NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 11

Jason Dark

1997

- 2 -

Mluvilo se o nehodě. Ale existovali lidé, kteří o tom věděli své. Prý mnohem víc než ostatní.

„Je mrtvá," řekl jeden z mužů a rozhlédl se po místnosti. Připomínala sklepení, ve kterém to ohavně páchlo.

Léto nenávratně zmizelo a do krajiny se nastěhoval podzim. Listí opadávalo a vytvářelo na zemi pestrobarevný

koberec.

Místnost byla součástí márnice. Šlo se k ní úzkou chodbou. Světlo do ní jen s velkou námahou pronikalo zaprášeným oknem. Pod stropem visely husté pavučiny. Na stěny sedal prach a všudypřítomní pavouci se ani zde nenechali zahanbit.

,Mrtvá' Julie ležela na obyčejném dřevěném stole. Po každém použití jej umývali. Pod stropem se houpala petrolejka.

Vydávala měkké světlo, jehož odlesky poskakovaly po dívčině tváři. I přes její strnulost bylo patrné, že se jedná o hezkou dívku.

Julie

se

vyznačovala

trochu

posmutnělými,

melancholickými rysy obličeje. Měla velké oči, ze kterých bylo možno vyčíst zármutek. Zvláště nyní, když ,zemřela'.

Oba pohřbívající pracovali příležitostně. Jejich práce patřila k těm činnostem, které nechtěl nikdo dělat. Lidi, kteří se nebáli mrtvol ani se jich neštítili, by spočítal na prstech jedné ruky.

Hank Boone dělal tuhle práci řadu let. Jinak se potloukal po hospodách a živil se kartami a drobnými podvody. Obojí mu šlo náramně dobře.

V pohledu dívky se mu něco nelíbilo. Jeho kumpán se divil, když viděl Boona, jak obchází mrtvolu a pozoruje ji.

- 3 -

Měl vodnaté oči opilce a hustý plnovous. Z jeho oblečení se linul zápach zetlelého vlhkého listí.

„Co je s tebou?"

Boone se zastavil.

„Je tak mladá," řekl. „Mohla by to být moje dcera."

Druhý muž se zachechtal.

„Tvoje dcera? To je fór?"

„Proč?"

„Na něco takového by ses ani nezmohl."

„Zavři klapačku."

„Až v rakvi, kamaráde. Vůbec nechápu, proč ses tak rozčílil." Mluvčí přicházel blíž a přitom se dloubal prstem v nose. „Kde ji chceš vzít? Nahoře nebo za nohy?"

„Vezmu ji pod rameny," řekl Boone.

„Tak jdeme na to, ať to máme za sebou."

Rakev stála vedle stolu, na němž ležela Julie. Byla to prostá truhla z hrubých nehoblovaných prken. Skulinami mezi deskami pronikal do rakve vzduch, takže dívka by mohla dýchat.

Ale mrtví nedýchají.

Jenže u Julie to bylo jiné. Nebyla mrtvá, i když tak vypadala. Žila. Byla jen zdánlivě mrtvá a tak ji chtěli pohřbít.

Příšerné...

Julie cítila i Boonovy kostnaté prsty, kterými ji uchopil pod rameny a nadzvedl.

Ten druhý ji chytil za kotníky. Hlasitě funěl a z jeho dechu bylo cítit kořalku.

„Držíš ji?"

„Ano," řekl Boone.

Oba muži ji zvedli ze stolu. Ačkoliv svítila lampa, byla

- 4 -

márnice studená a pochmurná. Tady panoval jediný zákon.

Zákon smrti. Smrťák tu zanechal své dědictví a nepozorován poletoval mezi stěnami.

Potřebovali se svým břemenem udělat pár kroků, aby ji mohli položit do rakve. Víko leželo vedle rakve, která nebyla vypolštářovaná. Kdo neměl peníze, nemohl nic jiného očekávat. Položili jej do prosté rakve, zatloukli víko

- a hotovo.

Julii oblékli do obyčejného rubáše. Byl z toho nejobyčejnějšího plátna, které sehnali. Narychlo jej sešili.

Určitě se rozpadne dřív než dívčino tělo.

Julie všechno vnímala.

Znovu ,vykřikla'. Výkřik však explodoval jenom v její hlavě. Ani oči jí nezatlačili. Rozšířenými zřítelnicemi hleděla okénkem ve víku do odcházejícího dne.

Typický listopadový den. Šedivý, zachmuřený, s mrholením, které se neodbytně dralo z nízko visících mraků. Mnohé stromy už byly holé, ale jiné se ještě honosily pestrobarevným listím. V těchto dnech se slunce jen ztěžka prodíralo všudypřítomnými mraky. I soumrak přicházel bez ohlášení.

„Zatraceně!" Boonův kolega spustil příval nadávek, protože se mu do prstu zadřela tříska. Zanechala po sobě malou ranku. Muž ji olizoval jazykem.

„Co se ti stalo?"

„Píchl jsem se. Tyhle laciné nehoblované rakve jsou odporné. K Čertu!"

„Ani ty nic lepšího nedostaneš, až ti sfouknou svíčku "

„Mně dokonce nedají ani rakev."

„Jak to?"

Boonův kolega se ušklíbl.

- 5 -

„Já dostanu jen ty držadla..."

„Stejně si víc nezasloužíš."

„Přestaň žvanit, Boone. Zvedni raději víko a nasaď ho.

Nechci tady zkysnout."

Boone se už chystal sehnout, když malou místností zazněly tlumené údery. Někdo bušil venku na dveře.

Chlapi na sebe pohlédli.

„Co je to?" zeptal se Quiller a cumlal přitom prst. Byl to vysoký a hubený muž.

„Nevím. Farář?"

„Nee!" Quiller zavrtěl hlavou. „Ten tady nemá co pohledávat. Chce přijít později."

Kdosi opět zabušil na dveře. Poté zazněl ženský hlas, který se jen stěží lišil od mužského.

„Otevřte, vy tupci! No tak dělejte, vy ožrali mrtvolkáři!"

Quiller protáhl obličej, jako by kousl do citronu.

„Víš, kdo to je?"

„Jasně. Hrobníkova žena. Stará Wilma Daviesová."

„Co může chtít?"

„Nemám zdání."

„Mám otevřít?"

Boone přikývl.

„Jo, běž tam."

