NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 10

Jason Dark

1997

- 2 -

Sledoval každou stopu.

Znal jejich triky.

Byl natolik rafinovaný, aby unikl jejich léčkám.

Díky své zbrani mohl s těmito tvory rychle skoncovat.

S Markem jsme se už dlouho neviděli. Jeho vlasy zešedivěly ještě víc. V obličeji pohubl a kůži poznamenal krutý životní osud natolik, že vrásky připomínaly dětskou skládačku. V jeho rysech se odrážela tvrdá povaha. Oči naopak byly živé a nezračilo se v nich unavené stáří. Stejně jako dřív hleděly ostře a směle. V jeho pohledu mohl pozorovatel vyčíst, že František Marek zůstává v hloubi duše stále mladý.

Proti podzimnímu chladu jsme si natáhli teple větrovky a kalhoty. Půda byla vlhká a na trávě se leskly krůpěje rosy.

Krajina byla silně zalesněná a zároveň opuštěná.

Několik vesnic leželo roztroušeno v krajině. Petrila -

Markovo rodiště - se nacházelo nedaleko odtud. Přijel jsem v pronajatém voze, abych se setkal se starým přítelem.

Jako už mnohokrát předtím šlo o upíry, o kterých se zmiňoval ve svém telegramu. Podrobnosti jsem se měl dozvědět později. Netušil jsem, že se nejednalo o samotné upíry, ale o vlak, který Marek pokřtil na pohřební průvod.

A právě na něj jsme čekali!

„Jezdí přesně?" zeptal jsem se přítele ležícího vedle mne.

„Vlastně ano." Marek roztáhl ústa v úsměvu. „Ale přesnost u nás se nedá porovnat s vaší přesností."

„To jsem si všiml."

„Musíme čekat do soumraku."

- 3 -

„Až bude tma?"

„To se stává dost často."

Tohle se mi zdálo dost neurčitě. Otočil jsem se a vstal jsem. Musel jsem vynaložit hodně námahy, abych udržel rovnováhu na příkrém náspu. Nastavil jsem obličej větru.

Přinášel s sebou typický pach podzimu.

Zápach pozvolna hnijícího listí.

Zápach smrti a práchniviny.

Příroda umírala. Ukládala se k zimnímu spánku, aby přivítala nový rok a s ním i nový život.

Tady ještě nesněžilo, ale přibližně o týden později, počátkem listopadu, spadnou i tady první sněhové vločky.

„Kam máš namířeno, Johne?"

Vyhrnul jsem si límec u saka a ukázal jsem nahoru ke kolejím.

„Trochu se porozhlédnu."

„Vlak už každou chvíli přijede."

„Já vím. To je v pořádku."

Vykročil jsem napříč náspem a dostal jsem se až na jeho vrchol. Připadal jsem si tu jako osamělý telegrafní sloup v opuštěné smutné krajině. Před sebou jsem měl volný

výhled. Za mnou se pás kolejí ukryl v zatáčce. Byla to jednokolejná trať.

Můj pohled padl na kolejnice. Kov byl na mnoha místech silně zrezivělý. Jen na horní straně se matně leskl.

Neklamné znamení, že tudy občas projíždí vlak.

Od Marka jsem se dozvěděl, že na kolejích už delší dobu panoval klid. Vlak, na který jsme čekali, tudy nejezdil pravidelně.

Jak tohle všechno vzájemně souviselo, to mi Marek nevysvětlil. A tak jsem tu stál v předtuše nemilého

- 4 -

překvapení.

Ještě se úplně nesetmělo. Soumrak teprve rozkládal své dlouhé stíny na okolní vrchy. Zdálo se, jako by vytékal z šedých mračen. Nevynechal ani násep a koleje. Ty navíc mizely ve vysoké trávě, která se komíhala ve větru.

„Vidíš něco, Johne?"

„Ne, ještě ne."

„Říkal jsem ti, že to bude chvíli trvat."

Marek se nedočkal mé odpovědi. Místo ní jsem poklekl a přiložil ucho ke kolejím. Tak jsem mohl zjistit, jestli se vlak blíží.

Kolejnice několikrát ,zazpívaly'.

Zaslechl jsem nějaké zvuky. Neměl jsem však jistotu, že pocházejí od přijíždějícího vlaku.

Zůstal jsem ještě chvíli klečet. Zaznamenal jsem totiž

jiný zvuk, který překryl domnělý zpěv. Akustické chvění.

Vyčkával jsem, abych se ujistil, že mne neklame sluch.

Potom jsem se narovnal a zjistil jsem, že Marek stojí vedle mne.

„Slyšel jsi něco?"

„Ano, už jede."

Kolíkář se zasmál. „To je dobře, Johne. Říkal jsem ti, že pojede."

„Máme štěstí."

Marek mi položil ruku na rameno.

„Pojď se schovat. Bude to lepší. Budeme naskakovat do vlaku."

„My?" Užasle jsem na něho zíral.

„Jistě. Nebo si myslíš, že jsem tě pozval na nedělní výlet?"

„To ne. Jenom jsem uvažoval o tom, že už také nejsi

- 5 -

žádný mladík."

„Něco takového ještě zvládnu."

Podíval jsem se do dálky.

„Tahle trasa není elektrifikovaná. Vlastně by měl být vidět kouř."

„To sotva."

„Proč ne?"

Kolíkář se znalecky ušklíbl. Stál s rukama opřenýma v bok.

„To ti mohu hravě vysvětlit, Johne. Tenhle vlak není normální. Je to lokomotiva s jedním vagónem."

„Se zvláštním nákladem."

„Ano, s rakvemi," upřesnil Marek.

A o rakve nám šlo především.

Ani Marek netušil, jestli jsou prázdné nebo naplněné svým pochmurným nákladem. Vycházel však z toho, že musí mít nějakou spojitost s upíry. To nebyl jenom pouhý

pocit.

Marek viděl obrovského netopýra, který se vznášel v průzračném podzimním vzduchu.

Neklamné znamení a současně důkaz existence upírů.

„Vraťme se, Johne."

„Ty jsi tak starostlivý."

„Ne bez důvodu, věř mi."

Následoval jsem jej až na okraj náspu, kde jsme zaujali vyčkávací pozici.

Přikrčil jsem se tak, abych mohl kdykoliv vyhlédnout na trať. Vrhl jsem pohled doprava, odkud jsme očekávali příjezd vlaku.

Krajina se rozplývala v přicházejícím soumraku.

Všechno mizelo, zůstaly jen neurčité obrysy. Celý kraj se

- 6 -

změnil.

Zem i obloha splynuly v jediné obrovské temné moře. K

tomu patřily i stíny, které rozvážně sestupovaly z hor do údolí.

Nemohl jsem potlačit jistý vnitřní neklid, který ještě zesílil, když jsem zaslechl známý zvuk. Bušení kol do kolejnic.

Přinášel jej s sebou vítr. Podíval jsem se na Marka, který ho rovněž slyšel a významně přikývl. „Už to začíná, Johne. Za chvíli je tady."

Sotva domluvil, když se na kolejích objevila lokomotiva. Opravdová nestvůra. Vyloupla se se hřmotem ze tmy. Pravděpodobně ji ovládala černá magie. Pokud měl Marek pravdu.

Kolíkář mě varoval. „Víš, Johne, nebude to jednoduché."

„Jistě."

„Chceš vyskočit na lokomotivu? To bych nedělal.

Vyber si vagon."

„A ty lokomotivu?"

„Ne, já také skočím na vagon."

„Marku, nedělej hlouposti! Varuji tě."

„Dobrá, Johne. Už jsem toho hodně překonal. Musím dokončit svou práci."

Byl tvrdohlavý jako beran. Co jsem měl dělat? Kdo chce kam, pomozme mu tam. Stejně bych ho nemohl v žádném případě zastavit.

Abych mohl lepe vyskočit na vagon, musel jsem popolézt blíž ke kolejím. Jenom dát pozor, aby mě lokomotiva nestrhla s sebou.

A vlak se nezadržitelně blížil.

- 7 -

Znal jsem i větší stroje, než byla tahle lokomotiva. Ale stejně mi za těchto okolností připomínala obrovskou příšeru, která se hnala přímo na nás. Vítr přinášel strašné supění. Koleje se otřásaly. Lokomotiva jen s námahou zdolávala stoupání. Chybělo mi známe syčení páry. Malou parní lokomotivu poháněla jiná neznámá síla.

Připravil jsem se ke skoku. Zapřel jsem nohy pevně do měkké půdy. Všechno muselo klapnout na první pokus.

Stačilo male zavrávorání a dostal bych se pod kola vlaku.

Pro kaskadéry by byl takový kousek hračkou.

K lokomotivě byl připojený jediný vagon. Vypadal by úplně normálně, kdyby z jeho oken netrčely podlouhle předměty připomínající doširoka rozevřené ruce.

Rakve!

Temné a příšerně vyhlížející černé bedny. Při každé nerovnosti kolejí se otřásaly jako černá křídla.

Vlak jel skutečně velmi pomalu. Táhle stoupám si vybíralo svou daň.

Před chystaným skokem jsem se ještě jednou rozhlédl.

Marek stál kousek za mnou. I on už byl připravený skočit.

V jeho obličeji se zračilo obrovské napětí. Bylo to pro něj mnohem obtížnější než pro mne.

Měl v úmyslu chytit se jedné z rakví. Já jsem se chystal zachytit držadla a potom se vyšvihnout nahoru.

Pečlivě jsem sledoval lokomotivu. Blížila se víc a víc.

Nechtěně jsem se přikrčil, protože vítr, který hnala před sebou, mi rozčechral vlasy.

Kolem mne proklouzl obrovský tmavý stín.

Potom následovala krátká mezera, vagon, dveře a...

Skočil jsem.

Podařil se mi skvělý skok, protože mi nepodklouzla

- 8 -

noha. Vyrazil jsem dříve, než mě minuly dveře. Zachytil jsem se držadla, vytáhl se nahoru a stanul na plošince.

Povedlo se to!

A Marek? Podíval jsem se nalevo podél vozu.

I Kolíkáři se podařilo zachytit se rakve, kterou si předtím vyhlédl. Ale smůla se mu přilepila na paty.

Stačil se pevně chytit rakve. Ta se však převážila a vypadla i s Markem z okna.

Stále ji pevně svíral v náručí. Něco jsem na něj vykřikl.

Marek mne však neslyšel. Spolu s rakví se převalili do křoví. Chtěl jsem vyskočit a přispěchat mu na pomoc.

Vtom se stalo něco, s čím jsem nepočítal.

Těsně vedle mne se rozletěly dveře. Nějaká neznámá síla je vtlačila dovnitř.

Nezahledl jsem, kdo to byl. Každopádně jsem se vpotácel do vagónu. Zaslechl jsem, jak za mnou s tlumeným nárazem zapadly dveře...

František Marek měl pocit, že udeřila jeho poslední hodinka.

Vzplanula v něm jiskra naděje, když se mu podařilo zachytit se rakve. Potom se však rakev převážila a vypadla ven. I s ním.

Dobře věděl, jak dovede být taková rakev těžká.

Dovedla zabít i člověka, když na něj padla. Takové nebezpečí hrozilo i Markovi. Proto se jí v posledním okamžiku pustil, předtím než dopadl na zem.

- 9 -

Měl obrovské štěstí v neštěstí. Rakev přeletěla přes něj a kutálela se až pod strmý násep, kde zůstala i ležet.

Marek se ještě několikrát překotil. Kdyby padl na asfalt nebo kamení, určitě by nevyvázl bez zlomeniny. Tady však rostl vysoký plevel, který ztlumil náraz. Několikrát se překotil, udeřil se do hlavy, ale nakonec znehybněl.

Ležel tam jako převálcovaný parním válcem. V hlavě mu dunělo jako o manévrech. Svět, který jej obklopil, byl náhle úplně jiný. Všechno zmizelo v temné zeleni. Dlouhá vlhká stebla trav se dotýkala jeho kůže jako dlouhé studené prsty.

V uších mu stále bušil stejný zvuk. Tvrdé nárazy kol na koleje. Zněly stále tišeji. Vlak se vzdaloval. Konečně umlkly. Marek stále ležel na zádech v trávě a zhluboka oddechoval.

Poznenáhlu se mu v hlavě vyjasňovalo. Musel dát dodatečně Johnu Sinclairovi za pravdu, když jej zrazoval od teto akce. Na některé věci byl opravdu příliš starý.

Rty se mu začaly chvět, když o tom přemýšlel a přitom strnule zíral na šedivou oblohu. Soumrak opanoval krajinu.

Poslední paprsky slunce zmizely stydlivě za obzorem.

Stejně jako měsíc se ukryly za šedivým závojem, který

potáhl hory, údolí i lesy.

Byl úplněk.

Počasí jako stvořené pro upíry...

Marek si znovu vzpomněl na své takzvané přátele, kvůli nimž se vydal na tuto cestu. Myšlenky na upíry mu dodaly sílu, kterou potřeboval k tomu, aby se opět postavil na nohy. Nejdříve se převrátil, vyhrabal se na všechny čtyři a pomalu se zvedl.

Svedl přitom opravdovou bitvu, ale podařilo se mu

- 10 -

zůstat stát. Lehce se potácel. Ohmatal cele tělo, aby zjistil, jestli má kosti v pořádku.

Na několika místech cítil při stlačení bolest. Kolena se mu chvěla.

Obličej měl vlhký a zachytila se na něm stébla trav. Dvě z nich se táhla přes levé oko. Nemohl je otevřít.

Smetl je z obličeje a odhodil z čela pramen šedivých vlasů.

Hleděl dopředu.

Nejen on vypadl z okna, ale také černá rakev. Musela narazit hranou o zem, protože ztratila víko.

Rakev byla otevřená.

Ne však natolik, aby Marek viděl, co je uvnitř. Víko bylo ještě uchyceno na jednom místě, takže viselo podél rakve.

Předtím si Marek všímal především vlaku, ale nikdy ne rakví. Proto nevěděl, jestli v nich někdo leží nebo ne.

Rakev ležela před ním jako podlouhlý šedivý kámen a splývala se zemí. Zevnitř se neozýval žádný zvuk. Ani vzdychání nebo stenání, vytí nebo funění, které Marek znal ze svých setkání s upíry.

Přesto byl opatrný a pomalým pohybem vytáhl svou zbraň.

Byla to zbraň, podle níž dostal Marek přezdívku Kolíkář.

Starý, pečlivě udržovaný dubový kolík. Spousta upírů

ukončila pod jeho úderem svou existenci. Kolík se pyšnil bohatou minulostí. Byl nejstarším svého druhu, který se dědil z generace na generaci. Dosahoval delky předloktí a měl i stejnou sílu.

Byl nezvykle vyleštěný díky Markově péči. Chránil jej

- 11 -

jako oko v hlavě.

Výraz jeho obličeje se změnil, když sevřel kolík pevně v ruce. Jeho pohled ztvrdl. V jeho očích se zablýsklo. V té chvíli se proměnil v lovce, který se připravoval ulovit svou kořist.

To mu dodávalo sílu. Po předchozím vyčerpání nebylo ani památky, když se obezřetně blížil k převrhnuté rakvi.

Rozlomená rakev měla na boku i na horní ploše velkou trhlinu. Síla nárazu byla velká a rozštípala na tomto místě dřevo.

Marek si připravil kolík v ruce, když se sehnul a volnou ruku vsunul pod okraj víka. Potom je jedním trhnutím zvedl do výše.

Tento pohyb provázelo vrzání a praskání štípajícího se dřeva. Víko zůstalo viset na dvou zámcích. Marek mohl nakouknout dovnitř.

Držel kolík připravený k úderu. Hrot mířil do otevřené rakve, aby se zapíchl přímo do prsou upíra.

Ale k tomu nedošlo.

Marek se opět uvolnil, když zjistil, že v rakvi nikdo neleží.

Byla prázdná!

Ruka s kolíkem klesla. Ještě jej neschoval. Jenom se divil, jak je možné, že tu projíždí vlak s prázdnými rakvemi.

Za tou jízdou se ukrývalo mnohem víc. Vlak určitě neprojížděl opuštěnou krajinou pro pouhé potěšení. Muselo to mít svůj důvod.

Byla příliš velká tma, aby bylo možno rozeznat podrobnosti. Marek obcházel rakev. Hleděl do ní ze všech stran a usilovně pátral po nějaké stopě, které by se mohl

- 12 -

zachytit. Potom se sklonil a hrotem kolíku rýpnul do jejího dna.

Z rakve se zvedl obláček prachu.

Prach...

Marek se odvrátil. Každý normální člověk by o tom dále nepřemýšlel. U Marka tomu bylo jinak.

Prach v sobě skrýval určitý význam. Kromě toho byl Marek přesvědčený, že se jedná o něco zvláštního.

Přinejmenším to byl zbytek probodnutého upíra.

Pokud tomu tak bylo, vyvstávala otázka, odkud se vzal a kam rakev směřovala. Marek si nedokázal odpovědět.

Zastrčil kolík zpět do pouzdra. Vsunul obě ruce pod bednu a převrátil ji na stranu. Prach se vysypal na zem. Část z něj se přilepila na stébla trav.

Stačilo několik kopanců a rakev se úplně rozpadla.

Patřila k těm nejlevnějším.

Marek nic nenašel. Ani prach, který by se jinak vysypal z rakve ven. Jenom jeho šedavé zbytky se odrážely od tmavé země. Marek plný vzteku skočil několikrát na rakev.

Slyšel praskání dřeva pod nohama. Ani prach nezůstal ležet. Zmocnil se jej vítr a zatočil s ním jako s káčou.

Marek cítil, jak pomalu odchází napětí, které v posledních minutách prožíval. Teď si začínal uvědomovat následky svého pádu. Když pohnul rukou, zabolel jej ramenní kloub. Ozvaly se i potlučené boky a záda.

Tentokrát si opravdu připadal jako unavený starý muž, který se ztěžka pohyboval a přitom hleděl na násep, na němž probíhal pás kolejí.

Prázdných kolejí!

Vlak zmizel a s ním i John Sinclair.

Marek neměl nejmenší zdání, kam má vlak namířeno.

- 13 -

Nikdy nesledoval koleje až do cílové stanice. Vycházel prostě z toho, že někde musely končit.

Co se stalo s jeho přítelem Johnem? Musel se dostat do vlaku. Ale jak se mu to podařilo? Čekaly ho tam jen prázdné rakve nebo v některé z nich ležel příšerný upír?

Marek nevěděl. Cítil se zcela vyčerpaný. Asi někde udělal chybu. Měl být ještě pozornější a opatrnější. Kladl si za vinu, že do toho namočil právě Johna Sinclaira.

Unaveně a ztěžka stoupal svahem ke kolejím. Zůstal na nich stát a zahleděl se do dálky.

Kulisa hor vypadala jako by ji někdo polil černým dehtem. K nim měl namířeno i neobvyklý pohřební vlak.

Nachází se právě tam konečná stanice? Někde v hloubce Karpat, kde existují jezera, kam nevkročila lidská noha již po staletí? Údolí, která jsou domovem vlků?

Vlků nebo upírů.

Staré letopisy hovořily o jejich těsném spojení.

Velmi nebezpečná divoká smečka, která mohla člověka lehce zbavit života.

Třebaže se jmenoval John Sinclair...

Vítr a neviditelné ruce mne vstrčily dovnitř vozu. Byl jsem vržen do vagónu a slyšel jsem, jak za mnou s hřmotem zapadly dveře.

Otočil jsem se.

V příštích vteřinách jsem se ani nepohnul a pátral jsem zrakem ve svém nejbližším okolí. Cítil jsem v obličeji ostrý

- 14 -

studený vítr, který vlétl do vagónu otevřeným oknem a protáhl se kolem vystrčených rakví.

Pode mnou bušila kola do starých pražců.

Rakve se při každém nárazu pohnuly a bušily stěnami o rámy oken. Chvílemi to vypadalo, že vypadnou z okna, ale nějakým zázrakem se udržely ve vagónu.

Vlak se řítil dál.

Rachotící lokomotiva nabírala stále větší rychlost, protože už překonala nejvyšší bod návrší.

Stál jsem u dveří a hleděl jsem ven. Téměř nic jsem neviděl. Šedivá krajina probíhala kolem mne jako jediný

obrovský stín. Napadla mne vzpomínka na jiný vlak.

Myslel jsem na vlak plný zombií, které tenkrát oživil Belzebub.

Tady se dopravovaly rakve.

Neměl jsem nejmenší tušení o jejich obsahu.

