NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 09

Jason Dark

1997

- 2 -

Blondýnka se ještě jednou usmála na svého syna a řekla: „Hezky se vyspinkej, zlatíčko."

„Dobrou noc, maminko."

Sheila Conollyová zhasla světlo a opustila pokoj. Sešla dolů, aby se připojila k hostitelce. Chtěly si spolu ještě trochu popovídat.

Její syn měl jiné úmysly.

Johnny Conolly čekal jen na okamžik, kdy zapadnou dveře za jeho matkou. Jakmile její kroky dozněly v přízemí, seskočil z horní palandy a posadil se. Na malém nočním stolku ležely hodinky. Zelený ciferník ve tmě tajemně světélkoval.

Dříve než si Johnny svlékl pyžamo, připnul si hodinky na zápěstí. Bleskurychle vhupl do džínsů. Přes ramena si přehodil pulovr, vklouzl do tenisek a nakonec si oblékl větrovku.

Po špičkách se plížil k oknu. Potom si to rozmyslel a vrátil se zpět. Otevřel dveře. Naslouchal. Z přízemí se ozýval hlas jeho matky a jejich hostitelky. Obě ženy byly zabrané do hovoru. Určitě by nic nezaslechly.

Johnny opatrně zavřel dveře. Teď už ho nic nemohlo zadržet. Otevřel okno. Do pokoje vpadl chladný noční vzduch. Jeho závan se dotkl Johnnyho obličeje.

Chlapec se zimomřivě otřásl. Předklonil se. Vítr mu rozcuchal hnědé vlasy, které zdědil po otci Billovi. - Na fasádě rostl břečťan a jiné popínavé rostliny. Připomínaly hustý kožich, který chránil dům před rozmary počasí.

Rostliny se pevně zachytily v hrubých kamenech a dosahovaly až k okapu mírně skloněné střechy. Odtud byl znamenitý rozhled po staré, neudržované zahradě, ve které

- 3 -

už kromě vysokého plevele a křovin nic nerostlo. Skrývala v sobě cosi tajemného. Přinejmenším pro Johnnyho Conollyho.

Křoví bylo husté jako neprostupná stěna. Úzké pěšinky mezi nimi byly stěží k rozeznání. Člověk se musel buď

důkladně podívat, nebo vědět, kudy vedou. Johnny se tu vyznal.

Zatím čekal. Benny Burton mu slíbil, že bude přesný.

Do smluvené deváté hodiny chybělo jen pár minut. Benny však řekl, že Johnny má stát v okně.

Vítr, který vál na Tresco Islandu v každé roční době, se potuloval bez cíle zahradou. Pohrával si s větvičkami i dlouhými stébly plevele.

Když se Johnny pořádně soustředil vnímal z dálky hučení příboje. Od nepaměti bušil do šedivých útesů.

Někdy ostrov bouřil a jindy to byla oáza klidu a pohody Proto sem Johnny s matkou přijeli. Chtěli na chvíli uniknout blázinci, který panoval v Londýně. Kromě toho jejich otec dostal v zaměstnání úkol, kvůli kterému byl často mimo domov.

Johnny byl rozčilený. Jestliže příběh který mu Benny vyprávěl, byl pravdivý, tak by mohli prožít pořádné dobrodružství.

Pod ním se pohnul stín. Johnny současně zaslechl tlumené hvízdnutí.

To byl Benny!

Přes Johnnyho obličej se kmitl úsměv, když kýval do zahrady. Hleděl přitom napravo, kde se vinula úzká pěšinka. Tam se někdo hýbal s dlouhým předmětem v rukou.

O několik vteřin později opřel Benny žebřík o zeď.

- 4 -

„Jdeš?" zašeptal zezdola.

„Jistě."

Benny přidržoval žebřík a Johnny slézal dolů. Na hliníkových příčkách seděly vroubkované podrážky jeho tenisek jako přibité.

Benny Burton držel pevně žebřík. Byl vlastně ještě dítě.

Jeho vlasy plápolaly jako plamen. Ale byly také vzpurné jako dráty. Jeho matka mu už musela koupit speciální hřeben, aby mohla srovnat tu ohnivou záplavu na jeho hlavě. Dosud bezvýsledně. A těch pih! Nedaly se spočítat.

Pokrývaly celý obličej, dokonce i ruce a krk. K tomu ještě patřily oči se zelenými zorničkami a byl tu ukázkový

obrázek Ira.

Ale Tresco neleželo u Irska. Ostrov patřil k souostroví Scilly, skupině ostrovů západně od Cornwallu, přičemž

Tresco byl druhý největší z nich.

Johnny seskočil z poslední příčky. Benny se na něj ušklíbl, překotil lehký žebřík a schoval jej do vysoké trávy.

„Co teď?" Benny se narovnal.

„To je skvělé, že jsi přišel."

„Však jsem ti to slíbil!"

Johnny musel trochu sklonit hlavu, aby viděl svému novému příteli do obličeje.

„Můžeme hned vyrazit?"

„Jasně."

„Je to daleko?"

Benny zavrtěl hlavou.

„Na tomto ostrově není nic daleko. Možná dvacet minut, víc ne."

„Kdy se vrátíme?"

Benny se na něj podezřívavě podíval. „Máš strach?"

- 5 -

„Ne."

„To ti neřeknu. Opravdu ne. Nevím, co se bude dít."

„Proč?“

Chlapec z Tresca si prohrábl drátěnou ozdobu hlavy.

„Pokud se nepletu, mohlo by to být napínavé a také by to mohlo trvat déle. A co tvá máma? Jde se před spaním podívat do tvého pokoje?"

„Myslím, že ano."

Benny nespokojeně pokýval hlavou.

„To je špatné. Musíš si najít pořádnou výmluvu."

„Jasně."

Benny se otočil a šel napřed. Johnny se držel těsně za kamarádem. Byla měsíční noc, ale mezi stromy se ukrývaly stíny. Nebylo tam nic vidět.

Benny Burton se s jistotou proplétal porostem. Zahradu měli brzy za zády. Pustili se malou uličkou, která vedla přímo k západnímu pobřeží. Domy zmizely. Chlapce spolkla prázdnota opuštěné krajiny.

Nad nimi stál měsíc. Nebyl v úplňku, ale jeho světlo zalévalo ostrov nazelenalým svitem. Rozložil se na četná skaliska jako jemný závoj.

Benny Burton kráčel rychle. Vyznačoval se mírně kymácivou chůzí. Podobal se námořníkovi, který se snaží udržet na palubě rovnováhu. Johnny musel pořádně přidat, aby mu stačil. Nešli až k příkrému pobřeží. Když hluk příboje zesílil, zahnuli nalevo, kde pěšina pozvolna klesala do krajiny hustěji porostlé křovinami než převážná část ostrova. Vysoká skaliska se utápěla v měsíčním světle.

Johnnymu připadala krajina jako ukrytá pod černým závojem. Keře stály po obou stranách jako strašidelní mlčenliví pozorovatelé.

- 6 -

„Máš baterku, Benny?"

Chlapec otočil hlavu. „Ano, ale zatím ji nepotřebujeme.

Kdyby ses bál, chytni se mne za rameno."

„Nebojím se. Jenom se nevyznám v této krajině."

„Brzy se objeví les."

„Je hustý?"

„Ujde to. Ale důležité je jezírko."

„Leží tím směrem?" Johnny dostihl Bennyho. Kráčel vedle něj.

Po nebi plachtily mraky. Temné a obrovské. Stále častěji zakrývaly měsíc. Přibývalo stínů.

Benny se náhle zastavil. Johnny do něj téměř vrazil.

Stačil se zachytit jeho ramena.

„Co se děje?"

Benny ukázal dopředu.

„Tam, vidíš to?"

„Moc ne."

„To je les. A tam se taky nachází starý klášter."

„A jezírko?"

Benny se tiše zasmál.

„To je pro nás nejdůležitější. Našel jsem ho."

„Kdy naposledy?"

„Ještě dnes ráno."

„A je tam ještě?"

Benny se zase zasmál.

„Nech se překvapit. Ale teď už pojď."

Vyrazil takovým tempem, že mu Johnny sotva stačil.

Popravdě řečeno, necítil se zrovna nejlépe. Neměl přímo pocit strachu. Spíše myslel na matku. Zdálo se mu, že zklamal její důvěru. Něco takového jako dnes v noci zatím Johnny nikdy neudělal. Kromě toho už za svého krátkého

- 7 -

života prožil více než jeho vrstevníci.

Věděl, že existují strašné síly, které ošklivě poznamenaly lidské osudy. Johnny ještě nepronikl do všeho, protože jeho rodiče ho hlídali jako oko v hlavě. A také Nadine, vlčice s duší člověka, která byla jeho strážným andělem.

Ale Nadine zůstala v Londýně. Bill Conolly, Johnnyho otec, se měl o ní postarat.

O tom Benny Burton nic nevěděl. Viděl věci mnohem jednodušeji. Chlapci se seznámili na mořském břehu.

Benny hovořil o tajemných věcech, které se přihodily na tomto ostrově. Také o starých událostech a legendách, v nichž se odehrály strašlivé příběhy.

Tím vzbudil Johnnyho zvědavost. Jeho kmotr, lovec duchů John Sinclair, se tím zabýval. I on vyprávěl podobné příhody, které dokonce prožil na vlastní kůži.

Chlapci se dostali na vyvýšenou plošinu. Krajina vypadala hrozivě. Rozložily se na stíny, které skrývaly něco tajemného.

Benny se zastavil. Johnny také. Prohrábl si vlasy, založil si ruce v bok a díval se na přítele, který se sklonil.

„Vidíš to?"

„Co?"

„Staré opatství. Známé jako opatstvíTresco."

„A co s ním má být?"

Benny zamával odmítavé rukou.

„Možná se člověk musí narodit tady, aby věděl, co to znamená." Na svých jedenáct let se vyjadřoval jako dospělý. Ukázal napravo. „Ty stíny jsou stromy. Nad nimi vyčnívá střecha kláštera."

„ Klášter ještě není v rozvalinách?"

- 8 -

„Ne, stále stojí jako dřív. Někdy je dokonce obydlený."

„A kým?"

Benny ztišil hlas. „Asi jsou to duchové nebo strašidla."

Zvedl ruce s roztaženými prsty jako pařáty. Konečky prstů

přejel přes Johnnyho obličej.

Ten potřásl hlavou a odskočil: „Nech toho!"

„Bojíš se, co?"

„Přestaň s tím! Chtěl jsi mi něco ukázat. Jinak se vrátím zpátky, k čertu."

„Je to u kláštera."

Johnny se odmlčel a Benny se opět vydal na cestu.

Cesta byla obtížnější, protože se museli prodírat křovím a nízkým podrostem. Větvičky keřů se natahovaly na všechny strany, jako by se chtěly něčeho zmocnit.

Půda už nebyla tak kamenitá jako předtím. Tráva a mech tvořily dohromady měkký koberec, který tlumil jejich kroky.

Potom se objevil velký dům.

Johnny se nemohl zbavit pocitu, že se náhle vyloupl ze tmy a blížil se k němu. Byla to obrovská budova s pochmurnými zdmi, vysokými okny, arkádami, výčnělky a širokým vchodem.

V měsíčním světle dostávalo staré opatství zvláštní nazelenalý svit. Fasáda byla obrostlá mechem. Dům vypadal strašidelně.

Johnny zůstal stát. Dokořán otevřenýma očima hleděl na cíl jejich cesty.

„No, co tomu říkáš?" zeptal se Benny.

„Vypadá opravdu nezvykle."

„Také si to myslím."

„Byl jsi uvnitř?" zeptal se Johnny.

- 9 -

„Ano i ne. Hleděl jsem dovnitř oknem."

„Viděl jsi něco?"

Benny pokrčil rameny. „Vlastně ani moc ne. Věřím tomu, že se tam něco pohybovalo."

„V domě?"

„Jak říkám."

„A co?"

„Tak přesně jsem to zase neviděl," odpověděl tiše Benny. „V žádném případě to nebyl člověk."

„Chtěl jsi mi to ukázat?"

Benny zavrtěl hlavou.

„Ne. Přivedl jsem tě sem, abych ti ukázal něco jiného."

„Ne v domě?"

Benny položil ruku na jeho rameno a zlehka je stiskl.

„Musíme jít dál."

Mladý návštěvník ostrova mlčel. Byl tady hostem.

Benny patřil k ostrovanům. Narodil se tady. Vyznal se ve všech koutech ostrova a znal četná jeho tajemství.

Šli nalevo, kde se otevřela velká paseka. Měsíc ji ukryl pod chvějícím se nazelenalým příkrovem, který se na jednom místě odrážel jakoby od zrcadla.

I tady vál všudypřítomný vítr. Přinášel s sebou nezvyklý

zápach, který vnikal chlapcům do nosu. Johnny a Benny cítili přítomnost stojaté bahenní vody.

„To je jezírko," řekl Benny.

Johnny přikývl. Půda byla mazlavá, jílovitá. Popošli ještě tři kroky. Zůstali stát na kraji jezírka.

„Je to tady?" Johnnyho šeptem pronesená slova zněla spíše jako vlastní ujištění než otázka.

„Jasně."

Johnny se rozhlédl. Cítil se stísněně. Jezírko nebylo

- 10 -

nijak velké. V bezprostřední blízkosti břehu rostla vysoká tráva a rákosí. V té tmě to nebylo možné rozeznat. Naproti stály vysoké stromy jako němí strážci jezírka.

Johnnyho pohled sklouzl napravo, protože zaznamenal koutkem oka Bennyho pohyb. Jeho přítel vytáhl baterku, kterou měl pověšenou na opasku. Ještě ji nerozsvítil.

Jenom s ní mávl určitým směrem. „A teď tiše," řekl.

„Proč?"

Benny výmluvným gestem, položil prst na ústa. Potom rozsvítil.

Kužel světla prořízl tmu. Putoval po vodní hladině.

Měla temnou barvu. Ne přímo černou, spíše temně zelenou způsobenou vodními řasami. Na hladině pluly listy jako nepatrné lodičky. Ke břehu ubíhaly lehce zčeřené vlnky.

Světlo poskakovalo v blízkosti břehu. Johnny rozeznával trávu, rákos, vlny a také bahno.

A viděl toho ještě víc.

Něco bledého v rákosí. Předmět neležel ve vodě, ale horní polovinou vyčníval ven.

„No?" zeptal se Benny šeptem. „Co tomu říkáš?"

Johnny polkl a teprve potom odpověděl: „To je kostra..."

„Správně."

Johnny se podivil stručné odpovědi přítele. Koneckonců

nebyl tady poprvé. Zato Johnny zbledl jako stěna. Měl pocit, jako by dostal úder do žaludku.

Kosti svítily, i když Benny mířil baterkou na vodní hladinu.

I prázdné oční důlky vyzařovaly zvláštní svit. Johnny to zahlédl díky tomu, že se hladká lebka náhle nadzvedla.

- 11 -

Sevřel dlaně v pěst a na těle mu naskočila husí kůže.

„Něco takového jsi ještě neviděl, viď?" Jelikož Johnny neodpovídal, Benny se na něho obořil. „Mluv přece."

„Ne."

„Ale já to vím."

„Jak se to sem dostalo?"

„Nemám zdání. Muselo to vylézt z jezírka. Rozumíš?"

Johnny prožil další šok. „Vylézt?" Zachvěl se, až mu zacvakaly zuby o sebe. „To by však znamenalo, že vůbec není mrtvý, ale žije."

„Ano, tak by to mohlo být."

„Ty mi chceš...?"

„Je to poslední oběšenec."

„Co to znamená?"

Benny zamával odmítavě rukama, jako by chtěl naznačit, že už toho řekl příliš mnoho. „Nechme toho.

Chtěl jsem ti ho jen ukázat."

„Kdo o něm ještě ví?"

„Všichni na ostrově znají ten příběh."

„A vědí, že leží tady?"

Johnny nedostal odpověď. Jeho přítel znovu namířil kužel světla na kostru.

Ve světle baterky vypadal ještě hrozivěji. Ale hoši se zděsili něčeho jiného.

Oněměli hrůzou, když uviděli, jak kostra zvedla hlavu.

Kostlivec ožil!

- 12 -

Sheila Conollyová se lehce usmála a pohodlně se opřela. Místnost byla útulně zařízená, v krbu tančily plameny a šířily příjemné teplo. Starý nábytek dotvářel celkovou atmosféru. Vůbec ji nerušily četné figurky jako malí zahradní trpaslíci, kachničky, kočky a jiná zvířata roztroušená po velkém pokoji. Dokonce ani dečky a obrazy, které visely na stěnách těsně vedle sebe tak, že překrývaly tapetu.

Nenacházela se tu stropní svítidla. Šikmý strop podpíraly široké trámy. Na mnohých místech visely pavučinky jako šedivé vlasy.

Také na zemi ležely přes sebe různé pestře zbarvené koberečky. V pozadí stály skříně se starými knihami. Když

do krbu přiložily čerstvá polena a plameny dostaly novou sílu, dolétlo jejich světlo až k nim.

O přísun paliva se starala hostitelka. Jmenovala se Christiana Millerová a hodila se k tomuto domu. Paní Millerová patřila k lidem, kteří brali život takový, jaký je.

Bylo jí jedno, co o ní druzí říkají. Hlavní věc, že se tu cítila dobře.

Kvůli postavě nosila volnější oblečení. V létě z tenké látky, teď k podzimu ze silnějšího a teplejšího materiálu.

Přiložila další dvě polena. Plameny je žádostivě olízly a ozářily její obličej nachovým odleskem.

Jakmile se narovnala, přejela si rukama blonďaté, hladké vlasy a usmála se na Sheilu Conollyovou. Přitom rozsvítila starou petrolejku.

„Je tu útulno, že?"

Sheila přikývla. „Máte pravdu." Pomlčela taktně o tom, že ji tlačí pružina z křesla, v němž seděla.

Paní Millerová se ponořila do druhého křesla a natáhla

- 13 -

si nohy. „Miluji tyhle večery. Zvláště když je mohu prožít s milými hosty. Víte, Sheilo, za měsíc mi bude čtyřicet.

Polovinu života mám prakticky za sebou. Když o tom přemýšlím, musím říct, že nikdy nebudu litovat toho, že jsem je strávila na Trescu." Přitom blaženě hleděla na Sheilu. Oči jí svítily a tváře zčervenaly rozčilením.

„Dovedu se vžít do vaší situace, ale co tomu říká váš

manžel?"

„Je často na cestách. Jako pilot zná pouze svět mezi nebem a zemí. Teď je služebně v Cornwallu. Ani nevím, kdy se vrátí domů." Naklonila se stranou, kde vedle křesla stál malý servírovací stolek s lahví červeného vína.

„Pojďte, Sheilo, dáme si ještě sklenici vína. Kdoví, kdy se zase sejdeme."

Sheila si přejela dlaní čelo. Víno, oheň a vůně bylin vyplňující velkou místnost udělaly své. Sheila se vznášela v jiném pomyslném světě.

„Mohu si vzít vaši sklenici?"

„Ale jen trochu, Christiano. Má opravdu sílu."

„Jeden z našich přátel přivezl několik beden vína z Francie. Červené víno patří k těm nejvybranějším a nejjemnějším."

„Odzbrojila jste mne."

Chrissy, jak se nechávala ráda oslovovat, nalila víno.

Usmívala se a měla blažený výraz v obličeji. „Vy jste náš

poslední host v tomto roce, Sheilo."

„Proč?"

„V zimě nikdo nepřichází. Lidé si myslí, že náš ostrov zapadne sněhem, ale to není pravda. Neprožíváme tu pravou zimu. Už tu pořádně nesněžilo, ani nepamatuji.

Kolem nás teče Golfský proud a ten se stará o mírné,

- 14 -

příjemné klima."

Sheila přijala sklenici. „Musím se přiznat, že se tu cítím jako doma."

„Děkuji." Chrissy přikývla. „Na to si musíme připít."

Ruce se sklenicemi se setkaly a ozvalo se hlasité cinknutí, které se neslo dál pokojem.

Sheila sem přijela na doporučení svého muže. Bill a Gordon Miller se spolu znali. Gordon Billovi nadšeně vyprávěl o svém povolání i kousku země, kde našel svůj domov. Tvrdil, že Tresko v souostroví Scilly je jedním z mála míst, kde se člověk může ještě zotavit.

Sheila se potřebovala uvolnit a Johnny také. Stejně měl prázdniny. I Bill měl zoufale málo času na rodinu a tak je poslal na týden sem, aby si od něj trochu oddechli, jak pravil žertem.

Už od prvního dne ze sebe Sheila shodila únavu a shon všedních dnů. Čas se na Trescu sice nezastavil, ale běžel zde daleko klidněji než v Londýně. Velké věci, které se odehrávaly ve světě, míjely ostrov. Dovídali se o nich ze zpráv, které však nemohly narušit jejich poklidný život.