Quiller se šoural k úzkým dveřím. Byly tak nízké, že normálně vzrostlý dospělý člověk se musel ohnout, když

vcházel dovnitř.

„Co chceš, Wilmo?"

„Otevři, ty idiote!"

„To by mohl říct každý."

„Chci se na ni ještě jednou podívat. Doufám, že jste

- 6 -

ještě nezatloukli rakev."

„Ne.""

„Tak mě pusťte konečně dovnitř."

Quiller hodil ještě jeden tázavý pohled na Boona.

Teprve, když němě souhlasil, otevřel.

Ale ne tak rychle, jak si přála Wilma Daviesová.

Narazila do dveří takovou silou, až se Quiller s nadávkami zapotácel.

„Hej, ty stará čarodějnice, kam máš tak naspěch?"

„Zavři hubu, ty mezku."

Quiller se zasmál.

„S tebou bych se nechtěl oženit. Tvůj muž má nejen odporné povolání, ale ještě takovou fuchtli na krku."

Wilma po něm mrskla nadávkou. Potom už je nebrala na vědomí. Cupitavými krůčky se blížila k rakvi.

Její mládí už dávno odvál čas. K tomu si ještě navlékla tmavé oblečení. Sukně sahala až po kotníky. Přes ni měla cosi, o čem nikdo nevěděl, zda se jedná o svetr nebo košili.

Šátek na hlavě ještě víc zvýrazňoval úzký obličej, než ve skutečnosti byl. Kůže působila vyžile, i když prudkou chůzí trochu zčervenala. Ústa se ušklíbala. V malých očích bylo něco číhavého a zlého. V městečku kolovaly pověsti o tom, že Wilma Daviesová je poslední čarodějnicí a její muž

Pernell se s ní oženil jen proto, aby měla blíž k mrtvým.

Zůstala stát vedle rakve.

„A co teď?" zeptal se Boone.

Wilma Daviesová neodpověděla. Její strnulý pohled probodával mrtvou dívku. Přitom jí trhalo koutky úst.

Zdálo se, že chce promluvit s mrtvou. Nestalo se. Jenom stála, šklebila se a mnula si ruce.

„Mohli byste mě s ní nechat na chvíli samotnou?"

- 7 -

zeptala se syčivě.

„To nepůjde," odpověděl rychle Boone.

Wilma sebou trhla.

„Proč ne?"

„Je to zakázané. Za Julii Ashleyovou odpovídáme my.

Musíme se postarat, abychom ji uložili do rakve "

„To jste už udělali."

„Ano, ale ještě ji musíme zavřít."

Wilma se tiše zasmála a vsunula ruku do kapsy dlouhé sukně. Když vytáhla pěst a otevřela ji, otočila ji doprava tak, že na její plochu dopadlo světlo lampy.

Neměla ještě natolik zažranou špínu v kůži, aby zakryla třpyt, který se z ní linul.

Třpyt zlata...?

Quiller žasnul.

„Co je to?"

Žena se chraplavě zasmála.

„Zlato, ty idiote. Je to kus zlata rozumíš?"

„To vidím."

Boone si zamnul bradu a s tázavým pohledem zavrtěl nechápavě hlavou.

„To je tvoje?" zeptal se Boone a přiblížil se k ženě.

„Aby ne." Sevřela ruku v pěst. „Ale ne nadlouho. Mohl by být váš," zašeptala a její pohled přelétl z jednoho na druhého. „Může patřit vám, rozumíte? Já ho nepotřebuji."

„Ukradla jsi ho, že?" zeptal se Boone.

„Ne. Není to jedno?"

Boone pokrčil rameny.

„Nevěřím, že je pravé."

„Vyzkoušej ho!"

Boone ještě váhal. Když Wilma Daviesová několikrát

- 8 -

povzbudivě kývla, překonal se a vyzkoušel ho.

Přiblížil se Quiller.

„Co je?" zeptal se. „Chce nás vodit za nos nebo je to zlato pravé?"

„Myslím, že je pravé."

„Samozřejmě. Myslíš, že bych vás chtěla obalamutit?"

„Z toho bys měla pěknou polízanici," odpověděl hrozivě Boone.

Hrobníkova žena jenom přikývla. Potom přešla opět k věci.

„Tak co teď? Chcete to zlato nebo ne? Tak se už

vymáčkněte!"

„Vezmi ho," sykl Quiller. Oči se mu žádostivé rozšířily.

„Ale ne zadarmo," ozval se Boone. „Co pro to musíme udělat?"

Wilma pokrčila rameny.

„Vlastně nic. Skoro nic. Potřebuji být chvíli sama s Julií."

„S mrtvou?" divil se Quiller.

„Vidíš tady ještě někoho jiného?"

„Co máš za lubem?"

Wilma se obrátila na Boona.

„Chtěla bych se s ní naposledy rozloučit, rozumíš?"

Píchla ukazováčkem do mužovy hrudi. „Nic víc. Jenom se s ní rozloučit. Koneckonců jsem ji dobře znala."

Boone si odkašlal.

„To je opravdu legrační."

„Moje věc."

„Tak ji už nech, zatraceně." Quiller byl rozčilený. „K

něčemu takovému bychom se nikdy nedostali."

„A já o tom nebudu nikomu vykládat," dodala Wilma

- 9 -

Daviesová.

Boone držel zlatý valounek. Druhou ruku otíral o kalhoty. Připadalo mu to podivné. Vnitřní hlas ho varoval.

Přemýšlel. Snažil se za tím objevit nějakou levotu, ale nic jej nenapadlo.

„Jak... probíhá takové loučení?"

„To je moje věc."

„Tak už to nenatahuj." Quiller přešlapoval neklidně z nohy na nohu. „To je přece příležitost. Za peníze, co dostaneme za zlato, můžeme vypít i rybník."

V Boonovi sice hlodalo podezření, ale přikývl. Dal tím na srozuměnou, že souhlasí.

Wilma si oddechla.

„Správně ses rozhodl, Boone. Velmi správně."

„To ještě uvidíme."

„Docela určitě." Ukázala na dveře. „Nebude to trvat déle jak pět minut. Počkejte, dokud se nevrátím. To je Přece královská odměna."

„Nebo jidášský groš," zamumlal Boone, když zamířil ke dveřím. První vyšel ven. Tam zůstal stát pod holými větvemi buku a několikrát zavrtěl nechápavě hlavou.