Zpočátku jsem myslel prakticky a pokusil jsem se otevřít dveře. Měly sice jen jednoduchou kliku, ale stejně se mi to nepodařilo. Podobně se mi vedlo i u druhých dveří.

Byl jsem tu uvězněn.

Ale jen zdánlivě, protože jsem mohl vystrčit rakev z okna a vylézt ven.

Bezprostřední nebezpečí mi zatím nehrozilo. Znovu jsem si promítl předchozí události, kdy Marek vypadl i s rakví. Došel jsem k závěru, že se mu nic nestalo a nebude naléhavě potřebovat mou pomoc.

Kromě toho se mě zmocnila zvědavost. Chtěl jsem se dozvědět, kde má tento příšerný vlak konečnou stanici a kdo tam na něj vůbec čeká.

Nejdůležitější byly rakve. Jedno okno bylo volné.

- 15 -

Poslední na levé straně.

Rakve byly vyklopené ven a opíraly se o horní rám okna, takže se nemohly sesmeknout. Dole se opíraly o dřevěné lavice.

Uchopil jsem jednu z nich a podivil se její lehkosti.

Strhl jsem ji do chodbičky mezi lavicemi. Teď jsem ji mohl pohodlně otevřít.

Prohlížel jsem si uzávěry. Baterka mi dávala dostatek světla, abych jasně viděl, že s nimi nebude mnoho práce.

Dvojí hmátnutí a povolily.

Potom jsem zvedl víko a pro jistotu jsem vytáhl beretu.

Její ústí mířilo do otevřené, ale prázdné rakve.

Neležel v ní žádný upír.

Mám se smát, vrtět hlavou, či nadávat nebo dupat vzteky? Nic z toho jsem neudělal. Prohlížel jsem si vnitřek rakve ze všech stran. Něco jsem přece jen objevil.

Byl mi nápadný prach, který v ní ležel. Mnohokrát se zaleskl, zvláště když na něj dopadl kužel světla. Jako by se uvnitř rakve nacházela stěží postřehnutelná zrníčka nepatrných diamantů. Pravděpodobně nepatrné úlomky kostí...

Nezkoumal jsem to podrobně. Nechtěl jsem ani otvírat ostatní rakve. Stačilo na ně poklepat, abych podle zvuku zjistil, že jsou prázdné.

Dutý zvuk mi potvrdil, že i zbývajících šest rakví neobsahuje svůj pochmurný náklad. Vlak byl naložen osmi rakvemi. Jedna ležela venku. A s ní i Marek. A tak jsem se spolu se sedmi rakvemi blížil ke konečné stanici, která se mohla stát hrozným peklem.

Přistoupil jsem k otevřenému oknu a vyklonil jsem se z něj. Vítr mne šlehal do obličeje. Do očí mi vhrkly slzy.

- 16 -

Krajina se změnila. Podle mého mínění jsme se pohybovali na nějaké náhorní plošině. Hory vyhlížející jako obrovské stíny ji svíraly ze všech stran. Bylo zde však dost místa, aby tudy mohly vest koleje. Krajina byla pustá.

Nikde ani strom nebo keř či dokonce tráva. Jenom hladké leskle skály, které jako by někdo natřel tmavým lakem.

Obloha nade mnou vytvořila temnou stěnu, za níž

nakukoval měsíc v úplňku. Souputník Země se schovával za mraky, které připomínaly spíše jemný závoj utkaný z mlhy.

Mohl jsem samozřejmě vylézt do okna a vyskočit, ale tuhle myšlenku jsem zavrhl. Pevně jsem si umínil zjistit, kam má vlak namířeno a jaká síla ho vede do konečné stanice.

Rumunsko je klasickou zemí upírů. Byl tu jejich domov. V teto zemi vládl hrabě Drákula a páchal své ohavné skutky.

Nebyl upírem v právem slova smyslu, ale stejně něco číhalo v pochmurných karpatských údolích. V černých horách, které byly liduprázdné.

I vlak skrýval své příšerné tajemství. Otevřel jsem jednu rakev a našel jsem jenom prach.

Byl to prach z nějakého upíra nebo zbytky pohřbeného člověka?

Na tuto otázku jsem bohužel neznal odpověď. Ale musela tu být nějaká příčina, proč přepravovali rakve do těchto bohem zapomenutých míst.

Stáhl jsem se do hloubi vagónu. Foukal příliš ostrý vítr.

Téměř mi vehnal slzy do očí.

Do vagónu foukalo nejrůznějšími škvírami. Na určitém místě vozu se jednotlivé vzdušné proudy srážely a

- 17 -

vydávaly kvílivé zvuky, které mi bušily do uší.

Procházel jsem uličkou mezi lavicemi. Nebylo to jednoduché, protože vagon sebou neustále házel. Musel jsem se pevně chytit držadla.

Rakve poletovaly, bušily o sebe, takže jsem nic jiného neslyšel.

Kdo řídil lokomotivu?

V lokomotivě jsem nezahledl ani člověka, ani upíra.

Vlak se řítil k cíli sám od sebe. Znovu jsem vyhlédl z okna.

Podíval jsem se nahoru.

Z oblohy zbyl malý obdélník. Skály se tyčily do výšky a omezily moje zorné pole na minimum.

Na druhé straně se nabízel stejný pohled. Neklamné znamení, že jsme vjeli do úzké soutěsky. Kaňonu, jak by to nazvali ve Státech.

Soutěska se ještě zúžila. Všechno potemnělo, takže jsem nabyl dojmu, že projíždíme nějakým tunelem.

Ale každý tunel, každá soutěska má svůj konec. A ani tady to nebude jiné.

Opět jsem se vyklonil z okna. Mezi stěnou soutěsky a vlakem zbyl velmi malý prostor. Vzduch se tu zahustil jako v míči. Šlehal mne do obličeje, cuchal mi vlasy. Zamrkal jsem, protože zvířený prach se mi dral do očí a lepil se na obličej.

A osamělý vagon se řítil dál. Trochu jsem se odvrátil od okna, protože skalní stěna byla nebezpečně blízko a já jsem měl strach, abych o ni náhodou nezavadil.

Bušení zesílilo. Hluk naplnil tento neobvyklý pohřební vlak. Odrážel se od stěn a vytvářel příšernou zvukovou kulisu k tomu, co mělo dále následovat. Ale o tom jsem neměl vůbec tušení.

- 18 -

Tma zhoustla.

Připadal jsem si uvnitř vozu jako v hrobě.

Vlak vjížděl do zatáčky. Zachytil jsem se právě včas, jinak by mne náraz srazil na podlahu. Vagon sebou zmítal ze strany na stranu. Rakve poskakovaly, ale zůstávaly stále na svých místech.

Po výjezdu ze zatáčky se jízda trochu zklidnila. Jeli jsme po rovině takříkajíc přímo za nosem. Odvážil jsem se ještě jednou vykouknout z okna a uviděl jsem světlo.

Zlatožluté záblesky na konci soutěsky. Neosvětlovalo jenom zem, ale i stěny. I štěrk mezi pražci. Dralo se ze vrat, jejichž obě křídla byla dokořán otevřená. Vrata tvořila vjezd do hory.

Uprostřed nich někdo stál.

Bílý kostlivec!

Byl jsem tím pohledem, se kterým jsem nepočítal, tak překvapený, že jsem zapomněl na celý svět. I na to, abych vyskočil z vlaku.

Navíc bych v té tmě špatně odhadl vzdálenost, a to by mohlo být velmi nebezpečné.

Když jsem se rozhodl jednat, byla už lokomotiva na stejné úrovni s vraty. Kostlivec zmizel jako mávnutím kouzelného proutku, takže jsem měl za to, že se jedná o nějaký přelud.

Tma černá jako smola, která mne v příštích vteřinách obklopila, však nebyla žádným mámením.

- 19 -

Hora nespolkla jenom lokomotivu, ale i vagon s rakvemi.

Ohledl jsem se a viděl jsem, že vrata se zavírají.

Pomalu, jako by mi dávala najevo, že nemám žádnou naději odsud uniknout.

Mezera mezi jejich křídly se zužovala. Neprotáhl bych se mezi nimi a za okamžik by to nesvedla ani myš. Vrata se neprodyšně uzavřela.

A vlak jel dál. Lokomotiva rachotila po starých kolejích a vůz sebou házel, až se mi z toho točila hlava. Zvuky, které mne obklopovaly, se stále vracely zpět, takže jsem nabyl dojmu, že se nacházím v obrovské jeskyni.

Opustil jsem místo u okna a vydal jsem se k pravým dveřím, kterými jsem se nedobrovolně dostal dovnitř. Tam jsem vyčkával. Někde se přece musel ten zpropadený vlak zastavit.

Stalo se.

Lokomotiva pomalu brzdila. Nárazy se přenášely i na vagon, takže jsem se musel občas zachytit dřevěné lavice, abych udržel rovnováhu.

Ještě poslední náraz a lokomotiva se zastavila.

Nastalo ticho.

Pravou nohou jsem opatrně pootevřel dveře. Pod nohama jsem cítil tvrdý podklad. Stál jsem na hladké skále.

Vytáhl jsem baterku a rozsvítil ji. Kužel světla putoval přes vagon hlouběji do jeskyně, která musela připomínat svými rozměry katedrálu. Nic jiného jsem neobjevil.

Kostlivec zmizel.

Zhluboka jsem vtáhl nosem vzduch. Byl studený a páchl vlhkostí a plesnivinou.

Vlak určitě nezajel do skály bez příčiny. Ale proč?

- 20 -

Kostlivce jsem zatím nezahledl.

Vagon a lokomotiva před ním stály jako nehybná zeď.

Vagon jsem prohledal. Teď byla na řadě lokomotiva. Vlezl jsem do kabiny.

Tady to páchlo olejem. Ne uhlím nebo jiným palivem, ale olejem.

K lokomotivě nebyl připojený tendr. Nemusel ji nikdo řídit. Ovládala ji tajemná magie.

Vylezl jsem z kabiny druhou stranou - a uviděl jsem kostlivce!

Pohyboval se ve tmě jako na filmovém plátně. Dokonce se mi zdálo, že se vznáší těsně nad zemí. Vypadal jako přelud.

Přeludem ovšem nebyl úder, který mne zasáhl do zátylku.

Byla to rána jako z děla. Přede mnou se rozsvítilo hvězdné nebe, které se stále rychleji otáčelo. Nohy pode mnou povolily a já jsem se propadal do nekonečné prázdnoty. Ještě jsem ucítil odpor pod rukama, kterýma jsem se opřel o zem.

Potom se mne zmocnilo sladké bezvědomí...

Z temnoty jeskyně se vynořil bílý kostlivec.

Kráčel téměř nehlučně. Když se dotkl země kostnatýma nohama, ozvalo se jen tiché zaškrábání. Blížil se ke svému cíli.

Nemohl přehlednout muže ležícího vedle lokomotivy v

- 21 -

kuželu světla vlastní baterky.

Kostlivec se na okamžik zastavil vedle nehybného těla.

Potom pokýval kostnatou lebkou a kráčel dál.

Přitom se obloukem vyhnul tělu. Zdálo se, že má strach z neznáme postavy.

U vagónu zůstal stát.

Rakve vykukovaly z oken jako temné dlouhé paže.

Kostlivec zvedl ruce a jedním trhnutím vytáhl rakev z okna.

Pohazoval si s ní, jako by byla z velmi lehkého materiálu. Postavil ji stranou. Totéž provedl i s ostatními.

Postavil bedny tak, že tvořily sedmiúhelník, v jehož

středu ležel nehybný lovec duchů, kterého tam dotáhl.

Kromě tohoto tichého rámusení nebylo nic slyšet.

Občas klapání kostí a potom smýkání beden po zemi.

Kostlivec vypadal zjevně spokojený, když konečně vystoupil ze sedmiúhelníku a chystal se otvírat rakve jednu za druhou. Víka pokládal vedle nich.

Vlastně tu mělo být osm rakví. Ale zdálo se, že stačí i zbývajících sedm beden. Když příšerný kostlivec otevřel všechny rakve, přehrabal jejich obsah. Jeho bezmase prsty zvedaly prsť do výše a mísily ji jako těsto.

Celé jeho podivné konání mělo svůj smysl.

Nad otevřenými rakvemi se vznášela tenká vrstvička prachu. Kostlivec zhasl lampu a přihlížel, jak prach začíná světélkovat, jako by se skládal z nesčetných kousíčků

stříbra.

A ještě něco bylo neobvykle.

Zvířený prach nad otevřenými rakvemi dostával tvar a obrysy.

Obrysy lidské postavy...

- 22 -

Petrila!

Místo v Karpatech. Vesnice, v níž se zastavil čas. První dojem, který napadl každého cizince, který sem zabloudil.

Vesnice, v níž se narodil a po celý život bydlel Johnův přítel Marek. Vesnice, která prožívala hrůzu a děs při každé návštěvě upírů, kteří ji často vyhledávali.

Marek přišel o ženu. John Sinclair musel tenkrát Marii zarazit dubový kolík do srdce. Pro lovce duchů to byl příšerný den. Ale překonal i všechny chmurné myšlenky.

Zvláště ty, které mu radily, aby zanechal upírů a podobné havěti.

Jenom se objevili v Rumunsku, a už především Petrila pocítila jejich přítomnost. Dokonce se pokusili napadnout i kostel se šikmou věží.

Marek a John Sinclair je tenkrát společně zahnali na útěk.

Když čas dovolil, navštěvoval Marek starý venkovský

hřbitov s omšelými náhrobky, kde ležela jeho žena.

Pochovali ji tehdy do rodné hroudy, jak si sama přála.

Ačkoliv byla po smrti už několik let, stále postrádal její hlas, smích i občasné láteření.

Vedle starého domu měl František Marek zařízenou malou dílničku. Patřil k tomu typu domácích kutilů, kteří opraví všechno, co je třeba. Od jízdního kola přes žehličku až po auto.

V takovém autě se nyní vracel zpět. John Sinclair mu

- 23 -

obstaral starší model fiata, který si však svědomitě plnil své povinnosti.

Marek se jen s těžkým srdcem vracel zpět do Petrily.

Nejdříve sledoval koleje, ale potom se tvář krajiny změnila tak, že další jízda nebyla možná.

A tak se obrátil do Petrily.

Městečko leželo pod příkrovem noci. Nesvítilo zde jediné světlo. Nespali jenom lide, ale i domy, kostel a všechno, co k tomu patřilo.

Před ním ležela prázdná a opuštěná hlavní ulice. Bledé kužely reflektorů přejely po cestě, která byla místy dlážděná a jinde s výmoly.

Marek zabrzdil před dílnou. Z dílny se dalo projít přímo do domu. Rozhodl se jít rovnou dovnitř.

Dveře stále skřípěly. Stěny domu jejich hluk přenášely dál do starého stavení.

Uvnitř nebylo o moc tepleji než venku. Marek zapomněl zatopit. Chtěl to napravit. Co kdyby se objevil John Sinclair.

Když rozsvítil - v Petrile byl zaveden elektrický proud -

padla mu do oka obálka, která ležela pode dveřmi.

Zvedl ji, roztrhl a hleděl na zprávu napsanou tužkou na linkovaném papíru.

Mladá žena jménem Manuela Miceková s ním chtěla neprodleně mluvit. Nezmiňovala se však o čem.

Marek odložil dopis stranou.

„To má čas," zamumlal a šel do kuchyně, kde se posadil za těžký dřevěný stůl.

Bylo to jeho zamilované místo. Odtud mohl pohodlně sledovat oknem, co se děje na ulici.

Bylo to místo, na němž rád a často přemýšlel. Tady

- 24 -

přijal spoustu rozhodnutí, přičemž dodával mozku přesně určenou potravu.

Potrava se nacházela v tekutém stavu. Marek si sám vyráběl kořalku. Převážně z lesních plodů, které rostly kolem Petrily.

Z police vytáhl láhev a sklenici. V rohu vedle fotografie zesnule manželky rozsvítil lampu. Dávala příjemné světlo, ktere ho neoslňovalo.

Vpravo vedle sebe položil dubový kolík. Potom, si nalil půl sklenice a připil obrázku své milované ženy.

„Na tebe, Marie, a na to, že jsi našla svůj klid."

Napil se.

V očích se mu zalesklo. Nebyla to vina alkoholu.

Vzpomínka na Marii mu vehnala slzy do očí.

Když odložil sklenici a posunul se po drsném stole, mihl se přes jeho rty bezstarostný úsměv. Přitom zíral do prázdna. Od žaludku se šířilo příjemné teplo. Důsledek požití ostrého alkoholu. Stoupal až do hrdla, kde se pevně usadil. Marek měl pocit, že by mohl plivat oheň.

John Sinclair zmizel!

Marek vycházel z toho, že se lovci duchů nepodařilo uniknout z toho příšerného vlaku. A ten ho odvezl až do cíle své cesty.

Až na konečnou...

Na smrt?

Marek několikrát hlasitě polkl. Musel se napít. Snad ze žalu, že už nepatří mezi nejmladší. Neměl vůbec ponětí, co se bude dít dál. Sinclair by se nikdy nemohl dostat z pasti docela sám. Určitě v ní vězí až po uši.

Marek si připomenul telefonický rozhovor s Londýnem.

Tenkrát se ho John ptal, zda má přijet sám nebo se Sukem.

- 25 -

Marek mínil, že jeden postačí. V tuto chvíli pronikavě změnil názor.

Aby Johna Sinclaira vytáhl z pasti, potřeboval spolubojovníka. Oba uvedli do pohybu věci, na které jeho slabé síly nestačily.

Ještě jednou si nalil. Začínaly se projevovat účinky alkoholu. Aby tomu zabránil, rozhodl se něco malého pojíst. V komoře našel kousek slaniny. Ostrým nožem nakrájel na prst silné kousky a pomalu žvýkal. K tomu přikusoval chleb a občas se napil.

Tak tam seděl a koukal z okna na liduprázdnou ulici, kde se potulovala jenom hladová kočka. Vyskočila na okenní římsu a přitiskla nos na sklo. Zeleně světélkujícíma očima hleděla do kuchyně, kde právě Marek žvýkal poslední kousek slaniny a vyprázdnil sklenici.

Dospěl k závažnému rozhodnutí: Nemůže do toho případu jít sám. Je třeba zavolat do Londýna.

V Petrile neměli lide telefon. Byly tu vlastně k dispozici jen dva aparáty. Jeden měl starosta, který však byl touhle dobou v hlavním městě Bukurešti na nějakém kongrese.

Pote chtěli funkcionáři odjet k Černému moři na týdenní dovolenou.

Zbýval telefon na poště.

Byly přesně čtyři hodiny ráno, když si Marek natáhl kazajku a opustil dům. Zaskřípění dveří vyděsilo kočku.

Seskočila z římsy a pádila pryč.

Kolíkář kráčel opuštěnou hlavní ulicí, která dělila vesnici na dvě části.

Chlad ještě zesílil. Přicházel první mráz a přinášel s sebou jinovatku, která obalila vše, co jí přišlo do cesty.

I v tuto chvíli šla Markovi pára od úst. Usazovala se mu

- 26 -

na horním rtu a on v ní cítil slabý pach kořalky.

Domy se krčily ve stínu hrozivě vyhlížející hory. Celou vesnici obklopovaly husté lesy. Velmi často stály stromy tak těsně u sebe, že tvořily neproniknutelnou džungli.

Lesem vedly úzké cesty, kterých využívali především dřevorubci. V Petrile se řada lidí živila prací v lese. Přes den zněly vesnicí údery sekyr do mohutných lesních velikánů a řev motorových pil.

Většina domů byla postavena z kamene a dřeva. I poštovní úřad byla dřevěná budova, kterou obýval poštmistr se svou rodinou.

Lide v Petrile chodili brzy spát a ráno časně vstávali.

Proto Marka nepřekvapilo, když za některými okny se již

svítilo. Matný svit se prodíral přes okenní tabuli a nakreslil světle skvrny na ulici i úzkém chodníku.

Na poště tomu bylo jinak. Dům byl temný jako o půlnoci. Přesto musel poštmistr vstát. Marek znal jeho zvyky.

Muž se jmenoval Jossip Karescu. Bylo mu přes padesát let a zastával tento úřad už hezkou řádku let. Prožíval spolu s ostatními vzestupy i pády vesnice.

Marek uviděl za oknem přístavku světlo. Tam bydlela poštmistrova rodina.

Kolíkář zazvonil.