Mezi jednotlivými ostrovy létalo letadlo. Pilotoval je právě Gordon Miller. Velmi často musel do Cornwallu, aby přivezl potraviny nebo léky.

V opačném případě používali lidé čluny nebo trajekt, který však přistával pouze na St. Mary, největším ostrově v souostroví Scilly.

I Sheila se změnila za těch pár dnů prožitých na ostrově.

Rysy obličeje se uvolnily. Přizpůsobila tomu i své oblečení.

Měla na sobě volný pulovr, džíny a sportovní tenisky.

Těšilo ji, že i Johnnymu se tady líbí. Dokonce si našel i

- 15 -

kamaráda. Nějakého Bennyho Burtona ze sousedství.

Držela sklenici před očima a pozorovala tmavočervené víno. Na rtech jí hrál lehký úsměv. Cítila už jeho účinek.

Rozplývalo se na jazyku jako božský nektar. Snila a přitom poslouchala žertovné příběhy, kterých Chrissy Millerová znala nepřeberné množství.

Sheila by tento stav nazvala úplným uvolněním. Natáhla nohy ke krbu a hleděla na odlesk plamenů tančících na sklenici.

Ztratila úplně pojem o čase. Až do chvíle, dokud se neozvalo ostré zazvonění telefonu, které ji vrátilo zpátky do skutečnosti.

Christiana postavila sklenici na stolek a zvedla se z křesla.

„To bude můj muž," řekla. Chrissy se musela protáhnout kolem porůznu rozestavěných kousků nábytku, než se dostala ke staromódnímu černému přístroji a zvedla sluchátko.

Telefon nepříjemně vyrušil Sheilu. Připravil ji o její příjemné duševní rozpoložení.

Posadila se zpříma a hleděla do plamenů. Krb už měl něco za sebou. Byl obložený tmavozelenými kachlíky, z nichž některé už oprýskaly. Na horní desce stály malé předměty přivezené z cest. Ponejvíce z oblasti naivního umění. Sochařské pokusy. Velmi originální, ale bohužel nedokončené.

Zaslechla kroky své hostitelky. Otočila se v křesle. „Byl to opravdu manžel. Musí se ještě pár dní zdržet, protože ještě musí opravit letadlo."

„Zlobí vás to?"

Chrissy se usmála. „Ale kdepak, na něco takového jsem

- 16 -

zvyklá." Padla do křesla a položila ruce na opěrky.

„Vlastně je ještě brzy jít spát. Nedáte si k vínu sýrové pečivo?"

„Ne, děkuji." Blonďatá Sheila se zasmála. „Musím si hlídat postavu, víte..."

Chrissy se rovněž rozesmála. „Mně nadváha nevadí.

Raději budu pěkně kulaťoučká a zdravá než hubená a nemocná."

„Také nepatřím k nejštíhlejším," prohlásila Sheila. „Ale teď mne, Chrissy, omluvte. Půjdu se podívat na syna, jestli už spí."

„Prosím. Vrátíte se?"

„Ale jen na půl hodiny. Jsem už unavená."

„To dělá náš zdravý ostrovní vzduch."

„A víno."

„To také," smála se hostitelka.

Sheila prošla velkou místností. Teplo z krbu poznenáhlu vyplňovalo všechny kouty pokoje. Když otevřela masivní dřevěné dveře, ovanul ji chlad starých zdí.

U stěn stály vysoké skříně nebo příborníky. Chrissy Millerová občas prodávala staré kousky nábytku, které bůhvíkde sehnala.

Dřevěné schody se prohýbaly pod Sheilinou vahou.

Často sténavě zanaříkaly, jako by je její kroky bolely.

Sheila se musela pevně přidržet zábradlí. Požitek z vína pomalu vyprchal.

Její pokoj se nacházel v prvním poschodí. Mezi oběma pokoji byla společná koupelna. Sheila se potichu blížila ke dveřím synova pokoje. Stropní osvětlení dávalo příjemný

svit. V jedné vitríně stála miska s jedlými kaštany.

Sheila se zastavila před tmavými zdobenými dveřmi.

- 17 -

Naslouchala. Potom se podívala před nohy. Zarazila se, když uviděla proužek světla, který se linul pode dveřmi.

Proč se v pokoji svítilo? Johnny je ještě vzhůru? Nebo snad zapomněl zhasnout světlo?

Sheila se neznepokojovala. Ten pocit se dostavil, když

vstoupila dovnitř a ucítila chlad, který vanul od otevřeného okna.

Vedle postele svítila lampička. Její svit dopadal na prázdnou postel. Po Johnnym nebylo ani památky.

Všechno bylo rázem jasné. Tady je prázdná postel a tamhle otevřené okno.

Sheila zbledla. Neubránila se tomu, aby nezavolala synovo jméno. Běžela k oknu a vyhlédla ven. Nápad podívat se na toaletu okamžitě zamítla. Byla přesvědčená, že Johnny opustil místnost oknem. Zdálo se jí, že dole pod zdí je ve vysoké trávě schovaný hliníkový žebřík.

Ale kdo ho tam položil? Johnny musel mít pomocníka.

Sheila zhluboka vydechla. Ten holomek, pomyslila si.

Klacek jeden. Rozvažovala a vzpomněla si, že Johnny a Benny Burton kuli nějaké plány. Určitě jsou teď spolu.

Denního světla ubylo a krajina se zahalila do soumraku.

Měsíc se marně snažil prorazit svým studeným světlem a jen na několika místech dopadalo na ostrov nazelenalé přítmí.

Pro chlapce v Johnnyho stáří bylo na ostrově jako Tresco stále co objevovat. Sheila by neměla starost, kdyby se v jejich případě jednalo o normální rodinu. Navenek to tak vypadalo, ale ve skutečnosti byli stále ve střehu.

Pronásledovaly je mocné síly. Strašné a kruté.

Sheila doufala, že na Trescu by na ně mohla zapomenout. Téměř se jí to podařilo. Ale teď se vše

- 18 -

změnilo. Johnny prostě zmizel.

Vracela se stejnou cestou zpět. Christiane Millerová hleděla do jejího vyděšeného obličeje.

„Co se vám stalo?" zeptala se.

Sheila pokrčila bezmocně rameny. „Johnny," zašeptala nezvučným hlasem. „Zmizel..."

Johnny se chystal utéci, když viděl, jak kostlivec zvedl hlavu a podíval se směrem k nim. Zloduch hleděl z jezírka prázdnými očními důlky, až se chlapcům zastavil dech.

Připadalo jim, že se jejich pohled zarývá přímo do jejich duší.

Johnny zůstal stát. Strach mu svazoval nohy. Ani Benny nezmizel. Zato promluvil tichým vzrušeným hlasem.

„Věděl jsem to. Myslil jsem si, že ještě žije." Kývl zprudka hlavou a syčivě vydechl. „Jenom leží na jiném místě.

Johnny, stará kletba stále platí, věř mi..."

V ruce stále svíral baterku. Její světlo se lehce chvělo.

Dopadalo na bledou živoucí lebku.

Kostlivec nyní dřepěl na lehce skloněném břehu.

Předtím ležel v bahně a kalu. Teď stékalo jako sirup po jeho kostech. Kostlivci to nevadilo, protože se začal drápat výš.

Potom se postavil.

I když na tuto vzdálenost nebylo možné odhadnout jeho velikost, Johnny věděl, že jej kostlivec převyšuje. Ten člověk musel být za svého života opravdový obr.

- 19 -

Johnnyho pálila na jazyku spousta otázek, ale nebyl je schopen vyslovit.

Jeho pozornost patřila kostlivci.

Jistě neožil bez příčiny právě v této chvíli. Jeho kostnaté nohy stále vězely v bahně. Dopadající světlo měsíce dodávalo jeho kostem žlutozelený nádech.

Vedle Johnnyho zhluboka oddechoval Benny.

„Myslím, že už to došlo příliš daleko."

„Jak... jak to myslíš?"

„Vrací se."

„Co budeme dělat?"

„Musíme pryč!"

Johnny přikývl. V jeho očích byl strach. „Ale kam?"

„Bude nás hledat. Musíme se schovat..." Benny se odmlčel. Stejně jako jeho mladší kamarád z Londýna viděl, jak se kostlivec pohnul. Nezůstal na místě, ale přicházel stále blíž.

Kostnaté nohy vířily bahno. Malé kaluže se rozstřikovaly, když do nich kostlivec vkročil. Chtěl obejít jezírko. I když neměl oči, nemohl se Johnny zbavit pocitu, že je už delší dobu pozoroval. Benny stál jako přikovaný.

„Nechceš raději zmizet?"

Benny mlčel.

Kostlivec se blížil k nim. Plížil se kolem starého opatství. Bledé monstrum, které jako by řídil někdo neznámý. Při každém kroku zvedl hlavu a opět ji nechal klesnout.

Přes jezírko se nesly mlaskavé zvuky. Do nich občas zaznělo příšerné praskání, když kostlivec rozšlápl stéblo rákosu.

Vítr hnal hnilobný zápach vody přímo do obličeje obou

- 20 -

chlapců.

Kostlivec se blížil. Nic jej nemohlo vyrušit. Už dosáhl prvního oblouku.

Johnny nechtěl déle čekat. Uchopil kamaráda za loket a táhl ho pryč. Benny se nevzpíral. Prchali pryč od kostlivce, který je tvrdohlavě pronásledoval.

Do lesa se chlapci neodvážili. Byl temný a hustý, že se jím téměř nedalo projít.

„Kam teď?"

Chlapci stáli na dosah ruky od staré budovy. Opatství leželo za nimi. Mohutné zdivo. Vypadalo jako špalek zaražený do země.

„Možná v opatství..."

„Co?"

„Ano, tam se můžeme schovat."

Johnny zavrtěl hlavou. „Ne, dovnitř nepůjdu. Kdoví, kdo tam číhá..."

„Nikdo. Je prázdné."

„A on za námi nepůjde?"

„Nemám zdání."

Johnny byl stejně proti tomu. „Jsme mnohem rychlejší než kostlivec. Rozběhneme se proti němu a potom uhneme na stranu, abychom se dostali kolem něj. Jasné?"

Benny přemýšlel. Rukou se poškrábal na pravé tváři.

„No, když myslíš, že je to lepší."

„Jistě."

„Tak do toho!"

Oživlá kostra se zastavila. Zdálo se, že čeká na oba hochy. Lebka se natahovala, jako by držela na gumě.

Johnny a jeho přítel se rozběhli. Oba se chvěli strachem.

Nejen kostlivec, ale i staré zdivo opatství v nich budilo

- 21 -

hrůzu.

Jejich strnulý pohled byl upřený dopředu. Nikdo z nich nespouštěl kostlivce z očí.

Proto si nevšimli, jak se nehlučně otevřely široké vstupní dveře. Za nimi byla tma jako v rakvi. Z ní se náhle vynořila bílá ruka s dlouhými prsty připomínajícími klepeta.

Byl to Johnny, kdo se snažil prosmýknout kolem zdi.

Ruka se ho zmocnila. Natáhla se neuvěřitelně daleko a dopadla na jeho záda.

Přilepila se k němu jako jazyk chameleóna.

Chlapec nestačil ani vykřiknout, když jej mohutnou silou vtáhla do domu.

Těžké dveře s třesknutím zapadly.

Johnny zmizel jako duch. Nejdříve se strašně lekl, když

slyšel silnou ránu. Potom zjistil, že jeho přítel je pryč a svitlo mu, kam se asi ukryl.

Za dveře opatství!

Zastavil se, polkl a zíral na dveře, které vyhlížely cize a nepřátelsky. Stejně jako okna se zaprášenými tabulkami chránícími tajemství domu před zvědavci. Staré zdi opatství připomínaly věznici, kterou strážily nadpřirozené síly.

Benny vůbec nevnímal dupání kostnatých nohou v měkké půdě. Rychle zahnal chmurné myšlenky a ohlédl se po kostlivci, který již byl blízko něj. Ještě pár kroků a chytí ho.

Benny si vzpomněl na plán, který s Johnnym vymysleli.

Protože mu vlastně nic jiného nezbývalo, musel jednat.

Stalo se.

Mohutným skokem vlevo se dostal z dosahu

- 22 -

kostlivcových pařátů. Ten ho naopak přestal pronásledovat a zahnul ostrým obloukem doprava ke vstupu do opatství.

Tohle Benny zjistil, když se v běhu ohlédl přes rameno.

Pádil dál, jako by mu byl v patách samotný ďábel...

Johnny byl surově vržen do tmy. Když ho ruka pustila, neudržel se na nohou a upadl.

Instinktivně natáhl ruce, aby se chránil při pádu.

Dlaněmi narazil na studenou kamennou dlažbu. Po čtyřech se plazil dál a naštěstí nenarazil na žádnou překážku. Potom se pomalu zvedl a postavil se.

Naslouchal.

Nejdříve slyšel jen vlastní dech a nějaké údery. Srdce mu silně bušilo a každý jeho úder cítil v hlavě jako ostré píchnutí.

Johnny se nepohnul z místa. Po zádech mu přebíhal mráz, koutky úst sebou škubaly. Měl strach. Chtěl se rozplakat, ale nešlo to.

Johnny se pozvolna rozkoukával. Svitla mu jiskřička naděje, když objevil obrysy okna, které se odráželo jako šedý obdélník od černé zdi.

Kdo ho vtáhl do tohoto domu? Kostlivec to určitě nebyl. Musel mít pomocníka, který se skrýval uvnitř.

Kam jej zatáhl?

Ještě v tuto chvíli cítil tlak prstů na zádech. V ruce, která se ho zmocnila, se skrývala ohromná síla. Určitě mu po jejích prstech zůstaly modřiny.

Johnny se chtěl dostat pryč z této černé pasti. Ve tmě sice nic neviděl, ale pamatoval si, kterým směrem se nacházejí dveře. Zamířil k nim, ale nedošel...

Něco jej vyrušilo.

Byl to šramot, při kterém mu naskakovala husí kůže.

- 23 -

Řinčení, sténání a supění. Do toho zaznívaly mlaskavé, šoupavé kroky neviditelné osoby, která se jen ztěžka táhla kolem zdi domu.

Zastavil se. Chvějící se a plný strachu i naděje, že tahle osoba namíří přímo k němu, aby mu nějakým způsobem ublížila.

Johnny sledoval nezvyklý zvuk. Nezesiloval, ale změnil směr. Johnny pochopil, že neznámý jde napříč místností k určitému cíli.

Udělá mu něco...?

Chlapec zadržel dech. Teď postřehl, jak hlasitě mu bije srdce. Téměř hlasitěji než kroky neznámé postavy.

Ozvěna kroků pozvolna zanikala. Neznámý člověk či duch odcházel pryč.

Johnny vydechl v okamžiku, kdy se opět ozvalo známé třesknutí. Zapadly dveře. Přesně jako před chvílí, když jej cosi vtáhlo do domu.

Zavládlo ticho.

Chlapci připadalo jako zlověstné ticho před bouří. Díky jedné hrozné věci, kterou poznal za svého krátkého života.

Byla hluboko uložena v jeho podvědomí. Nedovedl ji však ještě využít do všech důsledků jako dospělí. Pro Johnnyho bylo nejdůležitější zmizet z tohoto domu.

Pamatoval si přibližně cestu ke dveřím. Musely se nacházet v tom nejtemnějším místě, kde nebylo žádné okno.

Nikdo jej nerušil, nikdo na něj nečíhal. Ale stejně kráčel co nejtišeji po špičkách vstříc svému cíli. Zlobil se sám na sebe, že si nevzal žádnou baterku, ale na tom se nedalo nic změnit. Podařilo se mu najít dveře i bez světla.

Dlaněmi šátral po dřevě a snažil se najít kliku - ale

- 24 -

marně.

Jenom kovový oválný knoflík studený jako kus ledu.

Johnny jej obemkl oběma rukama. Cítil, jak chlad proniká celou paží.

Tma kolem něj žila. Cosi se pohybovalo v jeho blízkosti. Johnny nic neviděl, ale věděl, že je to tady.

Přitiskl se ke dveřím a neodvratně se přesvědčil, že knoflíkem nemůže otočit ani napravo, ani nalevo.

Vězeň! Jsem tady uvězněný. V hlavě mu hučelo jako v úlu. Chlapec se opřel o dřevěné dveře. V koutcích úst mu zacukalo. Chřípí nosu se rozšířilo. Už se nemohl udržet. Po tvářích mu stékaly slzy.

Chlapec se u dveří zhroutil, protože už nenašel sílu udržet se na nohou. Hořce plakal. V této chvíli vzpomínal na rodiče, na domov. Příliš pozdě zaslechl škrábání a bouchání.

Někdo tam byl!

Po zádech mu přeběhl mráz. Johnny se postavil. Potlačil pláč a soustředil se na stále zaznívající tlumené klepání.

Jakoby kdosi někde bušil.

Přicházelo to zleva. Na zdi, kde se rýsovalo okno.

Johnny sebral všechnu odvahu a odplížil se od dveří k oknu.

Neleželo vysoko, takže průměrně vysoký dospělý

člověk mohl nahlížet dovnitř.

Někdo tam stál.

Chlapec jej hned poznal. Nebyl to člověk. Jeho pohled se setkal se zsinale bledým úšklebkem kostry!

Kostlivec stál venku jako socha!

Johnny na něj ztrnule zíral. Připadal si jako zkamenělý.

Neodvažoval se nadechnout. Na obličeji se mu zračil

- 25 -

strach. Pootevřel ústa, oči se mu rozšířily. Na tvářích zůstaly mokré stopy po slzách.

Přerývaně dýchal. Nemohl přijít na to, co od něj kostlivec vlastně chce.

Jenom tam stál jako příšerný strážce z říše mrtvých.

Po nekonečných vteřinách se chlapec opět pohnul.

Velmi pomalu a potácivými kroky ustupoval zpět. Pocit slabosti v nohách zůstával. Zdálo se, že jsou jakoby z gumy.

Předtím Johnny neobjevil ve velké místnosti žádný

nábytek. Ani teď tomu nebylo jinak. Plížil se zpět do hlubin místnosti a poprvé vnímal vlastní šoupavé kroky.

Podobné krokům neznámého neviditelného, který se musel rovněž zdržovat v opatství.

Potom se zastavil.

Kostlivec stál stále před oknem. Jeho grimasu nebylo možno rozeznat. Proměnila se ve žlutou skvrnu.

Měsíc z kostí...

Johnny se před chvílí chystal rozbít okno. Nyní se musel s touto myšlenkou rozloučit, protože venku číhal hrozivý strážce.

Jak odtud utéci?

Po chvilce přemýšlení se Johnny pohnul. Vydal se napravo. Potom udělal půlobrat. Vykročil a měl pocit, že šlápl do prázdna.

Ano, padal!

Najednou se s ním všechno zatočilo. Okno, dveře, stěny, prostě všechno.

Johnny neměl tušení, kde se nachází. Zmocnila se ho zkrátka nějaká cizí neobyčejná síla.

Uvnitř bezejmenné hrůzy!

- 26 -

Nessie zůstala v úkrytu. Pokud ovšem tato legendární příšera existovala.

Nepodařilo se ji najít, i přes velkou pátrací akci, kterou podporovala řada sponzorů. Jezero Loch Ness prohledali pomocí nejmodernějších sonarových přístrojů. Něco přece jen objevili. Spoustu smetí a odpadků. Ne však Nessie, kvůli níž se sem sjela spousta lidí.

I zvědavci zklamaně odtáhli. Hostince a hotely, do té doby přeplněné, se znovu ponořily do hlubokého spánku skotské vysočiny. K reportérům, kteří se zúčastnili pátrání, patřil i Bill Conolly. Strašně rád by si pořídil snímek Nessie. Nebylo mu to dopřáno. Nálada osazenstva pomalu klesala na bod mrazu. Bill ani nevyčkal posledního dne pátrání, protože nabyl přesvědčení, že stejně nic nového nepřinese.

Vracel se zpět do Londýna.

Dorazil tam v podvečer. Už z vlaku uvědomil vydavatelství jednoho světově známého deníku, že z nálezu Nessie nic nebude.

Ale Bill se stejně měl sejít se šéfredaktorem. Oba muži chtěli prodiskutovat článek, který by se týkal bezúspěšného pátrání.

Místem setkání byl bar v jednom luxusním hotelu v City. Úderem sedmé hodiny vstoupil Bill dovnitř.

Frank Murdock už na něho čekal. Byl to šedovlasý muž

s opálenou pletí a tmavými tónovanými skly brýlí. Byl o

- 27 -

hlavu menší než Bill.

„Hallo, Franku, už jste tady?"

„Ano, téměř půl hodiny." Murdock ukázal na koženou barovou stoličku vedle sebe. „Uhájil jsem ji pro vás."

„Děkuji."

Bill se posadil.

„Co si dáte k pití?"

„Dvojitou skotskou."

„Okay."

Murdock objednal nápoj u barmana. Ten s úsměvem přikývl a začal se starat o objednávku. Bill si zapálil a vyfoukl kouř ke stropu. Přitom zavrtěl hlavou.

