morgana Laytonová s vámi nechce mluvit, chce vás zabít. Rozumíte?"

- 50 -

„Ano, jistě. Jenom nevidím žádný motiv k tomu, proč

mne chce ta osoba zabít. Nic jsem jí neudělala, k čertu.

Opustila jsem zemi a dál po mrtvém městě Marib nepátrala."

„Ale Morgana nezanechala za sebou žádné stopy," řekl jsem. „Proč by tedy umlčovala svědky?"

„To nevím."

„Podívejte, můžeme..."

„Buď zticha," přerušil mne Suko uprostřed věty. „Něco se tam děje."

„Kde?"

„Myslím, že je to před dveřmi."

Tak potichu, jak jen to bylo možné, jsme se se Sukem plížili ke dveřím. Tam jsme pozorně naslouchali.

Oba jsme zaslechli škrábání. A nebyly to nehty, nýbrž

pořádné drápy.

„Vlci," vydechl můj přítel.

Kývl jsem a vytáhl jsem berettu. Také Suko si připravil svou zbraň.

Dříve než jsem opět přistoupil ke dveřím, podíval jsem se dozadu. Jenna zůstala v obývacím pokoji. Její obličej strnul napětím. Přerývaně dýchala.

Suko už položil ruku na kliku. Zašilhal jsem kukátkem, ale žádného vlka jsem neobjevil. Zvíře pravděpodobně stálo mimo mé zorné pole.

„Mám?" zašeptal inspektor.

„Jistě."

„Teď!" Suko rozrazil dveře a ustoupil stranou. Uvolnil mi cestu a já jsem se skokem přenesl přes práh.

Skoro jsem narazil do vlčího těla. Zvíře uskočilo zpět, ale zůstalo stát a hledělo na nás.

- 51 -

A nebylo samo.

Vlk si přivedl ještě další tři druhy!

Čtyři vlci ve věžovém domě! To působilo jako blesk z čistého nebe! Zatajil se mi dech a ani Suko nebyl schopen promluvit. Němě jsme koukali na obraz, který se nám naskytl.

Vlci stáli těsně vedle sebe. Jejich těla se téměř vzájemně dotýkala. Zabrali celou šířku chodby a odřízli nám cestu k výtahu.

Kdybychom chtěli prchnout, museli bychom nejdříve zdolat hráz z vlčích těl. Takto nám předvedli, že to nebude jednoduché.

Suko si odkašlal. „Střílej nebo..."

„Ještě ne."

Prohlédl jsem si pozorně zvířata. Měla šedohnědou srst, protáhlou tlamu, kterou otvírala, aby předvedla svůj vražedný chrup. Blýskaly se tam zuby jako zahnuté dýky se žlutou čepelí.

Jednoho takového jsem zabil na zadním dvorku. Naše stříbrné kulky účinkovaly, ačkoliv se nejednalo o vlkodlaky. Opatrně jsem zvedl pravou nohu.

Okamžitě reagovali. Z jejich otevřených tlam se ozvalo varovné zavrčení. Chtěli nám předvést, kdo je pánem v domě.

„Možná bych měl vyzkoušet démonický bič," mínil Suko. Protože jsem proti tomu nic nenamítal, vytáhl jej

- 52 -

zpod saka. Vykroužil s ním kruh nad podlahou.

Tři řemeny z démonovy kůže se rozložily a pleskly o podlahu. Současně reagovali i vlci. Zježila se jim srst.

Stáhli se zpět, jako by se nás báli.

„Ti koukají," zašeptal Suko, „co se děje s bičem. Teď

dostanou pořádně na frak."

Zvedl pravou ruku.

Vtom se to stalo. Byli jsme velmi pozorní, neunikl nám žádný jejich pohyb, ale přesto nás to překvapilo. Mlha jako vánek se rozložila nad vlky. Chvěla se jako ve skle odražené sluneční paprsky. Suko už se nedostal k úderu.

Vlci nám zmizeli před očima. Jako by se rozpustili.

Přítelova ruka poklesla.

„Zatraceně, Johne, to jsem nečekal."

„Já také ne."

Suko poodešel tam, kde předtím stáli vlci. Několikrát přejel místo řemeny svého biče a potom zavrtěl hlavou.

„Konec magie," řekl. „Nic necítím."

Často jsme se setkávali s magickými jevy. Jak bylo možné, že čtyři vlci zmizeli jen tak? Jestliže byli pod vlivem Morgany Laytonové, musela za nimi v pozadí stát ještě větší síla. Nemohl jsem si vzpomenout na to, zda dříve prováděla podobné hrátky. Byla velmi silná. Patrně s pomocí božského vlka nebo královny ze Sáby.

Bylo by mylné se domnívat, že ví, kde se nachází hrobka, po níž Jenna tak zoufale pátrala.

Zkoušel jsem to se svým křížem. Můj talisman vždy reagoval na magické záření. Žádným způsobem nedal najevo, že by tu něco nehrálo.

Suko pokrčil rameny. Tím gestem dal najevo svou bezbrannost. Ani jemu se nelíbilo, že nás Morgana vodí za

- 53 -

nos.

„Morgana je silnější, než jsme dosud předpokládali,"

řekl jsem a odmlčel jsem se, protože se otevřely dveře jednoho bytu. Muž a žena odcházeli.

Hleděli na nás rozčileně, protože jsme tam stáli jako dva zloději. Potom se vydali k jednomu ze dvou výtahů.

Myslel jsem na to, co by říkali, kdyby se tu objevili před dvěma minutami.

Vlci v našem domě. A takoví, kteří se objeví na různých místech jako blesk z jasného nebe. To byla věru silná káva.

Přijel výtah, dveře se zabouchly a vše se zdálo být normální a přirozené. Muž dal galantně přednost ženě, která náhle pronikavě vykřikla.

Současně se stalo ještě něco. S třesknutím za námi zapadly dveře mého bytu!

Suko i já jsme se dostali k výtahu současně. Já tam byl dřív, protože Suko musel odstrčit spolubydlícího, který mu překážel ve výhledu.

To, co jsme viděli před sebou, nás šokovalo. Žena se opírala zády o zadní stěnu kabiny. Před ní stál mohutný

šedý vlk. Přední tlapy položil na její ramena.

Nemohla utéci. Vlk ji držel pevně. Otevřel tlamu.

Horký dech šelmy ovanul obličej zkamenělý hrůzou.

Bez pomoci by nevyvázla ze svého svízelného postavení. Její muž nemohl nic dělat. Supěl někde za námi.

Suko se chystal zaútočit. Odstrčil mne stranou.

- 54 -

„Pusť mě!" řekl. Bič svíral pohotově v ruce.

Staral jsem se o muže, který sice překonal první leknutí, ale vypadalo to, že chce zcela nesmyslně holýma rukama zaútočit na šelmu. Zachytil jsem jej v okamžiku, kdy Suko uhodil. Nemohl vlka minout, protože vzdálenost mezi nimi byla směšně malá.

Bestie nebo spíš její magie byly rychlejší.

Zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Suko už

nemohl zadržet úder. Jeden z řemenů zasáhl do ramene ztuhlou ženu, která nemohla pochopit, co se přihodilo.

Bolestí zkřivila obličej, protože rána byla dost prudká.

Suko se omluvil a otočil se ke mně.

„Zatraceně, Johne, co to bylo?"

„Viděl jsi to sám."

„Ovšem."

Žena si protřela oči, do kterých jí vhrkly slzy. Vyběhla z kabiny a padla svému muži do náručí. Nájemník hleděl na nás.

„Co to bylo, hrome?" vysoukal ze sebe zajíkavě. „Jste mi... dlužni vysvětlení, k čertu!"

Sami jsme to nevěděli. Nechtěl jsem mu zbytečně sdělovat své domněnky.

„Berte to jako momentální halucinaci," odpověděl jsem.

„Představovali jsme si něco, co tu nebylo."

„A moje žena také?"

„Jistě."

„Tomu nemohu uvěřit, pane Sinclaire. Člověk se o vás dovídá všelicos. Máte neobvyklou práci. Povídá se, že přicházíte do styku s prapodivnými věcmi. To vím naprosto jistě. Tady v domě jsou lidé, kteří se vás bojí, rozumíte? Děsí se vás. Jenom to neříkají nahlas a raději

- 55 -

mlčí."

„No tak dobře, pane..."

„Waltře, prosím tě, už nikam nepůjdu. Vraťme se zpátky!"

„Ano, hned." Otočil se na Suka. „A ten úder bičem, kterým jste počastoval mou ženu..."

„Už jsem se jí omluvil, protože i my jsme se stali obětí halucinace."

„Napovídat můžete, co chcete."

„To je pravda, pane."

„Waltře, prosím tě, chci domů."

„Samozřejmě, miláčku." Ještě jednou po nás hodil zlým, pronikavým pohledem a odváděl ženu do bytu.

Suko zavrtěl hlavou.

„Panebože, Johne, umíš si představit, že bys vystřelil?

Kulka by pronikla rozplývajícím se tělem zvířete a zasáhla by ženu..."

Odmítavě jsem mávl rukou.

„Nemaluj čerta na zeď, prosím tě. Skončilo to dobře."

Čekali jsme, dokud za oběma nezapadly dveře a vraceli jsme se zpět.

„Ty jsi za sebou zavřel dveře?" zeptal se inspektor.

„Ne, jak jsi na to přišel?"

„Potom to musela udělat Jenna."

Tím jsem si nebyl jistý. Neměla pro to žádný důvod.

Zjistil jsem, že u sebe nemám klíč. Chtěl jsem zazvonit.

Zvedl jsem ruku. Strnul jsem v pohybu, když jsem uvnitř

bytu zaslechl cizí, neobvyklý hluk...

- 56 -

Jenna Jensenová nevěděla přesně, co se na chodbě odehrává. Každopádně byla ráda, že při tom nemusí být.

Stála na prahu mezi chodbičkou a obývacím pokojem.

Chtěla se podívat ven, ale viděla jen záda obou mužů.

Žádné vlky.

Ale byli tam. Jenna to prostě cítila. Na tyto věci měla v poslední době nos. A její instinkty ještě zesílily.

Cítila se bezpečná pouze v obývacím pokoji. Proto se tam vrátila. Pohybovala se velmi opatrně a téměř nehlučně.

V žádném případě se nechtěla oběma lovcům duchů plést do řemesla. Cítila obrovskou úlevu při pomyšlení, že ji chrání ti dva muži. Zbaví ji hrůzy, kterou prožívá.

Čekala na výstřely, hluk zápasu. Ale nic z toho nebylo slyšet. V chodbě domu bylo nezvyklé ticho. Zaslechla několikrát hlasy mužů, aniž by rozuměla, co si povídají.

Dokud neucítila průvan.

Byl to ledový závan. Přišel znenadání. Dech smrti zavanul obývacím pokojem, minul ji a mířil ke dveřím.

Jenna se rozběhla a chtěla podržet dveře. Ale přišla pozdě.