Dvakrát zatáhl za staromódní zvonec, aby zdůraznil naléhavost svého počínání.

Neslyšel kroky. Zato se ozvala hlasitá nadávka, kterou mohl vypustit z úst jenom ten, kdo stál u otevřeného okna a vyhlížel ven.

Marek ustoupil o pár kroků zpět, aby jej bylo seshora vidět. Nedbale zvedl hlavu.

- 27 -

„Co, prosím tě, chceš v tuhle dobu?"

„Telefonovat, Jossipe."

Poštmistr se zasmál. „To snad není pravda. A kam, k čertu?"

„Do zahraničí."

„Snad ne zase do Londýna?"

„Ano."

Jossip Karescu se stáhl zpět do místnosti. Byla mu zima, protože stál v otevřeném okně jenom v noční košili.

„Počkej dvě minuty," křikl, „přijdu dolů."

„Dobrá."

Za dvě minuty byl opravdu dole. „Kdybych tě neznal, Františku, považoval bych to za bláznovství. Ale tou tebe neplatí."

„Je to otázka života a smrti."

Jossip zůstal stát a protřel si oči. „Jenom neříkej, že se zase jedná o upíry."

„Správně."

„ Jseš si jistý?"

„Skoro."

Bradatému poštmistrovi naskočila husí kůže.

„Jako kdyby toho naposledy nebylo dost." Zavrtěl hlavou a vytáhl klíč z kapsy. Otevřel dveře a společně s Markem vstoupili dovnitř.

Poštmistr rozsvítil.

Na male poště bylo jako vždy slabě cítit plíseň. Na vlhkých zdech se tu a tam vyskytovaly zlatožluté skvrny, kterých se poštmistr i přes veškeré úsilí, které řekněme, nebylo až tak veliké, nemohl zbavit. Z lavic odprýskával lak a na zemi se hromadila špína.

Z pošty nebylo možno volat přímo do západních zemí.

- 28 -

Něco takového prostě v tomto zapadlém koutě Rumunska neexistovalo. Všechno se muselo spojovat ručně pomocí kolíčků.

„Máš číslo?"

„Napíšu ti ho."

Marek poznamenal číslo na list papíru a přistrčil ho poštmistrovi.

„A dělej, co umíš."

„Určitě tam někdo bude?"

„Jistě."

„I přes časový posun?"

„No tak, pohni sebou."

Marek se posadil na lavici, vytáhl dýmku a rozvážně ji nacpal. Jakmile se tabák rozhořel, naplnila se místnost ostře kořeněnou vůní, která vypudila zápach plísně. Stejně se zase brzy objeví.

„Bude to chvíli trvat."

Marek zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím. V teto době nebývá příliš hovorů."

„Uvidíme."

Marek měl pravdu. Starý dobrý Jossip dostal opravdu velmi rychle spojení. Natáhl ke Kolíkáři ruku, ve které držel staré černé sluchátko. „Tak mluv."

Ve

sluchátku

se

ozývalo

vzdálené

rachocení.

Každopádně zaslechl hlas, který dobře poznal. Byl to Číňan Suko.

„Tady Marek."

„To jsem si mohl myslet. Děje se něco?"

„Obávám se, že ano. Musíš přijet, Suko."

„Co je s Johnem?"

„Zmizel," odpověděl Marek.

- 29 -

„Jak to? Kde? Kam...?"

„Později, Suko. Přijeď co nejdříve. Vyzvednu tě v Bukurešti. Nebo si na letišti vezmi vrtulník. Dopraví tě až

sem."

„Pokusím se sehnat vrtulník. Kdyby se mi to nepovedlo, dám ti zprávu."

„Dobrá, souhlasím."

Rozhovor skončil. Markovi spadl kámen ze srdce, když

vracel Jossipovi sluchátko. Ten na něj hleděl s otevřenou pusou. „Tak co? Přijede?"

„Ano."

„A kde vězí Sinclair?" Lovec duchů byl ve vesnici dobře známý. Proto Jossip správně vyslovil i jeho jméno.

„Nemám zdání, Jossipe. Opravdu nevím, kde se zdržuje. Byl unesen."

„Upíry?"

„Nevím. Každopádně jsem žádného neviděl. Určitě se o tom dozvíš později."

„Doufejme. Nezapomeň, že jsem ti pomáhal."

„Jistě."

Marek opustil poštu. Jossip byl zvědavější než stará klepna. Vždy věděl, co do Petrily přicházelo a žádný dopis před ním nebyl bezpečný. Nikdo mu to nemohl dokázat, ale lide o tom věděli své.

Marek znovu zapálil vyhaslou dýmku. Od její horké hlavičky si ohříval zkřehle prsty. Kouř se mísil s párou ze sraženého dechu.

Necítil se nejlépe, ale přece jen se v hloubi duše trochu uklidnil. Na lidi jako Suko bylo vždy spolehnutí. Ten by přiletěl i z Měsíce, aby svého přítele Johna Sinclaira vytáhl z bryndy.

- 30 -

Na zpáteční cestě potkával první vesničany. Pohledli na Marka, pozdravili ho a tu a tam prohodili pár slov.

Povětšinou však mlčky čekali, až pro ně přijede nákladní vůz, který je odveze do lesa.

Markův dům ležel ještě v ranních stínech. Vylovil z kapsy klíč, otevřel a vstoupil do domu. Na prahu se zastavil.

Něco mu bylo okamžitě nápadné. Dům byl sice provoněný jeho silným tabákem, ale ne natolik, aby zakryl ještě jiný pach.

Byl neobvyklý. Nepatřil k domu. Přitom jej okamžitě poznal.

Takhle páchla krev!

Marek ani nevykročil, ani necouvl zpět. Dveře za ním zůstaly otevřeny. Studený vítr se mu opíral do zad. Cítil, jak mu mráz běhá po zádech a v hrdle se vzpříčil velký

knedlík. Pravou rukou zašátral pod kazajkou a pevně uchopil dubový kolík.

Marek jej zatím nevytáhl. Místo toho otočil starým vypínačem. Stropní lampa se rozsvítila. Světlo se rozletělo vějířovitě až do chodby. Dopadlo přesně na zvíře ležící ve velké kaluži krve.

Byla to šedá kočka!

Marek se rozhlédl. Venku nestál nikdo, kdo by ho pozoroval. Zavřel dveře a zavrtěl hlavou. Kdo to udělal?

Kdo zabil kočku a proč?

- 31 -

Měla to být výzva?

Marek přisedl vedle zvířete. I srst mělo slepenou krví.

Podíval se blíž a uviděl velkou ránu na hrdle kočky.

Neobvyklou ránu. Jako by se na ni vrhlo ještě větší zvíře.

Marek si odkašlal. Přemýšlel o smrti kočky a zvláště o motivu tohoto činu.

Tohle zvíře nikomu nepřekáželo. Mělo to být varování?

Vzal mrtvé tělo a odnesl je na dvůr. Tam stály popelnice. Hodil zdechlinu kočky do jedné z nich a zaklapl víko.

Potom se vrátil do domu. Nic se tam nezměnilo, i když

měl pocit, že něco není v pořádku. Kočku zabili v domě.

To znamená, že sem musel někdo vejít a pozorovat ho.

Možná už v noci.

Ale kdo? Kde v Petrile se schovává jeho nepřítel?

Souvisí to se zmizením lovce duchů?

Marek si to dovedl docela dobře představit, i když

nenacházel souvislost mezi oběma případy.

Kolíkář vešel do kuchyně. Ani tady se nic nehnulo. Na stole stála jako předtím načatá láhev samohonky.

Avšak někdo zde byl. Cítil to. Jeho nervy ho varovaly.

Znal dobře tyhle vibrace po celém těle.

Nejednalo se přímo o démona, který ho poctil svou návštěvou. Možná se jedná o zloděje, který sem zavítal ze zcela jiných důvodů. Marek se zlobil sám na sebe, že si nevzal zbraň. Jeho stará armádní pistole ležela v bezpečném úkrytu v ložnici.

Dole se nezdržoval nikdo.

Marek se vrátil zpět do úzké chodby. Světlo ho nyní trochu skličovalo. Pohledl na schody a pátral po nějakých

- 32 -

stopách. A také je našel.

Vedly vzhůru po schodišti. Kolíkář vytáhl svou dřevěnou zbraň a uchopil ji tak, aby ji mohl kdykoliv použít. V zádech cítil neodbytné mravenčení.

Na čele se mu zaperlil pot. Když došel nahoru, čelo již

bylo suché.

Schoval se vetřelec v ložnici? Marek se opatrně blížil ke dveřím. Byly otevřené na šířku dlaně. Kolíkář nasucho polkl a zastavil se, když viděl, že se dveře pohnuly.

Osoba, která se zdržovala v ložnici, chtěla vyjít ven.

Ještě ji neviděl. Všechno se rázem vysvětlilo, když se ozval tázavý šepot.

„To jste vy, Marku?"

Kolíkář nechal klesnout pravou ruku. Zhluboka si vydechl. Poznal ten hlas. Patřil mladé dívce, která mu poslala vzkaz.

Manuela Miceková!

„Manuelo, ty jsi tady?"

„Ano," odpověděla a váhavě vyšla z ložnice.

Marek rozsvítil a viděl, jak se Manuela chvěje strachem.

Byla bledá jako mrtvola. V jejích nádherných tmavých očích se usídlil strach. Na hlavě se jí kadeřily černe havraní vlasy. Měla oblečenou dlouhou sukni, silné punčochy, kazajku a přes ramena přehozenou kožešinovou šálu.

„Tebe bych tady opravdu nehledal."

„Našel jste můj vzkaz?"

„Jistě, mám ho. Ale nevěděl jsem, o co jde. Pojď, půjdeme dolů. Vždyť se tady vyznáš."

To souhlasilo, protože Manuela Miceková chodila Markovi uklízet. Tu a tam ji požádal, aby udělala v domě pořádek, když to bylo zapotřebí. Bylo jí osmnáct. Po

- 33 -

ukončení školy nenašla zaměstnání a tak se živila příležitostným úklidem. Pracovala i u starosty. Její otec byl invalida. Ve válce přišel o nohu a pobíral skrovný důchod.

Paní Miceková pomáhala občas na poli u bohatých sedláků.

V chodbě se Marek zastavil. Ukázal na krvavou skvrnu.

„Ty jsi tu kočku nezabila, že ne?"

„Ne, ne! Jak bych to mohla udělat? Mám ráda kočky."

„To vím. Pojď do kuchyně."

„Děkuji."

Sedli si naproti sobě.

Manuela sklopila zrak.

„Moji rodiče nevědí, že jsem tady," vysvětlovala spiklenecky. Ztlumila přitom hlas.

„A proč jsi jim to neřekla?"

„Nevěřili by mi."

„Ale ty jsi se mnou chtěla bezodkladně mluvit."

„To je pravda."

„A o co jde?"

„Něco jsem viděla." Manuela jen ztěžka hledala slova.

Několikrát přitom zamžikala.

„Kde?"

„Tady v Petrile."

„A co?"

„Já... jsem dnes v noci nemohla spát. Ani nevím proč.

Vstala jsem a vykoukla jsem z okna." Manuela polkla a zmlkla.

Proti tomu znal Marek jediný lek. Vytáhl čistou sklenici a nalil do ní trochu obsahu z lahve. Manuela nikdy předtím kořalku nepila a odmítala ji. Teď ji uchopila a jedním lokem ji vypila.

- 34 -

Potom se rozkašlala a oči jí div nevypadly z důlků.

„Dýchej zhluboka, děvče, to pomůže. Za chvilku budeš

švitořit jako vlaštovka."

„Op... opravdu?"

„Jak ti říkám. Všechno bude v pořádku, Manu. Tak povídej."

Trvalo ještě půl minuty, než dívka sebrala odvahu.

„Už to půjde?"

Manu přikývla. „Není... není to jednoduché. Koukala jsem z okna a viděla jsem postavu."

Marek nadzvedl obočí. „Kde a kdy? Byl to muž nebo žena?"

„Ani jeden z nich. Byl to duch."

„Ach."

Prudce kývla. „Ano, byl to duch. Postava se vznášela nad zemí. Neslyšela jsem žádný hluk."

„Okno bylo otevřené?"

„Ne, ale vždycky je slyšet, když někdo jde."

Marek pokrčil rameny. „Nic zvláštního. Ale dál. Co se stalo potom?"

„Nic. Zůstala jsem doma a sledovala jsem postavu pohledem, dokud nepřeletěla na tento dům."

„A opravdu to byl duch?"

Manuela vážně přikývla.

Marek byl skeptický.

„Předtím jsi mi ho popsala dost neurčitě. Nemohla by ses vyjádřit přesněji, děvče? I duchové vypadají různě."

„Jistě. Víte, pane Marku, je to těžké. Připadalo mi, že ten duch je z prachu." Oběma rukama naznačila obrysy postavy a rychle kývla.

„Ano, z prachu," opakovala. „Duch, který není úplně

- 35 -

průhledný, protože je stvořený z prachu."

Marek se ani nepousmál. Jeho pohled naopak zvážněl.

Se stejnou vážností v hlase položil další otázku. „Netřpytil se náhodou náš duch?"

Manu otevřela oči dokořán. „Proč?"

„Myslím uvnitř těla. Jako by v něm poletovaly částečky světla."

„Ne."

„Opravdu?"

„Tak docela jistá si zase nejsem."

„Dobrá. Odkud se objevil?"

„Víte, že bydlíme skoro na okraji vesnice. Každopádně nepřicházel z Petrily."

„Takže odněkud zvenčí?" ptal se Marek.

„Ano."

„A ze kterého směru?"

Chvilku o tom přemýšlela. „Od hor. Řekla bych, že z východu."

Marek pozorně naslouchal poslední poznámce, protože vzbudila jeho zvědavost. I on přišel z tohoto směru po Johnově únosu.

Manuela Miceková si špatně vyložila jeho reakci. „Vy mi nevěříte, že? Proto jsem vám také napsala vzkaz. Potom jsem se vrátila, protože jsem to nemohla doma vydržet.

Musela jsem si o tom s někým promluvit. Vy máte s duchy své zkušenosti, povídá se. Můj otec tomu každopádně věří."

„Děkuji, děvče. Udělala jsi dobře, že jsi přišla za mnou.

Viděla jsi ještě jednou tu postavu?"

„Ne, už ne. Ale nemýlila jsem se. Dokonce jsem viděla, že se jedná o člověka, i když byl průsvitný."

- 36 -

„Mladého nebo starého?"

„Spíš staršího."

„Dobrá." František Marek vstal. „Bude lépe, když

půjdeš domů. Ne, doprovodím tě tam," řekl rychle, když

zahlédl, jak se jí v očích mihl výraz strachu. „Můžeš být úplně klidná. Rodiče ještě spí?"

„Ano."

„Tak půjdeme. Počkej na mne." Marek vyšel nahoru do ložnice a vytáhl pistoli, kterou si zastrčil za opasek.

Manuela stála v chodbě. Zírala na krvavou skvrnu, kterou zde zanechal vrah.

„Jak... jak se to mohlo stát? Kdo ji zabil?"

„To bohužel nevím, děvče."

„Duch?"

„Možná."

Marek otevřel skřípající dveře a vystrčil Manuelu přes práh. Šla opatrně a rozhlížela se na všechny strany.

Nikdo na ně nečíhal. Z návsi se ozývalo brumlání náklaďáku. Dělníci se chystali do lesa. Za chvíli začnou padat první stromy.

František Marek usilovně přemýšlel. Viděla Manuela Miceková opravdu ducha? Kolíkář si dovedl něco takového jen stěží představit. V tomto případě nešlo o ducha. Možná o upíra. Černé rakve by se k nim výborně hodily.

Na druhé straně myslel na prach, který se vysypal z převrácené rakve. Do této chvíle nevěděl, zda se jedná o zbytky člověka nebo upíra.

„Doprovodíte mě?" zeptala se vyčítavě Manuela.

Všimla si, že Marek zůstal stát.

„Hned půjdu. Jenom jsem se nad něčím zamyslel."

Marek obejmul rukou dívku kolem ramenou. Přes její

- 37 -

rty se mihl rozpačitý úsměv.

Kráčeli ulicí na druhý konec vesnice. Hluk náklaďáku pomalu dozníval.

Slunce ještě dlouho nevyjde. V této roční době byly noci dlouhé a dny poměrně krátké. Listopad, měsíc zesnulých, stál přede dveřmi se všemi svými zbraněmi, k nimž patřila zachmuřená obloha, mlhy a smutek.

Někde bouchly domovní dveře. Jakási žena láteřila, protože její dítě plakalo. Všechno vypadalo úplně normálně, ale v pozadí číhal strach a hrůza. Manuela a František věděli své.

Konec uličky, do níž vešli, připomínal šedivý obdélník mezi temnými fasádami domů. Za nimi se domy rozprchly jako neposedná kůzlata. Mnohé z nich chránily koruny mohutných stromů, jejichž větve splývaly dolů. Snad ještě cítily tíhu loňských sněhů. Vítr si našel cestu i do uličky.

Protáhl se jí a zaútočil i na obličeje tak rozdílných lidí.

Potom zaslechli naříkání.

První je postřehla Manu. Zastavila se a natáhla ruku.

„Co se děje?"

„Slyšel jste to?"

„A co?"

Nadechla se. „Bylo to... jako by zavyl duch."

Marek se zasmál. „Nesmysl, dítě, to byl vítr."

„Ne." Manu přidupla nohou, aby dodala svým slovům vážnost. „Musel to být duch. Vítr vyje úplně jinak. Znám to. Na konci vesnice fouká víc."

Dívka hovořila natolik přesvědčivě, že i Marek znejistěl. Aby jí dodal odvahu, uchopil ji pod paží dříve, než opustili uličku a vydali se do šedé temnoty.

Tma ještě stále skrývala domy. Kromě toho rozložité

- 38 -

stromy poskytovaly možnost úkrytu pro ty, kteří nechtěli být spatřeni. Na větvích se zatím chvělo listí. Povětšinou však opadalo a vytvořilo na zemi pestrý koberec.

„Nic jsem neslyšel," zašeptal Kolíkář.

„Ale je tady."

„Uvidíme."

Po několika krocích zůstali stát. Větve dubu nad nimi vytvářely přirozenou střechu. Listí šelestilo - a odtud se znovu ozvalo zavytí.

Teď si ho všiml i Marek.

Manuela do něho strčila loktem. „No, co jsem říkala?

Ten hluk dělá..."

„Pssstt..."

Kolíkář se musel soustředit. A dal děvčeti za pravdu.

Ten ječivý zvuk se do ranního ticha prostě nehodil. Takový

hluk nepocházel od člověka. Marek by nebyl příliš

překvapený, kdyby se před ním objevil upír.

Manuela se držela za ním. Viděla postavu muže, který

se rozhlížel po osobě, která vydávala to příšerné vytí.

„Dělá si z nás legraci," řekl Marek, „zatraceně, tropí si z nás šašky." Podíval se na Manuelů. „Nevšimla sis, odkud to vytí přichází?"

„Ne, mně se zdá, že ze všech stran."

„To je málo," zašeptal Marek. „To je strašně málo."

Oba pátrali zraky na všechny strany. Ale první objev učinilo děvče. Manu náhle strnula a ukázala rukou.

„To je ono," vydechla. „To..."

Marek se otáčel. Nechtěl zprvu věřit vlastním očím, ale bylo to tak.

Bylo to zjevení. Obrovské zjevení, které před ním poletovalo vzduchem. Žádný upír, ale duch...

- 39 -

Jako lenivý obláček prachu se sunul nad ulicí...

Manuela Miceková nevěděla, co dělat. Byla tak rozrušená, že nemohla jednoduše stát a dívat se.

Potřebovala ochranu, kterou jí mohl nabídnout pouze Marek.

Pospíchala k němu a chtěla něco říci. Kolíkář však zavrtěl příkře hlavou.

„Počkej, děvče, já se s tím vypořádám. Zatím se někde schovej."

„Ale vy..."

Marek šel dál. Namířil si to rovnou ke vznášející se postavě. Čím víc se k ní blížil, tím jasněji rozeznával její obrysy.

Manuela přeháněla, když hovořila o nadlidské postavě.

Marek zastával trochu jiný názor. Postava byla vysoká jako průměrný muž. Tohle bledé ,cosi' naplňovalo představu ducha.

Bylo jakoby stvořeno z nějaké plazmy. Mělo lebku a mihotající se tělo. Obličej Markovi připadal jako posmrtná maska. Vyhublá s příšerným výrazem. Byla téměř bez nosu a očí. Ale měla ústa, která se právě otevřela.