„Co je ti?"

„Quillere, povídám, neměli jsme ji tam nechávat samotnou. Ta stařena má něco za lubem. Je to přece čarodějnice."

„A já jsem ďábel!" zařehtal se hlasitě Quiller. Vyplašil tím ptáka, který se polekaně vznesl k obloze...

- 10 -

Wilma Daviesová dosáhla toho, co si předsevzala. Byla s „mrtvou" sama. S osobou, o níž věděla víc než všichni ostatní.

Přišourala se k rakvi a zůstala stát těsně vedle ní tak, že se jí téměř dotýkala nohama. Potom kývla hlavou.

„Tak tady ležíš, ty zatracená děvko!" vztekle zasupěla.

„Byla jsi mladá. Velmi mladá - a krásná. Krásnější než

jsem byla já. Ale já jsem zvítězila, Julie Ashleyová a ty jsi ztracená. Teď tu ležíš jako mrtvola v rakvi. Všichni si myslí, že jsi mrtvá, ale já vím nejlíp, co je s tebou. My obě to víme nejlíp." Zachichotala se. „Cítíš konečně tu nekonečnou trýzeň? Dochází ti každé vyslovené slovo?

Cítíš, jak tě zvedají a ukládají do rakve, ty bídná mrcho?

Můj muž dokonce plakal, když slyšel, že jsi umřela. Ten idiot plakal. Pro tebe, pro tu malou děvku. Zamotala jsi ho do svých sítí. Toho blbce. Už se ti to nikdy nepodaří.

Pomstila jsem se. Já, čarodějnice Wilma Daviesová. Ano, jsem do jisté míry čarodějnice. Znám byliny, ze kterých se připravují čarovné nápoje. Znám je všechny a vyzkoušela jsem je na tobě."

Mluvila bez nadechnutí. Odstoupila a přejela si rukou přes obličej. Musela si odkašlat, aby se jí nezadrhlo v hrdle. Činilo jí ohromné potěšení být se zdánlivě mrtvou pohromadě. Promlouvat k ní a vědět, že jí naslouchá, aniž

by mohla odporovat. Znovu klečela po pravé straně vedle rakve.

„Jak jsi rozkošná, ty malá děvko! Pobláznila jsi chlapy, ale moje pomsta je silnější. Pohřbí tě zaživa do studené hlíny. Budeš ležet v rakvi a pomalu se dusit. Nejdřív se objeví strach. S ním ucítíš hlad a žízeň. V zoufalství na

- 11 -

sobě roztrháš košili. To je známo z jiných případů, kdy pohřbili někoho zaživa. Později rakev opět otevřeli, ale bylo pozdě..."

Rychle se zvedla a uchechtla se. Sevřela ruce v pěst.

Hledala v obličeji Julie Ashleyové známky života. Její rysy ztuhly, jako by opravdu nežila.

„A víš ty co? Zúčastním se tvého pohřbu. A bude brzy.

Už zítra se nad tebou zavře zem. Dokonce vedle kostela, jak se sluší a patří. Všichni přijdou a budou truchlit. Já se budu těšit jako malé dítě. A teď, ty malá bestie, uděláme tečku za tvým životem."

Po těch slovech se Wilma Daviesová sehnula a zvedla tmavé víko rakve.

Triumfálně jej držela oběma rukama. Odkašlala si a přes rty se dral vítězný smích. Potom se naklonila dopředu a položila víko na rakev. Ozvalo se tiché zaškrábání dřeva o dřevo a poté se rakev neprodyšně uzavřela.

Podařilo se jí to.

Vzpřímila se. Pokyvováním hlavy vyjadřovala svou spokojenost.

„Nikdo tě nespatří, ty malá bestie," řekla nenávistným hlasem. „Už nebudeš nikoho svádět. Zato budeš pomalu umírat. Ano, opravdu zemřeš, Julie..."

To byla její pohřební řeč.

Po těchto slovech se Wilma Daviesová otočila a kráčela zpět ke dveřím. Chtěla márnici s konečnou platností opustit.

Boone a Quiller zaslechli zaskřípění dveří. Otočili se a viděli Wilmu, jak přestupuje práh.

„Všechno v pořádku?" zeptal se Boone.

Žena přikývla.

- 12 -

„Ano, všechno v pořádku. Dokonce jsem vám ulehčila práci a zavřela jsem rakev."

„Opravdu?"

„Samozřejmě."

„Udělala jsi ještě něco?"

Wilma zavrtěla hlavou. „Jenom jsem se rozloučila,"

zašeptala. Zírala nepřítomně na oba muže, kteří stáli uprostřed poletujících cárů mlhy a vypadali jako strašidla.

„Zůstane to mezi námi. Nikomu ani slovo, jasné?"

„Můžeš se na nás spolehnout," sliboval Quiller.

„To doufám."

Pro Wilmu Daviesovou celá věc skončila. Odcházela, aniž by jim věnovala jediný pohled.

Quiller i Boone se i přes královskou odměnu necítili ve své kůži. Jenom si to nepřipouštěli. Ale jejich pohledy hovořily za vše.

Boone se ještě jednou vrátil zpět.

Rakev stála na zemi tak, jak ji tam nechali. Něco se však přece jen změnilo. Leželo na ní víko.

„Jenom by mě zajímalo, co s tou mrtvou prováděla, když jsme čekali venku," řekl Quiller.

Boone se otočil.

„Raději ne. Jsou věci, o kterých je lépe nevědět. Zítra se koná pohřeb, ale já u toho nebudu. Odjedeme pryč a vyměníme zlato za peníze."

„Jasně!"

Bonne zabouchl dveře. Pro něj celá záležitost skončila...

- 13 -

Bylo odpoledne. Obloha se potáhla šedivým závojem a do téměř nehybného vzduchu zaznělo vyzvánění umíráčku.

Svolával lidi na hřbitov.

Julii Ashleyovou nesli k hrobu. Osmnáctiletou dívku, která náhle zemřela. Osobu, která neměla v městečku žádné příbuzné. Přišla neznámo odkud a zůstala u Daviesových. Schovanka, kterou Wilma vychovávala a také patřičně využívala. Popelka, která se přesto rozvila do krásy, což ženu hněvalo. Později se její hněv změnil v nenávist. Ale o tom vědělo jen pár lidí.