Dveře se zabouchly.

Jenna se zastavila jako omráčená. Dvě, tři vteřiny stála nehnutě a přemýšlela o tom, co se právě stalo. I nad chladným vánkem, který se jí dotkl. Do pokoje se vplížilo něco, před čím měla strach.

Něco cizího, nepatřičného viselo ve vzduchu a číhalo.

Jennu stálo hodně přemáhání přiblížit se ke dveřím.

Stačilo udělat dva kroky. Nohy se jí chvěly. Položila ruku

- 57 -

na kliku studenou jako led.

Nepodařilo se jí kliku zmáčknout, ať se namáhala sebevíc.

K tomu zaslechla za zády smích.

Ženský smích.

„Máš smůlu, Jenno!"

Mladá archeoložka se zdráhala otočit. Jenom stála a uvažovala nad vzniklou situací. John Sinclair a Suko se nacházeli venku na chodbě. Kdo by jí teď mohl pomoci?

Kromě toho byly dveře z neznámého důvodu zamčené.

„Nyní jsme samy..."

Slova zabubnovala do ticha jako dešťové kapky na okno.

Neznámá osoba si byla jista sama sebou.

Jenna se ovládla. Řekla si v duchu, že nemá cenu stát tady a odevzdat se vůli neznámé.

Otočila se.

Nahlédla do obývacího pokoje, ale nic či spíše nikoho neviděla.

Ani sebemenší stopa po neznámé, jejíž hlas k ní před chvílí dolehl.

Jenna se pokusila o úsměv, který se však příliš

nepodařil. Nevěděla, co má podniknout.

Jít dál nebo zůstat v hale.

Šla dál.

Chvěla se.

Obývací pokoj vypadal stejně jako předtím. Místnost zalévalo měkké světlo, které se odráželo od stropu.

Všechno vypadalo normálně - a přece, dech smrti, který ji před chvílí ovanul, stále zůstával.

Jako ledový polibek z temného hrobu, z příšerné

- 58 -

hrobky, jejíž existence je zřejmá, ale lidským zrakem nepostřehnutelná.

„To jsi ty?" zeptala se šeptem prázdného pokoje. „Jsi opravdu tady? Jestli ano, tak odpověz. Prosím..."

Neznámá mlčela.

Jenna nahlédla do každého kouta. Polekaně sebou trhla, když ucítila ledový závan. Přicházel zleva. Otřel se o její obličej a zamířil vpravo.

Přesně tam se to stalo!

Z prázdnoty se zhmotnila postava. Urostlá žena s dlouhými hnědými vlasy, mezi nimiž se proplétaly načervenalé proužky.

Cizinka neřekla nic. Ruce založila v bok a jenom hleděla na Jennu,

Neznámá na sobě měla tenký kožený oblek sportovního střihu. Kůže jen s největší námahou obepínala bohaté horní křivky jejího těla. Na ústech s poněkud širokými rty se rozprostřel vítězný úsměv. V očích se chladně blýskalo.

Podobaly se očím divoké šelmy.

Jenna se hluboce nadechla. „Kdo jsi?" dotazovala se a současně se zlobila na sebe pro tu hloupou otázku.

Cizinka se smála. „Ty to nevíš? Nic ti neřekli, doktorko Jenno Jensenová?"

„Ale ano." Jenna souhlasně přikývla. „Zaslechla jsem jméno Morgany Laytonové."

„No prosím, potom je všechno jasné."

„Takhle vypadá paní vlků?"

Morgana se opět zasmála. „To už víš také. Ano, takhle vypadá žena, která poslechla hlasu krve, aby vykonala velké dílo. Začnu s ním právě zde."

„Máš velkou moc, viď?"

- 59 -

Morgana se rozesmála. „Ano, mám. Vládnu velkou mocí. Je to něco nádherného."

„Odkud?" V Jenně se probudila profesionální zvědavost vědecké pracovnice a přehlušila strach. „Jak vlastně může člověk získat tak nevšední moc?"

Morgana pokývala hlavou. „Ano, je to něco nádherného. Jedinečného, to mi věř. Miluji moc. Musela jsem se zříci mnoha věcí, abych si ji udržela."

„Kdo ti ji dal?" ptala se dál Jenna. „Slyšela jsem jedno jméno. Povídalo se o nějakém posvátném vlku."

„Správně, Fenris."

„On ti ji dal?"

„Ne, jenom mi ukázal správný směr, když jsem mu přísahala svou věrnost. Protože Lupina byla zahubena, stala jsem se její jedinou nástupkyní. Jsem spojením vlka a ženy. Oba se vracíme k prvopočátku."

„Jakému prvopočátku?"

„Vzpomeň si na zemi Sabejců!"

Jenniny oči se rozšířily. „Ano, ty jsi tam byla. Vyhnala jsi mne odtud."

„Protože nikdo nesmí objevit královninu hrobku."

„Takže tu hrobku znáš."

„Jak bych ji neznala. Poznala jsem a získala něco ze síly mnoha staletí, která je v ní skryta. Královna žije..."

Jenna prudce přikývla. „Já vím. Sice jsem hrobku nenašla, ale jsem přesvědčena, že královna nezemřela.

Ozvala se mi. Je tam!"

„Znám ji."

„No a?"

Morgana se zasmála. „Mám její důvěru a proto mi předala nějaké znalosti ze své magie. Mohu cestovat časem

- 60 -

a prostorem. Splnil se mi můj sen, rozumíš?"

„Ne...“

„Královna mi předala své znalosti."

Jenna se zděsila. „Proč tobě? Proč ne mně? Čím se odlišujeme?"

„Stářím krve. V mých žilách koluje krev staré rasy.

Poslouchej dobře. Vlci existovali na této planetě ještě před lidmi. A oni to budou, kdo lidstvo přežijí."

„To už říkal John Sinclair."

„On to ví a cítí, že je proti tomu bezbranný. Co je dáno, nelze změnit. Kdo by se pokusil zabránit tomu, toho vlci zabijí."

„A já... jsem tomu bránila?"

„Ano."

„Ale to jsem nechtěla!" vykřikla zoufale Jenna. „To je..."

„Neměla jsi přijet do pouště. Zapomeň na královninu hrobku, zapomeň na mrtvé město Marib. Nemá smysl pátrat po věcech, které sahají do dějin lidstva a kde nyní vládne magie. Dnes se to nazývá vědou. Dříve znal člověk mnohem víc, poznal sílu moci i síly, které dnes člověk odmítá."

Jenna Jensenová poznenáhlu procitala z ohromení. V

myšlenkách se opět vrátila do reality.

„Co se stane, když ti nyní slíbím, že přeruším své pátrání po hrobce? Co bys udělala? Pověz, prosím."

„Ty nemůžeš dodržet slib. Z prostého důvodu, Jenno Jensenová. Nejsi jediný svědek. Nastrčila jsi někoho, jehož

povoláním je být zvědavý. Chápeš to? Ta osoba se jmenuje John Sinclair. Nepovolí a bude pokračovat tam, kde jsi přestala."

- 61 -

„Poprosím ho o to."

„Nedá si říci. Znám ho. Tajemství královny patří mně, jenom mně. Nechci se s nikým dělit. Ani s tebou, ani s Johnem Sinclairem. Rozumíme si, Jenno?"

Mladá žena přikývla. „To máme..."

„Nevěřím vám, proto jsem s sebou přivedla vlky. Zničí vás. Sinclair, Suko i ty se nedožijete svítání. V poušti jsi poznala, jak dopadli tví přátelé. Stejný osud potká i tebe, spolehni se."

Jenna chtěla zahájit rozhovor na jiné téma. „Co všechno královna znala?"

Morgana se naštěstí nechala unést svojí vlastní pýchou.

„Věděla již to, po čem pátrají dnešní historikové a vykladači Starého zákona. Znala věci, které se udály před dávnými časy."

„Jakými časy?"

„Uvažuj o časech před deseti tisíci let..."

„Atlantida?"

„Přesně tak. Je mudrc." Morgana se rozesmála. „A tak se splétají všechny nitky. Nadevším však stojí vlci. Byli zde dříve, než se objevilo lidstvo. Je to věčný kruh. Je jedno, kterou stranou se pustíš."

Jenně bylo jasné, že její návštěvnice už víc neprozradí.

Mrskla pohledem do haly a myslela na to, že dveře pevně zapadly.

Morgana zpozorovala její pohled. Pohupovala se v bocích a její prst zamířil do haly. „Vím, nač myslíš, Jenno, ale tvoje šance je nulová. Dveře nezapadly do zámku jen tak. Postarala jsem se o to mocí, kterou vládnu. Dveře nemůžeš otevřít. Ani zevnitř ani zvenčí." Rty se jí zkřivily v ďábelském úšklebku. „Ty nevyjdeš ven a Sinclair

- 62 -

nevstoupí dovnitř. Je to jasné?"

„Ano, já vím."

„Potom je to v pořádku. Varovala jsem tě. Na poušti jsi viděla vlky z velké dálky. Ale teď se to změní. Přivedu je sem."

Morgana roztáhla ruce. Mezi prsty se cosi roztančilo.

Jako by stlačený vzduch vytvořil síť.

Opět se místností rozšířil chladný závan smrti.

Současně se měnila i Morgana. Jenna hrůzou zdřevěněla, když Morganin obličej potáhl tenký stín, pod nímž její obrysy ztratily lidskou podobu.

Byla to vlčí lebka...

„Otoč se!" vykřikla Laytonová.

Jenna se otočila - a vykřikla hrůzou!

Proti ní stáli čtyři vlci s tlamami dokořán a vyceněnými zuby. Hleděli na ni nemilosrdnýma očima.

V jejich pohledu četla Jenna jediné.

Smrt!

Vlci vrčeli v radostném očekávání.

Cenili zuby.

Bylo to znamení, aby se rozdělili a vzali Jennu Jensenovou do kleští, ze kterých nebylo úniku...

„Vezmi klíč!" vyjel na mne Suko bledý stejně jako já.

„Leží v bytě."

„Ne, to je..."

„Přesně tak."

- 63 -

Přítel reagoval jako blesk, když se na místě otočil a utíkal do svého bytu.

Odemkl.

Věděl jsem, proč tam běží.

Suko naštěstí vlastnil náhradní klíč k mému bytu. Pro případ, kdyby bylo potřeba neprodleně zasáhnout. Teď se nám tahle prozíravost báječně hodila.

Ačkoliv Suko spěchal, připadalo mi to jako celá věčnost. Žaludek se mi svíral, přerývaně jsem dýchal, ale čas jsem nemohl ovlivnit.

Kdy se Suko vrátí?

Ještě jednou jsem se dotkl knoflíku na dveřích. Vzápětí nato jsem se roztřásl - a měl jsem pocit, že jsem se ocitl v obrovském víru.

Mohutná síla se mnou zatočila a odmrštila mě zpět. Ani nevím, jestli jsem přitom vykřikl nebo ne.