„Zdáte se být zklamaný, Bille."

„Jistě. Všechno to bylo k ničemu."

„A co pátrání?

„Strašné. Ohromný nesmysl." Bill otočil hlavu doprava.

„Ale vy jste nic nepřinesl."

Murdock přikývl.

„Vaše whisky, pane."

„Děkuji."

Bill zvedl broušenou sklenici ze stříbrného podnosu a zavdal si. Potom si lokl ještě jednou a položil sklenici na pult.

„Jak to bude s článkem?"

„Něco mi říká, abych ho napsal."

„To by nebylo špatné."

Bill položil cigaretu na popelník. „Řekněte mi důvod, Franku."

„Myslím, že se už musíme odvážit něco říci. Kupříkladu byste mohl skoncovat s pohádkou o Nessie."

Bill přemýšlel o jeho slovech. Hleděl přitom na polici,

- 28 -

kde stály četné lahve s pestrobarevnými nálepkami.

Potřebovaly by vyprázdnit nebo přinejmenším ochutnat.

„Čekám na odpověď, Bille."

„To bychom mohli udělat, Franku. Ale já nic takového nenapíšu. V žádném případě."

„Hm." Frank Murdock uvažoval. Po chvíli řekl: „Jistě máte pro to vysvětlení."

„To mám. Bude lépe, když necháme legendu žít. Lidé by zkrátka měli věřit, že Nessie existuje. Zdá se mi to přirozené. Měl jsem dojem, že každý Skot je do ní zamilovaný. Ať už se jedná o školou povinné dítko nebo milionáře. Rozumíte mi, že?"

„Samozřejmě, Bille. Nechcete brát lidem jejich víru."

„Správně."

Murdock vyprázdnil sklenici. „Nebudu vás nutit, Bille, abyste něco napsal. Patříte k nezávislým spolupracovníkům a jste novinářem na volné noze."

„Můj výlet vás nebude stát ani penny."

„Dáme si ještě whisky?"

„Ano, jistě. Tak jako tak pojedu domů taxíkem."

„Jak se vede Sheile?" Dotazoval se Murdock poté, co objednal další pití.

„Nevím. Udělali si se synem prázdniny."

„Kde? Na jihu?"

„Ne, na Scillách."

Murdock se usmál. „Ale to je právě naopak."

„Také si to myslím. Ostrovy jsou velmi tiché. Tam si může člověk pořádně odpočinout."

„Něco takového bych také potřeboval," vzdychl Murdock.

„Tak to udělejte."

- 29 -

Murdock odmítavě mávl rukou.„To je nemožné. Práce, znáte to, úplné mě pohlcuje."

„No ovšem. Vydání musí být tip ťop."

„A jak!"

Bill se ušklíbl. „Katapult, Franku?"

Murdock se natáhl po sklenici. „Zatím ne. Ale víte, jak to chodí v naší branži. Člověk neví večer, s čím k němu přijde ráno."

„Dá se to tak říci."

Frank Murdock se ještě jednou pokusil přemluvit Billa.

„Jste už pevně rozhodnutý, Bille?"

„Ano, Franku."

„Dobrá, ještě se sejdeme. Možná se najde nějaké téma."

„Ale ne o Nessie."

Murdock se smál, i když si Bill už přehodil plášť přes ramena a opouštěl hotel. Zůstal stát na koberci pod baldachýnem. Muž v livreji se ho zeptal, zda má zavolat taxík.

„To bych byl rád."

O deset vteřin později předjel taxík. Jeho řidič

bleskurychle reagoval na pokyn livrejovaného hotelového sluhy. Bill vtiskl muži do ruky malé spropitné a nastoupil do vozu. Udal adresu a odmlčel se. Dnes neměl pomyšlení na zábavu. Cítil se unavený. Dny strávené ve Skotsku mu daly pořádně zabrat.

V podstatě se zlobil sám na sebe, že se zúčastnil pátrání.

Jenže, kdyby přece jen našli nějakou stopu a on u toho nebyl, byl by naštvaný ještě víc. Ale Bill na rozdíl od jiných věděl z vlastní zkušenosti, že existují jiné, daleko více nepochopitelné jevy. On a jeho rodina se příliš často setkávali s událostmi, při nichž vstávaly vlasy na hlavě.

- 30 -

Vlkodlaci, upíři, démoni se stali pro Conollyovy skutečnými postavami. Často se s nimi ocitli v nebezpečí života.

Londýnské ulice byly opět přeplněné. Teprve když se dostali za Temži, provoz polevil. Kromě toho začalo poprchávat. Na Londýn se snesla svěží přeháňka. Řidič

zapnul stěrače.

Krátce před dvaadvacátou hodinou se Bill konečně dostal domů. Vystoupil z taxíku a zaplatil. Přehodil si plášť

přes hlavu, aby se ochránil před deštěm a rozběhl se zahradou k domu. Před domem se automaticky rozsvítilo vchodové světlo. Na skleněné kouli se leskly dešťové kapky jako perly. Z mraků stále lilo.

Bill odemkl vstupní dveře. Zaslechl už, že za dveřmi ho očekává Nadine. Nechal ji chvilku proběhnout v zahradě.

Když se vrátila, měla mokrou srst.

Když Conollyovi nebyli doma, starali se o vlčici s lidskou duší jejich přátelé. Lady Sarah, zvaná hororová babička a Jane Collinsová, její spolubydlící, se vždy s úspěchem zhostily této role.

Bill postavil malý kufřík stranou. Připomínal spíše bachratou cestovní tašku. Pověsil plášť a rozsvítil. Byl rád, že je tu s ním Nadine. Nemiloval samotu.

Z obývacího pokoje zavolal na Sarah Goldwynovou. Ta se téměř vzápětí ohlásila. Bill jí už ráno ohlásil, kdy se přibližně vrátí domů.

„Vyšlo to?" zeptala se.

Bill se usmál. „Ty to přece víš nejlíp..."

„Ovšem, byl to katastrofální neúspěch. Sledovala jsem průběh pátrání v televizi."

„S tím se nedá nic dělat." Bill změnil téma rozhovoru.

- 31 -

„S Nadine proběhlo všechno hladce?"

„Jistě."

„A jak se vede Jane?"

Lady Sarah odpověděla po malé chvilce. „Ty víš, Bille, že se nemůže vyrovnat se svým postižením. Dny jsou stále kratší a tak může vycházet časněji. Ale přes den stále zůstává lebkou. Je mi jí líto, Bille."

Reportér si odkašlal. „Nás všechny to hrozně mrzí. Ale jinak se jí vede dobře?"

„Jako vždycky. Až Sheila s chlapcem zavolají, tak jim vyřiď moje pozdravy."

„Spolehni se. A tisíceré díky za pomoc."

„Rádo se stalo."

Bill se pohodlně natáhl. Ještě nespustil rolety. Pohledem přeletěl zahradu, kde zářila pouliční světla. V korunách stromů viselo smutně listí. Dešťové kapky klouzaly po listech a padaly na zem.

Už nebylo pochyb o tom, že nastupuje podzim, i když

tohoto roku se nedalo o létu vůbec mluvit.

Bill se cítil unavený, ale nechtělo se mu ještě spát.

Zašilhal k pojízdnému stolku s nápoji a rozhodl se pro malý doušek před spaním.

Tentokrát pil whisky se sodou. Natáhl se přes opěradlo křesla po telefonu a vytočil číslo na ostrov Tresco.

Nedostal spojení. „Zkusím to později," zamumlal si pro sebe, přičemž doufal, že Sheila už nebude v posteli.

Přišla Nadine.

Přenesla se přes práh obývacího pokoje jako stín a uložila se vedle jeho křesla.

Bill znal její hru. Nadine byla jako kočka. Pravidelně vyžadovala pánovy něžnosti. Bill projížděl roztaženými

- 32 -

prsty její srst. Vlčice zvedla hlavu a hleděla na něj oddanýma očima.

Byly to oči filmové hvězdy Nadine Bergerové. Lidské očí, které mohly vyjadřovat její pocity. Vyzařovala z nich radost, zármutek i strach. Záleželo pouze na situaci.

Bill zmáčkl tlačítko dálkového ovládání. Televizní obrazovka se rozzářila. Prošel několik programů. Na jednom soukromém kanálu hráli film. Mohl si také poslechnout diskusi, která se točila kolem jistého politického tématu. To bylo to poslední, co Bill v tuto chvíli potřeboval. Zvolil si film a ztlumil zvuk.

Byl by to normální ničím nerušený večer, kdyby se Nadine náhle nechovala tak podivně. Začalo to tím, že opustila místo u svého pána. Běžela ke dveřím a tam zůstala stát.

Bill by se nestaral o zvíře, kdyby nezaslechl jeho hlasité zavytí. Vůbec se mu nelíbilo. Šel při něm mráz po zádech.

Postavil sklenici stranou a narovnal se. Pohlédl na Nadine, která stála v neobvyklém postoji u dveří.

„Co se děje?"

Nemohla promluvit, ale dala své pocity najevo jiným způsobem. Vlčice přiběhla zpátky, vzpřímila se a položila přední tlapy na opěrky křesla. Přitom hleděla Billovi do obličeje. V jejích očích byla prosba a starost zároveň.

Billa okamžitě napadlo, že něco není v pořádku. Nadine by se nechovala tak podivně pro nic za nic. Jistě něco větřila. Reportér zůstal sedět v křesle a vyhlédl do zahrady, jestli tam není důvod jejího změněného chování.

Neviděl nic podezřelého. Stály tam tmavé keře a také několik jedlí. Světla rozsévala světlé kruhy, do nichž

drobně mžilo.

- 33 -

Ani tam nic nebylo.

Možná u dveří. Bill se zvedl. Nadine ho pozorně sledovala. Následovala ho, když vyšel z pokoje a kráčel chodbou k domovním dveřím.

Kdyby se chtěla proběhnout venku, určitě by to dala najevo vrtěním ocasu. Ale Nadine se otočila a klusala zpět do obývacího pokoje. Bill tomu nemohl nijak zabránit.

Vlčice na něj čekala, ale nechtěla připustit, aby se znovu posadil. Běžela dál jinou cestou. Pustila se přes kuchyň až

do té části velkoryse řešeného domu, kde se nacházely ostatní pokoje. Ložnice, pokoje pro hosty, dvě koupelny, toaleta a také Johnnyho dětský pokoj. Vklouzla do něj.

Bill zůstal stát na prahu. Nevěděl, co má ještě podniknout. Nadine ho sem určitě nezavedla jen tak.

Běhala v kruhu, skočila na postel, škrábala předníma tlapama. Zírala ztrnule na něho.

Soustředil se na oči zvířete. Nevyčetl v nich starost nebo paniku. Zračil se v nich strach.

„Proč nemůžeš promluvit?" zašeptal. „Proč ne, Nadine?" Přemýšlel. Dobrá, vběhla do Johnnyho pokoje.

Jistě k tomu měla důvod. Johnnyho a Nadine poutal zvláštní vztah. Vlčice se cítila být jeho ochránkyní. Dávala pozor, aby se mu nic nestalo. Už vícekrát mu zachránila život. Mezi oběma existoval jistý soulad duší.

Vlčice cítila naprosto přesně, kdy se Johnnymu vede dobře nebo zle. A to i na velkou vzdálenost. A teď byl chlapec se svojí matkou na ostrově, kde si chtěli oba pořádně odpočinout.

Vede se mu tam zle?

To bylo pro Billa jediné vysvětlení. Vlčice musela prostě cítit, že s Johnnym není něco v pořádku. Když si to

- 34 -

reportér uvědomil, udělalo se mu nevolno. Vzpomněl si, že předtím nedostal spojení s ostrovem. Má znovu zavolat?

Mezitím ubíhal čas. Do půlnoci chybělo patnáct minut.

Bude to vlastně pořádná troufalost budit někoho v tuto hodinu.

Ale mohlo to být důležité - dokonce životně důležité...

Bill běžel zpátky. Číslo měl poznamenané na lístku, který ležel u telefonu.

Nadine stála vedle něho. Působila klidným dojmem.

Tušila snad, že reportér chce udělat to, co ona očekává?

Jeho ruka už ležela na sluchátko, když telefon ostře zazvonil. Bill polekaně trhl rukou. Dokonce i Nadine zpozorněla. Vydala ze sebe tiché zakňučení.

„Jen klid, Nadine." Povzbuzoval vlčici, i když by potřeboval sám více klidu. Ruka se mu chvěla, když zvedal sluchátlo a ohlásil se tichým Haló."

„To jsi ty, Bille?"

„Sheilo, proboha!"

Slyšel, jak Sheila zhluboka oddechuje. „Myslela jsem si, že už budeš zpátky. Slyšela jsem v rádiu, že pátrání po Nessie nemělo žádný úspěch."

„Ano, bylo to plácnutí do vody. Chtěl jsem ti už jednou zavolat. Je všechno v pořádku?"

„Ne!"

Bill na okamžik zavřel oči. „Co se děje?"

„Johnny zmizel!"

Reportér mlčel. Hleděl přitom na Nadine. Zdálo se mu, že přikývla.

„Slyšel jsi, Bille?"

„Samozřejmě, slyšel." polkl. „Utekl nebo jej unesli?"

„To nevíme. Vím jen, že zmizel z pokoje otevřeným

- 35 -

oknem. Kam běžel, to ti neřeknu."

„Hledala jsi ho?"

„Je temná noc."

„Ach ovšem, promiň."

Nyní Sheila vyrukovala se svým přáním. „Bille, můžeš

se sem dostat? Mám příšerný strach o Johnnyho. Všechno může dopadnout normálně, ale musíme počítat i s opakem.

Johnny se mohl dostat někam, odkud není návratu. Démoni a..."

„Já ti rozumím, Sheilo."

„Prosím tě, Bille..."

„Dobrá, najmu si letadlo. Ostatně, chtěl bych s sebou vzít ještě dva spolucestující, pokud to půjde."

„Johna?"

„Toho také." Bill vtáhl vzduch nosem, až se mu rozšířilo chřípí. „A samozřejmě Nadine - Johnnyho strážného anděla..."

„To by bylo skvělé. Prosím tě, Bille, drž nám palce.

Mám hrozný strach."

„Já také, miláčku. Dobrou noc."

Reportér položil sluchátko. Cítil se jako hromádka neštěstí. Hrdlo se mu svíralo. Ruce se chvěly. Starost o Johnnyho jej téměř připravila o rozum.

Zmizení syna nebral na lehkou váhu. Jinak by se Nadine nechovala tak podivně. Za tím vězelo něco víc, mnohem víc. To nebyl obyčejný případ. Jistě se probudily nějaké démonické síly.

Bylo po půlnoci, když Bill opět zvedl sluchátko a vytočil jedno londýnské číslo.

Patřilo jeho příteli Johnu Sinclairovi...

- 36 -

Mnohokrát jsem záviděl svému příteli Billu Conollymu, protože v jistých věcech měl velkou výhodu.

Například létání.

Pronajal si malou cessnu a pilotoval ji sám. Stále na západ proti dešťovým mrakům. Naštěstí visely tak nízko, že je mohli přeletět.

Nad Cornwallem přibylo oblačnosti. Skoro v ní zmizeli.

Potom se ukázalo slunce a obloha zářila světle modře -

prostě nádhera.

Moře bylo průzračně zelené. Poslední kousek země, západní cíp Cornwallu s majákem zůstal za nimi. Zamířili přímo k souostroví Scilly, cíli své cesty.

Můj šéf, sir James, mi nedělal žádné problémy. Mohl bych letět i bez jeho souhlasu, ale chtěl jsem dodržet služební postup.

Bill řídil letadlo. Navenek působil velmi klidně. Jenom já jsem věděl, že v jeho nitru to bouří, což se dalo vypozorovat z jeho reakcí. Tu a tam mu zacukaly koutky úst nebo stiskl rty, že vytvořily dvě úzké namodralé čárky.

Vlčice Nadine se nacházela v zadní části cessny. Byla potichu a po celou dobu se ani nepohnula. Jestliže mohl někdo najít Johnnyho, tak to byla právě ona.

Bohužel jsme nemohli přistát na Trescu. Jediné letiště se nacházelo na St. Mary's, největším z ostrovů

roztroušených v moři.

Bill musel změnit kurs a otočit se o několik stupňů

jižněji.

- 37 -

Viditelnost byla vynikající. Dnešní den byl jedním z těch, které se vyznačovaly jasnou oblohou. Poměrně teplý

podzimní den. Hrozící tmavá mračna zůstala v Anglii.

Bill už navázal spojení s letištěm v St. Mary's. Hlásili klidné počasí. Přistání by mělo proběhnout bez potíží.

Hluboko pod námi již bylo možno rozeznat jednotlivé ostrovy. Podobaly se zeleným skvrnám uprostřed nekonečného moře.

Bill na mne kývl.

„Probíhá všechno hladce?" zeptal jsem se hlasitě.

„Ano. Přistání bude bez problémů. Fouká trochu silnější protivítr, ale to zvládneme." Reportér zamířil s letadlem dolů. Cítil jsem ztrátu výšky mnohem výrazněji než v jumbu. Bill sklopil dvoumotorák proti mořské hladině. V

pravý čas změnil kurs a letěl přímo k letišti. Pod námi se mihla voda a poté jsme zahlédli zemi. Kola se dotkla betonové přistávací dráhy. Kolem nás se mihly dřevěné domečky a malá věž.

Zarolovali jsme. Tahy v Billově obličeji se uvolnily, když stroj zastavil.

Poklepal jsem mu po rameni. „Lítáš dobře, chlapče."

Odmítavě mávl rukou. „No jo."

Vystoupili jsme z letadla. Muž, který nás naváděl dvěma praporky, je smotal a mávl nám s nimi na pozdrav.

Na ostrovech většinou pořádně profukuje. Nejinak tomu bylo i na St. Mary's. Vítr vál od jihu a byl teplý. V jednom domku nás přijal šéf tohoto miniaturního letiště. Už ho telefonicky informovali o našem příletu. Sdělil nám, že máme připravený člun.

„To je skvělé," řekl jsem.

„Smím vás zavézt do přístavu?"

- 38 -

„To by od vás bylo velmi laskavé."

Přístavní kancelář se nacházela blízko South Piers, kde kotvil i náš člun. V kanceláři úřadovali dva postarší muži.

Dostali jsme od nich mapy. Z nich jsme vyrozuměli, že musíme objet západní část ostrova, abychom se dostali na Tresco. Na mapě byla dokonce červeně vyznačená naše trasa.

„Moře je výjimečně klidné. Nemusíte se ničeho obávat," informoval nás jeden z mužů.

„Kde bychom měli přistát?" zeptal jsem se.

„Přístav se nachází v Old Grimsby Bay. Tam už na vás budou čekat."

„Děkuji."

Plavba přes moře v blízkosti pobřeží byla příjemnou zábavou. Samotný Bill se uvolnil a byl sdílnější. Nadine, kterou si předtím ostrované s nedůvěrou prohlíželi, ležela na zádi člunu stočená do klubíčka a vyhřívala se v paprscích babího léta.

Voda se leskla jako zrcadlo. Vlny pohazovaly člunem sem a tam a nesly ho na dlouhých zpěněných hřebenech.

Zahlédli jsme lodě, které sem mířily od Cornwallu. To už

jsme měli ostrov Tresco na dohled.

Dodržoval jsem přesný kurs. Východní pobřeží ostrova se vyznačovalo spoustou zátok. Na mnoha místech se tyčily strmé útesy. Zamířili jsme k malému přístavu, který

se nacházel v rovném pobřežním pruhu.

Byl to obrázek jako vystřižený z čítanky. Obyvatelé ostrova museli prokazovat ohromný smysl pro čistotu.

Všechno se jen blýskalo. Bílé stožáry kotvících lodí, domy.

I největší hotel na Trescu - Island hotel, na jehož střeše vlály dva prapory.

- 39 -

Vlny nás popostrčily k přístavní hrázi. Také tam se projevovala zarážející čistota. Ani rackové poplašeně poletující ve větru si nedovolili ji znesvětit.

Přicházel k nám jakýsi těžkopádně vyhlížející muž.

Hodil jsem mu lano. Přivázal nás.

„Byli jsme ohlášeni," řekl Bill, který vystoupil z člunu jako první. „Jmenuji se..."

„Vím, kdo jste. Vaše paní vás už očekává, pane Conolly."

„Děkuji."

Nedaleko odtud se nacházela malá restaurace, kde připravovali čerstvě ulovené ryby. V místnosti stály čtyři stoly. Za jedním z nich seděly dvě ženy.

Sheila musela sledovat náš příchod oknem, protože vstala, šla ke dveřím a padla Billovi kolem krku.

„Konečně," zašeptala. „Konečně jste tady."

„A co Johnny?"

„Zatím žádná stopa."

„Zatraceně."

Stál jsem trochu stranou dění. Také hostinský se držel v pozadí a pozoroval scénu zakalenýma očkama.

Prohlížel jsem si osobu, se kterou Sheila seděla u stolu.