Například Pernell Davies. Mlčenlivý muž s medvědí silou. On to byl, kdo svedl Julii. Dozvěděla se o tom jenom Wilma.

Hrobník Pernell Davies tušil, že za smrtí dívky vězí jeho žena. Dopalovalo ho, že jí to nemůže dokázat.

Vlastnoručně vykopal pro Julii hrob. Obdélníkovou jámu hned vedle kostela, jehož šedivé zdi poskytovaly mrtvým potřebnou ochranu.

U jámy se shromáždili smuteční hosté. Nebylo jich mnoho. Pár lidí z městečka, kteří neměli nic jiného na práci. Farář skončil svoji řeč. Hleděl přitom na Pernella Daviese, který stál se svěšenou hlavou před hrobem.

„Chceš hodit první lopatu hlíny?" zeptal se duchovní hrobníka.

Davies zvedl hlavu a hleděl někam za faráře. Byl myšlenkami někde jinde. Jeho pohled klouzal po mohutných stromech, které mlčenlivě strážily místo posledního odpočinku. Chuchvalce mlhy se trhaly o větve.

Měsíc listopad skutečně připomínal měsíc zasvěcený

zemřelým. A podle toho vypadala i nálada lidí.

- 14 -

„Co je s tebou, Pernelle?"

Davies si odkašlal a potom odpověděl: „Ano, hned to bude."

„Tak prosím."

Hrobníkovi stačilo půl kroku, aby se dostal k lopatce zaražené do jílovité hlíny. Násada z ní trčela jako varovné vztyčený ukazováček.

Když ji Pernell sevřel v dlani, zachvěla se mu ruka.

Viděl sebe i Julii v komoře, kde spala. V lese i starém seníku v polích, kde se oba cítili tak šťastní. Oba tvořili spiklenecké společenství, do něhož neměl nikdo jiný

přístup.

„Máš strach, ty hřebče?"

Davies se lekl. Vůbec neslyšel svoji ženu, která se znenadání ocitla po jeho boku. Téměř se ho dotýkala.

„Co chceš?"

„Hodit dolů trochu hlíny. Koneckonců ta maličká u nás dlouhá léta žila."

„Ano, ale ty jsi jí pomohla do pekla."

„Zato ty do nebe, že?"

Pernellovy prsty se sevřely kolem násady, jako by ji chtěly rozdrtit. Nejraději by ji lopatkou uhodil přímo mezi oči, ale ovládl se. Bylo tady příliš mnoho svědků, kteří bedlivě pozorovali manželský pár Daviesových.

V městečku bylo všeobecně známo, že ti dva si nijak zvlášť nerozuměli. Tady si všichni viděli až do talíře.

Davies vytáhl lopatku. Byl to hromotlucký typ s nevraživým pohledem. Chodil lehce nahrbený jakoby pod těžkým břemenem.

Sípavě oddechoval. Malou lopatkou nabral vlhkou hlínu. Pomalu se otočil, hlína sklouzla z lopatky a dopadla

- 15 -

s temným hlomozem na víko rakve, která se pod náhlým nárazem lehce zachvěla.

Nabral další hlínu a rozsypával ji po rakvi.

Wilma ho chytila za pravou ruku.

„Dej mi lopatku, teď jsem na řadě já."

Pernell předal lopatku, aniž své ženě věnoval jediný

pohled.

Teď ji měla ona.

„Prosím," řekl farář, který stejně jako ostatní smuteční hosté mrzl v podzimním chladu.

„Samozřejmě."

Žena zabořila list lopatky do jílovité hromady, vytáhla ji i s nákladem a vhodila těžkou zem do hrobu, kde hřmotně přistála na víku.

Pomalu se naklonila dopředu. Jako člověk, který chce získat čas.

Wilma Daviesová náhle zbledla. Uviděla cosi v rakvi, která jakoby zprůsvitněla. Ležela v ní zdánlivě mrtvá Julie.

Wilma zřetelně rozeznávala její bledý obličej, který

ještě neztratil něžné dívčí rysy. Z jejích zádumčivých očí však vyzařovalo něco nezvyklého.

Nejdříve se pohnuly. Snad chtěly mžiknutím předat nějaké poselství. Zorničky potemněly. Dostávaly postupně tmavou barvu, která je zcela vyplnila.

Tmavou a tekutou.

Tekutina připomínala sirup, který zcela zaplnil oční důlky. Tekutina začala vytékat ven. Rozdělila se pod očima do stružek, které stékaly po bledém obličeji.

Teprve nyní Wilma Daviesová mohla přesně rozeznat, o co se jedná.

Byla to krev!

- 16 -

Ano, z očí se valila krev. Julie plakala krvavými slzami.

Obrázek, při němž se otřásla i tak otrlá osoba jako Wilma Daviesová. Chtěla zvednout ruku a hodit dolů hlínu.

Místo toho si rukou přejela oči.

Ten příšerný obrázek dívky ležící v rakvi jí propaloval mozek.

Měla jej stále před očima.

„Paní Daviesová, překonejte se a dejte své schovance poslední sbohem, " oslovil ji farář v nastalém tichu. „Za vámi čekají ostatní."

„Ano, ano..." Krátce a přerývaně ze sebe vyrazila Wilma. Kvapně se uklonila. Poté odhodila lopatku stranou, otočila se a rychlým krokem se vzdalovala pryč. V

poslední chvíli se vzpamatovala.

Zůstala stát pod rozložitou korunou jednoho ze stromů.

Zrudlá zhluboka oddechovala. Srdce letělo jako splašený

kůň a ve spáncích jí bušilo. V této chvíli měla pocit, že smrtí dívky zdaleka všechno nekončí.

Julie už nebyla zdánlivě mrtvá. Nemohla přežít noc.

Stala se z ní skutečná mrtvola. Současně patřila k mrtvým, kteří ronili krvavé slzy.

Pravou rukou udeřila do rozpraskaného kmene stromu.

Zaslechla hlas svého manžela.

„Hryže tě svědomí, Wilmo?" Hlas zněl číhavě a podezíravě.

Ještě postřehla vrzání písku pod podrážkami, když

postoupil o krok kupředu.

Potom ucítila na zádech jeho horký dech.

„Běž!" zasupěla. „Táhni konečně, ty kurevníku!"

„Jen žádné výčitky, Wilmo. Měla bys vědět, kdo je tím na vinen."