Přistál jsem na zemi a uhodil jsem se do zátylku. Zdálo se mi, že mým tělem projel silný elektrický proud. Srdce bušilo jako o závod. Měl jsem oči dokořán otevřené, ale nic jsem neviděl. Jenom stín, který se nade mnou sklonil, položil mi ruku na rameno a zatřásl se mnou.

„Johne, hrome, co je?"

Nemohl jsem promluvit. Měl jsem jazyk až v krku. Cítil jsem se jako zpřelámaný.

Suko na mne nesměl brát ohledy. Musel otevřít dveře, ale netušil, jaké nebezpečí to s sebou přináší.

Nebyl jsem bohužel schopen svého přítele zadržet. A tak Suko kráčel vstříc své záhubě.

Klíč už držel připravený v ruce. Strčit jej do zámku byla jednoduchá, mnohokrát vykonaná činnost. K smíchu.

Nemohl jsem příteli pomoci. Místo výkřiku se mi

- 64 -

vydralo z hrdla zachroptění, které Suko s největší pravděpodobností neslyšel.

Chtěl zasunout klíč do zámku - a stalo se.

Žádný blesk nebo zapraskání či jiný hluk. Bylo to stejné jako se mnou. Jenže to Suka neodmrštilo ke zdi jako mne.

Zvedl ruce nad hlavu, ztratil barvu v obličeji, zapotácel se a upadl.

Ztěžka dopadl těsně vedle mne. Koutky úst sebou cukaly, oči mu zakroužily jako chameleónovi. Ani se nepohnul. Ztuhl. U mne to bylo trochu jiné. Slabost polevila. Ožil jsem. Bylo mi mnohem lépe a cítil jsem, jak se do mne opět vlévá síla.

Těžkopádné jsem se obrátil na bok. Musel jsem se opřít, abych se zvedl. Nešlo to jinak. A jinou možnost jsem neměl.

Připomněl jsem si nezvyklý hluk, který jsem zaslechl přes dveře: Jennin výkřik, funění a vrčení.

Plazil jsem se ke dveřím. Těsně před nimi cosi leželo na koberci a kovově se to lesklo. Klíč, který Suko upustil při svém pádu.

Centimetr po centimetru jsem se přibližoval ke dveřím a také ke klíči. Při druhém pokusu bych dopadl stejně jako u prvního.

Měl jsem ještě jednu možnost, jak vyzkoušet sílu magie.

Můj kříž!

Jestliže mohlo něco uvolnit magické síly, tak to byl jedině můj stříbrný talisman.

Bylo zatraceně nesnadné přetáhnout tenký řetízek přes hlavu. Když jsem jej konečně sevřel v ruce, cítil jsem jistotu, která se spolu s ním vlévala do mých žil. Stále jsem ještě klečel přede dveřmi.

- 65 -

Namáhavým pohybem jsem zvedl ruku. Z pravé dlaně vykukoval klíč. Za ním jsem viděl ze své žabí perspektivy magicky nabitý knoflík dveří. Co se bude dít?

Vyslovil jsem formuli a současně jsem přiložil kříž na knoflík.

„Terra pestem teneto - Salus hic maneto!"

Zazněl příšerný výkřik. Ale nebyl jsem to já, kdo vykřikl.

Vzal jsem klíč a zasunul jej do zámku.

Vyšlo to!

Dobrotivá nebesa! Nedostal jsem žádný úder. Klíč se lehce otočil v zámku a dveře se otevřely. Držel jsem se knoflíku a pomalu jsem se zvedl. Jako opilý jsem se vpotácel do bytu a volal jsem Jennu Jensenovou.

Ležela nehnutě na zemi.

Byla mrtvá?

Padl jsem na kolena vedle ní. Pátral jsem po ranách, po krvavých skvrnách.

Nic z toho jsem neviděl.

Ze srdce mi nespadl kámen, ale celá hromada kamení.

Nebesa se nad námi slitovala. Jenna Jensenová žila. Ten, kdo se tu zdržoval, ji chtěl zabít, ale neuspěl.

Byl jsem příliš zesláblý na to, abych ji zvedl a položil na pohovku. Připadal jsem si jako opilý, když jsem dopadl do měkkých polštářů.

Dveře do chodby jsem nechal otevřené. V nich se

- 66 -

objevil Suko. Bledý jako čerstvě obílená márnice. Vrávoral v chodbě, přidržoval se dlaněmi stěny, aby neupadl.

Nemohl jsem mu pomoci. Chvěl jsem se jako v šoku.

Suko se spustil do židle. Podíval se tázavě na Jennu a potom na mne.

„Není mrtvá," zasípal jsem. „Žije, Suko. Nemá ani žádné zranění."

„Ale co se tady přihodilo?"

„Vím jen, že jsem ji našel v bezvědomí. Dozvíme se to od ní."

Suko se rozhlédl. Ani on neobjevil v pokoji nic neobvyklého. Jenom pokrčil rameny. Šlo mu to ztuha.

„Co se děje?"

„Nevím, Johne, mám dojem, jako by tu něco bylo."

„A co?"

„Cizí magie, pekelná moc či síla. Neumím to blíž

popsat."

„Jenna nám to poví."

Už jsem se cítil lépe. Vstal jsem. Nohy se mi sice trochu podlamovaly, ale mohl jsem jít a zavřít dveře do bytu.

Když jsem se vracel, zaslechl jsem, jak archeoložka vzdychla. Dokonce se pohnula. Ležela teď na boku. Natáhl jsem k ní ruce.

Jenna na mne pohlédla.

„Vy, Johne?" Potom se usmála. „To není Morgana Laytonová?"

„Ne, proč?"

„Ona byla tady!"

„Opravdu?"

„Ano, ona a její vlci. Chtěli mě zabít a najednou byli pryč."

- 67 -

„Prosím, Jenno, vyprávějte nám o tom."

Chytila se mé ruky a postavila se na nohy. Usmála se a potřásla hlavou.

„Kdybych to někomu vyprávěla, považoval by mne za pomatenou. Ale všechno se to odehrálo, přísahám, Johne.

Přísahám."

„V pořádku."

Jenna poprosila o sklenici ovocné šťávy. Napila se a zajíkavě nám sdělovala svůj zážitek. Vyslechli jsme hrozný

příběh. Jenom jsme vrtěli hlavou nad tím, co vše dokáže magie.

Mladá žena se nezapomněla zmínit o spojení mezi královnou ze Sáby a Morganou Laytonovou. „Najednou se v pokoji objevili vlci. Čtyři bestie, Johne!"

„Chtěli vás zabít?"

„Samozřejmě. Obklíčili mě." Jenna plna rozrušení sdělovala

své

dojmy.

„Byli

příšerní,

rozumíte?

Nezapomenu na jejich otevřené tlamy, vyceněné zuby a krvelačné oči. A najednou byli pryč. Můžete mi to vysvětlit, Johne?"

„To mohu. Zničil jsem magii, která ovládla tento pokoj."

„Čím?"

„Pomocí kříže, Jenno."

Užasle na mne hleděla. „Ano, úplně jsem zapomněla.

Váš kříž. Zachránil jste mi život."

„Dalo by se to tak říci."

„Vrátí se Morgana Laytonová?" zeptala se Jenna.

„To je otázka."

„Slíbila, že odstraní všechny osoby, které znají její tajemství a mohly by jí být nebezpečné. Chce si všechno

- 68 -

královnino poznání ponechat pro sebe. Kruh se uzavřel.

Všechno končí u vlků, kde lze nalézt i prvopočátek."

„V tom má pravdu, Johne," ohlásil se Suko, který se už

mezitím

rovněž

vzchopil.

„Otázkou

zůstává,

co

podnikneme a kde bychom se cítili v bezpečí."

„Nikde."

„Také mám ten dojem."

„Domnívám se, Johne, že bychom tu neměli déle zůstávat."

Suko měl pravdu. Pokud Jenna nelhala, mohli jsme očekávat past. Morgana Laytonová řekla archeoložce, proč

byla v Arábii. Převzala znalosti královny ze Sáby nebo přinejmenším jejich část.

Jenna se zdála být deprimovaná. „Všechno je zbytečné,"

řekla. „Námaha, napětí. Jenom jsem dnes poznala svoji nepřítelkyni."

„Jenno, to není důležité. Musíme hledět, abychom odtud zmizeli a našli vám bezpečný úkryt. Vše ostatní probereme později." Otočil jsem se k Sukovi. „Co myslíš? Kde by nás mohli přepadnout?"

„Všude. Ve výtahu, na schodišti. Už jsme přece zažili, jak se dokážou vlci zhmotnit. Zjevili se z nicoty a najednou byli zde."

„A člověk přitom cítí závan," zašeptala Jenna. „Ledový

závan, který zasáhne celé tělo."

Přitakal jsem, protože jsem tenhle jev dobře znal. Zeptal jsem se, kolik bylo vlků. „Zmínila jste se o čtyřech vlcích, Jenno. Myslíte, že jich není víc?"

„Tomu nevěřím," řekl Suko. „Je jisté, že může zhmotnit celou smečku."

„S tím bohužel budeme muset počítat."

- 69 -

„A také s tím, že odsud nemůžeme uniknout."

„To se ještě uvidí." Ušklíbl jsem se. „Můžeme se vždycky bránit."

„Pojedeme výtahem?"

Přikývl jsem. „To není špatný nápad."

„Ale i tam budeme stísněni," dával na zváženou Suko.

„Jako ve vězení."

„A co schodiště?" zeptala se Jenna.

„Je nebezpečné. Velmi nebezpečné."

Vyhlédl jsem z okna do nočního Londýna. Můj pohled klouzal po části Soho. V dálce jsem zahlédl štíhlé věže obytných komplexů. Na obloze kroužilo letadlo a čekalo na povel k přistání. Poziční světla blikala jako mdlé hvězdy.

To vše byla technika, kterou bylo možno kontrolovat. S

magií to bylo jiné. My, lidé, jsme ji poznali v mezích našich znalostí, ale nedokázali jsme ji ovládnout. Možná jen zčásti.

„Na co myslíš?" zeptal se Suko.

„Na královnu ze Sáby."

„Dobrá. A na co ještě?"

„Na Tajemný Grál."

Můj partner se na mne udiveně zahleděl. „To není špatné. Máš pro to nějaký důvod?"

„Hned ti to povím. Tajemný Grál je mocné prastaré tajemství. Vede až ke králi Šalomounovi. Pokud uvěříme legendám, král se setkal s královnou ze Sáby."

„Co tím chceš naznačit?"

„Možná bych měl vyzkoušet Tajemný Grál. S jeho pomocí bych mohl vybudovat ochrannou hráz proti Morganině magii."

Suko zavrtěl hlavou.

- 70 -

„Pokud nevíme nic přesnějšího, tak by nám jenom překážel."

„Chceš to tedy zkusit?"

„Ano, prorazit."

Odkašlal jsem si.