Marek hleděl upřeně na ně.

Něco nažloutlého se blýsklo v koutcích.

Zuby!

Upíří tesáky!

Marek polkl. Ve zlomku vteřiny mu bylo jasné, koho

- 40 -

má před sebou. Byl to duch, zjevení, ale současně duch upíra, kterého už jednou někdo zabil.

S vyceněnými zuby dostal obličej úplně jiný výraz.

Jestliže byl předtím nevýrazný, v tuto chvíli se dal popsat jako krvežíznivý a toužící vraždit.

Marek vytáhl svůj kolík a pevně ho sevřel v ruce.

Kolíkář se chtěl pokusit o jedno. Nikdy předtím neprobodl ducha. Nevěděl, jestli se mu jeho úmysl povede nebo ne, ale strach neměl.

Stál přikrčený na místě. Natáhl pravou ruku a ukazováčkem lákal ducha k sobě.

„Pojď sem, k čertu," zasupěl. „Tak pojď už..."

Duch upíra se ani nehnul.

Zezadu Marek slyšel šepot děvčete. Kdyby věřil vlastnímu sluchu, poznal by, že se děvče modlí.

Zatím se nic nedělo. Ani postava se nehýbala.

Poletovala asi tři kroky před Kolíkářem. V jejím obličeji svítily oba ostré tesáky jako blýskající se hvězdy.

Marek ještě čekal, ale potom vybuchl jako sopka.

Jedním skokem se vrhl dopředu. Přitom natáhl pravou ruku. Zdálo se, že ostrý dubový kolík ještě protáhl paži.

Marek nemířil na hruď tohoto ďábelského stvoření, ale na jeho hlavu.

Trefil se.

Doposud Marek předpokládal, že má před sebou ducha.

Teď se poučil.

Ostří kolíku rozčíslo lebku na dvě poloviny. Františku Markovi se dokonce zdálo, že zaslechl vzdálený, ale ostrý

výkřik. Potom před jeho očima cosi puklo. Tvor, do něhož

vrazil kolík, se prostě rozpadl.

Rozplynul se. Zmizel. Jenom z jeho hlavy zbyl prach,

- 41 -

který se mísil s blátem ulice.

Marek svěsil hlavu. Stál nepohnutě a hleděl na špičky bot. Vzhlédl, když zaslechl za sebou kroky a ucítil dívčinu ruku na rameni.

Stála vedle něj, křečovitě se usmívala a krčila rameny.

„Teď už můžeme být klidnější?" zeptala se tichým hlasem.

Marek přikývl. „To můžeme."

„Byl to upír, že?" Dívka téměř přitiskla ústa na jeho ucho.

„Ano."

„A odkud se sem dostal?"

Marek jen rozpačitým gestem naznačil, že to také přesně neví.

„To nevím, děvče. Domnívám se, že přišel z rakve."

„Jak..."

„Jako duch upíra. Možná jsem to byl dokonce já sám, kdo ho osvobodil. Jiné vysvětlení neznám. Tenhle upír existuje jako duch, hledá tělo, ve kterém by se mohl usídlit.

Možná i své vlastní. Nevyznám se v tom. Je tu příliš

mnoho hádanek."

„Měl nějaký obličej?"

„Jistě. Obličej s ústy, ze kterých trčely obrovské upíří špičáky. Proto si myslím, že hledal svou oběť."

„Ano, potřeboval se napít krve."

„Máš pravdu, dítě."

Manuela Miceková se zděsila. „Pořád tomu nerozumím.

Vím, že se zde podobné věci udály. Lidé v Petrile o tom hodně mluví, ale že to zažiju na vlastní kůži, to by mě ani ve snu nenapadlo. Věřte mi."

„Lépe o tom nepřemýšlet."

- 42 -

Zavrtěla odmítavě hlavou. „To nemohu. Kromě toho myslím na kočku, o které jste mi vyprávěl. Je možné, že ji zabil upír?"

„Dokonce jsem o tom přesvědčen."

„Příšerné." Manu hleděla strnule na Marka. „Ale v tom případě se musel dostat do domu."

„Bohužel."

„A co bude dál? Jak se chcete vlastně bránit?"

„Už mě něco napadlo." Marek se povzbudivě usmál.

„Teď běž domů, ale tak, aby to rodiče nezpozorovali. A raději s nimi o tom nemluv. Nikdo nás neviděl. Nechci, aby lidé zbytečně propadli panice. Slib mi, že budeš mlčet."

„Samozřejmě, pane Marku."

„Dobrá, bude to naše malé tajemství." Pohladil Manu po vlasech, otočil se a odcházel. Ani jednou se neohlédl.

Kolíkář se blížil k domu hluboce ponořený do vlastních myšlenek. Trápilo ho, že neví, o co se vlastně jedná. Šlo o upíry. Dokonce o velmi nebezpečné upíry. Ale co mají za lubem?

Marek při svých úvahách vycházel z toho, že to nebyl první ani poslední upír, který mu zkřížil cestu. Myslel přitom na rakve v pohřebním vlaku.

Jednu z nich vytáhl a našel v ní prach. Z tohoto prachu povstal strašidelný upír. Upír-strašidlo, upíří duch.

Marek otevřel dveře. Tentokrát bylo všechno v pořádku.

Nikdo na něho nečíhal, ani žádné zvíře neleželo za prahem jeho domu. Cítil únavu.

Nadcházející den zahnal upíry do jejich úkrytů.

Bude ještě chvíli trvat, než se setká se Sukem. Proto se rozhodl, že si trochu odpočine. Myslel přitom pochopitelně i na Johna Sinclaira. Měl by vůbec nějakou šanci, kdyby se

- 43 -

sám pokusil Johna osvobodit?

A tak se rozhodl počkat na Suka.

Současně doufal, že John Sinclair bude bojovat do posledního dechu...

Rozhodně jsem nemínil dát svou kůži lacino. Ale nevedlo se mi dobře.

Nevěděl jsem, jestli je den nebo noc. V téhle zatracené tmě člověk ztrácel pojem o čase. Kromě toho jsem se nemohl podívat na hodinky, protože jsem byl rafinovaným způsobem spoután.

Ležel jsem na zemi. Ruce a nohy jsem měl roztažené daleko od těla, takže jsem vypadal jako velké písmeno X.

Byl jsem pevně připoutaný ke kolíkům zatlučeným do puklin ve skále. Nemohl jsem se vůbec pohnout.

K tomu se ještě přidaly bolesti hlavy. Za krkem mne píchalo a celý jsem opuchl. Celý jsem otupěl.

Nic jsem nerozeznával. Ani vpravo nebo vlevo. Nade mnou také nic. Tma skýtala stále stejný obrázek. Ale poznal jsem, že vlak stále stojí blízko mne, protože jsem cítil pach oleje. Stará lokomotiva páchla olejem a kovem.

Provaz, kterým jsem byl připoutaný, neutáhli naštěstí tak, abych nemohl otáčet zápěstím. Krev mohla volně proudit. Nepodařilo se mi však vyvléci je ze smyček.

I zbraně mi ponechali. Jistě, kříže se báli. I stříbrné dýky. A o berettě můj protivník nevěděl.

Něco se mi nelíbilo. Můj vnitřní pocit mi říkal, že tu

- 44 -

nejsem sám. Bohužel jsem neviděl, kdo číhá v mé blízkosti.

Často se mi zdálo, že se něco pohnulo. Několikrát jsem ucítil na obličeji lehký závan.

Co to mohlo být?

Nevzdával jsem se. Stále znovu a znovu jsem se pokoušel vysmeknout se z pout. Ale jakkoliv jsem kroutil zápěstím, nepovedlo se mi to.

Smyčky byly sice volnější, ale při každém mém pohybu se pomalu stahovaly.

Čas ubíhal.

Bolest v zátylku zůstávala. Navíc otekl. A v hlavě se stále ozývalo protivné ťukání. Studený vzduch se dal téměř

kousat. Při každém nadechnutí mi ulpěl jako jemný povlak na jazyku.

Nebyl to svěží vzduch, kterého užíváme ve volné přírodě. Byla v něm cítit práchnivina, která se tak báječně hodila k upírům. Nebo ten zápach vylučoval bílý kostlivec.

I na něj jsem myslel. Mnohokrát jsem měl co do činění s oživlými kostrami. Zrovna nedávno jsem měl jistý případ v Bavorsku. Nicméně jsem věřil, že tato záležitost se podstatně liší.

Kostlivec musel mít jiný důvod. Určitě sledoval přesně stanovený cíl.

Dosud jsem slyšel jen vlastní dech. Všechno se v okamžiku změnilo.

Ještě v hlubokém zamyšlení jsem zaslechl hluk. Byly to šouravé kroky po drsném skalním povrchu, podmalované klapáním.

Jako když hladový pes táhne velkou kost...

I kostlivec se skládal z četných kostí. Musel se blížit ke

- 45 -

mně.

Ležel jsem bez hnutí na zádech. V mém nitru narůstal pocit napětí. Nebyl to však strach. Číhal jsem na to, co se objeví.

Neznámý neviditelný změnil směr. Nekráčel přímo ke mně. Začal tím, že mne obcházel. Kroužil kolem mne jako kočka kolem horké kaše. Číhal jsem na každý jeho krok.

Do mých uší doléhaly děsivé zvuky.

Časté smýkavé a opět duté klapání. Byl jsem napnutý k prasknutí. Jestli byl kostlivec ozbrojený a já jsem před ním ležel bezmocně na, zemi, udeřila jistě moje poslední hodinka.

Mohl mne pohodlně zabít, protože jsem mu nemohl klást odpor.

Kroky náhle zesílily. Usoudil jsem, že cizí postava stojí vedle mne. Neviděl jsem ho, ale cítil jsem jeho vnitřní sílu, která z něj vycházela.

Něco se mě dotklo na pravém boku. Trhl jsem sebou.

Potom jsem se soustředil na náhlý dotyk.

Byly to prsty.

Špičaté, kostnaté. Objížděly obrysy mého těla. Doufal jsem, že zamíří ke hrudi, kde ležel kříž.

Tuhle radost mi neznámý neudělal. Najednou tlak povolil. Jeskyní se rozlehl tichý šepot.

„Dostali jsme tě. Chytili jsme tě, náš zachránce. Ty nás vysvobodíš..."

Se vším jsem počítal, ale ne s tímto úkolem. Jak a koho mám vlastně vysvobodit?

Byl jsem zticha, protože kostlivec mluvil dál.

„Byli jsme prach. Ale existence nekončí v prachu.

Zůstává v něm uchována minulost. Žije v něm duch. Duch,

- 46 -

který žízní a touží po krvi. Po tvé krvi."

Náhle se mi rozsvítilo. Bylo mi jasné, že se povede ještě hůř. Hrdlo se mi sevřelo a cítil jsem nepříjemné chvění kolem žaludku.

Když někdo potřebuje krev, nenajde ji ani u kostlivce, ani u rozpadlých těl. Neznámý měl pravdu. Byl jsem jediný, kdo zde mohl dát krev.

Neprožil jsem už něco takového? Před nějakým časem si Satan rovněž žádal mou krev a chtěl mě dostat do svého strašného světa. Přežil jsem jenom zázrakem.

A nyní mě čekalo něco podobného?

Krev člověka pro zabitého upíra. Jeho duch stále žil.

Potřeboval jen krev, aby mohl znovu ožít.

Prach upíra a krev - jaká podivná směsice!

Věděl jsem, že takový vztah existuje. Zvláště zde, v Rumunsku. Bylo to tenkrát, když jsem se seznámil se starým Markem. Osud někdy dovede připravit bláznivé kousky. Všechno tvořilo jediný uzavřený kruh, který mne opět přivedl do Petrily.

V žádném případě jsem si nepřál, aby se tahle prokletá hora stala mým hrobem.

„Moje krev?" vmetl jsem otázku do tmy a doufal jsem v odpověď, která nepřicházela.

Neviditelný začal jednat. Udělal něco, s čím jsem nepočítal.

Opět jsem pocítil tlak kostnatého prstu. Tentokrát mi přejel přes paži.

Ale to nebylo všechno.

Moje oblečení nemohlo vzdorovat předmětu, který je rozřízl. Snad nůž nebo ostrá holicí čepelka.

Neutrpělo jenom oblečení. Můj protivník měl jiný

- 47 -

úmysl. Chtěl mě zranit.

Na lokti jsem ucítil pronikavou palčivou bolest, jak ostří projelo kůží a zanechalo za sebou ránu. Netroufal jsem si odhadnout, jak je řez dlouhý. Z rány něco kapalo.

Moje krev...

Potrava pro upíry!

Vesnice zažila malou senzaci, když se pozdě odpoledne objevil nad Petrilou vrtulník a pilot hledal vhodné místo k přistání. Svištění rotoru vyhnalo hodně lidí z domovů a ani Marek nebyl výjimkou. Věděl, komu návštěva patří a těšilo ho, že Suko dostál svému slibu.

Markovi se podařilo na pár hodin zdřímnout. Teď se cítil svěží, v dobré fyzické i psychické kondici.

Vrtulník letěl nízko. Byl natřený šedozelenou maskovací barvou. Sukovi nebo spíše jeho představenému siru Jamesovi se podařilo přesvědčit příslušné úřady.

Rozumí se v Rumunsku.

Z mnoha komínů stoupaly pentle kouře, které listy vrtule rozháněly do všech stran. Stroj pomalu přistával.

Pilot jej posadil téměř doprostřed vesnice.

Marek se tam rozběhl. Cestou jej předběhly děti, pro něž toto přistání bylo vítanou změnou.

Když se Marek dostal na místo, vrtulník se už dotkl sanicemi země. Suko se chystal vystoupit. Mluvil ještě s pilotem. Na rozloučenou mu podával ruku.

Přikrčený odcházel od stroje, aby se dostal z dosahu

- 48 -

vrtule. Vrtulník se opět vznesl proti šedivé obloze. Suko zahlédl Markovo mávání a zvedl ruku na pozdrav.

Muži se setkali. Objali se.

„Všechno v pořádku?" zeptal se Suko.

„Ne tak docela."

„Ale vede se ti dobře."

Suko táhl Marka pryč a usmíval se na něj.

„Přiměřeně."

„A co John?"

„To je problém, který tady ovšem nevyřešíme. Pojď ke mně domů, prosím."

„Dobrá."

Zamířili k Markovu domu. Děti je doprovázely a hleděly zvědavě na cizince. Ale oba dospělí se pramálo starali o jejich tázavé pohledy. O případu zatím nehovořili.

Host z Londýna se stále rozhlížel, až to bylo Markovi nápadné. „Co se děje?"

„Vlastně nic. Chtěl jsem jen vědět, jestli se v Petrile něco změnilo."

„Nic se nezměnilo. Kostel stále stojí a také naši přátelé nejsou vyřízeni."

„Kdo má něco společného s lovcem duchů, nesmí se divit, když na něj tahle stvoření tu a tam zaútočí."

„To jsou mi novinky. Už jsem se vzdal myšlenky, že bych mohl všechny zničit. Je jich prostě příliš mnoho, rozumíš? Často mám pocit, jako by znovu dorůstali nebo se vyplazili ze země, aby znovu udeřili."

„Jako u Johna?"

„To ti neřeknu, Suko. Zmizel. Unesli ho. Kam, to musíme teprve vypátrat." Mezitím došli k Markovu domu.

František otevřel. „Pojď dál. Uvnitř si popovídáme, co

- 49 -

dál."

„Máme k dispozici vůz?" zeptal se Suko.

„Ano. John si vypůjčil vůz. A já mám naštěstí náhradní klíč." Marek se tiše zasmál.

„To je dobře."

Posadili se v kuchyni. Marek chtěl připravit nějaké jídlo, protože Sukovi cestou pořádně vyhládlo.

„Mám něco uvařit?" nabízel Marek.

„Ne, vezmu si tu dobrou slaninu, co ses s ní chlubil naposledy."

„Já také."

Marek šel pro jídlo.

Suko zůstal sedět za stolem. Vyhlížel z okna. Počasí se změnilo. Bylo pošmourno a vrcholky hor se ukryly v mracích. Seděly na nich jako šedobílé věnce. Suko doufal, že se nevplíží do údolí. Takové počasí vůbec nemiloval.

Marek přinesl chléb a slaninu.

„To je moje obvyklé denní jídlo. Je v něm všechno, co chlap potřebuje."

Suko ukázal na láhev se samohonkou.

„I v tomhle?"

„Ano. Je to lék na duši i žaludek."

Přistrčil Sukovi sklenici, ale ten na ni položil ruku.

„Děkuji, nechci."

„Proč?"

„Napiju se vody."

„Čisté vody?"

„Ano. Kranenberger."

Marek vstal. „Komické slovo. Ještě jsem ho nikde neslyšel."

Suko se usmál. „Ovšem. Je to odborný výraz."

- 50 -

Voda byla průzračná a chutnala výborně. Suko vyprázdnil první sklenici a potom se pustil do jídla. V

ústech mu střídavě mizely kousky chleba a slaniny.

Marek vyprávěl. Začal jízdou pohřebního vlaku, který

několikrát pozoroval. Jezdil jenom za úplňku a vždy tajemně zmizel.

„Odkud přijížděl?" zeptal se Suko. „Takový vlak má přece svůj start i cíl."

„Z nicoty."

Inspektor pohlédl na Marka přes nůž, kterým si ukrajoval jídlo.

„To je sice odpověď, ale ne taková, která by mne uspokojila, jestli mi rozumíš."

„To ti dokonce věřím. Ale co mám říct? Taková je skutečnost."

„Ty jsi po tom nepátral? Neprošel jsi trasu, po které jezdí?"

„Ještě ne."

„Zahájíme pátrání tady."

„Ano." Marek ukrojil kousek slaniny. „Pochopitelně jsem se přeptával a pátral jsem. Tahle trať existovala už

před padesáti lety. Jezdilo se po ní i během války. Později ji uzavřeli. Není to ovšem případ upířího expresu jako tenkrát, když jsme honili Bogdanowiche. Tenhle vlak tvoří pouze lokomotiva a jeden vagon, z jehož oken vyčnívají rakve."

Suko žvýkal a mnul si zároveň čelo.

„Připadá mi to cele dost zamotané."

„Mně také."

„Nicméně jsem tady a měli bychom něco podniknout.

Jak tě znám, určitě sis připravil nějaký plán."

- 51 -

„Ano. Chci osvobodit Johna Sinclaira."

Suko souhlasně přikývl. „To se rozumí samo sebou.

Kde končí trať?"

„Někde v horách. Na nepřístupném místě. Vozem se až

nahoru nedostaneme. To je jisté."

„Tak půjdeme pěšky."

„Já jsem pro, Suko."

„A vlak jezdí každý večer?" Suko si napíchl další kousek slaniny na špičku nože.

„Jenom za úplňku."

„Ten je právě dnes. Jenom stále nemohu najít motiv pro jeho existenci. Co se nachází v rakvích?"

„Prach."

„Nebezpečný prach," upřesnil inspektor. „To jsi mi už

sdělil. Prach, který se náhle změní v ducha upíra. S

normální hlavou. Nebo téměř normální. Zajímá mne, co se musí stát, aby k něčemu podobnému došlo."

„Nemám zdání."

Suko přemýšlel a hleděl přitom upřeně na desku stolu.

„Všechno má svůj důvod. I tady existuje motiv, který

možná leží někde v minulosti. Nenarazil jsi na něco takového?"

Marek zamával odmítavě rukou. „Všude jsem se přeptával. I starců ve vesnici, ale nikde jsem o tom nenašel žádný důkaz."

„Nebo ti ho nechtěli říct?"

„To si nemyslím, Suko. Lidé ve vesnici mi věří. Ne, v Petrile probíhá všechno normálně. Jenom ten zatracený

vlak s těmi rakvemi sem jaksi nepatří."

„Odněkud odjíždí a někam přijíždí," řekl Suko a zapíchl přitom prsty do dvou bodů na stole. „Musí mít někde cíl, o

- 52 -

tom není pochyb."

„Ano, ano, jistě, ale..."

„Kde začneme? Na startu nebo v cíli?"

„Ten vlak odnikud nevyjíždí, Suko."

„Opravdu ne?"

„Ne, jestliže myslíš nádraží nebo něco podobného.

Koleje náhle končí v krajině."

„A jak se potom objeví vlak?"

„Vypadá to, jako by vypadl z mraků. Materializuje se.