Tu dámu jsem osobně neznal. Byla trochu korpulentní, ale vyzařovala z ní laskavost a přívětivost. Určitě patřila k muži, který jen s námahou zachovával klid.

Sheila se pochopitelně přivítala i se mnou. Potom nás představila. Dozvěděli jsme se, že žena se jmenuje Christiana Millerová a její manžel zde pracuje jako pilot.

Ona sama vedla malý pension, v němž se ubytovala Sheila s Johnnym.

Hostinský nám chtěl něco přinést. Objednali jsme si

- 40 -

kávu. Potom jsem poprosil Sheilu, aby mi pověděla, co se stalo. Hovořila a přitom hladila Nadine. Vlčice byla při příjezdu nesvá, ale její neklid opět zmizel.

„Takže žádná stopa," řekl jsem.

„Ne, Johne."

„Proč vylezl oknem?" zeptal se Bill. „To přece musí mít nějaký důvod."

„Možná ho někdo vylákal ven."

„Ale kdo?"

„Nemám zdání." Sheila posmutněla. Její ruce se neklidně pohybovaly. Byla viditelně nervózní.

Bill se na mne podíval. „Nejde mi zkrátka do hlavy, že by Johnny jen tak zničehonic zmizel. Je to sice normální kluk, ale v mnoha věcech opatrný. Poznal už v životě hodně špatného."

Christine Millerová se vmísila do hovoru. „Mohu k tomu něco říci? I mně se to zdá podivné, ale přece jen bych měla jisté vysvětlení."

„Tomu nevěřím," řekla Sheila.

„Jen počkejte."

„Ty o tom něco víš?" otočil se Bill na svou ženu.

„Mluvily jsme o tom."

„To je tak," vysvětlovala paní Millerová. „Váš syn, pane Connoly, si, pokud je mi známo, našel kamaráda.

Chlapce ze sousedství. Jmenuje se Benny Burton."

Protože nikdo z nás nepromluvil, pokračovala dál. „Oba byli stále spolu. Toulali se krajinou a znali ji jako své boty.

Johnny byl šťastný. Jako dítě z velkoměsta na venkově.

Rozumíte?"

„Ano, jistě." Přikývl jsem.

„Ale musely jste jistě chlapce hledat," namítl Bill.

- 41 -

Sheila položila manželovi konejšivě ruku na předloktí.

„O to jsme se s paní Millerovou pokusily."

Ale...?"

„Bez úspěchu, Bille. Nezastihly jsme ho doma."

„Jenom jeho matku," přidala se paní Millerová. „Znám Elizu Burtonovou velmi dobře."

„Co je to za ženu?" zeptal jsem se.

„Žije sama se synem. Její muž zemřel. Nikdo neví přesně, jak se to stalo. Povídá se, že se utopil. V každém případě nám sdělila, že její syn Benny není doma."

„Není to divné?" zeptal se Bill. „Určitě je stejně starý

jako Johnny."

„Ano, je mu dvanáct let."

„Tím je všechno vysvětleno."

Christiana Millerová odmítavě mávla rukou. „Tak divné to zase není. Billy velmi často utíká z domu. Je to, jak říkáme, dítě ostrova."

Dostali jsme objednanou kávu. Bill na mne hleděl trochu pochybovačně a Sheila hleděla upřeně k zemi.

„Komické, že? Teď se dokonce ztratili dva chlapci."

Přikývl jsem. „Určitě to není náhoda. Umím si docela dobře představit, že se spolu do něčeho pustili a pořádně se přitom spálili. Tak je to."

„Ale kde by mohli být?" vykřikla Sheila.

„To musíme stejně zjistit."

„Nevěřím," řekla paní Millerová, „že by je postihlo nějaké neštěstí."

„Proč ne?"

Slabě se pousmála. „To je jednoduché, pane Sinclaire.

Benny Burton není nadarmo dítě ostrova. Zná západní pobřeží jako svoje boty. Na Trescu se vyskytují

- 42 -

pochopitelně území, která jsou, řekněme, nebezpečná.

Myslím tím skalní útesy při pobřeží. Ale snad v noci neběželi k moři."

„Kam tedy?"

„To je otázka, na kterou musíme najít odpověď."

„Každopádně máme určitý cíl." Bill udeřil pěstí do stolu. „Jeden určitý cíl. Minulou noc se někam pustili. Kam se mohli hoši vydat ve tmě. Kam, k čertu?"

„To nevím," odpověděla tiše Sheila.

„Co si o tom myslíte vy, paní Millerová?"

„Nechtěla bych být špatným prorokem nebo se mýlit, ale celý ostrov je svým způsobem jedno velké dobrodružství, jestli mi rozumíte."

„Ano, jistě."

„Je zde spousta míst, kde by se dva kamarádi v jejich věku mohli cítit dobře. Je jenom potřeba zjistit to správné místo."

„Vyskytují se tady jeskyně?" zeptal jsem se.

„Ne, o tom bych musela vědět."

Bill se chytil našeho rozhovoru jak tonoucí stébla.

„Lesy, úkryty, jezírka..."

Paní Millerová souhlasně přikývla. „Ano, ostrov je ideálním místem pro chlapce, kteří touží po dobrodružství.

Přemýšlela jsem o tom, zda by pátrací akce měla úspěch.

Myslím..." Trochu se zakoktala. „Pátrací akce ve velkém stylu."

„Ne!" řekl jsem rychle a tak hlasitě, až se ostatní lekli.

„Proč ne?"

Pousmál jsem se. „Sheilo, vím, že si děláš velkou starost o chlapce. Jak dlouho potrvá, než se sem dopraví stovka policistů? Kromě toho jsem přesvědčený, že je

- 43 -

zastoupí jediná osoba. Nadine!"

Vlčice zaslechla své jméno a pohlédla na mě.

Sheila přikývla. „To je pravda."

„Proto jsme ji sem přivedli. Převezme úlohu stopaře.

Mimoto ví, že její chráněnec je v nebezpečí."

„Toho jsem si všiml," dodal Bill.

„A jsme domluveni."

Jenom paní Millerová kroutila nevěřícně hlavou. „Je to opravdu vlčice?"

„Samozřejmě."

„Je také krotká?"

„Chcete si Nadine pohladit?"

„Ani nevím. Mám ráda zvířata, ale vlčice..."

„Nemějte strach, nic vám neudělá. Můžete být úplně klidná."

Dopili jsme kávu. Bill zaplatil účet. potom jsme opustili lokál doprovázeni užaslým pohledem hostinského, který

nic z našeho hovoru nepochopil.

Ostrovem províval teplý jihozápadní vítr. Paní Millerová, která na sobě měla široce střižený plášť, ukázala na japonský terénní vůz, který stál na okraji cesty. „Do něho se vejdeme všichni i s vlčicí."

K tomu nebylo co říci.

Christiana Millerová řídila sama. Já jsem se uvelebil vedle ní. Oba Conollyovi seděli vzadu. Sheila se hlavou opřela o Billovo rameno. Byla na smrt bledá.

Jeli jsme směrem na jih. Během jízdy jsme měli možnost poznat malou část ostrova. Silnice se podobala přistávací dráze. Něco podobného se nacházelo i ve skotské vysočině.

Skály, údolí a návrší se střídaly v pravidelném rytmu.

- 44 -

Bylo zde relativně málo lesů, dokud jsme nevjeli do širokého údolí. Projížděli jsme podél velkého jezera, které se jmenovalo Great Pool.

„Tady blízko bydlím," řekla paní Millerová.

„Váš dům je na samotě?"

„Ano, další soused bydlí přibližně čtvrt míle odsud."

„Burtonovi?"

„Ano, oni."

„Jak si rozumíte s tou paní?"

„Jde to. Je trochu jiná, uzavřenější. Nechce mít nic s lidmi. Myslím, že ještě oplakává svého muže."

„A její syn?"

Paní Millerová pokrčila rameny a hleděla upřeně dopředu. „K tomu nemohu nic jiného říci. Vím jen, že Johnny a Benny si dobře rozuměli. Byli stále spolu."

„Bylo na Bennym něco zvláštního?"

„Jak to myslíte?"

„Je to normální zdravý chlapec?"

„Ale ano, ovšem. Velmi otevřený. Úplný opak své matky."

„Měla jste pocit, paní Millerová, že Eliza Burtonová skutečně nic nevěděla?"

„To lze těžko odhadnout u ženy, jako je ona."

„V každém případě s ní musíme promluvit," ohlásil se Bill ze zadního sedadla.

Byl jsem stejného mínění.

Okolí se trochu změnilo. Bylo teď mnohem pestřejší.

Tu a tam jsem zahlédl dům. Žádné moderní stavby.

Stavebním materiálem byl především kámen. Zdi byly hojně porostlé zelenými šlahouny. Domky byly původní a velmi originální.

- 45 -

K domu Millerových vedla úzká cesta, která se těsně před domem rozšířila, takže vytvořila malé parkoviště.

Paní Millerová zastavila vedle zeleně natřené lavice, která stála u domovních dveří.

„A jsme tady!" V jejím hlase zazněl odstín majetnické pýchy.

Rozhlížel jsem se. Také Bill projevoval zvědavost. „Tak tady bydlíš," obrátil se k Sheile.

„Ano. Jak se ti tu líbí?"

„Příjemné prostředí, opravdu. Člověk tu nachází klid potřebný k odpočinku."

„Také si to myslím."

Dům mi připadal příliš zarostlý. Rostliny tvořily hustý

závoj. List ležel na listu, takže nebylo vidět jednotlivé šlahouny. Okolí domu se zdálo být nedotčené lidskou rukou. Na dvoře jsme zaslechli kdákání slepic.

Předzahrádka chyběla. Pozemek se táhl až k silnici. Byl zarostlý trávou a vysokým křovím.

Paní Millerová otevřela dveře a pozvala nás dovnitř.

Nebyl to hostinec v pravém slova smyslu. Její hosté se zdržovali v obývacím pokoji, který byl prostorný. Různé harampádí roztroušené po celé místnosti mu kupodivu dodávalo pocit nečekané pohody.

„Máte to tady útulné."

„Ano, moji hosté a já se tu cítíme dobře. Co říkáte, Sheilo?"

Billova paní přikývla a křečovitě se pousmála.

„Johnnyho pokoj je v prvním patře," řekla po chvilce.

„Dobrá, pojďme tam."

Sheila nás vedla. Schodiště bylo úzké. Mohli jsme jít pouze jeden za druhým jako indiáni. Malým okýnkem

- 46 -

prosakovalo pouze slabé denní světlo, proto zde bylo zapnuto osvětlení.

Sheila šla napřed a otevřela dveře. Vstoupili jsme za ní do pokoje.

Bedlivě jsem sledoval Nadine. Vlčice se protáhla kolem nás a zůstala stát s naježenou srstí uprostřed místnosti.

Z tlamy se jí vydralo lehké zavrčení...

Každý je slyšel. Paní Millerová ustoupila o krok zpět.

My ostatní jsme byli napnuti, co se bude dít dál. Teď jsme museli přenechat iniciativu Nadine.

Došla k posteli. Nemohla ji obejít, protože postel stála těsně u zdi. Vyskočila na ni. Zůstala malou chvilku stát.

Vzápětí sklonila hlavu a očichala polštář a pokrývku.

Potom seskočila z postele a stanula u okna.

„To je cesta, kterou Johnny zmizel," řekla Sheila.

Zdálo se, že Nadine chce proskočit oknem. Bill přistoupil k němu a otevřel je.

Nadine se narovnala. Přední tlapy položila na podokenní rám. Natáhla hlavu a jako by kývla. Vypadalo to, že chce vyskočit ven.

Sklonil jsem přes ni a podíval se dolů, kde se v trávě něco blýskalo.

„Leží tam žebřík," hlásil jsem do pokoje.

„Ten určitě použil Johnny," zamumlal Bill.

Otočil jsem se k ostatním. „Stál tam už přes den, aby mohl chlapec vylézt?"

„Ne!" řekla paní Millerová.

„Víte to jistě?"

„Ovšem."

„Potom ho musel někdo přinést," usuzoval Bill.

„A kdo?"

- 47 -

Luskl jsem prsty. „Jak se jmenuje chlapec, který si hrál s Johnnym?"

„Benny Burton."

„Správně. Podle mne měli oba určitý plán."

„Myslíš?" zeptala se Sheila.

„Ano." Zvedl jsem ruce ve výmluvném gestu. „Všichni jsme přece byli dětmi. Vždycky nás lákalo velké dobrodružství, rozumíte? Co všechno bychom pro něj tehdy neudělali."

„To je fakt," souhlasil Bill.

„Shrňme si to," řekl jsem. „Podle mne to mohlo proběhnout takto: Johnny a Benny měli něco domluveného.

Benny přinesl žebřík, aby mohl Johnny vylézt oknem.

Potom oba utekli."

„A proč se nevrátili zpět?"

Bill položil Sheile ruku na rameno. „Přijdeme na to, přísahám."

„Doufejme, že nebude pozdě."

„Proto bychom se měli hned pustit do pátrání," rozhodl jsem.

Nadine, jako by rozuměla mým slovům, se otočila a vyběhla z pokoje...

Panní Millerová chtěla jít s námi. Kdyby to bylo nutné, může nám dát patřičné vysvětlení.

Nadine sledovala Johnnyho stopu. Častokrát běžela velmi rychle, ztratila se nám z dohledu, ale vždy se vrátila

- 48 -

zpět. Starala se o to, abychom nezůstávali příliš pozadu.

Překročili jsme silnici. Co následovalo poté, byly jen úzké polní cesty nebo pěšinky, které se jako had klikatily krajinou.

Ale i ty jsme brzy opustili. Ocitli se jsme se v hustém údolním podrostu. Les stál před námi jako neproniknutelná stěna. Nadine se hnala dál.

Paní Millerová se náhle zastavila. „Myslím, že vím, kam šli."

Zvědavě jsme na ni pohlédli.

„Ke starému opatství. Tresco Abbey."

„Tady se nachází klášter?" zeptal jsem se.

„Ano, stojí tu dodnes. Hlavní budova už není obydlená.

Ale patří sem ještě další budovy. Nejsou vzdálené víc jak půl míle. Dříve klášteru náležela pole a malé jezírko. Teď

se v ostatních budovách nachází biofarma, kterou provozují nějací mladí lidé."

„A v hlavní budově už nikdo nebydlí?" dotazoval jsem se ještě jednou.

„Ne."

"Proč ne?" zeptal se Bill.

„To vám nepovím, pane Conolly. Možná leží příliš

stranou."

Přijali jsme její vysvětlení a pokračovali v cestě. Nadine se znovu vrátila, zastavila se před námi. Pokývala hlavou, otočila se a vydala se zpět na cestu.

Les, podrost a křoví byly stále hustší. Kromě toho jsme se prodírali vysokou trávou. Půda byla mnohem měkčí než

na návrších, kde pod nohama křupaly drobné oblázky.

Vítr přinášel nezvyklý zápach. Připomínal stojatou vodu.

- 49 -

„To je jezírko," řekla paní Millerová.

„Jaké jezírko?"

„Leží u kláštera. Není příliš velké a v horkém létě vysychá."

Byla to normální odpověď, ale Sheila na nás začala dotírat. Chytila se Billa.

„Myslíš, že se Johnny mohl utopit v jezírku?"

Bill vrhl pohled na ženu. Sheila na sobě měla džíny a tenký svetřík. Vlasy měla vysoko vyčesané a svázané žlutou stužkou, takže připomínaly koňský ohon.

„Ne, umí přece plavat."

„Já nevím. To jezírko se mi nějak nezdá."

„Ale Sheilo," řekla Christiana Millerová. „Bojíte se snad žab?"

„To ne."

„No proto."

Nemuseli jsme jít příliš daleko, když se po pravé straně objevila jakási budova - staré opatství.

Bez toho, abychom se domluvili, všichni jsme zůstali stát. I za denního světla ozářené paprsky slunce působilo pochmurně. Fasáda byla hladká a na několika místech porostlá rostlinami a mechem. Vysoká okna, předprsně a arkýře působily mohutně a zároveň ponuře. Celá budova vyjadřovala odmítání a uzavřenost. I okna už získala stejnou šedivou barvu jako celé opatství.

Dům připomínal hluboko do země zasazený špalek.

Hranatý, se střechou, na niž rozmístili nejrůznější arkýře a přístavky.

Před domem se nacházelo jezírko.

Skutečně nebylo nijak velké. Takové plivátko zarostlé na březích rákosím a vysokou trávou. Hodilo se k domu.

- 50 -

Voda v něm měla stejnou barvu jako on. Možná ještě pochmurnější. Směsice zelené a černé barvy. Hluboko pod hladinou vlály řasy. I na hladině plavala změť listí a ulomených větví. Poblíž břehu se kolébal pár odumřelých leknínů.

Jezírko na jedné straně a starý klášter na druhé straně.

Je mezi nimi nějaké spojení?

Sheila chtěla mít jistotu. Oddělila se od nás a rozběhla se ke břehu. Sklonila hlavu a pátrala po stopách, které by zůstaly v měkké zemi.

„Bille!"

Její volání nás uvedlo do pohybu. Stála kousek od břehu sehnutá a s napřaženou paží něco ukazovala. „Tady... tady je cosi."

Bill byl u ní první a rovněž stanul, jako by narazil na zeď. „To bys měl vidět, Johne."

Podíval jsem se a zbledl jsem. To, co bylo přede mnou otisknuté v půdě, byla výrazná stopa. Avšak stopa kostlivce.

Našel j sem ještě víc. Z polohy otisků jsme usoudili, že někdo vyšel na břeh.

„To si neumím vysvětlit," řekla tiše paní Millerová.

„Vypadá to jako..."

„Ano, je to otisk kostlivcovy nohy," dokončil j sem větu a narovnal jsem se.

Bill se na mne zadíval. „Chceš to vyslovit?" zeptal se tiše. „Já se neodvážím."

„Dobrá, Bille, já vím, co si ty a tvoje paní myslíte. Ale to nic neznamená. Nedá se zatím říci, že by kostlivec chytil Johnnyho.

Pokud

ovšem

oživlý

kostlivec,

což

předpokládáme, vůbec existuje."

- 51 -

„Ano, to se uvidí."

Ukončil jsem rozhovor a pátral jsem po dalších stopách.

Bill a Sheila dělali totéž.

„Tady jsou stopy Johnnyho," vykřikla hlasitě Sheila.

„Dobře je poznám. To je profil podrážek..."

„ Tady jsou ještě další stopy," křikl z druhé strany Bill.

Tentokrát jsme se na ně podívali společně.

„Je to Johnny?" zeptal jsem se tiše.

„Ne, tyhle jsou jiné."

„Dětská noha."

„Benny!"

„Správně, Bille."

„Oba byli zde," konstatoval jsem tiše a ohlédl se ke klášteru. Nadine stála před dveřmi a předními tlapami škrábala o dřevo.

„Chce dovnitř!"

„Jistě."

„Mohli bychom ho tam najít?"

„Nevím, Bille, ale dovedu si představit, že chlapci ze zvědavosti vlezli do opatství."

Sheila zaslechla moje poslední slova. „Pojďme se tam podívat, prosím."

Už jsme déle neváhali. I paní Millerová se připojila k nám. Ta dobrá žena byla na smrt bledá. Připadlo mi, že chce něco říci, ale netroufá si. Místo toho stiskla pevně rty a zírala před sebe na fasádu domu.

Věděla snad víc?"

„Je otevřeno!" Billův hlas přerušil moje myšlenky.

Položil ruku na dveře a zatlačil.

Bylo to jako v nějakém hororovém filmu. Skřípění dveří vydávalo příšerný zvuk, který vyvolával mrazení v zádech

- 52 -

nejen u žen. Vstoupili jsme do stísněně působícího ticha starého neobyčejného domu. Zívala na nás studená prázdnota, která mrazila do morku kostí.

„Tady jsou stopy," řekl Bill. Mínil tím bahno, které ulpělo na kamenných schodech.

Také jsem je zahlédl, ale raději jsem sledoval Nadine, která vběhla hlouběji do velkého sálu. Podle stop jsme nemohli usoudit, co se s Johnnym stalo. Vpravo od nás se nacházelo mohutné kamenné schodiště, které vedlo velkým obloukem vzhůru.

Trvalo by dlouho, než bychom prohledali celý dům.

Obrátil jsem se na paní Millerovou. „Tohle je přece starý

opuštěný klášter."

„Ovšem."

„Zatím jsem tady neobjevil žádnékřesťanské obřadní předměty. Jako kupříkladu kříž nebo obrazy svatých..."

„Určitě si je vzali s sebou."

„Kdo?"

„Nevím. Ale nevypadá to na nějaké drancování."

V tomhle bodě měla pravdu.

Bill uvažoval prakticky. „Víš, jak to uděláme, Johne?

Můžeme se rozdělit. Já půjdu se Sheilou a ty si vezmi paní Millerovou."

„To by šlo."