- 17 -

„Zmiz!"

„Co říká tvoje svědomí, ženská? Proč ses tak divně chovala, když jsi hleděla do hrobu? Viděla jsi tam něco zvláštního, Wilmo?"

„Ano, rakev. A v ní ležela tvoje milovaná. Ale teď je mrtvá!" zasyčela. „Je mrtvá, rozumíš? Mrtvá, mrtvá..."

„Ne tak hlasitě, Wilmo. Ostatní tě nemusí slyšet.

Beztoho si vykládají všelicos."

„No a?"

„Víš vůbec, co si lidé povídají?"

„Nechci to vědět."

„To je mi jasné. Uvidíme později, Wilmo. Já mám svědomí čisté."

S těmito slovy zanechal hrobník svou ženu o samotě.

Mám také čisté svědomí, chtěla říci. Ale nešlo jí to přes rty. Ne, nemá čisté svědomí. Měla strach. Hořký, do kůže se zažírající strach. Ležel nad ní stín smrti. Vytvořil se znenadání a tlačil ji k zemi.

Teprve po chvíli se žena otočila. Lidé jí nevyjadřovali soustrast. Zato Pernellovi ano. Stál opět vedle faráře. Oba spolu tiše rozmlouvali.

Několikrát pohlédli směrem k Wilmě. Nemohla ty pohledy déle snášet. Obrátila se a běžela úzkou pěšinkou ke hřbitovní bráně, která byla dokořán otevřená. Ačkoliv byla cesta prázdná, zdálo se jí, jako by se na ní něco pohybovalo.

Obličej Julie Ashleyové, z jejíchž očí stékaly po bledém obličeji krvavé slzy.

Teprve na druhé straně u zdi si vydechla. Stála ve stínu kostela, jehož věž všechno převyšovala. Zdálo se, že se zapíchla do šedivé listopadové oblohy. Poletovali kolem ní

- 18 -

havrani a radostné krákali.

Nestarala se o to, co dělá Pernell. Chtěla být co nejdřív doma. Pryč od lidí. Nikoho nevidět.

Daviesovi bydleli blízko hřbitova. Bylo to vlastně na skok od místa, kde Pernell sázel, jak často říkával. Starý

dům byl značně zchátralý. Před dvěma měsíci zřídil Pernell malý přístavek, kde měl svou dílnu.

V létě zakrývaly bujné koruny stromů výhled na hřbitov.

Na podzim listí opadalo a z okna bylo vidět náhrobky a kříže, které dávaly hřbitovu jeho pravou podobu.

Byl to hrůzu nahánějící obrázek, který však Wilma shledávala vcelku zajímavým.

Dřív jí vůbec nevadil. Nyní po dívčině smrti vypadalo všechno úplně jinak.

Strašně mnoho se změnilo...

Otevřela chvějícíma se rukama dveře a vklouzla do chodby, která páchla plísní.

Místnost odbočovala do malé haly až ke schodišti.

Šla do obývacího pokoje, kde ještě z kamen sálalo teplo. Malým okénkem mohla zahlédnout žhavé uhlí, jehož

plamínky před ní tančily jako dívčí obličej.

„Ne, zatraceně, ty jsi mrtvá!" vykřikla a otočila se tak prudce, až porazila židli.

Ztěžka se sesula do starého křesla, jehož péra zoufale zavyla. Za ním stála vždy láhev domácího bylinného likéru. Natáhla se po ní, odzátkovala ji a dlaní otřela její hrdlo. Přitom strnule zírala do temného pokoje.

Wilma dřepěla v křesle jako socha. Strach jí svíral srdce.

Nezvyklá tíseň, které se nemohla zbavit.

- 19 -

Wilma se napila.

Ostrá kořalka protekla hrdlem až do žaludku, kde však nezanechala žádný pocit uvolnění, který Wilma očekávala.

Spíš se tam zahustila a tlačila na vnitřnosti.

Několik kapek steklo přes rty na bradu, když prudce odtrhla láhev od úst. Přitom jí téměř vystoupily oči z důlků.

Proti tomu mohl pomoci druhý doušek.

Opravdu se cítila lépe. Pohodlně se usadila v křesle a natáhla si nohy.

„Já... jsem vyhrála!" vyhekla. „Já jsem vyhrála. A teď

si, ty malá děvko, můžeš dělat, co chceš. Přísahám ti, že jsem vyhrála. Jsi mrtvá. Brzy z tebe nezůstane nic než

prach. Ale já žiju. Já budu žít."

Znovu nasadila láhev na ústa a napila se.

Třetí doušek ji rozehřál a zbavil svíravého pocitu v žaludku.

Komíhala nohama sem a tam a přitom si hnětla prsty.

Několikrát se napila a zachichotala se.

„Mrtvá, "řekla. „Jsi mrtvá, ty malá mrcho. Už se ti to nepovede, to ti přísahám. Ano, na to se můžeš spolehnout."

Otřela si hřbetem ruky pot z čela. Potom opět promluvila ztěžklým jazykem. „Byl to přelud, jenom přelud. Neviděla jsem tě. Nikdo přece nemůže vidět skrz rakev. To prostě nejde. To není možné. Neviděla jsem tě, já..." Poslední slova přešla v nesrozumitelné blábolení.

Náhle se cítila unavená a spala.

Láhev jí vypadla z rozevřených prstů na zem. Zbytek kořalky vytékal z hrdla a vpíjel se do koberce. V pokoji se rozšířil odporný zápach.

O tom už Wilma Daviesová nevěděla, protože mezitím usnula. Polekaně se probudila, když ji kdosi uchopil a

- 20 -

zatřepal s ní.

Vedle křesla stál její manžel Pernell.

Wilma se nejdřív musela vzpamatovat.

Chvilku to trvalo. Několikrát zamžikala, poté se hrubě zasmála a řekla drsně: „No, už ses rozloučil se svou milou?"

„Nebuď cynická."

„Proč cynická. Je to pravda."

„A jsi opilá."

Vzhlédla k němu a zavrtěla hlavou. „Ne, užne. Dala jsem svým způsobem sbohem naší schovance, rozumíš?"

„Ano," odpověděl téměř naříkavě hrobník. „To jsem viděl. Velice dobře. Ty jsi ji nenáviděla, vid'?"

„Jistě. Ty jsi ji miloval."