Opravdu nevím. Kromě toho patří ke starým vyřazeným typům."

„Ano," souhlasil Suko a otřel si rukou obličej. Stále řešil jedinou otázku. Start nebo cíl?

Nejdůležitější bylo najít Johna Sinclaira. Proto museli jet směrem ke konečné stanici vlaku. Suko se velmi zajímal o místo, kam měl vlak namířeno. Ještě se nesetmělo. Měli dost času. Noc se ohlásí později.

„Jsi připravený, Marku?"

„Vždy ve střehu."

Suko vstal. „Tak pojedeme."

Marek se ani neptal, kam pojedou. S radostí přenechal Sukovi velení.

„Jakou máš zbraň?"

Kolíkář se zašklebil. „Kolík a armádní pistoli."

„Střílí ještě?"

„Jako hrom." Marek natáhl ruku a ukazováčkem mačkal neviditelnou spoušť.

Suko mu dal za pravdu. Vypůjčený fiat parkoval za domem na dvorku, kde se povalovaly náhradní díly a haraburdí. „Těžko se dostávám k práci," vysvětloval Rumun. „Jenom tu a tam."

- 53 -

„Už tě to nebaví?"

„To taky."

„Měl bys jít do penze, Marku."

„Řekni to svému šefovi."

„Ten nikdy nepůjde."

„Dokud se tu bude potulovat více mých vrstevníků, zůstanu tady i já."

„Jistě."

Marek vyvedl Suka z vesnice do volné krajiny, která nebyla plochá, ale občas stoupala nebo klesala.

Suko si připadal jako na vlnách.

Co se počasí týče, Sukovy naděje se nenaplnily.

Šedobílá mračna se postupně stahovala z vrcholků hor do údolí. Žádná překážka je nemohla zadržet.

Opustili Petrilu. Nevydali se však směrem k temné hradbě lesa, ale zůstali v širokém údolí. Nejeli sice po asfaltové silnici, ale cesta naštěstí nebyla příliš hrbolatá.

Jinak by pneumatiky fiata dostaly pořádně zabrat. Vůz se jen stěží prodíral kupředu.

Potom se objevily koleje. Najednou byly zde. Suko zabrzdil vedle nich.

Marek spustil okno.

Dovnitř vrazil vlhký vzduch.

„Tak to vidíš na vlastní oči."

„Kam teď?"

„Udržuj směr."

Suko nejdřív vystoupil a zkoumal trať. Pokyvoval zamyšleně hlavou, když usedal zpátky za volant.

„To je pravda," řekl. „Po teto trati jezdí vlak."

„Aby ne."

„Jedeme dál."

- 54 -

Jeli vedle kolejí, pokud jim to terén dovoloval.

Mezitím na údolí padl soumrak. Nepomáhala ani světla reflektorů. Mlha spolkla halogenové světlo už po několika metrech.

„Už jsi tady byl?" zeptal se Suko.

„Ano."

„Kdy končí koleje?"

„Tak přesně to zase nevím. Ale někde najednou zmizí."

Dva muži projížděli opuštěnými karpatskými údolími.

Doprovázely je hrozivé stíny hor.

Nikde ani živáčka.

Lesy stály jako neproniknutelná stěna. Skrývaly tajemství, které nikdo nikdy neobjeví.

Byla to děsivá, příšerná krajina. Jako stvořená pro natáčení hororu. Ideální pro postavy, jako byl hrabě Drákula, který žil v pochmurném karpatském zámku. Jeho postava byla opředena spoustou legend.

Netrvalo dlouho, když pás kolejí náhle zmizel.

Suko si toho rovněž všiml. Zastavil a vystoupil. Po chvilce se vrátil do vozu a rozpačitě krčil rameny.

„Nemáme šanci," prohlásil.

„Vždyť jsem ti to říkal."

„Pojedeme zpátky, tam kde jsme našli začátek."

Marek neodporoval. O něco později zastavili na začátku kolejí. Nebyla zde obvyklá železniční zarážka. Koleje zmizely jen tak. Překryla je vysoká tráva.

Suko lámal jejich stébla a zval Marka k sobě. „Podívej se na tohle."

„Jsou hladké," divil se Kolíkář.

„Správně." Suko se narovnal. „Podle mého názoru vyjíždí vlak odsud."

- 55 -

„Ano, to je možné."

Inspektor se rozhlédl. Nacházeli se na rovině. Nebyla zarostlá jen vysokou trávou. Jejich výhled omezovaly i keře rostoucí do výše dospělého muže. Větve se komíhaly jako chvějící se paže.

„Chceš tady čekat?" zeptal se Marek. Suko mrkl na hodinky. „Kdy vlak vlastně projíždí?"

„Bývá poměrně přesný. Většinou kolem půlnoci. Někdy dřív, jindy později."

„Zajímalo by mne," zamumlal Suko, „jestli dnes vlastně pojede. Myslím dnes v noci."

„Proč by neměl?"

„To je přece jasné. Mají Johna."

Kolíkář odporoval. „Znamená to, že jeho úkol tím končí?"

„Dá se to tak říct."

„Myslíš, že čekali na Johna Sinclaira? Odkud by věděli, že přijde?"

„Nečekali přímo na Johna. Patrně na jakéhokoliv člověka."

„Hm. Zatraceně to komplikuješ, Suko." Marek změnil téma. „Okay, víme s jistou určitostí, že vlak vyjíždí odsud.

Ale není tady. Kde vězí?"

„V cíli."

„Zůstane tam?"

„Přiznej se, Marku, viděl jsi vlak, jak jel jenom jedním směrem nebo se vracel i nazpátek?"

„Jenom jedním směrem."

„Tak to vidíš."

„V tom případě by se měl vracet zpátky."

„Vypadá to tak."

- 56 -

Suko se poškrábal na bradě. „Je to zlé. Asi jsme někde udělali chybu. Každopádně bychom si mohli být jistí, že tady už nic nenajdeme."

„Až do cíle."

„Pokud to bude možné."

Chtěli už nastoupit, když se stalo něco, co je donutilo změnit plán.

Z protisměru jakoby z velké dálky se ozvalo bouchání kol o koleje.

Marek strčil do Suka. „Zatraceně, to je on. To je vlak, Suko. Máme štěstí..."

Pod jeho poslední poznámku by se inspektor nepodepsal...

Z rány vytékala moje krev! Nestříkala jako voda z konve, ale pěkně po kapkách, které se vpíjely do podlahy.

Stále jsem neviděl postavu stojící přede mnou, která mne zranila.

„Tak," slyšel jsem hlas, který přicházel ze všech stran.

„Nyní vytéká drahocenná tekutina, která nás zachrání. Co se rozpadlo na prach, znovu povstane k životu a obnoví staré zlaté časy upírů."

„Jaký život?" vykřikl jsem přerývaně. „Nemrtvý život, život bez duše. Nic víc."

„Ano, já vím. Ale život nemrtvých je pro nás totéž."

„Kdo jste?"

„Upíři z Krvavé hory."

- 57 -

„Ach tak. Žili jste tady?"

„Ano, to je naše vlast. Před mnoha lety nás lidé pronásledovali. Ale byla to doba, kdy v této zemi vládl mocný kníže."

„Vlad Drakula?"

„Správně. Zbožňoval učení o vampýrech, i když sám nebyl přímo upírem. Ale my jsme praví upíři. Chtěli jsme být s ním. Bohužel se to dozvěděli určití lidé, kteří nás zahnali do hradu, aby nás zabili. Nejdříve všechny probodli kolíkem a potom se dívali, jak se rozpadáme na prach. Naši nepřátele však nevědomky učinili jednu chybu. Po probodnutí vytáhli kolíky z našich těl, protože viděli prach a mysleli, že tím je vše vyřízeno. Jenže nebylo. Prach naházeli do rakví a shodili před vchod do jedné jeskyně.

Lidé však nepočítali s tím, že čas se nezastaví. Později zde našli rudu. Ne stříbro nebo zlato, ale vzácný kov. Hora se otevřela, protože rudu začali těžit. Vystavěli i železniční trať. Ale potom objevili rakve. Dělníci se polekali a rozutekli se. Už se nikdy nevrátili zpátky. Hora však zůstala otevřená a já jsem mohl lépe přežít."

„Proč?"

„Chtěli mě upálit. Podařilo se mi utéct. Moje maso shořelo stejně jako oblečení, ale zůstala kostra a v ní se nacházel život. Byl jsem dost silný, abych mohl vládnout.

Jmenuji se Kesko."

„Nikdy jsem to jméno neslyšel."

Neznámý se zasmál. „Žiješ v jiné zemi. V

Sedmihradsku mi říkají Černý muž. Vrhal jsem se do tmavé noci, abych si vybral oběť. Tahle vzpomínka se stane skutečností, až tvá krev dodá mně a mým přátelům novou sílu. Stačí jen pár kapek. Cítíš, jak jsou duchové

- 58 -

neklidní?"

„Ne."

„Tak vyčkej."

Po těchto slovech se Kesko vzdálil. Znal jsem malou část teto záhady. Upíři by se skutečně nemohli vrátit, kdyby muži tenkrát provedli důsledně svou práci. Teď jsem měl s nimi problémy.

Byl to dech, který se jako lehký vánek dotkl mého obličeje?

Nebo se mě dotkly kostnaté prsty, aby mi daly najevo, že po jejich pohlazení už přijde jenom smrt? Čím více ubíhal čas, tím ve mně narůstal pocit, že se mi povede ještě hůř.

Byli zde. Pohybovali se v mé bezprostřední blízkosti.

Dokonce se mi dostalo i vysvětlení z temných hlubin skalní sluje.

„To jsou duchové, kteří tě hladí, člověče. Oni sami se postarají, abys jim dal svou krev."

„Řekni mi aspoň, kolik už uplynulo času," zasupěl jsem.

„Slunce se už jednou otočilo."

Nebylo to sice přesné vyjádření, ale přeběhl mi po něm mráz po zádech. To znamená, že zde ležím celý den.

„Čekali jsme," ozval se znovu Kesko. „Musel ses nejdříve probrat z bezvědomí. Po celou dobu jsem tě nespustil z očí."

„Tisíceré díky! Něco takového se platí stříbrem."

„Neměl by ses vyčerpávat mluvením. Raději se soustřeď."

„Jak se mohu soustředit, když se kolem mne ozývá příšerný hluk. Vůbec se mi to nelíbí."

Po obou stranách jsem vnímal stenání, mlaskání a také

- 59 -

hrozivě znějící srkání. Některý z duchů se snažil zachytit kapky, které vytékaly z rány. Cosi studeného mi přejíždělo paži a potom se zmocnilo celého těla. Cítil jsem pach krypty a plísně.

„Duchové upírů tančí kolem tebe," zaslechl jsem Keskovo vysvětlení. „Občerstvují se tvou krví, aby získali sílu, která jim patří."

„Toho se klidně zřeknu. Ty nepotřebuješ sílu?"

„Já budu poslední. Budu tím, který všechno skončí jednou provždy."

S něčím takovým jsem počítal. Definitivní konec. Můj konec. Protože kostlivec byl rovněž upírem, jistě by mu nečinilo žádné potíže zatnout své špičáky do mého hrdla a vysát poslední kapky krve. Zatraceně nepříjemná situace!

Vedle mne to vibrovalo, chvělo se a tančilo. I přes své neutěšené postavení bych rád viděl, co se odehrává na otevřené scéně. To se mi však nepodařilo.

Zato jsem zažil něco jiného.

Dotyk - studený, ledový...

Byla to opravdu ruka? Nemohl jsem se pohnout.

Dokonce i rty se přestaly chvět. Slova oživlého Keska mi nešla z hlavy. Mluvil o tom, že duchové upírů budou regenerovat.

V podtextu to znamenalo: Z prachu povstanou těla.

Oživlá těla lačnící po krvi. Hrozilo obrovské nebezpečí a já jsem ležel bezmocně na zemi a nemohl jsem proti tomu nic podniknout.

Asi jsem příliš dlouho váhal a odvrátil pozornost.

Každopádně bylo již pozdě. Slyšel jsem, jak se duchové zhmotňují.

I Kesko se potěšil. „Ano, to je ono. Ta nádhera.

- 60 -

Podařilo se nám to. Staří upíři se vracejí zpět do života.

Teď můžeme pokračovat v přerušeném díle."

Naslouchal jsem jeho chvalozpěvu a myslel jsem přitom na svůj kříž. Kdyby se mi ho podařilo vytáhnout ven.

Nicméně jsem ho mohl aktivovat pomocí zaříkací formule a obrátit jeho sílu proti nepřátelům.

Zatím jsem ji nepotřeboval. Síla světla dokázala mnohé, ale nebyla dosud připravena uvolnit moje pouta.

Musím ještě čekat.

„Ještě trochu," zašeptal Kesko. „Ano, ještě trochu.

Podařilo se to. Je to neuvěřitelné. Prostě báječné. Nemohu se z toho vzpamatovat." Starý upír změněný v kostlivce byl štěstím bez sebe.

Chtěl jsem něco říct. Najednou jsem se nemohl nadechnout. Hrdlo mi svíral tvrdý pařát kostlivce.

Jeho prsty se omotaly kolem mého hrdla jako had.

Nesevřely se, jenom tam zůstaly ležet. Pohnul jsem se a zaslechl jsem Keskův hlas.

„Mohl bych tě teď zabít. Stačí jen stisknout. Ale já jsem ti připravil jinou smrt. Vysaju tě do poslední kapky, která mi opět vrátí dřívější podobu."

O tom jsem nepochyboval. Ale současně jsem vynakládal všechny síly a um, abych tomu zabránil.

Stáhl ruku zpět. Sípavě jsem se nadechl a bušení ve spáncích polevilo.

Potom jsem zaslechl kroky.

Podle hluku jsem poznal, že se Kesko vzdaluje. Neviděl jsem, kam odchází, ale podle zvuku to bylo poměrně daleko. Pokud jsem se nemýlil, nacházel se někde u východu z jeskyně.

Po ostatních upírech nebylo ani vidu, ani slechu. Patrně

- 61 -

stáli nehybně kolem mne.

Potom něco zarachotilo. Současně se ozvalo zaskřípění.

Měl jsem výhodnou polohu, která mi umožnila hledět směrem, odkud přicházely jednotlivé zvuky. V temnotě se objevil světlý čtverec.

Kostlivec pootevřel vrata do štoly. Neviděl jsem téměř

nic. Teprve o něco později, když rozsvítil dvě lucerny, jsem se konečně mohl rozhlédnout.

Jejich světlo tančilo ve skalní štole. Svezlo se po lokomotivě, vagónu. Vylouplo ze tmy postavy, které předtím byly prachem a nyní se příšerným způsobem změnily.

V jejich tvůrci, který jim dal svou krev, se zastavil dech...

Moje krev smíšená s jejich prachem stvořila oživlé mrtvoly s bledými obličeji. Tesáky jako ostré šavle vyčnívaly z horní čelisti. Mnohdy byly tak dlouhé, že sahaly téměř k dolnímu rtu.

Byli ještě zesláblí. Více jak polovina z nich se jen s námahou udržela na nohou. Potáceli se jako opilí. Mnohdy přehledli rakve a kopli do nich bosýma nohama. Někteří upadli, ale znovu se rychle zvedli. Všichni zírali vybledlýma očima tam, kde se nacházela krev - tedy na mne.

Byl jsem donucen ležet tiše na zemi. Kesko se nezměnil až na jednu maličkost. Z velkého otvoru v jeho lebce, kde

- 62 -

předtím byla ústa, rovněž vyrůstaly dva ostré špičáky.

Důkaz toho, že se jedná o velmi nebezpečného upíra.

Zatím nic nepodnikali.

Vstávali, ožívali.

Kesko přistoupil ke mně.

Sklonil lebku a strnule se na mne zahleděl.

Vzhlížel jsem k němu.

Můj pohled se vpíjel do prázdných očních otvorů, ve kterých se tu a tam odrazilo světlo svítilny.

„Je to moje družina, mí přátele. I jejich nuzný oděv se změní. Bude to děsivá hrůza, začátek velkého útoku.

Zmocníme se lidí jednoho po druhém. Nikoho neušetříme.

My, zapomenutí z Krvavé hory. Ty zde také najdeš svou konečnou stanici, dárce krve."

„A co je s nimi? Proč nejdou?"

„Buď bez obav, už brzy zmizí. Tak jak si to přeji.

Nasednou do vagónu a vlak s nimi vyrazí na novou jízdu.

Jenže tentokrát nebudou ležet jako prach v rakvích. To se změnilo. Budou sedět na lavicích a koukat z okna. Těšit se, jak lidé umírají strachem, když vpadnou do vesnice a pustí se do svého krvavého díla."

Často mi různí démoni slibovali bezútěšnou a temnou budoucnost. Doposud se jejich sliby nikdy nenaplnily.

V teto chvíli to pro mne vypadalo velmi nepříznivě. Byl jsem spoutaný. Vydaný svým nepřátelům na milost a nemilost. Neviděl jsem žádnou možnost, jak se osvobodit vlastním přičiněním.

Myslel jsem pochopitelně i na svého starého přítele Marka. Nenáviděl upíry jako nikdo na světě. Ne nadarmo dostal svou přezdívku Kolíkář. Ale mohl se sám postavit této prokleté smečce zdivočelých upírů? Připadalo mi to

- 63 -

téměř nemožné. Kromě toho jsem nevěděl, jak Marek přežil pád z vagónu. Možná na něj padla rakev. A ta bývá zatraceně těžká.

Nevím, jestli Kesko uhodl mé myšlenky. V každém případě hovořil o tom, na co jsem teď myslel. „Pomoc nečekej," vydralo se z jeho bezmasých úst. „Jsi sám. Jsi v naší moci a my z tebe vysajeme poslední kapku krve, to mi věř."

„No dobrá," odpověděl jsem netečně.

Ze strany se sem hrnula bledá postava. Bledý byl pouze obličej. Šaty měl ušpiněné. Upír měl dokořán otevřená ústa. Cosi šedivého mu viselo z úst jako punčocha. Nejspíš

jazyk.

Hnal se sem jako divoká voda. Dychtil po mé životodárné tekutině. Téměř by se mu to podařilo. Ale já jsem byl Keskovou kořistí a tak to mělo zůstat i nadále.

Kesko se otočil a jeho kostnaté paže uhodily. Zasáhly postavu z boku. Upír se zatočil a padl zády na jednu z rakví. Ta nevydržela jeho váhu a rozlomila se jako oříšek v louskáčku.

Ostatní přihlíželi. Ani se nehnuli, aby podepřeli svého druha, který se válel ve zbytcích rakve a ztěžka vstával.

Hleděl do prázdna. Stále otvíral ústa. Zuby v nich blýskaly jako perleťové krápníky.

Kesko mě opět opustil. Chňapnul po upírovi a zatřásl s ním.

Upír začal prskat. Zaklonil hlavu. Z dokořán otevřených úst se draly příšerné zvuky proti neviditelnému stropu jeskyně.

Když ho Kesko pustil, už neupadl. Potácel se sice, ale udržel se na nohou. Kostlivec - upír byl velmi spokojený,

- 64 -

což dal najevo přátelským pokývnutím.

Ve vagónu se nacházelo osm rakví. Jednu z nich vytáhl Marek z okna.

Zůstalo jich sedm.

Sedm rakví naplněných prachem upírů. Díky mé krvi se z nich opět staly hrozné bestie, kterými už jednou byli.

Nyní načerpali dostatek síly, aby mohli vyrazit na cestu.

Kesko je sehnal dohromady jako ovčák své stádo.

Vyplašil je a oni ho poslechli.

Každý z nich se ocitl ve světle lucerny. Jejich obličeje byly děsivé. Masky, jaké by nevymyslel žádný malíř.

Vlasy sahaly až na ramena. Jeden z nich měl na obličeji šrám, který se zahojil a jizva svítila jako červený vykřičník.

Tento upír šel jako poslední a uzavíral řadu. Kesko se zastavil před ním. Připadal mi jako vojenský šikovatel, který chce vydat poslední rozkazy.

V kostlivcově obličeji nebylo znát sebemenší hnutí.

Jeho hlas se dral z úst jako poslední pozdrav pekla. Mluvil k nim, ale nerozuměl jsem jedinému slovu. Byla to směsice prskání, mumlání, ale oni mu rozuměli. Pochopili jeho rozkaz a okamžitě jej provedli. Kesko se otočil a ukázal prstem na lokomotivu a na vagon.