Ale už se tak nestalo, protože jsme náhle zaslechli kroky nebo jejich ozvěnu. Osobu jsme neviděli, protože se nacházela někde nad námi a sestupovala po schodišti dolů.

Každý pohyb schodů vyvolal vzápětí jejich ozvěnu, která se odrážela ve velkém prostorném sále.

„To není Johnny," zašeptala napjatě Sheila. Koutky úst jí zacukaly.

- 53 -

Ještě jsme nikoho nezahlédli. Zábradlí bylo vysoké a nebylo skrz ně vidět. Zhotovili je z kamenných desek s madlem.

Potom se ta osoba objevila v našem zorném poli.

Uviděli jsme tmavou hlavu. Přes velké okno působila hrozivě. Hlava ,putovala'. O něco později se ukázalo rameno a také paže.

Byla to žena!

Nevycházeli jsme z překvapení. Jak zapadala do tohoto obrázku? Proč se vlastně ta osoba nacházela v klášteře?

Zadrželi jsme dech. Každý z nás byl v duchu přesvědčený

o tom, že se nám od ní dostane vysvětlení.

Musela sejít ještě jeden schod níže a potom se objevila v celé kráse a velikosti.

Poslední schody zůstaly za ní. Nebylo možno odhadnout, jak je stará. Tmavý šátek na hlavě ji dělal starší, než ve skutečnosti byla. Měla na sobě tmavé šaty. U

pletené vesty převládala fialová barva. Stejně jako u sukně, bot a svetříku.

Tušili jsme, že před námi stojí kdosi mimořádný. Ani jsme nedutali.

Až na paní Millerovou. Její hlasitý dech narušoval nastalé ticho. Přesně v okamžiku, kdy opustila schodiště, popošla žena ještě tři kroky a strnula jako socha.

Hleděla upřeně na nás. Viděla i Nadine, ale nezdálo se, že by jí přitomnost vlčice nějak vadila.

Počítali jsme s tím, že promluví. Nestalo se. Paní Millerová se ozvala první.

„Elizo, proboha, co tady hledáš?"

Zazněla odpověď. Váhavá, pomalá a trochu nesmyslná.

„Hledám svého muže..."

- 54 -

To byl blesk z čistého nebe. Všichni mlčeli. I Christiana Millerová. Museli jsme si nechat odpověď projít hlavou, myslel jsem na to, o čem nás informovala paní Millerová.

Elizin manžel zemřel za velmi podivných okolností.

Pravděpodobně se utopil.

Pokud se tak stalo, proč ho vdova hledala? To bylo nepochopitelné.

„Myslím, paní Millerová, že teď jste na řadě vy. Žijete tady a..."

„Ano, přirozeně!" vydechla. „To je pravda, pane Sinclaire. Vůbec to nechápu. Francis Burton je mrtvý."

„Proč ho tedy hledá?"

Paní Millerová popošla pár kroků dopředu. Prosmýkla se kolem Billa a Sheily.

„Elizo," řekla. „Tvůj muž nežije. Je mrtvý, utopil se, viď?" Mluvila velmi hlasitě. Hlas se odrážel od studených stěn.

Paní Burtonová sklopila hlavu. Mnula si ruce. „Věříš

tomu, Chrissy?"

„Povídá se to."

„Povídá se spousta věcí."

„Co se opravdu stalo?"

Eliza Burtonová pokrčila rameny. „To ti nemohu říci."

„Nechceš to říci?"

V obličeji Elizy Burtonové to zacukalo. „Možná.

Nejdříve si v tom musím udělat jasno, rozumíš?"

- 55 -

„Ale my také!" vmísila se Sheila ostrým hlasem. „Přišli jsme sem, abychom našli našeho syna. My, jeho rodiče."

Její slova žalovala. „Všechny stopy ukazují na to, že se chlapci minulou noc sešli. Šli do tohoto domu. Kde vězí?"

„Nevím."

„Váš syn také zmizel?"

„Ano, ještě jsem ho neviděla."

Sheila nevěděla, na co se má ještě ptát. Pokrčila rameny a otočila se bezradně k nám.

Vůbec se mi to nelíbilo. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že ta žena lže. Eliza Burtonová věděla víc, než připouštěla.

„Přicházíte shora. Našla jste tam nějakou stopu po chlapcích?"

„Ne, ani po mém muži."

Byl jsem netrpělivý. „K čertu, jaký máte důvod k tomu, abyste tady hledala svého muže, který zemřel? Řekněte nám ho!"

„Musí tu prostě být."

„Aha. Takže ho sem někdo po smrti dopravil. Co?"

„To je možné."

„Viděla jste jeho mrtvolu?"

„Mrtvolu?" zeptala se udiveně. „Můj muž žije. Jinak bych ho nehledala."

„On není mrtvý?"

„Mnohokrát mne v noci navštívil."

„Jaký měl k tomu důvod?"

„Je tak neklidný, víte? Nemůže najít klid. Ani na tomto světě, ani po smrti. Musí ještě něco vyřídit. Je tu spousta jiných věcí."

„Toho jsem si už také všiml," řekl jsem. „A co by měl váš muž vyřídit?"

- 56 -

„Musí najít oběšence."

Bill se udeřil rukou do čela. „Co je zase tohle,"

zahromoval. „Oběšenec... Může mi to někdo vysvětlit?"

„Možná já," ozvala se paní Millerová.

Eliza Burtonová byla zapomenuta. Hleděli jsme na paní Millerovou, která byla v rozpacích a nemohla se vyjádřit.

„Nevím, pane Sinclaire, jak začít..."

„Pokud možno od začátku."

„Tak dobrá, ale příběh je hodně spletitý a neuvěřitelný."

„To nevadí."

Paní Millerová se zhluboka nadechla.

„To bylo tak: Tento ostrov nebyl vždycky takovým rájem, jak ho známe my. Tenkrát to bylo trochu jiné.

Označila bych ho za popraviště nebo vězení. Na Tresco vozili zločince a věšeli je tady. Prováděli to na skále těsně u moře. Dodnes tam ještě stojí stará šibenice.

Mniši tu neměli co na práci. Až do té doby, dokud nepřivezli zločince. Byli to vrazi. Velmi špatní lidé.

Hledali úkryt. Našli jej v klášteře a začali terorizovat mnichy. Několik těch zbožných lidí dokonce zabili, dokud se míra jejich trpělivosti nenaplnila. Mniši zaútočili a jejich vůdce

pověsili.

Po

tomto

činu

opustili

klášter.

Přinejmenším ti, kteří přežili."

„A kde zůstali ostatní?" zeptal se Bill.

„Zavražděni ve sklepení."

To už mohlo stačit. Jenom mi nebylo jasné, co s tím má společného Elizin manžel. Zeptal jsem se na to paní Millerové.

„Nebyl mnichem, ale pracoval v klášteře jako zahradník nebo také holka pro všechno. Musel to být on, kdo dotáhl vůdce bandy k šibeniční skále. Vůdce banditů mu přísahal

- 57 -

strašlivou pomstu. A také druhý den po popravě zmizel.

Nikdo neví, kdo jej sundal ze šibenice."

„Děkuji," řekl jsem a otočil jsem se k Elize Burtonové.

„Slyšela jste to. Je to pravda?"

„V něčem ano."

„Řekněte mi, prosím, úplnou pravdu."

„Můj muž měl strach. Často jsme mluvili o tom, že se mu vůdce bandy pomstí. To tušili i mnichové, když

Francisovi řekli, že tento zlý člověk je ďáblovým služebníkem. Byl s ním ve spojení. On a jeho lidé si chtěli jménem Satana přivlastnit tento klášter. Plnili tak jeho příkaz, jestli mi rozumíte."

„Ano, ovšem - a dál?"

„Francis stále počítal s tím, že jej pomsta nemine. A tak se stalo po několika letech, kdy už přišel na svět náš syn.

Jedné noci se Francis nevrátil. Na druhý den viděli rybáři plavat jeho mrtvolu v moři. Protože tehdy bylo bouřlivé moře, nepodařilo se jim mrtvolu vytáhnout. Oznámili mi to. Vycházeli jsme z toho, že je mrtvý. Ale já jsem ho viděla. Přišel vždycky v noci. Do domu se neodvážil, ale mluvil o tom, že musí do kláštera odčinit starou vinu.

Potom teprve dojde svého klidu."

„Jakou vinu?"

„Nemohu říci. Určitě to má nějakou souvislost s posledním oběšencem. Poté, co mniši opustili klášter, je to hrozné místo. Říká se, že se tu roztahuje ďábel se svými věrnými. Mám dojem, že se zde ještě něco stane."

„A k tomu se sem dostali oba hoši?"

„Vypadá to tak, pane. Mnohokrát jsem Bennyho varovala, aby nechodil do kláštera. Jmenuje se přece také Burton. Určitě je na seznamu. Dříve neopouštěl dům, ale

- 58 -

minulou noc zmizel a už se nevrátil."

„Stejně jako náš chlapec," řekla Sheila drsně znějícím hlasem.

Bill mlčky svíral pěsti. I on zoufale přemýšlel o spojení mezi událostmi, které se odehrály v minulosti a zmizením chlapců.

„Co se jim mohlo stát?" obrátil jsem se na Elizu Burtonovou.

„Já... já nevím."

„Musí se zdržovat tady v klášteře!" vykřikl Bill. „Našli jsme jejich stopy. Prohledala jste nahoře všechno?"

„Ano."

„Takže nám zůstávají sklepy."

Souhlasně jsem přikývl. Sheile při těch slovech přeběhl mráz po zádech a ani paní Millerové se nevedlo jinak.

„Tam jsem nebyla," přiznala tiše Eliza Burtonová.

„To znamená, že je neznáte."

„Ne, ale je to hrozné místo. Odehrály se tam strašné činy. Je to semeniště ďábla..."

„To mne začíná zajímat," řekl jsem. „Zvláště když

ďábel patří mezi mé zvláštní přátele." Kývl jsem na Billa.

„Jdeš se mnou?"

„Jistě."

„Já také," ohlásila se Sheila.

„Měla by sis to rozmyslet."

Přistoupila ke mně. „Jde o mého syna. Nemohu jen tak přihlížet, jak..."

„Dobrá, dobrá." Bill jí položil konejšivě ruku na rameno. „Půjdeš s námi."

„Ale mohla byste nám ukázat cestu," požádal jsem paní Burtonovou.

- 59 -

„Ano, následujte mě."

Nepřipojili se jenom Conollyovi a já, ale také Nadine.

Vlčice musela cítit, že stojíme před velkým úkolem.

Měl

jsem

příležitost

prohlédnout

si

Elizu

z

bezprostřední blízkosti. Bylo těžké uhádnout její věk.

Možná mezi čtyřicítkou a padesátkou. Vypadala však velmi zdrcené. Tenká bledá kůže byla složena do četných záhybů a vrásek.

Prošli jsme prázdnou dvoranou a zanechávali jsme po sobě stopy v prachu. Dostali jsme se k malým dvířkům, které by člověk na první pohled přehlédl.

„Musíte dolů." Eliza stiskla kliku a musela hodně napnout síly, aby se jí podařilo dvířka otevřít. „Já zůstanu zde," opakovala ještě jednou a protáhla obličej, když ji do nosu udeřil vlhký a plísní páchnoucí vzduch, který se táhl z hlubiny po schodech vzhůru.

„Je dole světlo?" zeptal jsem se.

„Mělo by tam být."

„Dobrá."

Bill se rozhlédl. „Udivuje mě, že v tomto domě je vlastně sklep."

„Proč?"

„Protože je tu vlhká zem."

„Třeba je sklep vytesaný ve skále."

„To by tak mohlo být."

Ukázalo se, že jsem měl pravdu. Už po několika krocích se změnilo okolí. Už nás neobklopovaly stěny z hladkého kamene, ale hrubě otesaná skála, na níž se ve světle svítilen leskly kapičky vody. Kráčel jsem v čele. Vedle se pohybovalo mrštné tělo vlčice.

Bill a Sheila se něco šeptali. Nerozuměl jsem všemu,

- 60 -

ale několikrát padlo jméno Johnnyho, který byl mým kmotřencem.

Zmocnily se ho nějaké tajemné síly, o nichž zatím nic nevíme?

Brzy jsme se dostali na konec schodiště. V úzké, spíše tunelu podobné chodbě jsem spolu s Nadine čekal, až

dorazí oba Conollyovi.

Podobnými chodbami vodí turisty v jeskyních nebo úzkými horskými soutěskami a stržemi.

Z neopracovaného stropu kapala voda přímo na záda.

Otočil jsem se a uviděl jsem černý vypínač.

Nefungoval. Zůstali jsme ve tmě. Museli jsme se spolehnout na naše svítilny.

„Vlevo nebo vpravo?" zeptal se Bill.

„Vpravo."

Spolu s Nadine jsem vyrazil v čele naší pátrací skupiny.

Paprsek svítil ozařoval celou chodbu. Mohli jsme se tu pohybovat, aniž bychom přitom zakopávali. Světlo pronikalo do skulin a škvír, v nichž se polekaně schovávali drobní brouci a plazi.

Zem byla nerovná. Tvořily ji malé kameny zaražené do jílu. Leskly se stejně jako kaluže vody, které jsme museli přeskakovat.

Dalo se tu dýchat, i když byl vzduch vlhký a páchl starou zahnívající vodou. Tu a tam pravidelně kapala voda.

Občas jsem měl pocit, že na nás padne strop a pohřbí všechny zaživa.

Kužel světla zamířil na přepážku. Objevil jsem v ní průchod, kterým jsme se mohli protáhnout.

Nadine běžela napřed.

Všichni jsme slyšeli její vrčení. Znělo výhružně,

- 61 -

varovně. Prohlédl jsem beretu, ale nechal jsem ji dál v pouzdru, protože jsem v té chvíli osvětlil sklep.

Eliza Burtonová nás informovala o hrozných zločinech, které se zde odehrály.

Nelhala.

Stáli jsme v příšerné márnici!

Sheila uviděla kosti rozházené po celé místnosti jako koule na kulečníku a přitiskla si ruce na tvář.

V ostrém halogenovém světle svítilny působily ještě studeněji a hrozivěji.

Bylo tu všechno. Ruce nohy, pánve i lebky, většinou rozpadlé a oddělené od těla.

Byl to příšerný obrázek. I já jsem v té chvíli zadržel vzrušením dech.

Mrtví tu leželi dlouho. Jejich těla zetlela, takže se tu nacházely jen kostry.

Bill poodešel stranou. Šlápl na cosi, co se pod tlakem podrážky rozpadlo.

„To byly kousky oděvu."

Na rozdíl od úzké chodby byla sklepní místnost poměrně velká. Chodil jsem sem a tam a svítil po zdech.

V první chvíli mi nebylo nic nápadné, ale zahlédl jsem různé nápisy vyryté do skály.

V duchu jsem si je pročítal.

Zaklínadla ďábla. Hrůzná slova, používaná při temném obřadu.

- 62 -

„Podívej se na to!" Otočil jsem se na Billa.

I on četl nápisy. „Myslíš, že tady konali magické obřady?"

„Určitě. Přinejmenším vzývali ďábla."

Bill přihlížel, když jsem sáhl do kapsy. Nevytáhl jsem kříž, ale magickou křídu. Mohl jsem ji vytočit stejně jako rtěnku.

Vybral jsem jeden zvlášť dlouhý nápis, od něhož si vzývající osoba slibovala, že se jí zjeví Satan. Křídou jsem nejdříve kolem nápisu namaloval kruh a potom jsem jej přeškrtnul dvěma rovnoběžnými čarami.

Sotva jsem stačil znamení dokončit a ucukl jsem rukou, protože text vzplál. Objevilo se bleděmodré světlo a dokonce i malé plamínky. Potom nápis zmizel. Tam, kde se před pár vteřinami nacházel, zůstala pouze ožehnutá skála.

„To byl..."

Bill nedomluvil, protože se ozvalo Sheilino volání.

„Podívejte se, co dělá Nadine."

Vlčice se chovala nepřirozeně. Běhala stále v kruhu a držela se těsně u zdi. Přitom vydávala zvuky připomínající úzkostlivé vytí.

„Mohlo by to mít něco společného s Johnnym?"

vydechla Sheila.

„Jak?"

„Bille, ucítila ho, našla jeho stopu..."

„Ano, tak dobrá."

Znovu jsme se soustředili na Nadine. Její náhlý neklid byl nevysvětlitelný. Něco jí vadilo. Bylo to pouhé vymazání magického zaklínadla pomocí svěcené křídy? To jsem si neuměl představit.

Běžela dál a předníma tlapama přitom škrábala do

- 63 -

kamenné stěny, jako by nám chtěla ukázat, co se skrývá za ní.

To se jí pochopitelně nepovedlo, ale svého neklidu se nezbavila. Rozběhla se i k nám, zůstala na okamžik stát před námi a pak pádila zpět ke stěně.

Bill zavrtěl hlavou. Zatraceně, přece se nemůžeme tou stěnou prosekat."

„Možná chce právě tohle."

„Myslíš?"

Nadine se opět rozběhla ke stěně. Tentokrát skočila přímo proti ní. Byl to mohutný skok. Odrazila se zpět a hrozně kňučela bolestí.

Do jejího kňučení však zazníval jiný hluk. Nepříliš

vzdálený a dobře slyšitelný.

Tiché výkřiky...

Volání o pomoc, při kterém jsme nápadně zbledli.

Poznali jsme ten tenký hlásek.

„To je Johnny," zašeptala Sheila...

Eliza zavřela dveře za třemi lidmi a vlčicí a otočila se.

Obě ženy hleděly bez hnutí na sebe. Paní Millerová si pomalým pohybem odhodila pramen blonďatých vlasů z čela, dříve než se odhodlala k nesmělému úsměvu.

„Myslíš, že bylo správné posílat je do sklepení?"

„To se teprve ukáže."

„Co by tam mohli najít?"

Eliza přistoupila o pár kroků blíž. „Zlo - možná,"

- 64 -

odpověděla šeptem.

„Když to tak říkáš, dostávám z toho strach. Zdá se, že o tom víš víc."

Eliza Burtonová se jenom zasmála. „To je pravda, má milá," řekla drsným hlasem.

„Jak tomu mám rozumět?"

„To je jedno."

Christiana Millerová pocítila nepříjemný tlak kolem žaludku. Dobrá, nikdy nebyly s Elizou Burtonovou blízké přítelkyně. Obě ženy byly sousedky. Nic víc. Vzdálenost mezi jejich domovy byla značná. Ale takovou jako dnes, ji paní Millerová dosud neznala. I v jejím obličeji se cosi změnilo. Jako by se v něm projevovalo cosi ďábelského. V

tmavých očích se objevil cizí nezvyklý lesk.

Oblečení, šátek, to vše tvořilo jediný celek. Dodávalo ženě zdání něčeho démonického. Jako čarodějnice.

Podobně vypadaly i ženy ve středověku, když je upalovali na hranicích.

„Ty víš víc, viď?"

Christiane během otázky zašilhala ke dveřím.

„Co mám vědět?"

„Něco o zmizelých dětech. Ale nezapomeň, že se jedná i o tvého syna."

„Já vím."

Paní Millerová cítila blížící se nebezpečí. Jak sílilo, sílil i její strach. Pohnula se směrem ke dveřím, ale Eliza natáhla ruku.

„Co bys ráda, Chrissy? Chceš pryč? Řekni! Necítíš se tady dobře?"

„Nelíbí se mi tady. Tento dům má nezvykle cizí atmosféru. Tady se zdržuje zlo."

- 65 -

„To je pravda. Navštívil jej sám ďábel. Chce jej ovládnout."

„Podařilo se mu to."

„Ano!" Odpověď zněla jako hrozivé zavrčení.

Christiane Millerová nastavila ruku. „A tohle všechno je ti známo, Elizo?"

„Ano, vím to."

„Odkud? Odkud máš tyhle příšerné poznatky?"

Eliza se bavila. „Možná patřím ke stejné společnosti.

Ďábel může být zajímavý, věř mi. Hodně jsem o něm slyšela. Můj muž..."

„Je mrtvý."

„Opravdu?" Ostře se zasmála. „Navštívil mne v noci.

Přistoupil k oknu, zvedl ruku a zaťukal na sklo." Během řeči předváděla vše, o čem povídala.

„Ty jsi blázen!"

„Ne, to nejsem. Stávají se věci, které nemůžeš

přehlédnout. Přichází den velkého soudu. On se vrací."

„On? Koho tím myslíš?"

„Posledního oběšence. Vrací se zpět. Vystupuje z moře.

Přichází jako kostlivec, který žije. Oživlá kostra, která chce zúčtovat."

„S tvým mužem?"

„Ano, možná s ním nebo se mnou. Kdo ví? To se rozhodne až na Šibeniční skále."

Christiana Millerová tomu nemohla uvěřit. Vrtěla hlavou a protřela si důkladně oči. „To je lež. Ty si ze mne děláš legraci, Elizo. Vždyť tvé dítě také zmizelo. Kde zůstal Benny a kde je Johnny?"