„Dobrá, přesvědčil jsi mne. Necháme Grál odpočívat a vydáme se na cestu."

„Možná bychom měli upozornit kolegy."

„A k čemu?"

„Uzavřou to tady."

Bylo to poloviční řešení. To jsme cítili sami. Jenna Jensenová sledovala náš rozhovor. „Nerada bych se tu zdržovala."

„Rozumím, Jenno. A kam chcete jít?"

„Do svého bytu."

„Tam budete v bezpečí?"

Podívala se na mne.

„Ne, vlastně nebudu. Ale pokud se dostaneme do bytu, může se ještě jednou objevit Morgana Laytonová. A také naše vyhlídky na únik budou lepší."

Ten nápad nebyl k zahození. Vůz jsme zaparkovali v podzemní garáži. Museli jsme se co nejrychleji dostat dolů.

Výtah zůstával jedinou možností. Morgana určitě byla překvapena tím, co jsme jí provedli. Než se vzchopí, budeme už dávno sedět ve voze.

Nikdo z nás neváhal. Měli jsme se však na pozoru, když

jsme opouštěli byt.

Uvítala nás studená chodba. Ale ani náznak magie, kterou zde soustředila Morgana.

Suko běžel napřed a zastavil se u dveří výtahu. Jenna kráčela těsně vedle mne. V jejím obličeji se zračilo napětí.

- 71 -

„Výtah je prázdný," ohlásil Suko. Postavil se tak, aby přerušil kontakt a dveře zůstaly otevřené.

Dal jsem Jenně přednost, vešel jsem za ní do kabiny a Suko uvolnil dveře.

Nikdo nepromluvil. Maximálně jsme se soustředili na očekávání událostí příštích. Suko ťukl do tlačítka a výtah se rozjel.

Jenna zhluboka vydechla. Koukal jsem na ni a letmo jsem se usmál.

„Podaří se to, Johne?"

„Ale jistě."

„Jste tak sebejistý."

„V našem povolání nám nic jiného nezbývá."

Výtahy mohou jezdit rychle, ale také příšerně pomalu.

Tenhle typ patřil k těm pomalejším. Byli jsme si vědomi, že čas pracuje proti nám. I ve mně vzrůstalo napětí.

Pohledem jsem přeletěl stupnici, na níž barevně svítila čísla jednotlivých poschodí.

Všechno probíhalo hladce. Naše napětí vrcholilo, čím více jsme se blížili ke garážím. Jenna se ještě pokusila o úsměv. Stop!

Výtah přistál trochu tvrdě, ale jinak normálně.

Nacházeli jsme se v podzemních garážích. Nic podezřelého jsme neobjevili.

Když se dveře výtahu otevřely, chtěla Jenna vyjít ven.

Zadržel jsem ji.

„Počkejte ještě, to zařídí Suko."

Přítel vyklouzl z kabiny.

Rozhlédl jsem se po potemnělé garáži. Tmu rozhánělo jen mdlé světlo. Pouze výjezd z garáží byl řádné osvětlený.

„Můžete jít, vzduch je čistý," hlásil inspektor.

- 72 -

„Podle toho, co myslíme čistým vzduchem," zamumlal jsem pro sebe.

Jenna se přimkla ke mně. Bok po boku jsme opustili výtah. V garáži prosycené výfukovými plyny zalapala po dechu, jako by chtěla vzduch obohatit o nejvzácnější kyslík.

„Konečně se to podařilo, Johne."

„Doufejme."

„Kde stojí váš vůz?"

„Někde za Sukem."

Přítel už odcházel ke kóji, kde jsme parkovali. Kromě nás tu nikdo nebyl. Velmi často jsem se zde střetával s různým existencemi. Dokonce i Jane Collinsová se tu jednou objevila, aby mne zabila. Potýkal jsem se zde se zombiemi stejně jako s mafií.

Teď tu panoval klid.

Nahlížel jsem pochopitelně do uliček mezi vozy. Mohli se tam potloukat vlci a čekat na svou příležitost.

Nikdo na nás nezaútočil. Zdálo se, že se garáži vyhnuli.

Suko už stál u vozu a otevřel dveře. Uvnitř se rozsvítilo stropní světlo, takže náš rover tvořil malý ostrůvek světla uvnitř tmavé garáže.

„Nastupte, panstvo," řekl inspektor a zasmál se. „Chceš

řídit, Johne?"

„Okay."

Jenna Jensenová se uvelebila na zadním sedadle. „Jak otevřete vrata?"

„Kódovaným klíčem. Každý obyvatel tohoto domu, který zde parkuje, má podobný klíč."

Uklidnila se.

Suko zavřel dveře jako poslední. Zastrčil jsem klíček do

- 73 -

zapalování. Krátké pootočení a motor naskočil. Z výfuku vyrazil kouř.

Podvědomě jsem prožíval tuto scenérii jinak než

předtím. Připadalo mi, jako bychom se pohybovali ve stroji na zpomalování času. Všechno bylo jako jindy. Ale stejně bych nedal ani zlámanou grešli za to, že nad námi visí nebezpečí jako Damoklův meč, který může každou chvíli padnout dolů.

Vyjížděl jsem pomalu z kóje. Suko seděl s napnutým výrazem v obličeji vedle mne. Pátral po stínech vlků, kteří by se tu náhle mohli objevit a zaútočit.

Pokud zde byli, zůstali někde v úkrytu. Přepnul jsem na dálková světla. Před námi se rozestřel světlý koberec.

Projel jsem zatáčkou, abych se dostal na širokou příjezdovou

cestu.

Vedla

k

výjezdu

zajištěnému

mřížovanou bránou.

Sloupek s kódovacím přístrojem stál na začátku příjezdu. Bylo potřeba vložit kartu do úzké štěrbiny, aby se brána otevřela.

Byla to otázka každodenní praxe. Pravé okénko jsem spustil dolů. Do vozu pronikl puch spálených plynů a oleje.

Vtom se to stalo!

Zastavoval jsem před sloupkem, když vtom zhoustl vzduch.

Nejdříve to byl jen takový třpyt, který se dále zahušťoval a dostával jasné obrysy.

„Morgana!" vykřikla Jenna ze zadního sedadla.

Nemýlila se.

Ve světle obou reflektorů před námi opravdu stála Morgana Laytonová. Osoba, která mi připravila tolik bezesných nocí.

- 74 -

Byla si jistá sama sebou. Vlasy jí vlály jako lví hříva.

Studené zvířecí oči odrážely svit reflektorů. Kožený oblek jí náramně padl.

Tohle mne však nešokovalo.

Nepřímo to vyslovil Suko.

„Vidíš, staříku, to co já?"

„A jak dobře," řekl jsem drsně.

Morgana Laytonová nebyla v mém bytě bez příčiny.

Ukradla v něm věc, kterou nyní pevně svírala oběma rukama.

Byl to Tajemný Grál!

Jenna Jensenová netušila, jak cennou kořist Morgana odnáší. Ale mnou projelo to poznání jako blesk. Až mne zamrazilo v zádech.

„Zatraceně, ona ho má," zasténal tiše Suko.

Hleděl jsem jí do obličeje a viděl jsem v něm studený

vítězný úsměv. Tajemný Grál jinak nazývaný Ohňový

kalich. V jeho otvoru byla zastrčena červená koule, která kdysi patřila věštkyni Tanith. Tanith už nežila, ale její duch se mnou navazoval spojení právě prostřednictvím této koule. Ona a Grál tvořily most mezi světy.

Proto se tu Morgana Laytonová objevila? Chtěla se zmocnit Grálu?

Vlky jsme nikde neobjevili. Pokud je přivedla s sebou, zůstali někde v pozadí.

Jenna se na mne obrátila s dotazem. Přitom se

- 75 -

předklonila.

„Co drží ta osoba v ruce?"

„To je Tajemný Grál," vysvětloval jsem jí.

„A co je s ním?"

„Ukradla jej z mého bytu. Proto také přišla."

„A k čemu jej potřebuje?"

„Aby její síla ještě vzrostla."

„A je to pravda?"

„Jistě. Každopádně vycházím z toho, že Grál má něco společného s králem Šalomounem. Patrně jej znal. Je to v jistém smyslu zjevení. Později Grál nastoupil cestu časem.

Říká se, že ten, kdo jej vlastní, může rozluštit tajemství tohoto světa. Mně se to zatím nepodařilo. Co však nebylo, může být."

„Co chcete dělat, Johne?"

Nakysle jsem se usmál. „To je otázka. Doufám, že se mi Grál vrátí."

„To bude těžké," řekl Suko.

„Jistě. Nezapomeň však, že už jednou jsem o něj přišel a dostal jsem jej zpět. Hlídá jej totiž Garinga."

„Dobrá, jak budeme postupovat dál? Mám zůstat ve voze? Chceš do ní najet?"

„Ne, vystoupím."

„Budu ti krýt záda."

„Prosím." Ještě jednou jsem se otočil. „A vy, Jenno, zůstaňte ve voze. Tady jste v bezpečí."

„Okay."

Když jsem vystupoval, položil mi Suko ruku na rameno. Chtěl mi tím gestem naznačit, že se na něho mohu spolehnout.

Morgana Laytonová čekala. Měl jsem pocit, jako by

- 76 -

právě zde a nyní chtěla učinit rozhodnutí. Jistě, vždyť

slíbila, že nepřežiji tuto noc.

Pomalu a rozvážně jsem opustil rover. Dokonce jsem přibouchl i dveře. Zapadly do zámku.

Přesunul jsem se dopředu až k blatníku. Tam, na okraji světel, jsem se zastavil.

Viditelně jsem u sebe neměl zbraň. Byl jsem však připravený bleskurychle reagovat.

Morgana Laytonová hleděla na mne. V jejích šelmích očích se znovu zablýsklo. Rty měla pevně sevřené. Teď se jí ústa roztáhla v úsměvu. Nebyl to výraz přátelského přivítání, ale triumfu.

Zahájil jsem rozhovor.

„Už je to dlouho, co jsme se viděli naposledy."

„Jistě, Johne. Přihodila se spousta věcí. Lupina už není mezi námi, jak dobře víš."

„Ano. Převzala jsi po ní následnictví?"

„Ovšem."

„Fenris tě vzal na milost?"

„Svůj trest jsem si odpykala a projevila účinnou lítost.

To mi současně připomnělo, odkud jsem vyšla. V mých žilách koluje vlčí krev, Johne. A volání mého rodu je silnější, to snad pochopíš."

„Mohlo by se jednat i o něco jiného. Ale nechme minulost. Přítomnost je mnohem důležitější."

„Proč myslíš?"

„Navštívila jsi mne, protože jsi zatoužila po Ohňovém kalichu?"

Morgana se studeně usmála. „Ohňový kalich, říkáš? Má i jiné jméno. Tajemný Grál."

„Jsou jedno a totéž."

- 77 -

„No ovšem. Ale pro mne je to druhé jméno důležitější.