Poslušně jako školáčci nastupovali jeden za druhým do vagónu. Protože jsem ležel na zemi, mohl jsem všechno dobře pozorovat.

I Kesko přihlížel. Kostlivci se splnilo jeho přání. O tom nebylo pochyb. Sebemenším pohybem nedal najevo, že dosáhl svého cíle.

Upíři se ve vagónu, který jsem důvěrně znal, rozesadili na dřevěné lavičky, na kterých bylo pro všechny dost místa.

- 65 -

Holohlavý upír vystrčil ještě hlavu z okna jako k poslednímu pozdravu. Obličej potažený tenkou kůží se protáhl, když se zašklebil.

Vlak ještě stál. Byl jsem zvědavý, jak a kdy se rozjede.

Kromě toho se ani neotočil. Lokomotiva by nyní musela postrkovat vagon.

Jaké magické síly ovládá kostlivec, který nyní lezl do budky lokomotivy. Museli to být démoni, kteří ovládali neživé věci a uváděli je do pohybu. Viděl jsem už jet vůz, aniž bych někoho viděl sedět za volantem. Vedly jej pouze magické síly.

A tak se stalo i v tomto případě.

Stroj sebou trhl. Přesně v tom okamžiku, kdy se v kabině strojvůdce krátce zablesklo. Lokomotiva se začala otřásat. Vypadalo to, jako by se nechtěla pohnout. Netrvalo to déle jak dvě vteřiny.

Kola se protočila. Vylétl svazek jisker. Náraz byl tak silný, že mohl uvést vagon do pohybu.

Začal se pomalu rozjíždět. Kola se pevně zachytila na kolejnicích. Teď už jej nebylo možno zastavit. A když ano, tak opět pomocí magických sil.

Zůstane kostlivec v budce?

Ne, chtěl dodržet svůj slib. Seskočil z budky. Když

dopadl, zdálo se, že se zlomil. Ale nebyla to bohužel pravda. Zůstal stát. Kesko mne chtěl za každou cenu zabít.

Narovnal se. Poodstoupil o dva kroky zpět, aby se podíval, kde se vlak nachází. Ještě se nedostal k východu ze skalní sluje.

Projížděl mezi lucernami, potom opustil horu a dostal se do volné krajiny.

Ale kostlivec setrval na místě. Teď byla řada na mně.

- 66 -

Kesko přistoupil ke mně. Podle jeho vzhledu nemohl člověk usuzovat, nakolik se raduje ze svého triumfu. Nic jsem neviděl, ale cítil jsem jeho převahu. Měl mě zcela ve své moci.

Nelíbilo se mi, že něco svírá v kostnatých prstech.

Nejdříve jsem si myslel, že je to špičatý kámen. Mýlil jsem se. Ne, nebyl to kámen. Takhle vyhlížel ostrý nůž!

Polkl jsem.

Upíři přece koušou a sají. Zaboří své špičáky do lidské žíly, aby se dostali ke krvi. Ale existovaly bohužel i jiné metody, které jsem měl možnost poznat. Jestliže mě Kesko zabije a trefí se nožem do určitého místa, tak potom...

Raději jsem o tom dál nepřemýšlel a pokusil jsem se Keska odvrátit od jeho plánu.

„Jsi opravdový upír? Určitě ne. Upíři přece kousnou a sají. Nepotřebují k tomu nůž, jako máš ty."

„No a?"

„Chceš mě zabít nožem?"

„Ano!"

„A co potom?"

„Občerstvím se. Tvoje krev..."

„Dobrá, dobrá, Kesko. Bohužel znám velmi dobře ten obřad."

„Tvoje krev poslouží dobré věci. Cítím, že jsi zvláštní člověk. Máš v sobě něco, čeho se snad i bojím. Proto jsem se k tobě ani nepřiblížil, když jsi ležel v bezvědomí.

Přemýšlel jsem, kdo vlastně jsi. Bez úspěchu. Žil jsem příliš dlouho v ústraní."

„Chceš vědět, kdo jsem?"

Chvíli přemýšlel.

V dálce zazněl lomoz vzdalujícího se vlaku.

- 67 -

„Ano, řekni mi to."

„Jmenuji se John Sinclair. Říkají mi také lovec duchů.

Už jsem poslal do pekla víc upírů, než jsi ve svém životě viděl."

Čekal, jestli budu pokračovat.

Odmlčel jsem se.

„Tak takhle je to tedy," řekl. „Ale tentokrát jsi prohrál.

Nemůžeš se pohnout. Spoutali jsme tě. Nemůžeš se bránit."

Během své řeči se blížil ke mně a zeširoka se nade mnou rozkročil.

V kostnatém pařátu svíral nůž. Měl tmavé ostří. Jistě sloužil k mnoha pradávným obřadům. Ale byl proklatě ostrý a přinášel s sebou smrt.

Nevím, zda Kesko mířil či nikoliv.

V každém případě zvedl ruku k úderu.

„Tvoje krev," zařval. „Tvoje krev ni přinese věčný

život!"

I já jsem vykřikl.

Byla to fomule, která oživila sílu mého kříže. Vsadil jsem vše na jednu kartu. Hop nebo trop.

„Terra pestem teneto - Salus hic maneto!"

„Opravdu je to vlak." Marek tomu nechtěl uvěřit.

Mluvil a přitom pochybovačně potřásal hlavou. Potom pohlédl na Suka, který rovněž neskrýval údiv. Jeho pohled letěl po kolejích. „Co tomu říkáš, Suko?"

„To není ledajaký vlak, ale náš vlák. Ten, který

- 68 -

hledáme, milý příteli."

„S Johnem?"

„Kdoví."

Neviděli nic, protože na krajinu už padla tma. Ale mohli poslouchat. Proti nim se nesl hluk kol bušících do kolejnic.

„Tady musí zastavit," řekl Marek. „K čertu, to opravdu musí. Nemůže jet dál."

Suko se rozhlédl. Potřebovali se dobře ukrýt.

Protože Marek váhal, chytil ho Suko za loket a táhl ho pryč od vozu. Mezi vysoké keře, kde zůstali stát.

Markův obličej ožil. Lícní svaly sebou nervózně pocukávaly stejně jako koutky úst. Byl to člověk, který

upíry hluboce nenáviděl. Tato nelávist způsobovala, že je cítil na míle daleko.

„Říkám ti, Suko, že v tom vagónu se vezou upíři. Žádný

prach v rakvích. Podařilo se jim to."

„Pravděpodobně."

Suko se ohlédl doprava. Tam by se musela objevit lokomotiva. Nic se nedělo. Jenom mlha se válela na kolejích.

Potom se z mlhy vyhoupl stín. Mohutný obraz čtyřhranné bedně podobné věci. Rozhodně to nebyla lokomotiva.

To pochopil i Marek. „Zatraceně, to není lokomotiva.

Vagon jede sám?"

„Lokomotiva je vzadu. Tlačí ho."

„Ach tak."

Opatrně se posunovali dopředu, protože nebude trvat dlouho a vlak bude muset zastavit.

Už se ozvaly brzdy.

Suko a Marek zaslechli skřípění. Zahlédli snopce jisker,

- 69 -

které vylétly zpod kol. Lokomotiva i vagon sebou trhly.

Otřásly se - a stály.

Marek se chtěl rozběhnout dopředu. V ruce pevně svíral dubový kolík. Ale Suko strhl Rumuna zpět. „Ještě ne.

Musíme být opatrní. Rád bych nejdříve zjistil, jestli je vagon obsazený. Jestli ano, tak kým."

„Jsou tam upíři, věř mi."

„Jistě."

Suko se postaral o to, aby se Marek držel za ním.

Větvičky jim bránily ve výhledu. Ale když konečně vyhlédli z křovin, otevřelo se jim volné prostranství s vlakem stojícím nehybně na kolejích.

Lokomotiva

opravdu

posunovala

vagon.

Na

jednokolejné trati ani jiná možnost nebyla. Vlak se rýsoval na světlém pozadí oblohy jako obrovský železný netvor. Za otevřenými okny nezpozorovali žádný pohyb. Pokud byl vagon obsazený upíry, museli se dobře skrýt.

„Vlezeme tam?" zeptal se Marek.

Suko přikývl.

„Můžeme to vzít ze dvou stran..."

„Ne. Nastoupíme na jedné straně. Běž k předním dveřím, já se postarám o zadní."

Mezi nimi a vlakem se stále válely husté cáry mlhy.

Pokud by se upíři dívali z oken, nemohli by je oba zahlédnout.

„Jasné?" zeptal se Suko ještě jednou.

Marek, ve kterém to vřelo napětím, přikývl. Jeho nitro bouřilo a v očích se objevil zvláštní bojovný lesk.

„Teď!" zasyčel Suko.

Vyrazili. Zdálo se, že běží hustou vatou. Marek zamířil napravo a Suko se hnal na konec vagónu.

- 70 -

Téměř současně se dostali ke dveřím. Kolíkář možná o vteřinku dříve.

Chytil kliku, rozrazil dveře a chtěl naskočit do vagónu, když se před ním objevila maska holohlavého upíra a jeho pařát uchopil Marka za hrdlo...

Současně se i Suko pokusil otevřít zadní dveře - a měl smůlu. Byly zamčené. S tím Číňan nepočítal. Do svého útoku na dveře vložil tolik síly, že mu ruka sklouzla po vlhké klice a ramenem narazil tvrdě na dveře. Na vteřinu ztratil nad sebou kontrolu. Jinak by se podíval nad sebe, kde se nacházelo okno.

Z něj se vyklonila nějaká postava. V ruce držela cosi dlouhého a uhodila tím Suka.

Suko dostal plný zásah. Tyč zasáhla tvář, ucho a krk.

Inspektor neupadl, ale na malý okamžik se mu před očima roztančily hvězdy. Suko se zapotácel. Rovnováhu nabyl, když narazil na odstaveného fiata.

Musel se nejdřív vzchopit po ráně, kterou mu uštědřil neznámý upír. Před očima mu plavala mlha. Suko hned nepochopil, co je to za zvuk, který se ozývá za mléčně bílou hradbou.

Vlak se rozjížděl!

Rachocení kol jako by Suka opět probudilo k životu.

Vzpomněl si na Marka. Zavrávoral několik kroků

dopředu a uviděl ho.

Kolíkář visel jednou rukou za horní okraj otevřených

- 71 -

dveří. Ze dveří však trčela ruka upíra.

Krvežíznivý netvor chtěl Marka vtáhnout dovnitř!

Náhlý stisk studené upírovy ruky kolem krku Marka šokoval. S tak rychlým útokem nepočítal. Trhl hlavou zpět, aby se zbavil nebezpečného stisku. Upírovy prsty zanechaly na krku krvavé škrábance.

Marek se volnou rukou zachytil horního okraje poletujících dveří. Upír se však nevzdával.

Chtěl se Marka zmocnit jako předtím. Za ním se jako stín mihla tvář jiného upíra.

Markovy šance klesly, když se dal vlak opět do pohybu, jako by ho vedla neviditelná síla.

Upír po něm opět natáhl ruku.

Marek vyrazil pravou ruku, v níž držel kolík. Staré dubové dřevo našlo svůj cíl.

Upír vyrazil skřek, jaký Kolíkář slyšel v poslední době jen zřídka. Něco mezi bubláním a zachroptěním. Už

nemyslel na to, jak se zmocnit své oběti. Těsně za dveřmi zůstal stát, chvíli se potácel a potom se překotil přesně na Marka.

František zaslechl Sukův křik a potom na něj padlo tělo umírajícího upíra. Rumun už ovšem nebyl žádný mladík.

Nemohl se udržet.

Jeho levá ruka se pustila dveří. Rychlost vykonala své a Marek spadl i s neživým tělem upíra ze stupátka pohřebního vlaku.

- 72 -

Štěrkoviště pod kolejemi nebylo vidět. Už dávno je přerostla tráva, která připomínala hustý koberec, který

ztlumil Markův pád. Proto se také ani nezranil.

Otočil se jednou kolem vlastní osy a zůstal ležet. Potom si pomalu klekl a zvedal se vzhůru. Přitom se stále držel pevně kolíku, jako by na něm závisel jeho život.

Suko se potácel k němu. Uder tyčí natrhl kůži a z rány vytékala krev. Dobré vnadidlo pro upíry.

„No?" zeptal se inspektor, když zůstal stát vedle Marka a popadl konečně dech.

„Je to pryč."

„A vlak taky."

Marek vstal a prohnul se. „Nepovedlo se mi to,"

prohlásil. Odplivl si. „Do prdele," zaklel a zíral přitom na zbytky upíra, který se rozpadl na prach vířící kolem jeho nohou. „Co teď?"

„Musíme za ním."

„To jsi povedená kopa. Copak umíme tak rychle běžet?"

„Ne, ale pojedeme!"

„Jistě, vozem!" Marek se udeřil do čela. „Já jsem přece idiot."

Rozběhl se jako první. Suko jen s námahou kráčel za ním. Rána jej bolela víc než si chtěl přiznat. Teprve u vozu si Kolíkář všiml, co se děje s jeho přítelem.

„Můžeš vlastně řídit?"

„Když to bude nutné, tak ano."

„V tom případě řídím já."

František Marek skočil za volant. Od Suka dostal klíč.

Naštěstí nedělal motor vozu žádné potíže. Byl ještě teplý a tak hned naskočil. Marek nebyl příliš dobrý řidič. Vůz zpočátku poskočil jako neposedné kůzle a měl potíže dostat

- 73 -

se z místa.

Všechno proběhlo velmi rychle. Starý Kolíkář nebral na nic ohledy. Hnal se krajinou hlava nehlava.

Suko, který ještě trpěl po úderu tyčí, dostával rány zprava i zleva. Každá z nich projela jeho tělem jako ohnivý

šíp. Ale neohlížel se na to. Šlo především o to dostihnout vlak.

Mlha naneštěstí ještě zhoustla. Jako by někde na vrcholku hor vyprázdnili celé vědro rovnou do údolí.

O nějakém výhledu nemohlo být ani řeči. Budou mluvit o štěstí, když se jim do cesty nepostaví žádná překážka.

„Ten upír nebyl ve vagónu sám, že?" ozval se inspektor.

„V žádném případě."

„Kolik měl pomocníků?"

„To nevím," odpověděl po pravdě Marek. „Všechno proběhlo hrozně rychle. Nedostal jsem se k tomu, abych je spočítal. Kromě toho jsem se chtěl odtud dostat pryč, rozumíš?"

„Jasně."

Marek se soustředil na jízdu. Suko spíš na ránu na hlavě, odkud mu ještě vytékala krev. Tyč ho zasáhla naplno. Suko si kapesníkem otřel obličej.

„Nebyla to žádná legrace, viď?"

„To opravdu nebyla."

„Upír, který mi šel po krku, nebyl ozbrojený."

„Oni sami jsou vlastně zbraní."

Marek přikývl. „Máš pravdu. Ale pokud mají ještě zbraň, jsou nebezpečnější." Udeřil dlaní do volantu.

„Zatraceně, kde vězí ten vlak?"

Zatím ho nebylo vidět. Rozhodně nejel rychleji než oni.

I přes mlhu viděli koleje. To se však změnilo, když

- 74 -

mlha zhoustla a trať se rozplynula v ní.

Marek zaklel a chtěl vůz otočit vlevo.

Suko byl proti tomu.

„Jeď pořád rovně."

„Ale co když..."

„Jeď dál!"

„Jak myslíš. Ale říkám ti, že děláme chybu." Marek na potvrzení svých slov ještě zavrtěl pochybovačně hlavou.

Mluvili spolu německy, protože oba tuto řeč dobře ovládali.

Marek měl pravdu. Byla to chyba.

Jako duch se před nimi náhle objevily dlouhé paže hustých křovin. Marek už neměl čas se mu vyhnout. Řítil se skrz ně.

Větve bušily do karoserie vozu. Oba se nechtěně přikrčili. Fiat dostával jeden úder za druhým. Pneumatiky se bořily do měkké půdy. Výfuk několikrát zavadil o zem.

Marek začal nadávat, ale potom raději sevřel zuby, aby se nekousl do jazyku. Nakonec se mu podařilo překážku překonat.

Oba se divili, že vůz přečkal to peklo ve zdraví.

„Je dobře stavěný," pochvaloval si Kolíkář, „ale vlak s ním nezastavíme. Lokomotiva by nás převálcovala." Tvrdě se zasmál, polkl a stlačil plynový pedál k podlaze. Potom z něj vylétl jásavý výkřik.

I Suko objevil úzkou jednokolejku na levé straně. Z

toho poznali, že nesjeli z cesty.

„Kdo by to řekl. Ještě pár minut a dohoníme ho. Věř

mi."

„Myslíš?"

„Vsaď se."

- 75 -

„Zatím jsme viděli jenom mlhu." Marek se potil. Rukou si rychle otřel čelo. „Jak se ti vede?"

„Už je to lepší."

„Bolí tě ještě hlava?"

Suko se usmál. „Trochu."

Jeli dál. Naštěstí krajinou, kde nebylo mnoho překážek.

Několikrát se vyhnuli pásu temných křovin.

Marek stočil okno dolů. Domníval se, že něco uslyší.

Takový vlak přece vydává určitý hluk. Ale do vozu se draly jen šedivé cáry mlhy.

„Až se dostaneme na konečnou, zjistíme, že zůstal stát někde na trati," poznamenal Marek.

„Ne!"

„Proč...?"

„Je támhle." Suko ho objevil jako první.

Marek se zasmál. „Máš pravdu, Suko. Zatraceně! Toho bych se od tebe nenadál. Už se nám neztratí." V záchvatu lehkomyslnosti přidal ještě plyn. Chtěl se co nejrychleji dostat k vlaku. „Mohl by ses do něj dostat z jedoucího auta?"

„To bude těžké."

„Jak ho potom zastavíme?"

„Neboj se. Nejdřív zajeď blíž k němu."

Dopomohl jim k tomu hrbol, který se náhle objevil před vozem. Fiat se vznesl. Dopadl plnou vahou zpět na zem, zakolébal se a udeřil spodkem o zem. Marek se úpěnlivě modlil, aby se nic nerozbilo.

Vůz naštěstí přežil ten hrozný skok.

Blížili se k jedoucímu vlaku z pravé strany. Teď jej viděli dobře, protože mlha se poněkud roztrhala a její cáry vlály mezi vozem a vlakem jako dlouhý závoj.

- 76 -

„Ještě blíž," řekl Suko.

„Snažím se..."

Suko koukal vedle Marka ven. Štvalo ho, že na pevnině mají vozy řízení na levé straně. Kdyby to bylo v Anglii, mohl by nastoupit do vagónu za jízdy.

Zatím se neobjevil železniční násep, ale Marek dobře věděl, že přijde.

„Musíme se dostat k náspu dřív než vlak, jinak se převrátíme."

„To záleží na tobě."

„A co mám dělat?"

„Předjet ho a zastavit. Já vystoupím a naskočím do vlaku."

„A co budu dělat já?"

„Budeš ho sledovat."

Marek přikývl. „Kdyby to bylo tak jednoduché."

Zakašlal. Rumun opět překonal sám sebe. Vědomí, že jsou upírům tak nablízku, ho popohánělo k nejvyšším výkonům.

Jako dobře namazaný motor.

Nyní se nacházeli na stejné úrovni jako vagon. Oba hleděli vlevo. Především je zajímala okna.

Za okny se rýsovaly bledé obličeje. Nebylo je možno dobře rozeznat, protože kolem vlaku se ještě táhly strašidelné cáry mlhy. Tempo bylo vysoké. Suko popoháněl Marka, aby konečně předjel vlak.

„To není tak jednoduché."

„Jedeš s tím, jako bys to vezl do šrotu. Musím ještě vyskočit z vozu a dostat se na násep."

To však nebylo nutné.

Náhle zůstal vlak za nimi,

„To snad není pravda," vykřikl Marek a sešlápl brzdový

- 77 -

pedál.

Suko se otočil. Hleděl skrz zadní okno, i když mu výhled ztěžovala hustá mlha.

Vlak opravdu stál. Vypadal jako ohromná temná obluda na kolejích.

Marek rovněž zastavil. Vrhl pohled na Suka.

„Co uděláme teď, přítelíčku?"

„Vystoupíme."

Marek následoval inspektora. Zabouchl dveře a zpod saka vytáhl dubový kolík.

„Jednoho jsem už dostal. Ostatní budou následovat.

Pěkně jeden po druhém."

Oba muži se sešli za vozem. Marek se tázavě zahleděl na Suka.

„Jak je chceš vyhubit?"