„No a?" Pokrčil rameny. Zčervenal v obličeji. „Dala mi to, co jsi mi ty nemohla nikdy dát," vmetl jí přímo do obličeje. „Tak je to."

„Ale je mrtvá," vřískla Wilma. „A já žiju."

V mužových očích se zablýsklo. „Měl jsem tě nechat doma. Nic jiného by sis nezasloužila. Nemáš žádnou úctu před smrtí. Na hřbitově si toho každý všiml. Tvoje chování se neutají, to mi věř."

„Na tom mi houby záleží."

„To ti věřím, protože ty nemáš žádné svědomí. Tam, kde ostatní mají duši nebo svědomí, máš ty kámen."

„Jasně," hlasitě se rozesmála a roztáhla teatrálně ruce.

„Jsem přece čarodějnice."

„To určitě."

„Mohu tě taky začarovat?"

Wilma vstala. Lehce se potácela a chtěla ho obejmout.

Pernell odstrčil její ruce stranou. „Zmiz, běž ode mne

- 21 -

pryč! Už to nikdy nezkoušej..."

Prošla kolem něj a souhlasně přikyvovala. „Tak poslouchej, ty starý kozle. Teď půjdu nahoru a lehnu si." U

dveří se ještě jednou otočila. „Už jsi zaházel hrob?"

„Je to přece moje povinnost."

„V opačném případě by sis mohl lehnout vedle svého miláčka." S těmito slovy zmizela za dveřmi.

Pernell Davies nevěděl, jak by měl na tuto poznámku odpovědět. Nemohl to překonat. Jeho vlastní žena se dusila svou nenávistí.

Měl by zjistit, jak Julie ve skutečnosti zemřela.

Oficiálně se uváděla srdeční mrtvice. Příliš mnoho rozčilení, přepracovanost.

Ale Pernell Davies tomu nevěřil.

Byl pevně přesvědčený, že v tom měla prsty jeho žena.

Potom by se však jednalo o vraždu, kterou by si odpykala!

Wilma Daviesová mezitím došla do ložnice. Nacházela se v poschodí. Ona a její muž se dělili o poměrně velikou místnost, v níž bylo dost chladno. Wilma se otřásla.

Bylo zde vlhko. Napovídaly o tom skvrny na stropě a na tapetách. I prostěradla byla provlhlá. V umývadle na komodě stála voda od ranní toalety. Její hladina byla šedivá. Na vnitřních stranách umývadla se utvořil tenký

proužek špíny.

Žena se posadila na hranu postele a protřela si rukou

- 22 -

oči. Byla unavená. Oči se jí zavíraly. Ani se nesnažila zvednout se a obléknout si noční košili.

Velmi pomalu se zvrátila na postel. Hlava jí klesla na měkký polštář. Připadal jí jako vlna, která se jí přelila přes hlavu.

Večer teprve přicházel, ale v pokoji už bylo šero.

Oknem se prodíralo šedivé denní světlo. Kolem něj proplouvaly cáry mlhy jako tenký závoj.

Wilma mohla přímo z postele koukat do okna. Zdálo se jí, že mlha k ní vystírá dlouhé bledé ruce jakoby pozdrav z jiného světa.

V posteli se cítila nejlépe. Tlusté polštáře jí poskytovaly jistou ochranu. Milovala svou postel, i když v místnosti bylo chladno a vlhko. Zalézala do ní jako medvěd do svého brlohu.

Její muž nepřicházel. Jak Pernella znala, ani by vedle ní nespal. Dokázal se obsloužit sám. Wilma se ho hrubě a nevybíravým způsobem dotkla.

Měl by si zvyknout na to, že budou opět sami. Na svou milou mohl zapomenout.

Když si vzpomněla na mrtvou, mihl se jí na rtech zlomyslný úsměv. Ach, jak nenáviděla to mladé stvoření, které jejímu chlapovi popletlo hlavu. Smrt byla podle názoru Wilmy jediným možným trestem pro Julii Ashleyovou.

Její myšlenky se rozprchly. Alkohol vykonal své. Měla pocit, že se vznáší. Ani pod sebou necítila postel. Vznášela se jako mlha před oknem.

Hlavu měla položenou na bok. Tak mohla pozorovat, co se děje v okně.

Cáry mlhy zůstávaly. Ale změnily se. Už se nehnaly

- 23 -

kolem okna, ale stoupaly zdola nahoru a kroutily se.

K tomu ještě byly světlejší. Jako by jimi prosvítalo slunce.

Wilmu tenhle obrázek mátl. Neuměla jej pojmenovat.

Zato z jejího podvědomí vystupoval pocit, který dobře znala.

Strach...

Hrůza z něčeho neodvratného. Z osudu, který ji měl potkat a který se pozvolna objevoval za sklem okna.

Nebyly to jenom stíny, které se tam ukázaly. Cosi stoupalo nahoru. Něco přicházelo.

Byly to vlasy.

Pečlivě učesané světlé vlasy rozdělené uprostřed pěšinkou.

Wilma si myslela, že se zbláznila. Za oknem se objevoval obrovský obličej. Nebyl celý, okno bylo příliš

malé. Ale stačilo, aby se v něm objevily známé rysy.

Byl to její obličej.

Tvář mrtvé Julie Ashleyové!

Poletoval před oknem jako loutka zavěšená na niti.

Ještě se posunul o kousek výš, takže Wilma teď mohla rozeznat její tváře. Ale nejen to. Objevily se i oči.

Oči, které krvácely!

Už jednou je viděla skrz rakev. A nyní se opět objevily krvavé oči plavovlasé Julie.

Obličej se dál neměnil. Zato se pohybovaly zorničky.

Hleděly upřeně přímo na Wilmu Daviesovou.

Žena ležela bez hnutí na posteli. Nemohla nic dělat, jako by jí něco svazovalo celé tělo. Příšerný strach jí svíral hrdlo, zatímco po bledém obličeji dál kapaly krvavé slzy.

Stružky krve jako znamení smrti, poselství děsu.

- 24 -

Dál na ní spočíval krvavý zrak.

Bylo to příšerné. Pohled krvavých očí propaloval sklo a mířil k ženě bezmocně ležící na posteli.

Cítila jej. Stvoření z říše mrtvých se vrátilo, aby vykonalo pomstu.