Dozvěděla jsem se o něm."

„Od koho?"

„Řekla mi o něm královna ze Sáby."

Chladně jsem se usmál. „Královna je mrtvá, jestli vůbec existovala."

Morgana přikývla. „Proč to říkáš? Královna ze Sáby existovala. Není mrtvá. To si zapamatuj, Johne."

„Mluvila jsi s ní?"

„Ano. Ona mi pověděla o Tajemném Grálu, který také zná."

„Kde se vlastně nachází?"

„Hrobka královny leží v mrtvém městě Maribu. Víc ti neřeknu. Je třeba hledat."

„V hrobkách leží jen mrtví." Provokoval jsem ji.

„U ní je to jiné." Morgana se zasmála. „Nemusíš mě houpat, Johne. Splnila jsem svůj úkol, kruh se uzavírá.

Skoro jsem měla pocit, že mi nevěříš, když jsem mluvila o moci vlků. Jsou silnější než lidé. Byli tu dříve než lidstvo samo. Mysli na to."

„Ano, možná. To ti ovšem nedává právo, abys prehistorické věci tahala do dnešní doby. Promiň, to je můj názor. A udělám všechno pro to, abych tomu zabránil. Dále vím, že královna ze Sáby nestojí proti mně. Divím se, že ti poskytla něco málo ze své moci."

„Také tomu nemohu uvěřit."

„Oklamala jsi ji?"

Rozesmála se. „Jak bych mohla něco takového udělat?"

„Královna neměla jen přátele. Poznal jsem i její odpůrkyni. Layanu, vampýrku, která chtěla zlomit královninu moc. Tenkrát jsem jí pomohl."

- 78 -

„Ale ona pro tebe nic neudělá. Svět, v němž koluje moje vlčí krev, je jí bližší. Nemá ráda moderní dobu. Stará magie opět ožívá a k ní patří i Tajemný Grál, v němž je ukryto

velké

poznání

antických

časů.

Mocné,

nepřehlédnutelné poznání. Mám ho. Je to moje budoucnost."

„Omyl, Morgano!" prohlásil jsem. „Nepatří ti. Stojíš na špatné straně. Každý, kdo jej poznal nebo jej vlastnil, patřil do kruhu vyvolených. V neposlední řadě i Hector de Valois, mocný vůdce templářů."

„To jméno už jsem slyšela. Neměli jste něco společného?"

„Ovšem. Jednou jsem už žil jako Hector de Valois. Ve mně se prakticky znovu narodil."

„A dál?"

„Byl jsem také Richard Lví srdce."

To ji poněkud překvapilo. Na chvíli přivřela oči. Byly jako úzké čárky.

„Chceš znát mé další proměny, Morgano?"

„Pokud nějaké existují, tak ano."

„V tom případě se musím vrátit daleko do historie. Do dob, které nemohou být neznámé ani královně ze Sáby. V

nich žil muž, který se setkal s královnou. Nazývali jej prorokem..."

„Šalomoun," vyhrkla.

Morgana Laytonová po mně blýskla očima.

„Chceš tvrdit, že znáš krále Šalomouna?"

„Dokonce velmi dobře. I on znal Grál. Vycházím z toho, že jsem prožil i jeho život."

Tentokrát jsem ji dostal. „To říkáš jen tak."

„Ne, vím to."

- 79 -

Morgana znejistěla.

„Ty a král Šalomoun jste byli jedna a táž osoba?"

Zasmála se. Znělo to ostře a pronikavě. „Ne, tomu nemohu uvěřit. Tohle ti nespolknu."

„Proč ne?"

„Musela bych to cítit, rozumíš? Získala jsem od královny spoustu cenných informací. Toho by si člověk všiml. Nejsi ten, za koho se vydáváš."

„Proto mi také náleží Grál," pokračoval jsem. „Musím ho dostat zpět."

Morgana zavrtěla hlavou. „Ne, Sinclaire. Mysli na to, co jsem ti slíbila. Dnešní noc nepřežiješ. Grál mi chyběl ve sbírce. Je to třešnička na dortu. Dobrovolně ho nevydám.

Nikdy!"

Všechno směřovalo k ostrému střetu. Rozhlédl jsem se.

Velela vlkům, mohla je vyvolat z nicoty a rozdmýchat hrůzný teror. Ale držela se zpět. Došlo k něčemu jinému.

Jeden z opozdilých řidičů se vracel zpět, aby zaparkoval v garáži. Uvedl do pohybu mřížovanou bránu a ta se zvedla vzhůru. Rámus, který přitom vznikl, obletěl celou garáž. V

noci zněl zvlášť ostře.

Oba jsme znejistěli. Myslel jsem přitom na nešťastníka, který nic netuše zajížděl přes rampu do garáže.

Suko vyskočil z auta.

„Johne, přiveď ji."

Už bylo pozdě.

Vrata se otevřela, cesta byla volná.

Světla reflektorů se smísila v jedno. Dotkla se i Morgany Laytonové.

Teprve teď ji řidič zpozoroval.

Zatroubil.

- 80 -

Hlas varovného signálu patřil i nám, protože jsme mu s roverem stáli v cestě.

Nepoznal jsem, o jaký typ vozidla se jednalo. Řidič měl zapnutá dálková světla, která se přelila přes nás do tmavého ústí garáže.

Moje pozornost byla rozptýlena. Morgana toho využila a uskočila stranou. Slyšel jsem ji vykřiknout. Potom se ozval příšerný lomoz, který přehlušil i houkačku.

Podzemím zazvučelo strašné vytí. Nahánělo hrůzu. Jako by vyla celá smečka vlků.

Zahlédl jsem je.

Vyskočili zpoza pomalu jedoucího vozu. Ne čtyři, ale nejméně dvojnásobný počet těch bestií. Krvelačná smečka, kterou zhmotnila Morgana...

Protijedoucí řidič šlápl na brzdu. Vůz sebou škubl a zastavil se.

Řidič otevřel dveře a slyšel můj varovný výkřik.

„Zůstaňte ve voze, k čertu!"

Poslední slovo jsem polkl, když jsem uviděl zvířata.

Zaútočila.

Z temnoty se hnala mohutnými skoky vpřed.

Připomínala dlouhé strašidelné stíny a nebrala ohled na nic, co jim stálo v cestě. Jejich tlapy zabubnovaly na karoserii vozu. Vlci se od ní odrazili a přes chladič vozu pádili dál.

Suko stál vedle otevřených dveří a střílel. Zasáhl jednoho vlka. Bestie dostala plný zásah a překulila se. Dva

- 81 -

další museli skočit přes ni a ztratili čas.

Vletěl jsem do roveru a zabouchl dveře v okamžiku, kdy jeden z vlků skočil. Narazil na ně, opět se zvedl, ale zůstal v jejich blízkosti.

Letmý pohled přes rameno mi napověděl, že Jenna je k smrti vystrašená. Dřepěla na zadním sedadle a ruce sevřela v pěsti. I přes slabé světlo uvnitř vozu jsem zpozoroval, jak zbledla.

„To jsem nechtěla," zašeptala. „Ne, to jsem nechtěla."

„My také ne."

„A co teď?"

Tvrdě jsem se zasmál.

„Chtěj nechtěj budeme muset bojovat."

Suko se vmísil.

„Johne, co je s řidičem?"

„To ještě nevím."

„Dej mu znamení, aby couvnul. Třeba ti porozumí."

Dvakrát jsem blikl a potom znovu. Nevěděl jsem, jestli muž pochopil. Bezprostřední nebezpečí mu od zvířat nehrozilo. Pokud chtěl pokračovat v jízdě, nezbývalo mu než couvnout, protože před ním jsme stáli my.

Naštěstí reagoval dobře. Zařadil zpátečku a přidal trochu více plynu. Zadním blatníkem téměř narazil do ochranné zídky. Pneumatiky zahvízdaly, zaprotestovaly proti takovému jednání, ale konečně zmizel za zatáčkou a tím i z bezprostředního ohrožení výstřelem.

Naštěstí nezpanikařil a nepokusil se zachránit útěkem.

Suko uvažoval stejně jako já.

Řekl: „Johne, vypadá to na velkou mrzutost. Toho člověka by mohlo napadnout zalarmovat policii. Co má ruce a nohy, zaútočí na garáž. Neměli bychom tomu

- 82 -

předejít?"

Zvedl sluchátko mobilního telefonu.

Okamžitě jsem se rozhodl.

„Dobrá, dej centrále zprávu. Ať nejdříve obklíčí celý

prostor. Dokud se vlci drží tady dole, může vše dopadnout dobře."

Suko telefonoval a já se díval, jak nás bestie obklíčily.

Byly lstivější, než jsem si myslel. Konec jejich druha je přinutil k opatrnosti. Jeho masivní tělo leželo nehybně ve světle reflektoru.

Ostatní bestie se skryly. Vhodných úkrytů zde bylo víc než dost. Každý zaparkovaný vůz jim poskytoval ochranu, kterou hledaly.

Potřásl jsem hlavou. Nechtěl jsem tím gestem vyjádřit nic zvláštního, ale Suko si jej přesto všiml.

„Co se děje, Johne?"

„Už tady nevydržím sedět."

„Myslíš tady ve voze?"

„Jistě."

Inspektor zkoprněl.

„Zatraceně, ale proč?"

„Hned ti to povím. Tahle Morgana Laytonová přišla jen proto, aby se zmocnila Tajemného Grálu. Vycházím z toho, že s ním chce zmizet. Vlky vzala s sebou jen jako vražedný doprovod, aby tak skryla své pravé úmysly. To je můj názor."

Suko po chvíli souhlasil.

„Slyšel jsi, že jsem volal do centrály. Budou v pohotovosti. Možná se Morgana Laytonová chytí do sítě, kterou na ni nastražíme."

„Je to možné, ale dost riskantní. Morgana je rafinovaná,

- 83 -

inteligentní a lstivá. Ta ví přesně, jak postupovat, to mi věř."

„Jak jí v tom chceš zabránit?"

„Nezůstanu s vámi."

„Co?"

„Ano, budu ji pronásledovat sám. Porazíme ji jejími vlastními zbraněmi. Odpojila se od svých vlků a my se také rozdělíme."

Suko zůstal skeptický.

„A myslíš, že to bude k něčemu dobré?"

„Je to naše jediná šance, jak se jí zmocnit."

„Opustila už garáž?" zeptala se Jenna. Natáhla se zezadu mezi nás a rozhlížela se předním oknem.

„Nevím. Viděla jsi něco?"

„Ne, Johne, ale podle mne se nemůžete řídit. Ty scény byly tak hrozné, že jsem nebyla schopná vnímat, co se tu vlastně děje. Rozumíte mi?"

„Já tomu rozumím, Jenno. Věci se už rozhýbaly. Suko vás ohlídá."

Přítel souhlasně kývl.

Opatrně jsem otevřel dveře. Suko v té chvíli podržel spínač osvětlení, takže vnitřek vozu zůstal v temnotě.