„Stříbrnými kulkami."

„Je to nejjednodušší."

„Jistě."

Mlha je zahalila do svého vlhkého závoje. Připadali si jako dva přízraky, když kráčeli k vlaku, který se ani nepohnul. Připadalo jim, že přimrzl ke kolejím.

Marek chtěl prudkým pohybem ruky rozhrnout mlhu před očima.

„Ta mlha je pěkné svinstvo," prohlásil. „V takovém počasí nevíš, kde jsou přátele a kde nepřátelé."

„Přece bys mě nepovažoval za upíra."

„To určitě ne. Tak jsem to nemyslel. Mlha je chrání.

Poskytuje jim úkryt. Mohli by vystoupit na druhé straně vlaku, aniž bychom je zpozorovali."

„Toho se také obávám."

Došli až k lokomotivě a zastavili se vedle ní. Suko se

- 78 -

hlasitě divil tomu, že vlak nepokračuje v jízdě.

„Nerozumím tomu. Ještě nedojel do cíle. Proč tady zastavil?"

„Nemůžeš se mě zeptat na něco jednoduššího?"

Marek už to nevydržel. S napřaženou rukou vlezl do strojvůdcovy kabiny. Ale kolík nenašel svůj cíl.

Marek seskočil. „Tak si je vytáhneme z vagónu." Chtěl otevřít dveře, ale Suko ho zadržel.

„Nespěchej. Už jednou ses dostal do maléru." Zvedl ruku s beretou. „Kulka je přece rychlejší."

„Dělej, jak myslíš."

Suko už jednou naletěl, když se pokusil otevřít zamčené dveře. Teď si vzal na mušku ty, kterými se Marek předtím dostal téměř do vozu.

Byly otevřené.

Suko je rozrazil, zamířil pistolí do vozu - a uviděl před sebou vztyčenou postavu.

Už jednou ho upír zasáhl tyčí. I tentokrát se chystal udeřit.

Těsně předtím stiskl Suko spoušť!

Na nepatrný okamžik se před ústím pistole zablesklo.

Potom se stříbrná kulka zabořila do těla nemrtvého a odhodila ho zpět.

Upír ještě zvedl ruce, ale tyč bouchla o zem. Z jeho hrudi vylétl obláček kouře a smísil se s mlhou. Cesta byla volná.

František Marek už to nevydržel. Prosmýkl se kolem Suka. Chtěl všechno rozhodnout a zatím vyjekl překvapením.

Vagon byl prázdný!

„Suko!" zasupěl. „Řekni mi, že se mi to zdá. Přece jsem

- 79 -

se... nezbláznil. Ještě mám dobrý zrak. Nemohu tomu prostě uvěřit."

„Bohužel je to tak," řekl tiše inspektor. „Vagon je prázdný."

„A co teď?"

Suko se zdržel odpovědi. Tentokrát zase on odstrčil Kolíkáře stranou, kráčel uličkou mezi sedadly a krčil rameny. „Tady jsme skončili."

Marek vyhlédl z okna. „Měli dost času, aby mohli zmizet. Přitom ani nevím, kolik jich bylo. To je..."

„Nemá cenu nadávat."

„Ale pomáhá to."

„Pro mne za mne." Suko se podíval na podlahu. „Raději přemýšlejme, kam se mohli vydat."

„Jako bys to nevěděl. Kam bys zamířil, kdybys byl upír?"

„V noci určitě ne do rakve."

„Přesně tak." Marek píchl rukou před sebe. „Petrila není daleko." Zuřivě kopl do lavice. „"Upíři v Petrile. Jako kdyby toho už jednou nebylo dost."

„Musíme tam."

„Dobrá."

Oba muži opustili vagon. Venku se rozdělili, obešli vůz, aniž by našli další stopy po upírech. Jenom několik otisků

nohou, které vedly různými směry.

„Rozdělili se," ujišťoval se Marek. Jeho hlas se ozýval z husté mlhy. „Některé z nich vedou podél trati."

„Možná se chtějí dostat na konečnou stanici."

„A tam?"

„Nemám zdání."

„Myslíš na Johna?"

- 80 -

„Taky, ale i na Petrilu."

„Kam vyrazíme? Nebo se rozdělíme?"

Suko zavrtěl hlavou. „Vím, co John dokáže. Už dřív se dokázal dostat z horších situací. Dokáže se upírům postavit, ale tvoji spoluobčané to nedovedou."

„Máš pravdu."

„Takže do Petrily." rozhodl Suko.

Marek neodporoval, i když mu přitom přecházel mráz po zádech...

Vyslovil jsem formuli, a tím jsem osvobodil síly bíle magie. Byla to poslední naděje, jak skoncovat s Keskem.

Pokud by se to nepodařilo, je se mnou amen.

A Kesko zažil nepředstavitelnou hrůzu!

Pro mne to ovšem byla naděje. Viděl jsem ho stát před sebou. Dlouhý nůž stále svíral v ruce. Chystal se udeřit, ale k tomu už nedošlo.

Kesko stanul ve světle!

Nebylo to světlo reflektoru. Ne, bylo mnohem jasnější, zářivější a zničující. Jeho kostra se rozsvítila tak jasně, že proti tomu bledla i nejlepší reklama na žárovky.

Nadpozemsky zářící barva vycházela nejen zvenčí, ale i zevnitř. Právě tam působilo světlo zničující silou.

Ani jednou nevykřikl.

Kříž překonal všechny překážky. I já jsem byl obklopen věncem tohoto zvláštního světla. Němě jsem přihlížel, jak tohle monstrum složené z kostí pomalu hyne.

- 81 -

Kesko se rozzářil!

Byl to neobvyklý konec tohoto monstra. A v jistém směru i „důstojný" . Kosti, které se předtím zdály být jako z oceli, zkřehly. Nemohly už udržet váhu těla.

Kostlivec se před mýma očima rozsypal. Z kloubů se sypal prach. Připadal mi jako drobounký déšť, který

dopadal i na moje tělo a zanechal na něm jemnou vrstvičku.

Musel jsem zavřít oči, aby se mi do nich prach nedostal.

Přestal padat. Jen na některých místech vyletovaly jiskřičky připomínající hořící hlavičky prskavek.

Vedle mé hlavy plesklo cosi o zem. Zvuk zazněl z pravé strany. Otočil jsem hlavu a uviděl jsem předmět, který ležel těsně u mé připoutané ruky.

Byl to nůž!

Zatím jsem se jím vědomě nezabýval, protože jsem věnoval pozornost rozpadajícím se zbytkům Keskova těla.

I jeho špičáky se změnily na prach.

Kesko byl zničen, zapomenut. Zůstala po něm jen vzpomínka.

Ale já jsem žil a ležel jsem tak, že jsem mohl pozorovat otevřená vrata u východu ze štoly. Vstát, rozběhnout a zmizet. To by bylo to nejlepší, co bych mohl udělat. Až na jednu maličkost, která mi v tom bránila.

Moje pouta!

Ruce i nohy jsem měl připoutané ke kolíkům. Dosud se mi je i přes vynaloženou námahu nepodařilo uvolnit. Určitě by se mi to nepodařilo bez nějakého nástroje. Právě takového, který náhodou nebo šťastným řízením osudu ležel těsně vedle pravé ruky.

Dodatečně jsem děkoval Keskovi, že se mne chtěl

- 82 -

pokusit zabít nožem. Díky ochraně mého kříže se mu to nepovedlo.

Pouta seděla relativně dobře, ale přitom volně.

Neobtáčela kloub zápěstí tak, abych s ním nemohl pohnout.

Podařilo se mi otočit pravou ruku tak, že jsem mohl špičkami prstů zachytit střenku nože a přitáhnout nůž

opatrně k sobě.

Teď to byla práce pro silné nervy. Nesměl jsem za žádnou cenu rozptylovat svou pozornost. Kdyby teď nůž

vypadl a já bych ho nějakým nerozumným pohybem odsunul stranou, byl by to můj konec. Zpráchnivěl bych tady, pokud by mne někdo do té doby nenašel.

Dokázal jsem to!

Palcem a ukazováčkem se mi podařilo zachytit střenku na horní straně. Dokonce jsem ji přitáhl blíž.

Následující minuty proběhly v usilovné práci, při které jsem se hojně zpotil. Musel jsem nůž postavit tak, abych ho umístil mezi kůži a pouto. Je to úplně jednoduché, pokud se tím baví nějaký hrdina na filmovém plátně.

Ale já jsem prožíval obrovské těžkosti. Nůž několikrát upadl a ležel vedle ruky. Musel jsem ho opět opatrně zvednout a přitom odpočívat, abych zklidnil chvění, které mi probíhalo celým tělem.

Krk mi ztuhl, protože jsem měl hlavu neustále otočenou na stranu. V krčních svalech se ozývala bolest. Krev už

netekla. Rány na obou pažích se zacelily. Sípavě jsem oddechoval. V ústech jsem měl sucho jako na poušti.

Pociťoval jsem šílenou žízeň. Ještě jsem čekal, až se zklidní rozbouřené nervy.

Ostří leželo šikmo mezi kůží a poutem. Kesko si připravil velmi ostrý nůž, což se nyní stalo mojí výhodou.

- 83 -

Velmi opatrně jsem drhnul nožem o napjatý provaz.

Povede se to?

Po prvních opatrných říznutích nebylo ještě nic vidět.

Ostří trhalo provazem. Byl jsem nervózní a obával jsem se, že všechno špatně dopadne.

Nepotil jsem sice krev, ale zato spoustu potu. Stékal mi do očí, které začaly pálit.

Potom jsem se řízl. Poprvé jsem zjistil, jak je nůž ostře nabroušený. Krev vytékala z rány. Do prstů jsem dostával křeč. S nejvyšší námahou a soustředěním jsem znovu uchopil střenku a řezal jsem dál.

Vlákna praskala a povolovala. Současně s nimi povolovalo i pouto. Už nebylo tak napnuté. Mohl jsem zarputile řezat dál a přitom volněji pohybovat rukou.

Povedlo se.

Provaz praskl.

Jednotlivé prameny se rozletěly na strany. Zhluboka jsem si vydechl a nejraději bych zařval radostí. Vyčerpání mi to nedovolilo.

Stále jsem ležel připoutaný za jednu ruku a obě roztažené nohy. Oddechoval jsem otevřenými ústy a radoval jsem se z toho, že už nejsem tak pevně svázaný

jako předtím.

Po chvíli jsem se vzchopil natolik, abych mohl pokračovat v započatém díle a uvolnit levou ruku. Pravá ruka opsala oblouk a nůž prořízl pouto na levé ruce.

Potom jsem se napřímil.

Přepadla mě závrať. Bylo to zákonité. Ležel jsem příliš

dlouho, čímž trpěl i krevní oběh.

Jeskyně se mi houpala před očima. Připadalo mi, že jsem na člunu, se kterým si pohrávají mořské vlny. Přitom

- 84 -

jsem se nacházel ve vzdáleném vnitrozemí.

Byla to otázka dobré kondice. Moje práce vyžadovala, abych byl neustále fit a vypořádal se s podobnými situacemi jako nyní. Což se brzy stalo.

Několika cviky jsem si protáhl tělo. Potom jsem se předklonil a natáhl jsem pravou ruku s nožem, abych uvolnil pouta na nohou. Bylo to namáhavé, ale pouta vzápětí povolila.

Když praskl poslední provaz, objímal bych radostí celý

svět. Protože nikdo nebyl nablízku, musel jsem se spokojit sám se sebou.

Postavit se není nikterak složitou záležitostí. V mém případě tomu bylo jinak. Měl jsem narušený krevní oběh.

Proto jsem si nejdřív klekl a potom jsem pomalu vstal.

Zůstal jsem stát široce rozkročený.

Můj pohled zalétl k východu ze štoly. Vánek si pohrával se dvěma lucernami. Jejich světlo bylo zvláštním způsobem rozptýlené. Zdálo se mi, jako by plavalo.

Všechno způsobily obláčky mlhy, která se zvenčí drala do jeskyně. Vznášela se nehlučně nad kolejemi a zanechávala vlhkost na všem, co jí přišlo do cesty.

Zkusil jsem udělat první krůčky. Nohy byly zesláblé a podlamovaly se. Proto jsem šel rozkročený jako robot.

Po několika pohybech se krev konečně rozproudila.

Proletěla žílami a hnala se výš. Vracela se mi dřívější energie.

Šel jsem vstříc mlze. Valila se na mne z hor jako šedivý

závoj.

Svit lucerny byl málo zřetelný. Pohlcovala ho přicházející mlha. Ale ve vzdouvající se mase jsem zahlédl pohyb. Byly to stíny, které proklouzly mlhou.

- 85 -

Dvě postavy.

Upíři!

Nejdříve jsem si myslel, že je to nějaké mámení. Jak je možné, že se vrací zpět? Přece je odvezl vlak. Podle mého názoru už museli dosáhnout svého cíle. Ale teď dva z nich byli opět zde.

Zůstal jsem stát a čekal jsem, co mají za lubem. Jistě bažili po mé krvi. V tom případě jsem jim udělal čáru přes rozpočet. S upíry jsem měl dostatek zkušeností, abych věděl, co na ně platí.

Pohybovali se nerozhodně, jako by nevěděli, co mají podniknout. Těsně za vstupem do jeskyně se rozdělili.

Vypadalo to, že chtějí prohledat obrovský prostor a netuší, kde začít.

Museli mě vidět!

Křikl jsem na ně, aby si mě všimli.

Zvedli hlavy. Našel jsem baterku a zvedl jsem ji.

Posvítil jsem na upíra, který se nacházel vpravo.

Za normálních okolností bych mu posvítil přímo do obličeje, ale ta zatracená mlha mi bránila v mém úmyslu.

Upír sebou trhl.

Upírovy ruce se otvíraly a zase zavíraly v pravidelném rytmu, který se přenášel i na ramena. Jeho druh reagoval jako první. Rozkročený a s otevřenou náručí kráčel ke mně.

Mlha zůstala za ním. Vynořil se z ní jako duch. Pustil se za světlem mé baterky, se kterou jsem několikrát zakroužil.

- 86 -

Přes stažené rty vyčnívaly nebezpečně vyhlížející špičáky. Byl prach a v prach se obrátí.

Stiskl jsem spoušť a jeskyní zahřměla ozvěna výstřelu.

Upír se zastavil uprostřed pohybu. Hlava mu spadla na hruď, jako by ji chtěl tímto pohybem odhodit. Nicméně zůstala dál na krku a upír padl obličejem na zem.

Zůstal ležet.

Jeho zapáchající oděv se dal do pohybu, když se kůže a kosti pod ním začaly rozpadat. To byl první upír.

A druhý?

Kužel světla ozářil ostatní prostory jeskyně, ale nenašel svůj cíl. Určitě někam zalezl.

K čertu...

Svítil jsem i do těch nejtemnějších koutů, ale upíra jsem neobjevil.

A k tomu ještě mlha, která stále víc houstla. Brzy vyplní celou horu. Ideální úkryt pro upíra. Ale stejně jsem nevěřil, že by se tu ukryl. Určitě zmizel někde venku.

Šel jsem.

Co nejrychleji a s veškerou opatrností jsem se vrátil k místu, na němž jsem měl zemřít.

Mlha mě nasála jako houba. Měl jsem pocit, že se v ní utopím. Cizinec jako já tu mohl lehce v takovém počasí zabloudit.

Měl jsem jednu nepatrnou výhodu.

Když se pustím po kolejích, nebude do Petrily daleko.

Bohužel jsem neměl nejmenší tušení, kde mám odbočit, abych se dostal do vesnice.

A navíc venku číhal upír.

Bylo pro mne nepředstavitelné vrátit se do jeskyně a čekat. Ne, nemrtví jako on toužili po krvi druhého.

- 87 -

Potřebovali ji, aby mohli přežít. A kdy se jim naskytne taková příležitost jako nyní.

Krajina, kterou jsem procházel, vypadala hrozivě.

Pražce a koleje skryl vysoký plevel.

Po obou stranách se tyčily nebezpečně vyhlížející srázy soutěsky. Úzké, temné a strašidelné. Tu a tam, kde se mlha na chvíli roztrhla, vykukovala obnažená skála.

Černá masa. Tupá, bez života.

Nohy klouzaly po vlhkých pražcích. V jedné chvíli jsem téměř upadl. V posledním okamžiku jsem nabyl rovnováhu a zabránil jsem pádu.

Cestou do skalní sluje jsem si nevšiml, jak je soutěska dlouhá. Nebylo to ani možné, protože ve výhledu mi bránila všudypřítomná mlha. Baterku jsem schoval, když

jsem opouštěl Krvavou horu. Nechtěl jsem na sebe zbytečně upozorňovat.

Pronásleduje mě? Nebo mě předběhl a ukryl se, aby na mě mohl zaútočit pod ochranou mlhy?

Upíři byli - stejně jako zombiové - cestou za svým cílem velmi vynalézaví. Znal jsem zombie, kteří byli ozbrojeni. S něčím takovým jsem musel počítat i v této situaci.

Nůž jsem zanechal v hoře. Ale důležitější byl kříž a moje beretta, kterou jsem držel v ruce. Připravenou k výstřelu.

Kolem mne se objevovaly stíny a znovu mizely. Tančící cáry mlhy prováděly své kejkle.

Přicházely, rozplývaly se a znovu se vynořovaly v jediné nekonečné hře.

Až na jednu postavu.

Nepostřehl jsem, kde na mě číhal. Možná vedle kolejí,

- 88 -

které ležely na vyvýšeném náspu. Znamenalo to, že jsem opustil soutěsku.

Postava skočila na mě.

Byl to divoký skok přímo z šedivé mléčné stěny.

Chtěl jsem okamžitě vystřelit, ale upír zpozoroval nebezpečí a pověsil se mi na ruku s pistolí. Stlačil ji dolů, takže bych vystřelil do země.

Současně mě strhl s sebou. Sklouzl jsem po pražci a spadl jsem na zem. Upírovi se vedlo lépe. Spočíval na mých zádech a tlačil mě svou vahou ještě tvrději na koleje.

Vzepřel jsem se. Upír nesměl dostat příležitost, aby se mi zakousl do krku.

Stále ještě dřepěl na mně. Znovu jsem se vzepřel. Upír neudržel rovnováhu a spadl.

Tlak na mých zádech polevil. Vpravo ode mne něco zaharašilo na kolejích. V příštím okamžiku stín zmizel, protože se kutálel po náspu dolů.

Skočil jsem.

Na náspu jsem vstal a sesouval se dolů. Nohama jsem tvrdě vrazil do vstávajícího upíra. Zapotácel se a zamával rukama. Byl to skvělý cíl.

Znovu jsem vystřelil.

Tentokrát jsem se trefil. Náraz odhodil upíra zpět. Padl do vysoké trávy, jejíž stébla ho milosrdně přikryla tak, že jsem ho téměř ztratil z očí. Nehledal jsem ho. Jenom jsem si všiml obláčků kouře, který vystupoval na místě, kam padl. Smísil se s vlhkými cáry mlhy.

Vyřízeno!

Dva upíři zemřeli zásluhou mých stříbrných kulek.

Jenom dva z mnoha!

Kde vězí ostatní?

- 89 -

Číhají rovněž někde na trati? Nebo se ještě nacházejí ve vagónu? Mimoto - co se vlastně stalo s tím zatraceným vlakem? Někde přece musí být. Určitě se nerozplynul ve vzduchu, ačkoliv jsem připouštěl i tuto možnost.

Rozhodl jsem se, že se budu držet kolejí. Byla to nejjistější cesta k cíli.

Po chvíli se mi potvrdila správnost mého rozhodnutí, když jsem v trhající se mlze objevil velký hranatý stín.

Vlak.

Opatrne jsem se přibližoval k lokomotivě. Zahlédl jsem otevřené dveře vagónu a vlezl jsem dovnitř, abych jej prohledal.

Byl prázdný.

Po upírech ani památky. Rozsvítil jsem baterku a pátral jsem po stopách. V měkké půdě jsem objevil otisky pneumatik.

Při bližším zkoumání jsem dospěl k závěru, že musely patřit starému fiatu, který jsem si vypůjčil. V úvahu vlastně přicházel jenom Marek. Asi se vydal na cestu, aby mě našel.

Kde asi teď může být?

Neměl jsem mnoho času na dlouhé přemýšlení. Byla příliš velká tma a příliš hustá mlha, abych se pouštěl do pátrání. A neměl jsem v úmyslu strávit tady zbytek noci.