„Neměli sem nikdy přijít. Teď zaplatí daň za svou smělost."

- 66 -

„Znamená to, že by mohli zemřít?" Paní Millerová se z toho nemohla vzpamatovat.

„Dvě děti?"

„Vstoupily do kruhu," odpověděla Eliza Burtonová a naznačila špičkou boty kruh.

„Potom je musíme z toho kruhu dostat. Nezapomínej nikdy, Elizo, na to, že je v něm i tvůj syn. Tvoje vlastní krev!"

Burtonová se zasmála. „Opravdu?"

Chrissy Millerová znejistěla. „Nerozuměla jsem, co jsi tou otázkou myslela?"

„Opravdu si myslíš, že on je moje krev?"

„Předpokládám to."

„Předpokládat ještě neznamená vědět."

Do Christiany Millerové jako by udeřil blesk. Hrůza, kterou přitom cítila, zkřivila její obličej. „To nemůže být pravda! Ty lžeš!"

„Ne, nelžu. Benny není moje dítě. Tenkrát jsme jej přijali za vlastního. Byl vysazen."

„Tady? Na ostrově?"

„Kde jinde? Vzali jsme jej s sebou. Jako dítě, víš? A udělali jsme to tak, aby si lidé mysleli, že je to naše dítě.

To je celá pravda."

Paní Millerová zavřela oči, jako by se chtěla ochránit před tím, co slyšela.

„To není možné," vydechla. „Ne, to je nějaká ďábelská hra."

„I tak se to dá nazvat."

„A co z toho máš? Řekni! Co máš z toho, že obětuješ

své dítě?"

Eliza roztáhla teatrálně ruce. „Já jsem ho neobětovala."

- 67 -

„Ale zmizel," vykřikla rozrušená Chrissy.

„Jseš si tím jistá?"

„Ano, já..." váhala s odpovědí. „Ne," vydechla. „U

takového člověka, jako jsi ty, nelze mít jistotu. To je... to je..."

„Ukážu ti ho."

Chrissy se znovu polekala. V uplynulých minutách reagovala dost podrážděné, ale při takových šokujících odpovědích nevycházela z údivu. „Kam musíme jít, jestliže..."

„Zůstaneme v domě."

„Do sklepa?"

„Ne." Eliza ukázala na schodiště. „Můžeš ho vidět v horním poschodí."

„A Johnny?"

Vtom se žena rozesmála. „On je oběť, ne můj syn. On a Benny viděli kostlivce. Benny běžel ke mně. Johnny utíkal taky, ale špatným směrem "

„A kam?"

„Utíkal do domu."

„A dostal se do pasti."

„Správně. Johnny vběhl do pasti. Tady žije zlo.

Uvěznilo ho."

„Je mrtvý?" Paní Millerové bylo zatěžko položit takovou otázku, ale musela se zeptat.

„To ti neřeknu. Zmocnili se ho."

„Kdo jsou to oni?"

„Ti druzí, zlí. Z cizího světa, který se nachází i tady.

Jenom jej nemůžeš vidět, to je všechno. Mnichové neměli nikoho zabíjet. Tím to začalo. Vůdce bandy byl chráněncem Satana. A peklo nenechá nikoho na holičkách,

- 68 -

pamatuj si to."

„To bys musela vědět."

„To si piš. Chceš ho vidět nebo ne? Pojď nahoru, ukážu ti ho."

Christiane Millerová ještě váhala. Na jedné straně chtěla mít ve věci jasno. Na druhou stranu se bála, protože věděla, že Eliza Burtonová má nad ní převahu.

Ta udělala dramatickou pózu jako na jevišti a ukazovala na schodiště. „Tudy vede cesta. Nezbývá ti nic jiného, Chrissy, než se po ní vydat."

„A co se bude dít potom?"

„Uvidíš, děvče."

„A co když nebudu chtít?"

Vysmála se jí. „Zůstaň tady a očekávej události, které na tebe ještě čekají."

Dům byl opravdu rozlehlý. Chrissy nevěděla, jestli se má vydat do horních pokojů. Kromě toho byla Eliza nebezpečná a lstivá. Určitě měla nějaký trumf v rukávu.

„Chceš nebo nechceš?"

„Půjdu s tebou," rozhodla se Chrissy.

Zaslechla smích.

„To mne těší. To mne dokonce mimořádně těší. Tak pojď."

Dokonce šla napřed. Když Chrissy položila nohu na první stupeň, stáhla ji zpět, ale potom opět vykročila. Ne, teď se nemůže vytratit. Nebude přece házet flintu do žita.

Musela překonat vlastní strach.

Klášter byl pustý. Stěny byly šedivé, zaprášené a mrtvé.

Ale Chrissy stejně měla pocit, že se v nich něco ukrývá, co v žádném případě nemělo vyjít na veřejnost.

První poschodí zůstalo za nimi. Christiane se podařilo

- 69 -

podívat se do chodby procházející domem. Široké a studené. Viděla spoustu dveří. Všechny byly zavřené.

Eliza se ani jednou neotočila. Neomylně kráčela za svým cílem.

Další poschodí!

Také zde se ženám nabídl stejný obrázek. Široká, prázdná chodba se spoustou dveří, z nichž jedny byly otevřené. Eliza vstoupila do chodby.

„Běž dovnitř."

Christiane Millerové se podlamovala kolena, když

následovala svou podivnou sousedku. Ve tvářích jí cukalo.

Co jí chce vlastně ukázat?

Mrtvé a vzápětí oživlé dítě, které se změnilo?

Eliza už byla u dveří. Natáhla ruku a ukázala do otevřené místnosti.

„Dospěli jsme k cíli, kde se ti splní tvé přání, má drahá."

Christiana Millerová cítila, jak se jí chvějí kolena.

Připadalo jí, jako by kráčela na vlastní popravu. Hrdlo se jí svíralo.

„No, běž dál!" Eliza se jí dotkla na zádech pod lopatkou.

Chrissy se otřásla. Měla pocit, že na ni sáhla smrt.

Jedním krokem překonala práh a hleděla do prázdného pokoje. Potom se podívala napravo.

Stál tam chlapec!

Opíral se zády o zeď. Jako vždy měl ježaté vlasy a ústa roztažená v úsměvu. Lenivě zvedl ruku. „Ahoj, paní Millerová, co tady děláte?"

Chrissy

potřásla

hlavou.

„Nic,"

řekla

rychle.

„Vlastněme, opravdu..."

- 70 -

„Chtěla jste mě navštívit?"

„Jenom se podívat na tebe a na Johnnyho."

Beny přikývl. „Ano, je tady."

„Víš, kde se zdržuje?"

„Nemám zdání. Jenom vím, že vběhl do domu."

„A jak jsi se sem dostal ty?"

„Matka mě sem přivedla." Kývl hlavou jako dospělý, který si přeje ukončit rozhovor.

Potom se změnil jeho pohled. V očích se objevil strnulý

výraz. Hleděl někam za Chrissy. Pravděpodobně na svou matku.

„Co se děje?" zeptala se Chrissy.

Nedostala přímou odpověď, protože Benny oslovil matku. „Co chceš dělat s tím nožem, mami?"

Ano, byl to Johnny. O tom nebylo pochyb. Slyšeli jsme ho sice, ale neviděli jsme ho. Připadalo nám, že je na míle vzdálený. Ale současně tak blízko, že stačí natáhnout ruku a dotknout se ho.

Byl to paradox, ale také holá skutečnost.

„Johnny!" Sheilin hlas za vibroval nezvykle cize, když

vykřikla synovo jméno. „Slyšela jsem ho." Pohlížela střídavě z jednoho na druhého. „Vy také - nebo ne?"

„Jistě, miláčku," odpověděl Bill. „Také jsme ho slyšeli."

Přikývl jsem. Samozřejmě jsem cítil, co prožívají Johnnyho rodiče. Jenom mi chyběla ta správná slova útěchy. Důležitější bylo objevit, kde skrývají Johnnyho.

- 71 -

Jeho hlas jako by se ozýval ze zdi.

Přitom jsme si nebyli jistí, z které strany zazněl.

A zeď byla pomalovaná těmi zatracenými satanskými nápisy. Měly nějaké bezprostřední spojení s Johnnym?

Sheila se odpojila od svého muže a přistoupila ke stěně.

Nyní opět zavolala na svého syna.

„Johnny! Miláčku, slyšíš mě? Jestli ano, tak mi odpověz, prosím tě."

Rozechvělá čekala na odpověď. Její obličej strnul v masku zoufalství a očekávání.

A Johnny mlčel...

Stěny mlčely, celé okolí mlčelo. Ani Nadine se nepohnula. Seděla na zadních tlapách s tlamou doširoka otevřenou a tiše oddychovala.

Sheila sklopila hlavu. Byla zoufalá. „Neodpovídá, Bille.

Johnny neodpovídá. Přitom mě musel slyšet, vím to."

„Dobrá, Sheilo, dobrá. My..." Bill nevěděl, co má říci.

Hodil po mně prosebným pohledem.

Okay, i já jsem přemýšlel o tom, co bych mohl udělat.

Magická křída byla velmi účinná, ale kříž bude dozajista účinnější.

Mám ho použít? Až naplno propukne jeho magická síla, může nadělat více škody jak užitku.

„Řekni něco, Johne!" zasupěl přítel. „Já... já jsem bezradný. Jde o mého syna, o Johnnyho. On je ten, který

pravděpodobně..." Nedokončil větu, protože se mu zadrhlo hrdlo.

„Každopádně ještě žije," pokusil jsem se o chabou útěchu. „To je velmi důležité."

„Jsi si jistý?" zeptala se Sheila.

„Ano."

- 72 -

„Mohl to být jeho duch, který nás volal."

Pokrčil jsem rameny. „Kdybychom se o tom začali přesvědčovat, můžeme tady zůstat do zítřka. Musíme se pokusit Johnnyho odsud dostat." Můj pohled padl na vlčici.

„Ona by nám mohla pomoci."

„A jak by mohla?"

Pustil jsem Billovu otázku kolem uší a přistoupil jsem ke zvířeti. Provázelo mě světlo z Billovy svítilny, protože jsem svoji baterku zhasl.

Nadine dřepěla tiše na podlaze. Na můj vkus tišeji, než

bylo zdrávo. Jestliže by se její chráněnec Johnny nacházel ve velkém nebezpečí, musela by projevovat jinou aktivitu.

Sklonil jsem se k ní. Ona současně zvedla hlavu. Chytré lidské oči se setkaly s mým zrakem. Můj úsměv vypadal dost utrápeně, když jsem ji hladil. Potom jsem k ní promluvil. Nebyl jsem si stoprocentně jistý, jestli mi rozuměla. Avšak Nadine patřila k těm neobvyklým zvířatům, která byla vybavena jistými schopnostmi.

Skrývala se v ní duše člověka, což nepoznal každý, na koho se podívala.

„Johnny," zašeptal jsem. „Tvůj Johnny. Zmizel. Prosím tě, Nadine, pomoz nám ho najít. Navaž s ním spojení. Kde může být? Ukaž mi..."

Vlčice mě slyšela. Pohnula přitom ušima. Naslouchala soustředěné jako člověk a výraz jejích očí se poznenáhlu měnil.

Objevilo se v něm poznání.

Pochopila?

Nadine už nezůstala dál sedět. Napřímila se. Lehce vrávoravými kroky se rozběhla na určité místo u zdi.

Pohlédl jsem na manžele Conollyovy. I oni sledovali s

- 73 -

napětím, kam se vlčice vrhne. Byl jsem si jistý, že nám Nadine pomůže.

Těsně u zdi zůstala stát. Vzpomněl jsem si, že už jednou se tam zastavila.

Nadine se postavila na zadní tlapy a předníma začala škrábat na skálu.

Posvítil jsem si na to místo. Také tam jsem objevil zaklínači formuli vytesanou do skály. Přeložil jsem si ji.

„Zlo bude vládnout navždy!" Proti tomu jsem musel bojovat.

Ne slovy, ale činy.

Křížem, který jsem vytáhl ze záňadří. Ještě se neaktivoval. Jeho bledá zář se rozlévala po mé dlani. Vedle toho i stříbrný řetízek.

Nadine viděla kříž. Reagovala spokojeně. Vůbec neměla nic proti tomu, že ho chci použít.

„Chceš se toho opravdu odvážit?" pronesla Sheila.

Přikývl jsem, aniž bych se otočil. Pozorně jsem si prohlédl místo s vyrytým nápisem. Připomínalo okno do jiného světa. Možná k Johnnymu...

Složil jsem obě věci dohromady. Ještě jsem nevyslovil formuli. Magie kříže by měla stačit.

Ozářilo nás mohutné světlo. Mnohem jasnější než

halogenový paprsek svítilny. Označil dokonce čtvercový

výřez ve zdi. Obrázek, který se nám naskytl, musel být za ní.

Viděli jsme Johnnyho - a kostlivce.

Pravou rukou držel chlapce a v levé svíral oprátku, která se kymácela sem a tam...

- 74 -

„Co chceš dělat s tím nožem, mami?"

Tato věta se zabodla jako ostří dýky do duše Christiany Millerové.

Eliza Burtonová musela držet v ruce zbraň. Jinak by chlapec nic neřekl. Sám se tomu velice divil, což poznala z jeho doširoka otevřených očí.

Kdysi patřila k dobrým gymnastkám. V průběhu let sice přibylo pár kilo navíc, ale stejně se ještě mohla dost obratně pohybovat.

Netrvalo to více jak dvě vteřiny po Bennyho upozornění, když uskočila na stranu a přitom se otočila.

Teď stála zády ke zdi a hleděla ke dveřím.

Odtud se na ni šklebila Eliza Burtonová.

Ano, byl to úšklebek. V jejím obličeji se zračil triumf nenávisti. Z očí jí vyletovaly studené záblesky.

Christianu Millerovou polévalo střídavě horko a zima.

Nedostávalo se jí vzduchu. Ačkoliv se Eliza Burtonová ozbrojila tím vražedným nástrojem, neuměla si Chrissy představit, že by jej mohla použít.

„To nemůže být pravda," zašeptala.

„Proč ne, drahoušku?"

„To s tím nožem. Ty... ty mě chceš opravdu zabít?"

„Proč bych se tu jinak objevila s nožem? Vytáhnu jej pokaždé, když jej chci použít."

Byla to pravda. Hrozná, brutální pravda, kterou jí Eliza Burtonová vmetla do obličeje.

Co má teď Chrissy udělat?

- 75 -

Tohle nebyl film, v němž hrdina překoná všechny obtíže, protože ovládá karate a nůž je mu pro smích.

Jiné to bylo s Christiane Millerovou. Musela opustit tuto místnost. Pokud možno živá a zdravá.

„Na co teď myslíš, sousedko?" zeptala se Eliza.

„Na tvého syna. Chceš se dopustit zločinu před jeho očima, Elizo?"

„Proč ne? Chlapec si musí zvykat. Náš život se změnil.

Minulost se vrací, dohání nás a mnohé se změní. Protože nejsi na mé straně, musím tě odstranit z cesty." Eliza Burtonová si pohrávala s nožem. Mávala jeho ostřím sem a tam a bavila se výrazem strachu v Christianině obličeji.

Christiane Millerové zůstala jediná cesta, kudy mohla uniknout. A to byly dveře. Okno bylo příliš malé, aby jím mohla prolézt.

„Tak pojď," řekla Eliza. „Zabiju tě v jeho jménu, rozumíš?"

„Ve jménu ďábla?"

„I tak to lze vidět," rozesmála se. „Tento dům požaduje svou oběť. Vždycky tomu tak bylo. Tenkrát i dnes.

Dodržím tuto tradici."

Christiana nevěděla, co odpovědět. Hleděla na chlapce, který stál bledý a vyděšený v rohu. Chápal vůbec, o čem hovořila jeho adoptivní matka?

Eliza si všimla jejího pohledu. „On ti nepomůže," řekla.

„Jsi tu prakticky sama se mnou a mým nožem, rozumíš?"

„Ustup mi z cesty!" Chrissy se ještě jednou pokusila přemluvit ji. „Ustup mi z cesty. Nedělej nic, co by tě později mrzelo. Nemůžeš tady jen tak spáchat vraždu.

Přivoláš neštěstí na sebe i celou rodinu. Ty..."

„Nezvaň nesmysly. Já vím, co dělám. V tomto domě se

- 76 -

už odehrála spousta vražd. V hladomorně práchniví spousta mrtvol. I ve sklepích leží vybělené kosti mnichů. Viděla jsem je. To, co se zde odehrálo, je pro mne závazkem.

Takže by ti to mělo být jasné."

„Ano, možná."

Obě ženy si řekly vše, co chtěly. Nemohly se vzájemně dohodnout. Jejich názory byly naprosto rozdílné. A Eliza si přála smrt své sousedky.

Blížila se.

Chrissy Millerová hleděla na blyštivé ostří. Bylo široké a ze dvou stran nabroušené. Podobalo se noži, který rybáři používali při kuchání ryb. Ostří, které nahánělo hrůzu.

Ani paní Millerová nebyla proti němu chráněná.

Myslela přitom na Conollyovy a jejich hosta z Londýna. Ti tři se nacházeli dole ve sklepení. Mělo by smysl, aby křičela?

Sotva. Stěny byly příliš silné. Umlčely by každý křik a do sklepa by dolehl jen nepatrný šum. Člověk si tu připadal jako ve vězení.

Šátek Elize vadil. Strhla jej a odhodila na zem Vlasy se uvolnily. Byly tmavé tak, jak tomu chtěla sama příroda. Na spáncích se však táhly prošedivělé prameny, které vypadaly jako namalované.

Na rtech ženy pohrával ďábelský úsměv. Očima kroutila a hledala místo, kam by udeřila nožem.

Chrissy Millerová se jí pokusila vyhnout. Vždy když

Eliza přicházela, nastavila nohu, aby zvětšila vzdálenost mezi nimi.

Kroužily kolem sebe. Chrissy ještě neztrácela naději.

Možná se jí podaří dostat se jedním skokem ke dveřím a zmizet. Potřebovala jen volný prostor, kterým by se mohla

- 77 -

kolem Elizy protáhnout.

Eliza Burtonová už jí dokonce uvolnila cestu. Ruku držela zvednutou. Ostří ji ještě prodlužovalo. Stále jím mířila na Chrissy Millerovou.

Chrissy se dostala ke zdi. V zádech cítila její odpor.

Dávala jí nepatrnou jistotu.

Elize sklonila lehce hlavu. „Zabiju tě!" řekla obhroublým hlasem. „Zabiju tě!" Postavila se před Chrissy.

Potom zaútočila.

Trochu tím Chrissy zaskočila.

Žena byla najednou těsně před ní. Viděla, jak nůž

půlobloukem klesá dolů. Bleskurychle zvedla ruku - a měla s jistou nadsázkou sportovní štěstí, protože hranou dlaně zasáhla Elizino předloktí.

Na malý okamžik jí ostří poletovalo nad hlavou. Potom udeřila hlavou do Elizina žaludku.

Eliza se odpotácela. Vydávala ze sebe výkřiky bolesti.

Nyní to byla ona, kdo udeřil zády do zdi.

Chrissy Millerová získala čas. Otevřené dveře ji přitahovaly jako magnet.

„Utíkej přece!" vykřikl Benny.

Nemusel nic říkat, protože Chrissy už zamířila k nim.

První krok, druhý - a...

To, co následovalo, by se dalo nazvat nešťastnou náhodou. Měla oči upřené na dveře a nevšimla si šátku ležícího na podlaze. Její levá noha podklouzla. A byla stále delší a delší, říká se tomu špagát. Ona však už nebyla žádná cvičenkyně. Nemohla vyrovnat tenhle pohyb a převrátila se.

Ztěžka dopadla na zem.

A Eliza se smála. Konečné měla svou soupeřku tam,

- 78 -

kde ji chtěla mít.

Vyřítila se na ni.

„Už tě mám!" zavřískla její široce otevřená ústa.

Chrissy hleděla na ni. Neměla čas se zvednout. Kromě toho nebyla ani dost obratná na prudký pohyb, který bylo třeba vykonat. Na druhé straně Eliza Burtonová byla tak posedlá myšlenkou zabít ji, že se přestala ovládat a nekontrolovaně bodla.

Chrissy zvedla ruku. Strach ze smrti jí propůjčil neuvěřitelnou sílu. Chytila ji za zápěstí a zadržela její smrtící úder.

Chrissy ležela na pravé straně. Levou rukou se bránila.

Její obličej zkřivila hrůza okamžiku, který bezprostředně prožívala. Na čele se jí perlil pot. Její postavení bylo velmi nepříznivé, protože Eliza použila všechnu svoji sílu, aby jí vrazila nůž do hrdla.

Christiane se tomu bránila. V první chvíli to vypadalo, že se jí podaří odvrátit útok, ale Eliza Burtonová pomalu vítězila. Špička nože se blížila k hrdlu.