Přikrčil jsem se a vysoukal jsem se z vozu. Byl jsem čím dál menší, když jsem se dostal k pilíři, v jehož stínu jsem přerývaně vydechl.

To jsou situace, kdy má člověk pořádně nahnáno.

Tentokrát jsem ale neměl strach, i když jsem musel počítat s mnoha nepřáteli.

Zůstali v úkrytech. Ale bylo jisté, že by přišli...

- 84 -

Jenna Jensenová a Suko zůstali spolu a měli špatné svědomí. Nemluvili o tom. Jenna však chtěla vědět, co má Suko v úmyslu podniknout."

„Pojedeme," odpověděl.

„Ke mně?"

„Jistě, to byl přece náš cíl."

Nejistě se usmála.

„A myslíte, že projedeme?"

„Musíme, Jenno."

„Samozřejmě."

Suko se ještě jednou rozhlédl. Pátral po svém příteli Johnu Sinclairovi, ale toho už spolkly dlouhé stíny podzemní garáže. Nahmatal klíček zapalování. Když

nastartoval, připadlo mu, že sedí v tryskovém letadle. Zvuk motoru proletěl garáží jako uragán. To by probudilo i mrtvého, natož vlky.

„Připoutejte se," řekl inspektor a naklonil se dozadu.

„Teď bude trochu horko."

„Toho bych se ráda vzdala."

„To si umím představit."

Suko se rozjel. Pomalu popojížděl k mrtvému vlčímu tělu. Potom strhl volant doleva a objel zdechlinu.

Před ním se nacházel výjezd. Suko přepnul na dálková světla. Modrobílé světlo signalizovalo začátek výjezdu z garáže.

Na šedých kamenech byly patrné stopy pneumatik.

Nikde ani stopa po vlcích.

- 85 -

Suko zařadil dvojku a přidal plyn. Vůz poskočil jako srna.

„Věděla jsem, že se to povede," zašeptala Jenna.

„Doufejme."

Oba se těšili předčasně.

Jenna zahlédla stíny jako první, protože Suko se soustředil na výjezd z podzemí.

Vyskočili ze dvou stran. Nehlučně a velmi rychle.

Když Jenna vykřikla, byli už tady.

První vlk se mohutným skokem dostal na přední kapotu.

Vůz se zhoupl. Ozvalo se třesknutí.

Suko neměl téměř žádný výhled předním oknem.

Přesto jel dál.

Vlk tančil na plechu. Podařilo se mu otočit se. S

dokořán otevřenou tlamou popolezl k přednímu sklu.

Jazykem olizoval sklo, jako by je chtěl zbavit hmyzu, který

se na něm přilepil.

Druhé zvíře rovněž zaútočilo na vůz. Skočilo několikrát proti pravé zadní straně, kde dřepěla Jenna a ani se nepohnula. Modlila se, aby vůz vydržel tenhle útok.

Suko ještě přidal. Objevil se třetí a čtvrtý vlk. Přeběhli před vozem. Ve světle jeho reflektorů vypadali, jako by vypadli z nějakého žánrového obrázku.

„Nepodaří se nám to!" vykřikla zoufale Jenna.

„Ale ano."

Suko dal plný plyn a vůz se rozletěl jako splašený kůň.

Zvíře na přední kapotě zuřivě hrabalo tlapami, ale plech byl hladký, a proto se na něm nemohlo udržet.

Suko se divoce zasmál. Jedno prudké otočení volantem doprava, pak doleva a vlk odletěl až na ochrannou zídku.

Měl velké štěstí, že se nedostal pod kola vozu.

- 86 -

„Další," řekl Suko. Chtěl Jenně dodat odvahy.

Cesta se rozšířila. Projížděli zatáčkou a za ní již uviděli zdviženou mříž. Vlci zůstali za ní. Proti vozu už neútočilo žádné zvíře. Všechno svědčilo v jejich prospěch.

Jenna se otočila a vyhlédla zadním oknem. Rysy v obličeji se napnuly. Přerývaně dýchala.

„Ano, povedlo se to," zajásala. „Povedlo se to, Suko.

Vlci jsou pryč."

„Také bych si to přál."

Jednou rukou stáčel volant vlevo. Rover poslušně následoval každý jeho pohyb. Zatáčku měli brzy za sebou a před nimi začínalo malé stoupání k výjezdu.

Nalevo stál malý sloupek se štěrbinou, do níž se vkládala kódovaná karta. Vše probíhalo normálně až do okamžiku, kdy se objevila smečka.

Náhle se zjevili na hranici světla a tmy.

Vlci vytvořili svými těly jednolitou řadu. Živoucí zeď

se studenýma zvířecíma očima a rozevřenými tlamami, v nichž se blýskaly zuby ostré jako nože.

„Panebože, co budeme dělat?" zanaříkala Jenna.

„Nic složitého," odpověděl Suko. „Prorazíme!"

Přidal plyn.

Jenna Jensenová se přikrčila a přitiskla si ruce na obličej...

Předpokládal jsem, že Morgana Laytonová neopustila podzemní garáže přes nájezdovou rampu. Pokud se už

- 87 -

nezdržovala tady dole, vyjela určitě výtahem nahoru, aby unikla domem. Což by bylo přirozeně zlé.

Orientoval jsem se směrem k výtahu. Nejkratší cesta k cíli vedla středem garáže.

Počítal jsem však s tím, že ji vlci hlídají.

Takové riziko jsem nechtěl podstoupit, a tak jsem se plížil oklikou za zaparkovanými vozy, které mne chránily.

Suko odjížděl. Zaslechl jsem motor roveru. Vedle sloupu, odkud jsem už rozeznával výtah, jsem se zastavil. Ohlédl jsem se zpět k výjezdové cestě.

Rover pomalu stoupal nahoru. Suko zapnul dálková světla. Osvítil jimi scénu, na níž náhle vyskočily stíny.

Morganina smečka byla tady!

Dva vlci zaútočili na vůz. Jeden z nich skočil na přední kapotu, druhý se vrhl na zadní dveře. Nemohl jsem jim pomoci. Jenom jsem držel palce, aby se jim to povedlo.

Opustil jsem úkryt. Z pouzdra jsem vytáhl svou berettu.

Pohledem jsem se soustředil na lištu s tlačítky vpravo od výtahu.

Kabina bohužel nestála dole. To by znamenalo, že Morgana vyjela nahoru.

Musel jsem za ní.

Stiskl jsem příslušné tlačítko a čekal jsem, až kabina sjede dolů. Otočil jsem se k výtahu zády a hleděl jsem do přítmí garáže. Zahlédl jsem i rover. Zdálo se, že se Sukovi podařilo projet, protože pokračoval v jízdě.

Spokojeně jsem vydechl a přitom jsem zaslechl, jak kabina přistála a dveře se odsunuly stranou. Do kabiny zíraly tři oči.

Dvě lidské a ústí pistole. Trochu nejistě jsem vstoupil do výtahu. Když se dveře zavřely, tísnivý pocit ještě zesílil.

- 88 -

Myslel jsem na to, že Morgana vzala Tajemný Grál.

Určitě se setkala s královnou ze Sáby, jinak by o něm nevěděla.

Tohle se mi na tajemné královně nelíbilo. Byl to však pouze můj subjektivní pohled. Co si od toho slibovala?

Kabina zastavila v přízemí, kde se nacházela velká hala podobná foyer velkých hotelů. Jenom ne tak honosná a vybavená drahým nábytkem.

Rozhlédl jsem se a vystoupil jsem z výtahu. Berettu jsem zastrčil do pouzdra. Nechtěl jsem nikoho zbytečně polekat a způsobit tak paniku.

Vše vypadalo normálně a přesto mne něco rušilo.

Nevěděl jsem, zda dům ovládají vlci nebo Morgana Laytonová.

Nemohl jsem přehlédnout celou halu. Musel jsem popojít několik kroků, abych viděl na vstupní halu. Ve vrátnici seděl portýr. Nohy vyložil na židli a četl si.

Nevzal mne na vědomí.

Můj pohled doletí až k odpočinkovému koutu, který

tvořily čtyři křesla s opotřebovaným kordovým potahem.

Jedno křeslo bylo obsazené.

Dřepěla v něm žena s dlouhými hnědočervenými vlasy, ušklíbala se a koukala na mne.

Morgana Laytonová!

Naše pohledy se setkaly.

Morgana mi kynula.

- 89 -

Na vteřinku jsem se zastavil, abych na sobě nedal znát překvapení. Takovou sebejistotu bych od ní nečekal.

Vyrazil jsem k ní.

Na její tváři se uhnízdil vítězný úsměv.

Vrátný už mne také zpozoroval a pokynul mi.

Potom se zeptal: „Opravdu postihlo Bennyho Studakera neštěstí, pane Sinclaire?"

„Ano,"

„Chudák."

Muž ve vrátnici vycítil, že se s ním nechci pouštět do delšího rozhovoru a zmlkl.

Několika kroky jsem se ocitl proti Morganě Laytonové.

Podívala se na mne.

V jejích očích blýskal výsměch.

Tajemný Grál jsem nikde neobjevil.

„Nechceš se posadit, Johne? Bude se nám příjemněji povídat."

„Nepřišel jsem, abych tu s tebou vysedával."

Pokrčila rameny.

„Stejně ti nic jiného nezbývá."

„Slibovala jsi, že mne zabiješ."

„Máš naspěch?"

„Ne, ale nemám rád, když se věci dlouho protahují."

„Rozumím ti." Ukázala na vstupní dveře. „Všechno zatím vypadá naprosto normálně, že? Klidná noc, bez vzrušení..."

„Kde jsou tvoji vlci?"

„Tady ne."

„Jenom venku?"

„Ano, postarala jsem se, aby se tam materializovali."

„Obdivuji tě, Morgano. Přece jenom ses něčemu

- 90 -

přiučila."

„To jsem chtěla."

„Uzavřela jsi kruh?"

„Ne docela. Ještě mi něco chybělo. Teď to mám.

Tajemný Grál mi poskytne radu, kterou potřebuji. Je to zázrak. To věděla i královna. Nikdy na něj nezapomněla."

„Věděla, že patří mně?"

„Velmi nepřesně. Hovořila o muži, který žije na ostrově. Do úvahy jsi vlastně přicházel jen ty. To je vlastně všechno, Johne. Bylo to tak jednoduché. Také se objevila tvoje přítelkyně. Je to odvážná žena, která se vydala do liduprázdné nebezpečné země. Tam však na ni číhala jen smrt. Její dva průvodci to pocítili na vlastní kůži."

„Proč jsi Jennu nezabila?"

„Potřebovala jsem ji. Prohledala jsem její osobní věci a našla jsem zmínku o tobě. Bylo mi jasné, že tě vyhledá, až

se vrátí do Londýna. Proto jsem ji nechala jet."

„Rafinovaně vymyšleno."