Věděl jsem přibližně, kterým směrem leží Petrila.

Zamířil jsem k vesnici.

- 90 -

„Přinese to něco nebo nic? Prostě nevím." Marek vyslovil tahle slova, když vypnul motor a zastavil před dveřmi domu.

Suko vystoupil z vozu.

Ani Petrila nezůstala ušetřená. Hustá podzimní mlha zahalila malou vesnici v Karpatech do svého šedivého pláště. Z jedné strany ulice nebylo vidět na druhou stranu.

Dalo se pouze tušit, že tam stojí domy.

Suko byl zticha. Kolíkář se po něm pln starostí ohlédl.

„Co je ti?"

„Hučí mi v hlavě."

„Vypadáš příšerně bledý." Marek otevřel dveře. „Pojď

dovnitř, dám ti něco."

„Tabletky?"

„Ne, ale něco z lesa. Přírodní léčivé síly, rozumíš?

Jeden známý tu občas projde a prodá mi svůj speciální lék.

Hodí se na všechno. Na revma i na bolesti žaludku. Můžeš

ho pít nebo se s ním namazat."

„Nechutná náhodou jako tvoje samohonka?"

„Chceš mě urážet?"

„Ne, jenom to ne. Stejně se hodí pouze pro zvlášť

vybrané osoby."

.,To je pravda." Marek postrčil Suka do kuchyně.

„Posaď se ke stolu."

Inspektor s úlevou dosedl a zhluboka si oddechl. Marek nejdříve donesl mísu s vodou, zrcátko a ručník.

„Umyj si obličej. Vypadáš jako Frankenstein na dovolené."

„Možná ještě hůř," mínil Suko. Vypadal opravdu příšerně. Z rány na hlavě opět vytékala krev. Hadříkem opatrně otíral její okolí.

- 91 -

Marek mezitím dorazil s tinkturou. Opatrně ji nakapal do rány. Suko ucítil bolestivé pálení a hned nato příjemný

chlad, který mu stoupal do hlavy.

„Je to dobré?"

„Ano, děkuji."

Marek odstoupil. „To mne uklidnilo." Ústa se roztáhla spokojeným úšklebkem. „Teď už potřebujeme jenom pochytat upíry."

„A to v mlze."

„Správně. A bez Johna Sinclaira."

Po Markových slovech se Suko zachmuřil. Rysy jeho obličeje ztvrdly. V koutcích úst mu zacukalo. „Možná jsme ho měli nejdřív najít. Zatraceně, dělám si kvůli tomu velké výčitky."

„Neříkal jsi, že John patří k lidem, kteří si umí pomoci sami?"

„To je v podstatě pravda. Ale není žádný superman.

Může se dostat do situací, ze kterých nebude úniku ani pro něj. Rozumíš, Františku?"

„Samozřejmě. Měli bychom změnit náš plán?"

„Já nevím. Opravdu nevím." Suko se zvrátil na opěradlo židle a zavřel na okamžik oči.

Kolíkář ho nerušil. Místo toho si dopřál doušek své speciální kořalky. Postavil láhev zpět, opřel se rukama o stůl a podíval se na Suka.

Ten otevřel oči. „Chceš už jít?"-

„Jistě."

„Já také."

„Jsi už v pořádku?"

Inspektor se usmál. „Ne stoprocentně, ale pár upírů ještě dokážu ulovit."

- 92 -

„To je dobře. Víš, Suko, potěšilo by mě, kdyby se pustili jenom za námi. Ale takhle jsou všichni v nebezpečí a z toho nemám žádnou radost."

„To mi povídej."

Oba vyšli ven, kde je spolkla hustá mlha. Ještě neodbila půlnoc, ale Petrila už spala. Nikdo neměl nejmenší potuchy o blížícím se nebezpečí. I v hospodě se už dlouho nesvítilo.

„Máš představu, kam by mohli zamířit?" zeptal se Suko.

„Ne."

„Ani si neumíš představit, která místa by vyhledali nejdřív?"

„Také ne. Chtějí lidi." Markův ukazováček mířil do mlhy. „Lidé jsou bohužel všude kolem nás. Muži, ženy, děti. Spí tady celé rodiny. V Petrile se vstává časně ráno.

Zvlášť na podzim a v zimě jako by se tady zastavil čas.

Někdy si přeji být v tuhle dobu daleko odsud."

„To jsou mi novinky," divil se naoko Suko.

„Ach, zapomeň na to. Nemohu odsud odejít. Musím zůstat u své Marie. Je tu pohřbená. Každý týden ji navštěvuji a modlím se za ni. Bylo to hrozné."

„Chápu tvou bolest," řekl Suko. „I já jsem ztratil člověka, na kterém mi záleželo."

Marek rozuměl. „Shao?"

„Správně."

„Jak?"

„To ti povyprávím později. Nejdříve se podíváme po upírech."

„Jak chceš, Suko."

„Nemluvil jsi o mladé dívce, která už měla co do činění s upíry?"

„Myslíš Manuelu Micekovou?"

- 93 -

„Ano."

„Bydlí nedaleko odsud." Marek se na okamžik zamyslel. „Jsi přesvědčený, že ji upíři poctí svou návštěvou?"

Suko pokrčil rameny. „Nevím. Nebyla by to ideální kořist?"

„To bych řekl."

„Potom bychom se měli zdržovat v její blízkosti."

„To není špatný nápad. Někde musíme začít."

„Ale zítra budeme hledat Johna, přísahám!" prohlásil Suko. „Marku, ty znáš zdejší kraj. Jak je to s mlhou? Udrží se ještě dlouho?"

„To může trvat celé dny, než zmizí. Může se ovšem znovu rychle objevit. Máme začátek listopadu. To je její doba. Však to znáš z Londýna."

Během rozhovoru kráčeli dál. Tichými uličkami vesnice, která byla ponořena do hlubokého spánku. Kromě vlastních kroků neslyšeli nic.

Ani pes nebo kočka jim nepřeběhli přes cestu. Zvířata snad cítila blížící se nebezpečí.

Dorazili upíři do vesnice?

Byla zde spousta míst, kde se mohli ukrýt a číhat na kořist. V uličkách, vchodech domů, za ploty. Dokonce i v korunách stromů a na střechách.

Vládla zde typická atmosféra strachu, napětí a očekávání.

Ticho „dýchalo". Suko i Marek měli pocit, že se jich přímo dotýká. Tichem dýchala i mlha, která se nacházela všude. Nebylo jediného místečka v Petrile, kam by se nedostala. Protáhla se každou skulinou, každým otvorem, ať byl sebemenší.

- 94 -

„Jak je to ještě daleko?" Inspektor mluvil polohlasem.

Marek jen mávl rukou. „Zkrátíme si to."

„Chceš to děvče probudit?"

Kolíkář pokrčil rameny. „Nevím. Ještě počkáme." Šel napřed a vedl Číňana do male uličky. Ani ta neunikla před mlhou. Její cáry však nehybně visely ve vzduchu, protože sem nepronikal studený noční vánek, který by je rozehnal.

Ponořili se do ní.

„Před námi se nachází malá náves. Jsou tam stromy a..."

Marek se zarazil. I Suko mlčel. Oba zaslechli pronikavé štěkání. Přecházelo postupně v kňučení a naříkání, až

utichlo.

Markovi přitom naskakovala husí kůže. „To byli oni,"

vydechl. „K čertu, Suko, to museli být oni. Pes je zvětřil a oni ho zabili."

„Taky si to myslím. Všiml sis, ze kterého směru štěkání přicházelo?"

„Ne, ta mlha..."

„Okay, v každém případě to nemohlo být daleko. Zdá se, že náš plán vychází."

„Vypadá to, že upíři jsou ještě mimo vesnici."

Marek šel napřed. Kráčel pomalu, jako by musel nejdříve mlhu odhrnout stranou, aby se dostal kupředu.

Pozvolna vystupovaly z mlhy obrysy věcí. Suko rozeznával stromy, o nichž hovořil Marek. Vypadaly mohutně a jednolitě. Mezi větvemi visela mlha jako šedivá pavučina. Ale za ní prosvítala žlutá skvrna.

Světlo!

Suko se zastavil. Odpověď přišla dřív, než mohl položit otázku.

„Pokud mne zrak nešálí, je to její pokoj."

- 95 -

„To znamená, že je vzhůru."

„Určitě."

„Ale proč? Manuela něco zpozorovala?"

„Zeptáme se jí."

„Chceš vstoupit do domu?"

„Ještě nevím. Pojď."

Proklouzli k domu, opřeli se o zeď a zašilhali vzhůru.

Světlo vycházelo z okna v patře. Byl to malý osvětlený

čtverec, kolem něhož se valily obláčky mlhy.

„Máme ji zavolat?"

Marek zvolil jiný způsob. Shýbl se a posbíral několik drobných kamínků. Poodstoupil dva kroky od domu a hodil pár oblázků do okna. Jestli Manuela nespala, musela zaslechnout jejich plesknutí na okno.

Nejdřív se nic nedělo.

Marek si nervózně mnul ruce.

„Tak už pojď, děvče, otevři okno," zašeptal pro sebe.

Suko se držel u zdi a vyčkával. Slyšel, jak si Marek ulehčeně oddechl, když se nahoře ozvalo zavrzání okenního rámu.

„Manu!" zavolal polohlasem Marek.

Děvče vystrčilo hlavu.

Suko se postavil vedle Marka, který hleděl do bledého obličeje orámovaného černými vlasy a čekal na odpověď.

„To jste vy, pane Marku?"

„Nejsem tady jen tak. Viděla jsi něco, dítě? Hledáme upíry."

„Ano, ano," ozvala se kvapná odpověď. „Vím, že jsou tady nablízku."

„Odkud to víš?"

„Myslím, že jsem zahlédla nějaké postavy."

- 96 -

„Poblíž domu?"

„Ano."

„Co bylo se psem?"

Manu se ještě víc předklonila. „Slyšela jsem ho.

Zaštěkal a..."

„Pozor!"

Sukův výkřik ji přerušil. Inspektor se náhodou podíval vzhůru do stromu a spatřil, jak se z jeho koruny vznesl stín.

Vypadal jako obrovský pták.

Ale ve skutečnosti to byl věrný obraz upíra v podobě obrovského netopýra.

Hnal se přímo na Manuelu Micekovou. Zvedla ruce na obranu dřív, než ji příšerné zvíře zahnalo zpět do pokoje...

Suko bleskurychle vytáhl berettu. Nemohl však vystřelit, protože by pravděpodobně zasáhl i Manu.

Nyní rozhodovaly vteřiny. Každé sebemenší zaváhání mohlo stát dívku život. Potom by se vrátila jako nemrtvá a dál rozsévala hrůzu. K domovním dveřím bylo příliš

daleko. Kromě toho by je Suko musel vyrazit.

Objevil jinou cestu. Aniž by se o tom poradil s Markem, vyskočil a zachytil se nataženýma rukama silné větve.

Vyšvihl se nahoru. V příštích okamžicích už šplhal jako cirkusák, odhrnoval větve stranou a blížil se k oknu. Z

něho se ozval ostrý výkřik a údery velkých křídel.

Jedna silná větev se téměř dotýkala okna.

Ta se Sukovi náramně hodila.

- 97 -

Postavil se na ni. Na okamžik odhadoval vzdálenost od okna a potom skočil.

Měl štěstí. Prolétl oknem jako dělová koule. V pravý

čas. Upír se začal proměňovat.

Dívka ležela na posteli. Z přízemí sem doléhaly výkřiky. Rodiče Manu se jistě probudili. Upírovi to nevadilo. Jeho křídla se měnila na ruce, které natahoval k děvčeti, aby se ho zmocnil.

„Hej!" řekl Suko.

Mluvil polohlasem, ale upír ho zaslechl a otočil se.

Suko neváhal. Před ústím pistole se zablýsklo a ozvalo se třesknutí výstřelu. Byl to zásah do černého.

Upír odletěl jako po úderu palicí. Z jeho úst se vyvalil prach a jako obláček se snášel k zemi. Upír se zhroutil na podlahu.

Suko se věnoval děvčeti. Manuela se chvěla strachem a zklidnila se teprve tehdy, když ji Suko pohladil po vlasech.

Nebezpečí pominulo.

Zase o jednoho upíra méně.

Suko se rozběhl k oknu. „Marku?" křikl dolů.

Ale nedostal žádnou odpověď...

František Marek samozřejmě postřehl, jak se jeho parťák elegantně vyšvihl do koruny stromu. To si on se svými starými klouby už nemohl dovolit.

Kde se zdržoval jeden upír, mohl se nacházet i druhý

nebo třetí.

- 98 -

Marek se měl na pozoru. Držel dubový kolík připravený

v ruce a rozhlížel se.

Bohužel nebyl dost opatrný.

Za normálního počasí by je jistě ucítil. Teď ho překvapili.

Úder ho zasáhl na pravé tváři. Zatočil s ním a odhodil ho do protisměru. Byl by upadl, kdyby ho nezachytila pevná paže. Ruka se mu obtočila kolem hrdla jako had.

Rána vyvedla Marka z rovnováhy. V hlavě mu hučelo.

Těsně vedle ucha zaslechl triumfální supění, protože upír nebyl ochoten vypustit ho ze svých klepet.

Marek se bránil. Stále svíral pevně kolík. Zvedl ruku a chtěl ho vrazit upírovi do zad nebo ještě lépe do obličeje.

Vtom se objevil druhý netvor.

Vynořil se z husté mlhy jako děsivý posel smrti. Číhal přikrčený a bleskurychlým pohybem sevřel Markovo zápěstí. Současně jím otočil tak prudce, že Marek musel upustit kolík, jestliže nechtěl mít zlomenou ruku.

Jeho děsivá zbraň upadla na zem a tím se upírům otevřela cesta k drahocenné tekutině, kterou jim mohla poskytnout jeho krční tepna.

Ve dvou táhli Kolíkáře pryč. Na místo mezi dvěma stromy,

které

před

okolním

světem

ukrývala

všudypřítomná mlha.

Existují situace, kter člověka skličují. Pro Marka zvlášť, protože v jediném nekonečně dlouhém okamžiku se pro něj zhroutil celý svět. Zrovna on, který nenáviděl upíry do morku kosti, se stal zajatcem těchto netvorů.

Sebrali mu jeho zbraň. Silná upírova paže mu tiskla hrdlo a brala dech. Nemohl ani vykřiknout. Druhý upír ho přidržoval za ruku tak, že se nemohl pohnout.

- 99 -

Tlačili ho k zemi. V jedné chvíli povolil stisk kolem jeho krku. Pokusil se vykřiknout, ale ze sevřeného hrdla vyšlo jen jakési zachrčení. Vzápětí je udusila studená dlaň, která se mu přitiskla na ústa.

Z Markova obličeje nyní vyhlížely jen dokořán otevřené oči, v jejichž zorničkách se zračil strach z hrůzného konce.

Druhý upír dosud stál. Sklonil se. Marek nyní zřetelně viděl jeho obličej s dvěma tesáky, které výhružně trčely z jeho úst.

Upír poklekl vedle Františka. Stále ještě tiskl ruku na Kolíkářova ústa. Volnou rukou chtěl odhrnout Markovy dlouhé, šedivé vlasy. Přitom otočil jeho hlavu nalevo, až se kůže napnula jako na bubnu.

Ze stále otevřených úst kapaly na Markovu hruď sliny.

Upír se chystal zakousnout do Markova hrdla. Ještě okamžik a...

Najednou se vypjal a ztuhl. Stisk jeho prstů povolil.

Přitom se otočil tak, že Marek viděl obrysy jeho těla.

Ze zad mu trčel dubový kolík!

Jeho kolík!

Proklál jsem ho!

Byla to víceméně náhoda, že jsem se ocitl na tomto místě. Dobrotivý osud vedený rukou Nejvyššího mne sem zavedl právě včas.

Mimoto se z mlhy ozýval hlomoz, který přitom nadělali.

V Petrile jsem se sice vyznal, jenže za bílého dne. Ve tmě

- 100 -

jsem zabloudil. Naštěstí až na toto ponuré místo.

Upír se překotil na záda. Tím uvolnil Markovo zorné pole. Teprve teď mne zahlédl. V jeho očích se objevil úžas.

Nemohl pochopit, že jsem zde.

Vytáhl jsem berettu.

Třetí upír otočil hlavu. Sundal ruku z Markových úst.

Ten zalapal po dechu a sípavě se ozval: „Nech ho mně, Johne! Nech ho mně!"

„Nebo mně!"

Trhl jsem sebou překvapením, když jsem v mlze zaslechl známý hlas.

Suko promluvil. Postavil se vedle mne a ujišťoval mě:

„Já nejsem fata morgana, Johne. Opravdu jsem to já."

„To vidím."

Dál jsme nemluvili, protože nás zajímala upírova reakce. Ačkoliv se jednalo o nemrtvého, choval se nyní jako člověk z tohoto světa. Z jeho pohybů čišel strach z nebezpečí, které k němu přicházelo v naší podobě.

Chtěl utéct, to bylo jasné. Jenže Marek měl v úmyslu něco jiného a my rovněž.

Kolíkář se odplazil stranou a potom se namáhavě postavil.

„Johne, zbraň!"

Vytáhl jsem stříbrnou dýku a hodil jsem mu ji. Obratně ji zachytil a několikrát s ní švihl vzduchem.

On a upír zírali strnule jeden na druhého. Upírův obličej se rozplýval v mlze. Zato Marek vypadal velmi zarputile.

Četl jsem v něm vůli všechno skončit, ale zároveň i vztek na tuhle oživlou mrtvolu.

Postupoval dopředu.

Krok za krokem.

- 101 -

A stejným tempem ustupoval upír, až narazil na kmen stromu, který ho zadržel. Chtěl ho obejít, ale Marek byl rychlejší. V určitých situacích dovedl být dokonce velmi rychlý.

Skočil a zastoupil upírovi jedinou únikovou cestu.

Potom jejich těla splynula v jedno. Nedošlo k žádné bitvě, ale jedna postava náhle odstoupila.

Druhá se hroutila k zemi. Snažila se ještě zachytit Kolíkářových boků, ale opustily ji veškeré síly. Na zem dopadly kosti a prach.

František Marek se otočil. Vracel se k nám poněkud vratkou chůzí.

„Děkuji, Johne. I tobě, Suko."

Potom mi vrátil dýku. Popošel stranou a zvedl svůj kolík.

„Ten mi vyhovuje víc," prohlásil...

Prožitá hrůza a strach bránily Manuele Micekové vyjít ven. Našli jsme ji úplně vyděšenou, jak sedí s rodiči v pokoji. Marek jim musel vše vysvětlit. Koukali na něj a poslouchali. Viděl jsem stejně jako Suko, že tomu nemohou uvěřit.

O půl hodiny později jsme ve třech kráčeli k Markovu domu.

„Je konec s upíry," řekl Marek, když jsme se posadili v kuchyni. „Jsou vyřízení. Kletba Krvavé hory byla zlomena." Nechal si ode mne vše vyprávět do nejmenších

- 102 -

podrobností.

„A co vlak?" zeptal se Suko.

„V něm bychom mohli zařídit muzeum. Možná by v něm někdo otevřel i upíří muzeum. To by byla novinka."

„To je pravda," souhlasil jsem. „Jedno muzeum voodoo už existuje. Setkal jsem se s ním v New Orleans."

„Nechce se vám spát?" zeptal se Marek.

„Ne."

„Tak to bychom si mohli dát skleničku."

Zmocnilo se mě jisté podezření. „Nemyslíš náhodou na svoji samohonku?"

„Zajisté."

„Dobrá, ale jenom jednu skleničku."

Dostal jsem ji. Rozdíl byl v tom, že to byla pořádná sklenice naplněná po okraj.

Suko protáhl obličej, jako by před něj postavili kyselinu. Možná ještě něco horšího.

Marek zvedl sklenici.

Zasmál se a řekl: „Prsty se nechvějí. To je v mém věku velmi dobré znamení." Zhluboka se nadechl. Chystal se pronést přípitek. „Přátele, na další společná setkání, při nichž zprovodíme ze světa ten upíří mor. Nesmí žít ani přežít!"

Potom jsme si přiťukli.

Dnes mi připadá jako malý zázrak., že po sklenici Markovy samohonky ještě žijeme.

Já jsem vyvázl podstatně lépe než můj kolega..

Suko ještě několik hodin bojoval proti pálení záhy a přísahal, že už nikdy nevezme ani kapku samohonky do úst...

- 103 -

KONEC

- 104 -