Všechno bylo rázem zapomenuto. I její pomoc, kterou předtím poskytovala svým bližním. Chtěla vykřiknout, volat svého muže, ale nešlo to. Jako by na ní něco leželo.

Tělem prostupoval nezvyklý chlad.

Wilma věděla, že takto se ohlašuje smrt. Byla to stará lidská zkušenost, kterou nyní poznávala na vlastní kůži.

Zaslechla dole kroky. Její muž Pernell přecházel sem a tam. Byl jediný, kdo ji mohl zachránit, ale neslyšel její sténání a dušení.

Nekonečně dlouhé minuty ubíhaly.

Wilma umírala příšernou smrtí. Odplata postavy z věčnosti neznala hranic. Wilma cítila, jak její tělo stále víc a víc tuhne a počítala s tím, že brzy vyhasne i její vědomí.

K tomu však nedošlo.

Zůstala strnule ležet. Zahlédla, jak obličej zmizel.

Předtím se ještě trochu zvedl a ona hleděla na ústa.

Na rtech pohrával úsměv.

Byl odporný a zároveň výsměšný. Wilma nemohla proti tomu nic podniknout. Pohled jejích očí strnul a tělo poznenáhlu vychládalo.

Teprve o dvě hodiny později se otevřely dveře. Do Pernella Daviese jako by udeřil hrom, když uviděl v šeru ležet nehybné, stínu podobné tělo své ženy.

Stál sice poměrně daleko od postele, ale zkušeným zrakem poznal, že jeho žena už není mezi živými.

Po špičkách kráčel k posteli. V jeho obličeji se nehnul

- 25 -

jediný sval. Na čele se mu náhle objevily vrásky.

Vedle postele zůstal stát. Přiložil dva prsty na ženinu krční tepnu, aby se přesvědčil, že ho zrak neklamal.

Ne, necítil její tep. Jeho ženu Wilmu potkal stejný osud jako Julii Ashleyovou.

„Někde," řekl polohlasem, „ještě existuje spravedlnost, Wilmo."

Ne, chtěla zakřičet. Skutečně vykřikla, ale nikdo ji neslyšel. Byla to jen bezhlesá myšlenka, která jí jako blesk proletěla hlavou. Její muž musel prostě vycházet z toho, že zde nehybně leží jako mrtvola. Jiná možnost neexistovala.

Pernell Davies se obrátil a opustil místnost. Neproléval slzy, ale rysy jeho obličeje ztvrdly jako žula.

Sestupoval po schodišti dolů. Musel o tom dát zprávu ostatním. Jestli si tím budou lámat hlavu či ne, to mu bylo jedno.

Přesně o dva dny později pohřbil Pernell Davies svou ženu. A do poslední chvíle netušil, že je jenom zdánlivě mrtvá...

To vše se odehrálo v roce devatenáct set padesát šest.

V tomto roce spatřil světlo světa i jistý Kenneth Bright...

Do městečka jsme dorazili už večer předtím, přenocovali jsme zde a domluvili si setkání u snídaně.

My znamenalo Glenda Perkinsová, Suko a já.

Pohnutka, která nás zavedla do Ripponu, malého

- 26 -

městečka ve střední Anglii, nebyla příliš veselá.

Pochovávali jsme jednoho kolegu. Ken Bright trval na tom, že chce být pohřbený ve svém rodišti.

Rippon leží v průmyslové oblasti mezi Liverpoolem a Manchesterem. Tuto krajinu považují za chudobinec Anglie. Pruh země, kde byl kdysi vzkvétající průmysl.

Dnes po něm nezůstala ani památka.

Továrny zůstaly opuštěné. Haly rezivěly. Lidé zde živořili. A v takové zoufalé situaci bujel zločin.

Zvlášť tvrdě dopadal na mladé lidi. Bylo to pochopitelné, že ne každý v takovém bezvýchodném postavení kráčel vždycky cestičkami zákona.

Rippon ležel dál na východ. Prakticky na chvostu staré průmyslové oblasti. U ladem ležících fabrik jsme mnoho neviděli, ale stejně chudé bylo i městečko.

Každý, kdo měl ještě práci, jezdil do Manchesteru nebo Boltonu. Ostatní se zdržovali doma a čekali na zázrak.

Stejně jako majitelka malého hotelu, jehož pokoje se ukrývaly za šedivými zdmi.

Našli jsme zde sice i sprchy, ale ta moje stejně nefungovala. Umyl jsem se v umývadle a oblékl jsem se. V

tmavém obleku jsem si připadal velmi smutečně.

Nenáviděl jsem tyhle černé obleky, které si lidé oblékají, když jdou někoho vyprovodit na poslední cestě.

Ale někdy je třeba přijmout kompromis.

Před matným zrcadlem jsem si uvázal kravatu. Horní knoflík košile jsem nechal rozepnutý, aby mne neškrtil límec. Pohledem z okna jsem se přesvědčil, že i počasí má jistý pohřební ráz.

Listopad dělal čest svému jménu. Poslal sem mlhu, která se přes den ani nehnula a kvečeru ještě zhoustla. Její

- 27 -

cáry visely všude kolem. Při nadechnutí měl člověk pocit, že se napil nějaké tekutiny.

Natáhl jsem si plášť a vyšel jsem z místnosti. Kráčel jsem potemnělou chodbou. Pod mými kroky vrzala silná prkna.

Na schodišti jsem zachytil vůni opékané slaniny.

Přinejmenším světlý bod v dnešním nevlídném ránu.

Hospodská nám slíbila čerstvou snídani.

V jídelně seděl jediný host a četl si noviny. Byl to Suko.

Vzhlédl, když mě zaslechl přicházet.

„Dobré ráno, Johne."

„Zdravím tě, staříku." Přisedl jsem si k němu ke stolu, na němž ještě ležel třetí příbor. Byl určený pro Glendu, která ještě nenašla cestu do přízemí.

Citliví lidé by v této jídelně zcela určitě podlehli depresi. Stoly a židle měly tmavou barvu. Žádný odstín bílé, který by je oživil. Jednotvárnost šedozelených tapet narušovala malá okénka. V místnosti se nedalo dýchat.

Otevřel jsem okno a nechal jsem dovnitř vklouznout studený podzimní vzduch.

„To udělá dobře," řekl Suko, který zůstal sedět u stolu.

Stál jsem u okna a vyhlížel jsem ven do pošmourné krajiny.