„Samozřejmě. A Tajemný Grál vlastním já."

„Co s ním chceš dělat?"

„Všechno, nač si vzpomeneš. Mohu jím otevírat brány do jiných světů a zase je zavírat. Už se vidím, jak putuji v čase a mohu se poučit z minulosti. Tyto znalosti si přenesu do současnosti, abych tu nastolila pořádek. Rozumíš?"

„Úplně. Měl jsem v úmyslu to samé."

„Ale já jsem byla rychlejší."

„To se ještě ukáže."

Morgana Laytonová se na mne podívala chladnýma očima šelmy. Prudce se vztyčila.

Ustoupil jsem o krok.

Ona se jen zasmála.

- 91 -

„Buď bez obav, Johne. Chci ti něco ukázat."

„Prosím. A kde?"

„Pojď se mnou."

Nedbale pokynula a plavně zamířila ke vstupním dveřím, jejichž obě skleněné poloviny se automaticky otevřely.

Proti nám zavanul studený podzimní vzduch. Byla jasná noc a vítr dávno rozptýlil výfukové plyny, kterými čilý

dopravní ruch přes den obšťastňoval velkoměsto. Teď si pohrával s Morganinými vlasy.

Poodešla několik kroků a zastavila se. Stáli jsme ve světle pouličních lamp a ozářeného vstupu a hleděli jsme do tmy, v níž se rozbíhaly světlé pruhy ulic. Nedaleko odtud stály dvě budovy, které připomínaly špalek zaražený

hluboko do země.

Postavil jsem se vedle Morgany.

„Okay," řekl jsem. „Co ode mne chceš?"

Nevšímala si mé otázky.

„Není to nádherná noc, Johne?"

„Kdybys tu nebyla ty, musel bych souhlasit. Ale ty jsi ji chtěla proměnit v krvavou noc."

Morgana přešla mou poznámku mlčením.

„Všechno vypadá tak nevinně. A přece jsou tam."

„Myslíš vlky?"

„Samozřejmě."

„Kolik jsi jich přivedla s sebou?"

„Mohu jich mít, kolik chci. Viděl jsi, jak se objevili z nicoty. Zaručuje mi to královnina moc a Fenrisova ochrana."

Slídil jsem očima ve tmě. Výjezd z podzemní garáže byl bohužel na druhé straně. Zvuky se ztrácely mezi zdmi

- 92 -

věžáků.

„Možná jsou tvoji přátelé už mrtví," zamumlala.

„Nebo vlci."

Podívala se na mne. Zakroutila pochybovačně hlavou.

„To se nikdy nestane."

„Ale tobě by se to mohlo stát."

„Jak?"

„ Znáš přece mé posvěcené kulky."

„ Johne." Promluvila šeptem a položila mi přitom ruku na rameno. „Znám tě velmi dobře. Nikdy by ses neodvážil vytáhnout zbraň a prohnat mi kulku hlavou. Kromě toho chceš Tajemný Grál. Mám ho..."

Odmlčela se.

I ona zaslechla slabý hluk, který dolehl k našim uším.

Znělo to, jako by někdo házel hrách na kus plechu.

„Výstřely," řekla Morgana.

„Velmi správně," přitakal jsem. „A s každým výstřelem je o jednoho vlka méně."

„Ne, to není pravda. To se jim nepodaří. Určitě ne tomu Číňanovi a té ženě. Oni..."

Náhle jsem uviděl světla vozu. Tančila, křížila se a současně se přibližovala.

Pokud jsem se nemýlil, jednalo se nejméně o pět vozů.

Pět policejních hlídkových vozů.

I Morgana něco vytušila.

„Alarmovali jste policii?"

„Já ne."

Ani jsem nelhal, protože to byl ve skutečnosti Suko, kdo volal na centrálu.

„Ale věděl jsi to."

„Možná."

- 93 -

Vozy nezůstaly spolu. Rozdělily se a obklíčily dům.

Morgana Laytonová zjistila, že všechno neprobíhá podle jejích představ. Zahlédl jsem, jak sebou cukla a začala se třást. Vyrážela ze sebe divoké kletby a v jejím pohledu se zračila šílená touha vraždit.

„To jsi neměl dělat, Sinclaire. Ne, to opravdu ne. Co bude následovat, si přičti na svůj vrub."

Otočila se a chtěla zmizet.

Natáhl jsem se po ní. Chytil jsem ji za loket. Chtěla se vyprostit, ale moje sevření bylo neúprosné. Dokonce jsem ji ještě přitáhl k sobě.

„No," řekl jsem. „Teď vystavíme účet. Chci Tajemný

Grál."

Váhala s odpovědí. Potom ale prohlásila se vší rozhodností: „Nikdy ti ho nevydám dobrovolně. Nikdy!"

Zesílil jsem stisk, ale něco mne v jejích slovech překvapilo. Ne slova samotná, ale způsob, jakým je vyslovila,

Prskavě, syčivě, jako by se v ní něco smísilo. Byly to zvířecí zvuky.

Morgana se začala chvět. Nejdříve horní polovina, potom se otřásalo celé tělo. Přes její obličej přecházel stín, i když jsme stáli pod světlem u vchodu do domu.

A ještě něco se měnilo.

Začala jí růst srst.

Morgana Laytonová se měnila na vlkodlaka!

- 94 -

„To se nám nepodaří. To se nám nikdy nepodaří."

Jennin hlas opakoval stále jednu a tutéž větu. Bála se, ale Suko, který trošku přibrzdil, se tím nenechal zmást.

„Žádnou paniku, Jenno. Vůz něco vydrží. A boule nám zaplatí Scotland Yard."

„Vlci nás..."

„Drž se, děvče!"

Suko mluvil potichu, bez vzrušení. Byl ledově klidný.

Patřil k těm lidem, kteří prožili i horší situace a vždy se z nich dostali.

Vůz poskočil dopředu. Zdálo se, jako by se chtěl zvednout na všech čtyřech kolech a rozletět se. Stěna z vlčích těl se ani nehnula, ačkoliv se vzdálenost rychle zmenšovala.

Jenna a Suko si připadali jako netvoři. V pronikavém světle reflektorů se jasně rýsovaly hlavy i těla zvířat. Jejich rozevřené tlamy působily hrůzostrašně.

Už scházejí jen tři yardy, ještě dva - a...

Vtom vlci skočili.

Bohužel ne stranou, jak Jenna a Suko doufali. Vrhli se přímo na rozjetý rover, až se pod údery dopadajících těl otřásl v nápravách.

Suko se chytil volantu jako tonoucí stébla. Chtěl vyrovnat otřesy pomocí řízení, což se mu ale nedařilo.

Kromě toho těla bušila i do oken vozu.

Vlci vyskočili i na přední kapotu. Suko nic neviděl, protože zaslechl, jak prasklo bezpečnostní sklo a potom se sypaly droboučké úlomky.

Obě přední kola nadskočila na překážce. Ozvalo se ostré zuřivé vytí. I zadní kola poskočila, ale Číňan na to nedbal. I přes Sukův agresivní způsob jízdy se jednomu

- 95 -

zvířeti podařilo udržet se na přední kapotě. Rozbilo přední sklo a nyní vrazilo hlavu do vzniklého otvoru.

Suko zíral přímo do otevřené tlamy.

Jenna se zděsila.

„Dělej něco! "vykřikla.

Suko zhasl motor.

Rover poskočil a zastavil se.

Vlk strkal hlavu dál do vozu. Snažil se Sukovi rozsápat hrdlo.

Inspektor se vrhl vlevo.

Jenna mlčela. Dřepěla na zadním sedadle a chvěla se.

Sledovala, jak vlci obkličují vůz.

Šelmy se vrhaly i na boky vozu. Několikrát se za oknem zablýskly jejich vyhladovělé krvežíznivé oči.

Inspektor vleže vytáhl svoji berettu. Lehl si tak, že se hlavou opíral o dveře spolujezdce. Aby zvíře zasáhl, musel držet zbraň šikmo vzhůru. Suko vystřelil, jakmile se zvíře opřelo předními tlapami o volant. Minout se nemohl.

Kulka proletěla vlkovi hrdlem.

Těžce zasažené zvíře ještě zvedlo hlavu. Krev stříkala na řidící desku. Z jeho tlamy se vydralo příšerné vytí. Ze strany skočil druhý vlk a odhodil jeho tělo z kapoty.

I on se chtěl dostat dírou v okně dovnitř.

Suko zmáčkl podruhé.

Tentokrát nebyl výstřel smrtelný, protože střela se zavrtala do boku zvířete. Ale způsobila, že vlk spadl z kapoty.

Levé zadní sklo se rozbilo. Další vlk se opřel předními tlapami o rám. V jeho výrazu se dalo číst, že má v úmyslu protlačit se dovnitř.

A tam seděla Jenna.

- 96 -

Vmáčkla se do protilehlého rohu. Suko se otočil dozadu tak, že klečel na sedadle.

Potom vystřelil.

Kulka zasáhla cíl naplno.

Vlk zmizel, ale strach archeoložky ne.

„Musíme odtud ven!" vykřikla. „Panebože, nemůžeme tady déle dřepět. Jednou se jim to podaří."

„Vlci jsou rychlejší," křikl Suko. „Venku by nás dopadli."

„Připadám si tady jako v kleci."

„Klece bývají většinou bezpečné."

V této chvíli neútočil žádný z vlků. Stáhli se.

Suko se rozhlédl. Stáli pořád u vjezdu. Kousek za nimi se cesta zatáčela vlevo a dál kolem domu až na parkoviště.

Na samém vrcholu zatáčky odbočovala jiná cesta napravo. Po ní se dalo vjet přímo na ulici.

Najednou se tam objevily vozy.

Suko spatřil spoustu reflektorů. Vozy jely za sebou, jak bylo běžným zvykem u policejních aut.

Také Jenna zahlédla vozy.

„Je to policie?" zvolala.

„Ano."

„V tom případě jsme zachráněni."

„Vypadá to tak."

Suko pozoroval vozy, jak zajíždějí na širokou příjezdovou cestu. Několik jich pokračovalo v jízdě, dva z nich zůstaly stát. Dveře se otvíraly a uniformovaní policisté vybíhali z vozů. V rukou drželi zbraně.

Suko už nechtěl déle zůstávat ve voze. Nabil zbraň.

„Zůstaňte tady, Jenno!"

„Co chcete dělat?"

- 97 -

Hleděl do jejího hrůzou znetvořeného obličeje.

„Je to jednoduché, má milá. Zúčastním se lovu."

Dříve než Jenna mohla odpovědět, otevřel Suko dveře a vyskočil z vozu.

Běžel k jednomu policistovi, který na něj mával zbraní.

„Žádal jsem o posilu..."

Jenna ještě zaslechla Sukův hlas, potom se ozvaly výstřely, protože vlci se náhle hnali ze všech stran, aby zaútočili na policisty. Okamžitě poznali, kdo je jejich nepřítel.