Scénu rámoval obličej vražedkyně. Na první pohled lidský, ale hluboko za ním se ukrýval stín Satana.

Držel ženu ve svých spárech.

„Dostanu tě, sousedko!" zasípala Burtonová a přitlačila ještě víc...

Byl to opravdový horor!

Nejen pro Conollyovy, ale i pro mne. Vždyť jsem byl

- 79 -

kmotrem Johnnyho. I pro mne chlapec znamenal mnoho.

Vždyť i jméno dostal po mně.

Stáli jsme tam a hleděli jsme na obraz na zdi.

Ochromila nás hrůza. Nikdo z nás nehnul ani prstem.

Museli jsme nejdříve pochopit, o co vlastně jde.

Bledý kostlivec držel pevně Johnnyho a v druhé ruce se mu houpala katovská oprátka.

Pokusil jsem se vštípit si do paměti všechny podrobnosti toho, co jsme viděli před sebou. Pokud mne zrak neklamal, nestál kostlivec v místnosti, ale na volném prostranství. Někde ve skalách, kde vanul vítr a po obloze se honily mraky.

Nadine dřepěla vedle mne. Tiše seděla, jako by cítila, že se tomu v tuto chvíli nedá zabránit.

Byla to Sheila, která porušila nastalé ticho.

„Johnnýýý! "zaječela a vrhla se proti skále.

Bill i já jsme se po ní natáhli, ale nepodařilo se nám ji zadržet.

Sheila se řítila proti skalnaté stěně. Pravděpodobně chtěla proskočit zdí, pokud se jednalo o vstupní dveře do jiné dimenze.

Možná jindy a jinde. Ne v tomto případě.

Sheila tvrdě narazila na stěnu. Přitom se ještě udeřila do hlavy. Slyšeli jsme její výkřik. Jako smyslů zbavená bušila pěstmi do skály.

Byla Billovou ženou. Rozběhl se k ní a odtáhl ji. Sheila se vzpírala. Stále vykřikovala Johnnyho jméno, ale Bill se zachoval nekompromisně. Nepovolil, dokud se Sheila neuklidnila. Náhle se otočila a přitiskla obličej na Billovu hruď. Bill ji hladil po vlasech a koktavě ji chlácholil slovy, kterým patrně ani sám nerozuměl. Obraz vybledl.

- 80 -

Poznenáhlu se rozplýval, jako by nám chtěl ještě poskytnout příležitost, abychom si jej důkladně prohlédli.

Potom zmizel.

Hleděli jsme na šedivou zeď s jejími trhlinami a puklinami.

Sheila plakala. Pohled na Johnnyho neštěstí byl pro ni příliš bolestný. Bill po mně vrhl tázavý pohled. I v jeho očích jsem viděl bolest. Koutky úst mu cukaly. Pohled na Johnnyho nás všechny rozrušil.

Přišourala se vlčice. Otírala se o moje nohy jako kočka, která něco chce. Zůstala stát.

„Musíme odtud, Bille," řekl jsem.

„A kam?"

„Copak sis nevšiml, že Johnny a kostlivec jsou někde venku?"

„Samozřejmě. Ale chceš prohledat tenhle ostrov a všechny ostatní v okolí. Mnoho času nezbývá, pokud není pozdě."

„Možná," připustil jsem. „Pokud mne zrak neklamal, nacházeli se oba někde blízko pobřeží. Nebo máš jiný

názor?"

„Nevím," přiznal po pravdě Bill. „Všímal jsem si více Johnnyho."

To bylo pochopitelné. Momentálně jsme byli bezradní.

Hleděl jsem na kříž a očekával, že mi poskytne nějaké řešení. Ale zbytečně. Nedostal jsem žádnou odpověď.

Sheila něco pochytila z našeho hovoru. Pustila se muže a otočila hlavu. Předtím se udeřila čelem o skálu. Přesně mezi očima jí krvácela natržená kůže.

„Musíme odtud pryč," zašeptala. „Musíme najít Johnnyho. Jinak je všechno ztraceno."

- 81 -

„Ale jak?"

„Bille, nedávej mi takové otázky. Dělej něco."

„To se ti lehko řekne."

„Ona nám musí pomoci!" Sheila ukázala na vlčici.

Potom přistoupila k Nadine a klekla si před ní.

Bill a já jsme je pozorovali ve studeném světle svítilen.

Sheila zabořila obě ruce do Nadiny srsti. Hladila ji a promlouvala k ní.

„Prosím tě, Nadine," šeptala. „Pro všechno na světě jsi naše jediná naděje. Musíš nám pomoci. Rozumíš mi?

Musíš nás zavést k Johnnymu. Je ve velkém nebezpečí..."

Sheila povídala dál a Nadine si ji prohlížela lidskýma očima. Měli jsme pocit, že Sheile rozumí, ale zatím se nepohnula.

To zpozorovala i zarmoucená matka. Vstala a pokrčila bezradně rameny. „Zdá se, že je pozdě."

„Ne!" řekl jsem tvrdě a podrážděně. „Není pozdě. V

každém případě musíme ven z toho zatraceného sklepení.

To je důležité."

Conollyovi neodporovali. Nadine se připojila k nám.

Znovu jsme se protlačili úzkou chodbou a byli jsme rádi, když jsme se ocitli u schodiště. Kostrám už jsme nevěnovali nejmenší pozornost. Posvítil jsem na schody.

Dveře byly zavřené, ale ne zamčené.

Zakrátko jsme opět stanuli ve velké dvoraně v přízemí.

Byla prázdná.

Nikde ani stopy po obou ženách. Opustily snad dům?

Patrně by tomu tak bylo, kdyby...

Bill na mne sykl a běžel ke schodišti, které vedlo do horních pater. Teď jsem to zaslechl také. Výkřik!

Spíše kňourání a naříkání. Hluk přicházel shora. Někde

- 82 -

se tam odehrával další díl dramatu...

Byl to příšerný, hrůzyplný výkřik!

Chvěl se jako ozvěna mezi čtyřmi stěnami studené místnosti. Nebyl to smrtelný výkřik, protože jej nevyrazila Chrissy Millerová.

Tak příšerně vykřikla Eliza Burtonová.

A ne bez příčiny. Krátce předtím, než se ostří nože mohlo ponořit do těla druhé ženy, chlapec se odlepil od zdi a zakousl se do předloktí své matky.

Eliza zavyla, ucukla rukou a odvrávorala zpět ke dveřím, vedle nichž se opřela. Pravá ruka jí klesla dolů.

Zírala ztrnule na zápěstí, kde chlapcovy zuby zanechaly krvavé ranky.

Eliza byla tak šokovaná, že zapomněla na svůj úkol, který chtěla tak horlivě splnit.

Chrissy vstala. Oči jí těkaly sem a tam. Nemohla pochopit, že vyvázla životem. Mezi ní a Elizou Burtonovou stál Benny. Hřbetem ruky si utíral kapky krve ze rtů.

Jeho matka se nemohla vzpamatovat. Teprve teď jí došlo, kdo narušil její vražedný plán.

„Ty!" vyjekla na Bennyho. „Ty jsi to udělal. Ty jsi mi v tom zabránil. Ty jsi..." Zmlkla a z hrdla se jí vydral výkřik vzteku.

Nůž stále svírala v ruce. Z toho důvodu váhala Chrissy Millerová s útokem. Čekala, co se bude dít. Sebere Eliza sílu, aby ji znovu napadla? Ale ta se zajímala jen o svého

- 83 -

syna.

„Zrada," zasípala. „Zradil jsi mě! A já jsem tě vychovala, proklatě! Teď se musím dívat na zrádce. Ale naštěstí nejsem tvoje pravá matka. Styděla bych se za tebe.

Já..."

„Elizo! Poslouchej mě!" vykřikla mezitím Christiane Millerová. „Neprohřešuj se proti božím přikázáním!"

Viděla, že Benny úplně strnul leknutím. Poslední události mu přinesly jenom hořké poznání.

Burtonová opravdu zmlkla. Zhluboka se nadechla, potom se otočila a vyrazila ven.

Z chodby sem doléhal její křik a naříkání. Christiane Millerová ji nepronásledovala. Teprve teď prožívala hluboký duševní otřes.

Na jejím těle nebylo jediné místečko, které by se nechvělo prožitou hrůzou. Místnost se jí otáčela před očima. Celý svět jí náhle zavířil před očima jako jednolitý

šedivý stín. Už se nemohla udržet na nohou.

Odvrávorala ke zdi. Tam zůstala stát. Benny k ní promlouval, ale nerozuměla jeho slovům.

Potom ji uchopily dvě pevné paže. Někdo jí hleděl do očí. Zaslechla hlas: „Je všechno v pořádku, paní Millerová?"

Postupně se jí vyjasnil zrak. Před ní stál někdo, koho sice znala, ale byl pro ni stále cizincem.

„Pane Sinclaire," zašeptala. „Panebože - vy?"

- 84 -

Počasí se změnilo. Téměř se zdálo, že je rovněž ve spojení se silami pekla, protože po zářivě modré podzimní obloze se hnala hradba temných mraků. Vítr zesílil a vyl jako divoké zvíře. Zvedal vysoké vlny a hnal je k příkrým pobřežním útesům ostrovů Scilly.

Ani ostrov Tresco nezůstal ušetřen jeho pozornosti.

Prudký příboj bušil do šedivých skal.

Bylo to počasí, které již obyvatelé ostrova zažili, ale příliš ho nemilovali. Pokaždé jim připadalo jako pomsta za jejich skutky.

V té době se lidé zdržovali ve svých domovech. Čluny zůstaly zakotveny v přístavu a nikdo nevyjížděl na moře.

První podzimní vichřice si už v minulosti vybrala několik obětí.

Ale kdosi putoval krajinou.

Příšerná postava, cosi zpráchnivělého připomínajícího kostlivce.

Bloudila ostrovem. Sehnutá, bojující proti větru.

Přes pravé rameno si přehodila Johnnyho Conollyho.

Při každém kroku se chlapci klátily ruce jako dvě kyvadla.

Nebyl v bezvědomí, nýbrž v šoku a netušil, co s ním ta obluda zamýšlí udělat.

Kostlivec se zastavil na jižním okraji ostrova Tresco.

Pobřežní útesy zde byly mimořádně strmé. Příroda na tomto místě zanechala v průběhu času své stopy a tvarovala kámen podle svých představ.

Vytvořila malé zátoky a úzké jazyky sahající daleko do moře. Záhadné skalní formace připomínaly jakoby dílo pomateného sochaře. To byla krajina, kterou kostlivec miloval a zároveň nenáviděl. Zavlekli jej sem tenkrát, když

byl ještě člověkem a Satanovým služebníkem.

- 85 -

Teď se sem vrátil jako oběšenec. Jako mstitel ve službách Satana. Měl se vypořádat s každým, kdo se počítal k lidskému rodu a myslel si, že je něco víc než

ostatní zatracení.

Trefil právě na tohoto chlapce, ale mohl to být kdokoliv jiný. Hoch měl smůlu, že se objevil v místech, kde číhal kostlivec.

„Hanging Rock" se jmenovala skála, na níž stála stará šibenice.

Přesně na jižním cípu ostrova stanul jako oživlá připomínka hrůzy a děsu.

Vítr mnohokrát nabral takovou sílu, že se kostlivec jen obtížně prodíral kupředu. Vítr často měnil směr. Jednou vál zpředu, po chvíli zezadu i ze stran. Skály neposkytovaly proti větru žádnou ochranu, protože se nacházel příliš

vysoko. Vyšel na malou skalní plošinu. Vichřice tu vyla jako rozzuřená šelma.

Byl odtud nádherný výhled.

Za jasného počasí bylo vidět daleko na moře. Teď bylo rovněž jasno, ale hradba mraků tyčící se na obloze vytvářela prapodivné obrazy. Vichřice je proháněla jako ovce pronásledované vlky.

Oprátka se ještě nehoupala na trámu. Ale kostlivec se postará, aby se tak stalo. Všechno probíhalo podle přesně stanoveného plánu.

Kostlivec zůstal stát vedle lešení šibenice. Přikrčil se a nechal chlapce sklouznout z ramene na zem.

Johnny upadl na skálu. Teprve teď se opravdu probral.

Předtím se mu zdálo, že prožívá nějaký ošklivý sen, ale ještě horší skutečnost jej teprve čekala.

Ležel na zádech a hleděl na vysoké lešení šibenice.

- 86 -

Netušil, co se bude dít. Potom zahlédl kostlivce a oprátku v jeho kostnaté ruce.

Johnny pochopil.

Ostatní na jeho místě by vykřikli hrůzou. Johnny mlčel, protože strašlivé poznání mu sevřelo hrdlo...

Christiana Millerová se nechtěla zdržovat v domě ani o vteřinu déle a přesvědčila nás o tom, že je potřeba odsud zmizet. Bill a já jsme ji vedli po schodech dolů. Teprve dole v přízemí se uklidnila a přestala se chvět, Sheila se starala o Bennyho. Chlapec byl vyděšený.

Nemohl tak rychle zapomenout na to, co před chvílí prožil.

Možná jej bude tento zážitek pronásledovat celý život.

Eliza Burtonová nám bohužel unikla. Ona jediná by mohla podat bližší vysvětlení. Teď jsme ji nemohli zadržet.

Budova měla pravděpodobně ještě další východ. A žena jako Eliza Burtonová se tu dobře vyznala.

Paní Millerová mne požádala o cigaretu. Ochotně jsem jí připálil. Rychle kouřila a hleděla přitom do prázdna.

„Můžete nám o tom ještě něco říci?" zeptala se Sheila.

„Víte, jde o mého syna. Bennyho jsme zachránili, ale Johnny..." Nedokončila větu, protože se jí zadrhl hlas.

„Nemohu pro něj nic udělat," řekla paní Millerová tiše.

„Opravdu ne. Je to příšerné. Jedná se o nějakou starou mstu. Eliza mi všechno vysvětlila."

„A co vám řekla?" ptal se Bill.

„Opravdu to chcete vědět?"

- 87 -

„Musíme to vědět."

Přikývla, zašlápla cigaretu a požádala o novou. Jakmile si ji zapálila, začala vyprávět. Mluvila tiše a její hlas postupně zesiloval, čím více se dostávala k jádru věci.

Vyslechli jsme si neskutečně znějící příběh. Tak neuvěřitelný, ale přitom odpovídající skutečnosti. Příběh nebezpečné pomsty, nemilosrdné účtování, které se jako nit táhlo z hlubin pekla a strhávalo vše s sebou.

Šlo o vraždu, zabití. O ďábla a mnichy, kteří obětovali své životy. Jejich kosti jsme našli ve sklepení.

Ti zbožní muži ve své beznaději chytili vůdce zločinců

a pověsili ho.

A ten se nyní vrátil.

Právě Johnny a Benny se mu dostali do spárů, z nichž

vyklouzl jen Benny. Určitě o tom věděl víc.

To si myslel i Bill, když se zeptal: „Johne, měli bychom se zajímat o Bennyho."

„Ano."

Když Benny zaslechl své jméno, vyplašil se. V jeho očích se zmítal strach.

Usmál jsem se na něho. „Buď bez obav, my už na tebe dáme pozor."

Na potvrzení mých slov mu položila paní Millerová ruku kolem ramen a přitiskla jej k sobě.

„Ona není moje matka," zašeptal Benny. „To... to jsem nevěděl. Nenávidí mě. Už k ní nechci, rozumíte? Nikdy!"

Kývl jsem. „Ano, Benny, rozumíme ti."

„A už se tam nemusíš vracet," dodávala mu odvahu paní Millerová.

„A kromě jiného jsi na tom lépe než Johnny. Zmizel.

Zmocnil se ho oživlý kostlivec. Vběhl do domu a chytil ho.

- 88 -

Jistě chápeš, že ho musíme najít. Je to jasné?"

Benny němě přikývl.

„Pomůžeš nám?"

„Ale já nevím, kde je. Viděli jsme kostlivce, jak vystupuje z jezírka a dál už nic. Oba jsme utíkali pryč.

Johnnyho něco chytilo a zatáhlo do domu."

„Co nebo kdo?"

„To jsem neviděl."

„Umíš si představit, kdo to mohl udělat?"

„Ne, nevím. Běžel jsem dál, protože jsem nechtěl, aby mě chytil."

„Kostlivec to nebyl?"

„Ne, zůstal venku."

„Kam jsi běžel?"

„Domů."

„Co říkala tvoje matka?"

„Nebyla tam."

„Ne?"

Zavrtěl hlavou. „Všechno jsem prohledal. Nebyla doma."

„Co jsi dělal potom?"

„Zalezl jsem do postele a téměř jsem usnul. Na druhý

den přišla moje matka a probudila mě. Nic jsem jí o naší noční příhodě neříkal."

„Jak ses znovu objevil v klášteře a proč?"

„Protože jsem chtěl hledat Johnnyho. My... my jsme kamarádi. Musel jsem ho najít."

„A potom?"

Benny hleděl strnule k zemi. „Náhle se tam objevila matka."

„Byl jsi překvapený?"

- 89 -

„Ano."

„Co dělala v klášteře?"

„To mi neřekla. Musel jsem zůstat nahoře v jedné místnosti a nesměl jsem se ani pohnout. Mluvila o nepřátelích, kteří jsou proti ní."

„Zeptej se ho na jeho otce," ozval se Bill.

„Je mrtvý," odpověděl zprudka Benny. „Utopil se."

„Tvoje matka tvrdila něco jiného. Otec prý vás tu a tam navštěvoval."

„O tom nic nevím, pane. Já... já jsem ho od té doby, co zmizel, nikdy neviděl. Rozumíte tomu?"

„Samozřejmě, Benny." Měl jsem na jazyku další otázku. „Matka nikdy nehovořila o tom, co se stalo v minulosti?"

Chlapec zavrtěl hlavou. „Pro ni byl otec mrtvý.

Vždycky to říkala."

„To jsem si mohl myslet. Nikdo neměl věřit, že tomu tak není..."

„Ale on se utopil!" vykřikl Benny.

Usmál jsem se. „V podstatě máš pravdu. Ale mnohokrát se odehrají věci, o nichž nic nevíš."

„Jak to?"

Byl prostě příliš mladý, abych mu mohl vysvětlit vzájemné souvislosti. Proto jsem změnil téma.

„Neumíš si ani představit, kdo by mohl být ten neznámý, který odvlekl Johnnyho do domu?"

Benny viděl naše obličeje, které na něm s napětím spočívaly a znejistěl. Hleděl i na vlčici, která ho pozorovala lidskýma očima.

„Ne, pane, nevím, kdo byl v domě."

„Ten kostlivec musel mít pomocníka," řekl Bill. „Jiná

- 90 -

možnost neexistuje."

Všichni jsme měli podobný názor. Otázkou bylo, o koho se jednalo.

„Mohu vám ještě jinak pomoci, pane?"

„Ano, Benny. Dávej pozor, co ti teď povím. Viděli jsme Johnnyho. Kostlivec ho má ve své moci. Bohužel nevíme, kde se oba dva nacházejí. Bylo to někde mimo tento dům."

„Na ostrově?"

„Pravděpodobně." Znovu jsem si v paměti vybavil všechny podrobnosti, kterých jsem si všiml. Sdělil jsem chlapci, co mi bylo nápadné.

„Víš aspoň přibližně, kde bychom je měli hledat, Benny?"

Přemýšlel a přejel si přitom rukou pres obličej. „To je těžké. Tady na ostrově?"

„Doufejme."

Benny přemýšlel. Ze všech sil chtěl pomoci. Pohyboval nehlučně rty než znovu promluvil. Náhle vykřikl. „Už to mám. Tady na ostrově je takové příšerné místo, o kterém často mluvili dospělí. Leží o něco dál, ale tady na ostrově.“

„Kde přesně?"

Na jižním výběžku, pane. Jsou to skály. Dříve tam věšeli odsouzence. Šibenice…“

„Ano.“ Sheilin výkřik přerušil chlapcovu řeč. I paní Millerová zbledla. „Vy jste mi přece o tom vyprávěla Chrissy. Tahle skála, na níž ještě dnes stojí šibenice. Není to tak?“

Christiana Millerová prudce přikývla. „Správně."

„Je to daleko?" zeptal se Bill.

„Ano, ale mám zde vůz."

Zhluboka jsme si oddechli.

- 91 -

„To je stopa," vydechl Bill. Otočil se a rozběhl se k vozu.

Vydali jsme se za ním. Nadine nás předběhla dlouhými skoky. Museli jsme vše vsadit na jednu kartu. Nic jméno nám nezbývalo.

A běda, jestli jsme se mýlili...

Eliza Burtonová se hnala chodbami velkého domu jako vraždící fúrie s nožem v ruce. Dobře se tu vyznala – nebyla poprvé v tomto strašidelném domě.

Prohrála?

Ještě ne.

Eliza na to nechtěla ani pomyslet. Musela strpět jednu porážku, ale konečné vítězství bude patřit jí. O tom byla pevně přesvědčená. Pokračovala dál.