Jenna ani na chvilku neuvažovala o tom, že zůstane v roveru. Musela zkrátka pryč. Vůz pro ni představoval vězení. Teprve v domě se bude cítit v bezpečí. A věděla, jak se tam dostane.

Nic nepřekáželo tomu, aby po čtyřech vylezla z vozu doprovázená ozvěnou práskajících výstřelů.

Přikrčená běžela dozadu. Nejlepší cesta byla přes garáže do domu.

Mladá žena se držela ve stínu ochranné zídky. Potom ji spolkla ohromná tlama vjezdu.

Jenna běžela středem garáže.

Byla to nejkratší cesta k výtahu.

Nečíhal tu žádný vlk.

Prošla hladce a bezpečně. Zůstala stát před výtahem.

Zhluboka si vydechla a stiskla tlačítko.

Chvěla se. Rozčilením se kousla do rtu. Posunula si brýle ke kořenu nosu a rozhlédla se kolem. Za sebou zaslechla hluk přijíždějící kabiny výtahu.

Cesta byla volná.

Byla v hale, než bys napočítal do pěti. Byla prázdná?

Ne, viděla vrátného sedět nehnutě v prosklené vrátnici.

- 98 -

Hleděl ke vchodu.

Jenna nemohla nejdříve rozeznat, na co tak upřeně zírá.

Po dalších třech krocích se podívala doprava.

Co tam zahlédla, jí vzalo dech.

Stále jsem pevně svíral Morganu Laytonovou, ačkoliv se přitom měnila v bestii.

Pro mne to byl obraz hrůzy, který se odehrával v nejtěsnější blízkosti.

V jejím obličeji začala proměna. Tělo se rychle pokrývalo srstí. V pozadí toho všechno svítily její oči ještě chladněji. Jako měsíc nebo lucerny, z nichž vyzařovala nenávist a touha zabíjet.

Světlo se nad námi vznášelo jako velký motýl.

Stále jsem ji držel, ale cítil jsem, že se něco mění uvnitř

Morgany. Jako by jí v žilách začalo protékat místo krve cosi jiného.

Byla to síla, které jsem nemohl vzdorovat. Morgana nejen měnila svůj vzhled, ale i své vnitřní bytí.

Síla, která se do ní vlévala, byla ohromná. Za chvíli ji neudržím.

To věděla i Morgana. Z její tlamy se vydral jízlivý

smích, který připomínal spíše hrozné funění.

Odhodil jsem ji.

Dveře za námi předtím zapadly.

Morgana opět stiskla kontakt, dveře se otevřely a Morgana se vpotácela dovnitř. Nemohla najít ztracenou

- 99 -

rovnováhu. Klopýtla přes vlastní nohu a padla na zem.

Vběhl jsem dovnitř.

Morgana ležela na zádech a hleděla do ústí mé beretty.

Noční vrátný už zpozorněl a vyskočil od stolu. Stál ve vrátnici jako sloup. Neodvažoval se ji opustit a zíral na nás.

Pro Morganu musela nastat deprimující situace. Ležet na zádech a zírat do temného ústí pistole. Přitom se dál měnila. Proces přeměny, který jednou uvedla do pohybu, se nedal zastavit.

„Takhle ne," řekl jsem tiše.

Neodpověděla. Nebyla schopná vyslovit ani jediné lidské slovo. Stará vlčí krev, která nyní proudila v jejích žilách, ji zcela ovládla.

Morgana se stále měnila. I její ruce se pokryly srstí.

Oblečení se napnulo, protože i její paže a nohy zesílily.

Z kdysi dokonalého obličeje Morgany Laytonové byla nyní příšerná maska. Jen oči zůstaly lidské.

Místo úst se náhle objevila protáhlá tlama. Mezi tesáky protékaly sliny.

Nápadné lícní kosti se pokryly rovněž srstí. Stejně jako hrdlo. Nos srostl s tlamou.

„Už nemáš šanci," řekl jsem jí v naději, že mi rozumí i jako vlkodlak. „Lupina byla imunní proti mým svěceným kulkám, ale ty nejsi! Střelím, jestli mi neřekneš, kde se nachází Tajemný Grál."

Dala mi odpověď, která vlastně nebyla odpovědí. Z její tlamy vyrazil příšerný zvuk. Možná to byl smích nebo zasupěni. To jsem nepoznal.

Moje situace však nebyla o nic lepší než předtím, protože Morgana mluvit nemohla nebo nechtěla.

Klečel jsem vedle ní.

- 100 -

Ústí beretty jsem opřel o její pravý spánek.

„Dávám ti tři vteřiny, Morgano. Potom se chci dozvědět, kde je Grál. Pokud mi to nemůžeš říci, dej mi znamení a veď mě na místo, kam jsi jej ukryla. Je to jasné?"

Po poslední otázce jsem hledal v jejích očích porozumění, ale nenašel jsem nic.

„Dvě vteřiny uběhly, Morgano."

Trhla sebou.

Držel jsem prst na spoušti.

„Ještě jedna vteřina," řekl jsem tvrdě.

„Johne, hledáš tohle?"

Jennin chvějící se hlas proletěl halou. Stála vlevo ode mne mezi dvěma křesly. V rukou svírala Ohňový kalich nebo také Tajemný Grál. „Našla jsem ho za jedním z těch křesel," prohlásila...

Policisté, které Suko zalarmoval, dělali svou práci dobře. Patřili k elitní jednotce, kterou nic nevyvedlo z míry. Většinou to byli výborní střelci a proti nim neměli vlci žádnou naději.

Kulky z automatických karabin byly prostě rychlejší.

Muži většinou klečeli. Vyhledávali cíle a stříleli. Rachot salv byl pro mnohé vlky umíráčkem.

I Suko se přidal. Našel si místo za betonovým pylonem a jeden z policistů mu podal pušku.

Vlci se vzpamatovali z prvního překvapení a pokusili se

- 101 -

znovu zformovat své řady. Zbylo jich však málo. Motali se sem a tam, hledali protivníky a skákali proti policistům, jejichž kulky je vždycky smetly zpět.

Napadli i Suka. Jeden z vlků se na něho vrhl zoufalým skokem, aby ho srazil k zemi a rozsápal. První výstřel zasáhl tělo, aniž by zastavil jeho zuřivý útok. Podruhé Suko nevystřelil. Zvedl zbraň. Vlk dopadl na hlaveň, kterou jej Suko odhodil stranou. Vlk přistál na hřbetu. Bez ohledu na zranění chtěl opět vyskočit. Ale druhý výstřel byl rychlejší. Ve zvířeti uhasí život.

„To byla poslední bestie."

Suko zaslechl hlas z megafonu a ruka se zbraní mu poklesla. Kráčel k veliteli pohotovostní jednotky, který

rozeslal své lidi pátrat po vlcích, které možná přehlédli.

Odněkud se tady objevili první zvědavci. Vyložili se do oken, stáli na ulici nebo se zdržovali na parkovišti.

Velitel jednotky se šklebil jako Rambo po tuhém boji.

„Vlci v Londýně, inspektore. Víte vlastně, odkud se tu vzali?"

„Ano, z nebe."

„To je vtip, ne?"

„Omluvte mě."

Suko měl ještě něco v úmyslu. Chtěl konečně vytáhnout Jennu Jensenovou z ,vězení'. Vrátil se k roveru a otevřel dveře.

Vůz byl prázdný!

- 102 -

Znělo to jako žert, ale skutečnost byla jiná. Jenna Jensenová, ta čertovská dívka, držela v rukou Tajemný

Grál.

„Ty jsi poklad," křikl jsem a současně zařval bolestí, protože mne zasáhl úder tlapy vlkodlaka. Zavinil jsem si to sám, jelikož jsem přestal být opatrný.

Morgana Laytonová chladnokrevně využila této chvilkové nepozornosti a udeřila mne do pravého zápěstí.

Zbraň sjela po jejím obličeji a udeřila hlavní o podlahu.

Morgana vykopla nohou a trefila mne tvrdě do podbřišku.

Padl jsem na stranu. Zasténal jsem.

Morgana viděla svou velkou příležitost. Hnala se na Jennu Jensenovou, která se hrůzou nemohla ani pohnout.

Vystřelil jsem.

Kdyby mne předtím nezasáhla, byl bych ji trefil. Dvě kulky zasvištěly kolem ní. Ani třetí výstřel ji nedostihl, protože se mu vyhnula divokým skokem stranou.

Kulka udeřila o podlahu a hnala se dál jako zbloudilá střela. Morgana změnila směr. Jako tornádo se hnala na vrátnici. Myslel jsem, že proletí sklem, ale vyhnula se a upalovala k malým dvířkům, která fungovala jako nouzový

východ.

Vedla do skladiště a odtud k zadnímu východu z domu na ulici.

Stál jsem opět na nohou, ale sehnutý a splasklý jako kopací míč po vydařeném úderu. V podbřišku jsem cítil palčivou bolest a do očí mi téměř vhrkly slzy. Úder nohou byl velmi tvrdý. S tímhle způsobem obrany jsem měl prostě počítat.

Chtěl jsem se vybelhat ven, ale ozvala se Jenna.

„Johne, podívejte se."

- 103 -

Viděla, že mi není dobře a tak se rozběhla ke mně.

Hleděl jsem na kouli a Ohňový kalich.

Koule a kalich vzájemně splynuly. Přitom se v nich zjevil obraz - nějaký obličej.

Byla to královna ze Sáby!

Úzký obličej s velkýma tmavýma očima. Hlavu zdobily černé husté vlasy s ofinkou na čele.

Usměvavá tvář jako by mi dodávala odvahy. Potom obličej zmizel.

Jenna byla jako u vytržení.

„Proboha, to přece nemůže být pravda, Johne! To byla ona?"

„Ano."

Za dveřmi se mihly stíny.

Muži vrazili do haly.

V jejich čele běžel Suko. Uviděl mne, i Tajemný Grál a Jennu.

„Povedlo se vám to," usmál se přítel. „A kde je Morgana?"

„Pryč," řekl jsem a vyzvedl jsem Tajemný Grál. „Ale nezískala jej..."

Pátrání pokračovalo. Tentokrát se jednalo o ženu jménem Morgana Laytonová.

Jak jsem znal Morganu, určitě se jí podařilo definitivně uniknout. Ani v následujících dnech jsme nenašli nejmenší stopu.

- 104 -

Mrtví vlci byli odklizeni pohodným. I Jenna se už

uklidnila. Večer jsme se setkali v jednom podniku.

Po třetí skleničce vína jsme si připili na tykání a po čtvrté sklenici se mne Jenna zeptala: „Mám pokračovat dál, Johne?"

„To musíš vědět především ty."

Chvíli přemýšlela, usmála se a přikývla.

„Dobrá, budu pokračovat. Jsme tím oba posedlí. Ty jako policista a já jako vědecká pracovnice. Je to pravda?"

Mlčel jsem jako hrob...

KONEC

- 105 -