Pomaleji než po svém náhlém útěku. Měla na to dost času. Ostatní jistě nebudou prohledávat starou budovu.

Měli jiné problémy.

O svého syna se nestarala. V této ženě dřímalo cosi jiného. Zárodek něčeho děsivého, který se dral ven. A nad vším dohlížel samotný Satan. Širokou chodbu měla za sebou. Eliza se prosmýkla úzkou chodbičkou, která končila u dveří. Měla k nim klíč. Otočila jím dvakrát v zámku.

Zámek zaskřípal a dveře se otevřely.

Před ní se objevilo točité schodiště, které vedlo do hloubky. Nebylo zde žádné okno. Schody byly černé a jako by nikde nekončily. Eliza sestupovala dolů. Pohybovala se

- 92 -

velmi tiše. Pravá ruka klouzala po zábradlí. I když

schodiště důvěrně znala, dávala si dobrý pozor.

Proti ní vyrazil chlad. Několikrát se otřásla. Ne zimou.

Myslela na to, co již bylo za ní.

Zahihňala

se

zlomyslným

smíchem,

když

se

přesvědčila, že oklamala své nepřátele.

Ti budou překvapeni, až se dozví celou pravdu.

Eliza znala cestu nazpaměť, takže jí bezpečně prošla i potmě. Nahmatala kliku a prudce strčila do dveří ramenem.

Do obličeje se jí zuřivě opřel vítr. Přes ostrov se hnala bouřka. Bylo to ideální počasí pro její záměry.

Bouřka řádila, hnala se přes ostrov jako zpěněný kůň a podmaňovala si všechno, co se jí postavilo do cesty.

Eliza Burtonová otevřela dveře dokořán. Stála za domem, kde bylo okolí ještě pustější než vpředu.

Krajina byla zpustošená a močálovitá. Každým krokem zanechávala stopu v měkké půdě, kterou okamžitě zalila voda.

Žena spěchala. Ani jednou se neohlédla zpět. Oběma rukama si uvolňovala cestu v hustém porostu. Větvičky keřů jí trhaly šaty, ale Eliza Burtonová na to nedbala.

Čekala ji namáhavá cesta. Musela stoupat stále nahoru hustým křovím a lesním podrostem. Chroptivě dýchala.

Urputně se prodírala dál. Rozpuštěné vlasy jí poletovaly divoce kolem hlavy.

Když uklouzla, rychle se znovu postavila na nohy.

Bojovala jako lvice a brzy měla tu džungli za sebou.

Na návrší zůstala stát. Sehnula se a sípavě oddechovala.

Před očima se jí dělaly kruhy. Byla fyzicky i psychicky vyčerpaná. Ale musela dál.

Trhavým pohybem si otřela pot z obličeje. Dvakrát se

- 93 -

zhluboka nadechla, aby se uklidnila. I srdce již bušilo normálně.

Z tohoto místa měla nádherný výhled do širokého okolí.

Slunce nesvítilo, ale nad krajinou ještě nevládl soumrak.

Ostrá šeď mohutných mraků vytvářela obrazy, které vítr neustále měnil.

Hnal se přes ostrov, bičoval moře jako divoká, ničím nespoutaná šelma. Byl předzvěstí nastávající zimy. Říjen byl pro ostrov typický právě častými bouřkami.

Elize dalo velkou námahu, než opět sebrala sílu.

Přikrčila se, aby odolala náporu větru a prodírala se dál.

Musela se vydat směrem na jih, aby dosáhla svého cíle.

Na jednom místě se zastavila a ohlédla se zpět. Pod sebou viděla starý klášter. Mohutný a rozložitý. Domov zla, které i ji změnilo k nepoznání.

Ale finále ještě přijde. O tom byla pevně přesvědčena.

Oběšenec byl zde. Vrátil se, aby dokončil svou pomstu. Na tom se nedalo nic změnit.

Eliza se probojovávala dál. Měla dost energie, která ještě sílila. Kromě toho byla připravena jít přes mrtvoly, pokud by to situace vyžadovala.

Vítr vytrvale bičoval její obličej. Vháněl jí slzy do očí a vzápětí je vysušoval. Rval z ní oděv, který se třepetal v jeho poryvech.

Několikrát se ostře a výsměšně zasmála, když si vzpomněla, co ji čeká. Chtěla přihlížet, jak kostlivec provede svou pomstu.

Satan zvítězil!

Eliza se nedržela vyznačených cest. Nechtěla se s nikým setkat. Raději zůstane v úkrytu. Jen žádné svědky.

Tak to bude nejlepší.

- 94 -

Běžela dál liduprázdnou krajinou, nořila se do stínu mohutných skal. Nacházela úkryt za vyvrácenými stromy.

Polykala jílovitý prach, který ji pálil i v očích.

Nacházela se pod pěstitelskými zařízeními biofarmy, která náležela ke klášterním zahradám. Myslela na to, že i tyto budovy brzy naplní zlo svým jedovatým dechem.

Na jih. Musela stále na jih.

Nad ní si vítr pohrával s mračny v divokém reji. Vzduch byl zahalen šedivým oparem, ale jinak byl čistý. Její pohled padl na moře, kde jednotlivé čluny prchaly do bezpečí přístavu.

Krátce nato zahlédla i šibenici.

Staré, šedivé, příšerně vyhlížející dřevěné lešení, které odolalo všem bouřím. Skučelo, vrzalo, ale nebylo zničeno.

Této šibenici bylo souzeno zůstat a posloužit k ďábelskému činu.

Eliza se zastavila. Musela si šibenici důkladně prohlédnout zdálky.

Stála na útesu přesahujícím daleko do moře. Byla to relikvie, varování, kterému se lidé vyhýbali velkým obloukem.

Ale ne Eliza!

Její cesta vedla přímo k šibenici. Už tolik nespěchala.

Kráčela pomalu a rozhlížela se, zda ji neobjeví lidé, v nichž

spatřovala své nepřátele.

Nic se nedělo.

Eliza Burtonová byla v této části ostrova osamocená.

Cestičky i pěšinky zmizely. Musela přecházet omšelá skaliska, skákat přes trhliny, které velmi často jako chapadla chobotnice protínaly skálu.

Šibenice se nacházela na nejvyšší vyvýšenině. Byla

- 95 -

přístupná i z pobřeží. Ovšem s velkým vypětím sil. Každý, kdo se o to pokusil, musel překonat velké trhliny a převisy, aby dosáhl cíle.

Tady nahoře měl vítr volnou cestu. Vyl a řádil jako smyslů zbavený. Když se přehnal přes chlazené skály, zaznělo to jako koncert početných, v hloubi ukrytých ďábelských varhan.

Poslední metry k šibenici urazila pomalým poklusem.

Dostala se k nejsilnějšímu kůlu uchycenému ve skále.

Objala ho jako oddaná milenka.

Její smích letěl proti větru.

Radovala se.

Křičela, volala oběšence a přitom roztáhla náruč.

„Přišla jsem. Přišla jsem. Zaslechla jsem tvé volání.

Volal jsi mé jméno. Zjev se mi. Vím, že jsi tady!"

Naproti za šibenicí byly velké balvany, jako by je sem pohodili nějací obři při svých hrách.

Byly příhodným úkrytem a kostlivec to věděl.

Zaslechl volání.

Přicházel.

Ale ne sám.

Za sebou vlekl bezvládného chlapce, který se nemohl postavit na nohy...

Eliza Burtonová stála tady a radovala se z této scény.

Kolem řádila bouře. Obraz hrůzy, který oživovala postava kostlivce s chlapcem.

- 96 -

Kostlivec držel chlapce pevně za pravé zápěstí. V levé ruce svíral oprátku, která se v prudkém větru houpala sem a tam.

Vítr si nacházel cestu mezi kostmi, profukoval prázdnými očními důlky, nosem i ústy. Nejraději by naházel kosti dolů do moře, ale kostlivec byl mohutný. Stál pevně a odolával větru bez nejmenší námahy. Kráčel proti ostrému větru vstříc návštěvnici.

Elize zasvítilo v očích.

Konečně je to tady.

Dlouhý čas čekání se vyplatil.

Podařilo se jí oklamat všechny lidi na ostrově. To ona rozšířila zprávu o svém navracejícím se muži. Ale on už

nežil. Sama jej tenkrát zabila a bezvládné tělo shodila z útesu. Byla to ona, kdo číhal dole v klášteře. Častokrát se oblékala jako muž. V tomto oblečení se po nocích plížila ostrovem a naháněla lidem strach.

Ďábelský podfuk se podařil a v prázdném klášteře našla útočiště pro ďábla, kde mohl předvést svou moc a sílu, která neznala čas ani prostor.

Ruce pekla byly nataženy nebezpečně blízko. Johnny to cítil. I ve spárech kostlivce.

Kostlivec se zastavil. Žena se mu uklonila, dříve než se začala starat o hocha.

„To jsem já!" vykřikla proti větru. „Jak se cítíš, maličký?"

Johnny na ni strnule hleděl. Zvedl pravou ruku a přejel si oči. Přitom mu zacukaly koutky úst. Jednu chvíli to vypadalo, že se rozpláče, ale zadržel proud slz, které se tlačily ven. Přitom sebou cukl, když se ženin prst dotkl jeho tváří.

- 97 -

„Postihlo tě to, můj chlapečku, jako prvního."

Johnny neodpověděl. Viděl zlomyslný úsměv na ženiných rtech a také ďábelské blýskání v jejích očích.

Naskakovala mu z něj husí kůže. Chtěl se rozplakat, ale nemohl.

„Jsi překvapený, že mne tady vidíš?" zeptala se.

Johnny přikývl.

Elizu to potěšilo.

„Převzala jsem dědictví. Přišla jsem spolu s ním. S

ďáblem. Postarám se o to, abychom začali tam, kde jsme přestali. Můj přítel oběšenec musí opět šířit hrůzu a děs.

Mniši jej pověsili. To byla poslední věc, kterou udělali.

Teď lidé pocítí pomstu pekla."

Po posledních slovech se trhavě narovnala a sáhla po oprátce, kterou kostlivec držel v ruce. Příšerná postava se ani nepohnula a také se nebránila, když Eliza vytáhla z její ruky provaz.

Držela oprátku v pravé ruce. Do ní se opřel prudký vítr.

Pohrával si s ní jako s kyvadlem. Zvedl ji dokonce tak vysoko, že vyletěla k jejímu obličeji a opět pomalu sklouzla dolů.

Pomalu ustoupila. Nad ní se rýsoval příčný trám šibenice. Mohutný. Čtyřhranný. Paže obra, která sahala až

za okraj útesu.

Eliza Burtonová se zaklonila. Její paže vykroužila půloblouk. Oprátka přeletěla trám a snesla se dolů.

Plný zásah!

Klička se zachytila ve starém háku, pevně zapuštěném do dřeva.

Žena zatáhla za provaz a spokojeně pokynula kostlivci.

Ten stál vedle jako skála. Vzpíral se větru, který ho nemohl

- 98 -

porazit. Jednou rukou svírala žena smyčku a druhou kynula Johnnymu.

Chlapec nechtěl. Teď věděl naprosto přesně, co jej čeká. Vzepřel se tomu, ale kostlivec jej lehce postrčil směrem k ženě s oprátkou.

„Tak, chlapečku, už je vše připraveno!"

V očích ženštiny probleskovalo šílenství. Neznala slitování. Nevadilo jí, že chce usmrtit dítě. Peklo nečinilo žádných rozdílů.

Johnny se nemohl ani pohnout. Navlékala mu oprátku.

Provaz mu zakryl na okamžik oči a potom smyčka obepnula jeho hrdlo.

S nehybným obličejem ji utáhla.

Teď seděl uzel pevně na zádech.

„Pojď, můj maličký," téměř zašeptala, kývla na něj a podala mu ruku. „Ještě se spolu projdeme."

Johnnyho prsty studily jako led. Do očí se mu vhrnuly slzy. Studený nárazový vítr škubal jeho tělem. Přinášel pozdrav z hlubokého hrobu pod nimi.

„Tak půjdeme," řekla Eliza a vykročila.

Jejím cílem byl útes!

Během jízdy jsme mlčeli. Každý z nás se zabýval vlastními myšlenkami. Pouze z výrazu našich obličejů bylo možno vyčíst, jaké pocity prožíváme.

Paní Millerová jela jako závodní jezdec. Naštěstí znala cestu velmi dobře. Nebrala žádné ohledy a hnala vůz na

- 99 -

plné obrátky přes výmoly i husté křoví.

Blížili jsme se k pobřeží. Několikrát jsme mohli zahlédnout zpěněné moře. Bouřka bičovala vlny a hnala jejich zpěněné hřebeny obrovskou silou proti skaliskům, kde se rozplynuly v mlze vzbouřeného příboje.

I my jsme museli nahoru.

Světla reflektorů tančila po úzké pěšině. Na jejím začátku stál osamělý kamenný domek krčící se proti větru.

Žena, která vyhlížela z otevřených dveří, se bleskurychle stáhla zpět, když jsme proletěli kolem ní.

„Vede tahle cesta až k šibenici?" zeptal jsem se.

„Ne!" vykřikla paní Millerová. „Jenom do poloviny kopce. Zbytek musíme dojít pěšky."

„Do háje! "zaklel Bill.

Sheila seděla proti němu se zaťatými pěstmi. Bledé rty se pohybovaly. Modlila se.

„Jsem pomstou pekla" praví se v Mozartově opeře Kouzelná flétna.

Podobně jako královna noci jsem se nyní cítil i já.

Připadal jsem si jako ve vězení a přitom ubíhal čas. Cesta byla plná překážek. Paní Millerová se řítila dál. Podařilo se jí projet.

Potom náhle zabrzdila.

Překotili jsme se dopředu. Rychle jsme otevřeli dveře a vyskočili jsme z vozu. Chrissy Millerová se postavila vedle pravého blatníku. Natažená paže ukazovala vzhůru.

„Tam!" vykřikla do vytí větru. „Tam nahoře je šibenice!"

Podívali jsme se tím směrem.

Bylo to příšerné, protože jsme současně objevili i oprátku.

- 100 -

Ale nikde jsme nezahlédli ani Johnnyho, ani kostlivce.

„Jak se dostaneme nahoru?" vykřikl Bill.

Chrissy Millerová ukázala na úzkou průrvu ve skalách.

„Tudy vede nejkratší cesta."

Krátce jsme na sebe pohlédli. Bill kývl, já rovněž, ale ještě někdo byl rychlejší.

Vlčice Nadine!

Eliza Burtonová se radovala ze svého ďábelského triumfu.

Pevně sevřela Johnnyho ruku a řekla: „Stačí jen pár kroků, maličký, a budeš na okraji útesu. Tam zůstaneš stát, podíváš se dolů a skočíš."

„Néééé, já..."

„Půjdeš dál, zatraceně!"

Strhla chlapce, když chtěl zastavit.

Johnny cítil tvrdý provaz, který svíral jeho hrdlo. Když

otočil hlavou, dřelo jej konopí.

Kolik kroků mu ještě zbývá?

Johnny už pomalu viděl přes okraj útesu. Viděl rozbouřené moře a nad ním hrozivá mračna, která zakrývala celou oblohu.

Poslední obrázek v jeho mladém životě. Potom přijde smrt.

„Zůstaň stát!"

Z úst ženy vyletěl ostrý povel.

Johnny okamžitě poslechl.

- 101 -

Špičkami nohou stál téměř na samém kraji skály. Potom se útes svažoval téměř kolmo do moře.

„A teď skoč, chlapče!"

„Ne, ne, ne!"

„Cože!?" Eliza se ostře zasmála. Zvedla ruku, aby Johnnyho postrčila.

Vtom zahlédla stín a zaslechla zavytí.

Blížily se dvě velké oči a lebka jako z hororu.

Následoval výkřik, náraz a těžký úder, který ji odhodil stranou.

Upadla zády na tvrdou skálu. Vykřikla nenávistně a vytáhla nůž...

Objevila se Nadine!

Jako šíp proletěla průrvou a hned zpozorovala, co hrozí jejímu chráněnci.

Johnny stačil uskočit, ale dopadl přitom na záda a zůstal ležet. Udělal přesně to, co bylo v této chvíli nejsprávnější.

Strčil prst mezi krk a smyčku.

Nedaleko od něho ležela Burtonová. Ale překulila se a vytáhla nůž.

Postavila se.

Nadine přijala její výzvu.

Postavila se mezi ni a Johnnyho. Srst se jí zježila a pohled jejích lidských očí se upíral na ženu. Držela nůž v pravé ruce. Ostří se matně lesklo. Eliza se opět vzchopila.

„Stejně ho dostanu," zařvala. „Dostanu ho. Na to se

- 102 -

můžeš spolehnout. Ale nejdřív probodnu tebe, bestie.

Nejdřív..."

Nadine se přikrčila.

Žena skočila.

Přitom mávla rukou, aby zabořila nůž do těla vlčice, ale Nadine byla velmi rychlá a uskočila.

Široký nůž ji minul a než mohla žena opět zvednout zbraň ke smrtící ráně, byla Nadine u ní.

Zakousla se.

Ostré zuby pronikly oblečením. Eliza se zuřivým pohybem odtrhla a ostří zasvištělo vzduchem. Nůž se zlehka otřel o Nadino tělo.

„Dostanu tě! Ztraceně, já..."

I kostlivec zareagoval. Zjistil, že věci nejdou podle jeho představ. Teď měl největší zájem o Johnnyho. Kostnatýma rukama uchopil provaz, aby mohl chlapce strhnout ze skály.

Nadine tomu nemohla zabránit. Musela se mít na pozoru před tou ďábelskou fúrií. Z rány na noze jí tekla krev. Eliza kulhala, ale nevzdávala se. Ani Nadine.

Stále na ni útočila, ale nikdy se nepřiblížila natolik, aby ji mohla zasáhnout.

Její plán jí vycházel.

Během svých útoků tlačila ženu stále víc k okraji útesu.

Eliza to nezpozorovala. Vítr ji vyváděl z rovnováhy a jeho nárazy ji hnaly proti vlčici.

To byla příležitost pro Nadine.

Teď skočila.

Těžce, rasantně.

Trefila se na centimetr přesně. Využila i nárazu větru.

Její těžké tělo odhodilo Elizu zpět, kde však nenašla

- 103 -

žádnou oporu

Byl to okraj útesu!

Pozbyla rovnováhu a převrátila se.

Proti obloze zazněl výkřik smrtelné úzkosti. Tělo té strašné ženy padalo do hlubiny, kde udeřilo o skálu. Potom se jí zmocnil příboj a odnášel ji na širé moře.

Avšak kostlivec stále žil.

A byl už zatraceně blízko u Johnnyho...

Vtom padly výstřely.

Čtyři výstřely - jeden za druhým. Stříbrné svěcené kulky nadzvedly kostlivcovo tělo, které takové síle nekladlo téměř žádný odpor.

Úlomky kostí se rozlétly do všech stran. Lebka pukla na několika místech, když jsem další výstřel umístil přesně mezi prázdné oční důlky.

Konec, hotovo...

„Johnny... chlapče...!"

Bill běžel k synovi a padl vedle něj na zem, zatímco já jsem si otřel studený pot z čela.

Podařilo se to.

V poslední vteřině!

Šel jsem. Ne, vrávoral jsem. Našel jsem si skálu, na níž

jsem se posadil.

A tentokrát jsem nemohl zadržet slzy.

- 104 -

Sheila a paní Millerová přišly za námi. Radost byla obrovská. Jenom Benny zůstal ve voze. Když jsme se vraceli k vozu, vyběhl proti nám.

Nikdo nemohl promluvit. Jen jsme na sebe mlčky hleděli.

Johnny stál mezi Sheilou a Billem jako přikovaný.

Nadine dřepěla vedle něho.

Ona jej zachránila.

My bychom přišli pozdě.

„Myslím," řekla paní Millerová, „že pojedeme k nám.

Souhlasíte?"

Nikdo nic nenamítal.

V obývacím pokoji bylo teplo a útulno. Postupně z nás spadlo napětí a uvolnili jsme se. Pili jsme víno a konečně jsme mohli znovu probrat tento neobvyklý případ.

Dokonce i Johnny se připojil. Řekl nám, co po něm ta ženská chtěla.

„Ona ani nebyla člověk," řekl Bill.

Přikývl jsem. „Upsala se ďáblu." „Pokrčil jsem rameny.

„Panebože, žena a matka."

To bylo heslo.

Chrissy Millerová, která seděla vedle Bennyho na pohovce, pohladila chlapce po vlasech. „Já se o něho postarám," řekla. „A nechtěl bys zůstat se mnou?"

„Rád, paní Millerová."

„A mohl by mě navštívit v Londýně?" ozval se hned Johnny.

- 105 -

Nikdo nic nenamítal. Ani Nadine nebyla proti. Možná nás klamal zrak, ale všichni jsme věřili tomu, že se v jejích očích souhlasně zablýsklo. Což bylo dostatečnou odměnou...

KONEC

- 106 -