Vyskytují se takzvaně nádherné podzimní dny, kdy slunce rozežene mlhu a nadělá z ní bělavé proužky. K

takovému obrázku patří i podzimní les s pestrobarevným listím, holými keři a modrou oblohou.

Obrázek, který se mi nabízel, se určitě nikdy neobjeví v kalendářích. Můj pohled mířil do hustého mléka, které v sobě ukrylo celé okolí. Bydleli jsme sice ve středu městečka, ale zároveň jsme si připadali jako na pustém

- 28 -

ostrově.

Zavřel jsem okno a otočil jsem se. Létací dveře u kuchyně se otevřely a do místnosti vešla hostinská. Stručně pozdravila. Přišourala se v pantoflích ke stolu, aby zde před Suka položila talíř s vajíčky se šunkou a slaninou.

„Pro vás to samé, pane?"

„Ano."

„A co si bude přát paní?"

Pokrčil jsem rameny a zamířil ke stolu. „Nemám zdání.

Možná si vezme jenom kávu."

„Dobře, přinesu konvici."

Odšourala se zpět. Žena na sobě měla květovanou halenu. Vlasy měla přebarvené na černo a krátce střižené.

Sedl jsem si naproti Sukovi.

„Nebude ti vadit, když nepočkám na tebe?"

„Jistěže ne."

Suko si promíchal vajíčka a šunku. Potom ještě mírně přisolil a spokojeně kývl. „Ano, není to špatné. Jsem příjemně překvapený. Bude to dobrý základ pro tak ošklivý

den jako je ten dnešní."

„Pohřeb je ve tři hodiny."

„A ve čtyři už bude po všem. Ken Bright bude ležet v hrobě."

„To jsi řekl ty."

Suko polkl vajíčko se šunkou. Hostinská přinesla kávu s topinkami. „Tobě se něco na té věci nezdá, Johne, viď?"

„Kenova smrt se mi nelíbí."

„Srdeční mrtvice."

Usmál jsem se. „To se povídá, ale my jsme ho přece dobře znali. Pět let byl s námi. Často jsme s ním obědvali v jídelně nebo v pizzerii. Ken měl zdravý kořínek. Toho by

- 29 -

to jen tak lehce neporazilo. Byl to veselý chlapík. A právě on by měl zemřít na mrtvici? Při našich pravidelných zdravotních prohlídkách? Suko, tomu nemohu uvěřit."

„Myslíš, že se jedná o vraždu?"

„Nevím."

„Zatím je čas. Mohl bys o tom promluvit s lékařem, který podepsal úmrtní nález."

„Bude to k něčemu dobré?"

„To nevím."

„Asi ne. Pravděpodobně se ten člověk nemýlil. Ale to se dá lehce ověřit."

„Myslíš vraždu?"

„Přinejmenším ji nevylučuji, Suko. Ken zemřel v rodné obci při návštěvě rodičů. O přesných okolnostech se toho mnoho neví."

„Měli bychom tedy promluvit s rodiči." .

„Až po pohřbu. Po pravdě řečeno, je mi to trochu proti srsti."

„Ale jinak se nic nedozvíš."

Hostinská mi přinesla snídani. Mezitím jsem už vypil šálek kávy. Chutnala znamenitě. Hostinská postavila přede mne talíř a otočila se, protože do místnosti vstoupila Glenda Perkinsová.

„Dobré ráno," pozdravila unaveným hlasem.

Otočili jsme se. Glenda na sobě měla černý kostýmek, který zdůrazňoval její udržovanou postavu, a černé punčochy. Vypadala trochu pobledlá, jako po probdělé noci.

„Co byste si přála ke snídani, slečno Perkinsová?"

zeptala se hostinská.

„Jenom kávu a toust, prosím."

- 30 -

„Už je to na stole. Dobrou chuť."

Žena odešla. Glenda se posadila a potáhla si bezúspěšně minisukni.

„Spala jsi dobře?" zeptal jsem se.

Glenda si nalila kávu a zavrtěla hlavou. „Ne."

„My také ne."

„To byla hrozná noc," řekla Glenda. „Měla jsem pocit, že ležím na palandě v kobce." Zvedla šálek k ústům a napila se. Potom protáhla ústa. „A ještě ke všemu nefungovala sprcha."

„Ani mně," přiznali jsme se současně se Sukem.

Glenda se usmála. „Aspoň tu mají velmi dobrou kávu."

„Snídaně také není k zahození." přidal jsem se.

„Dobrou chuť." Glenda se natáhla po topince. „Bude se konat ještě další překvapení?"

„Už ne."

„Včera večer jsme hovořili o Kenově smrti. Domníváte se i dnes, že je na ní něco neobvyklého?"

„John nevylučuje vraždu," ozval se rychle Suko.

Zvedl jsem ruku. „Moment, kamaráde, takhle jsem to nemyslel. Jenom mě udivilo, jak mohl skončit takový chlap jako Ken Bright. Vždyť byl zdravý jako řípa."

„Ale stejně se to stává," trvala na svém Glenda. „Kromě toho nebyl poslední případ, na kterém pracoval, tak závažný, že by připouštěl vraždu."

„Vraždu nelze nikdy vyloučit."

„No ovšem. Však víš, Johne, jak jsem to myslela."

„Samozřejmě." Jedl jsem dál. Při žvýkání jsem uvažoval. „Mohli bychom ještě před pohřbem mluvit s lékařem, který určil příčinu Kenovy smrti?"

„To by nebylo špatné," mínil Suko.

- 31 -

„V tom případě bychom si měli pospíšit," řekla Glenda.

„Chtěli bychom předtím stihnout mši."

„Jistě."

Suko už dosnídal. Otřel si rty a vstal. „Zeptám se hostinské, kde bychom mohli najít doktora."

„Buď tak laskav."

Glenda na mne hleděla přes okraj šálku, aniž by se napila. „Jak tě znám, Johne, zase máš jedno ze svých pověstných tušení."

„Máš pravdu."

„Kdo by mohl Kena zabít?"

„Co já vím..."

„Dej pokoj, Johne Sinclaire. Tvoje podezření je prostě zbytečné. Ken pracoval na docela obyčejném případu. A už

vůbec ne na takovém, který by ohromil tenhle kraj.

Zabýval se přece podvodem v herně, ne?"

„Správně."

„Tady se přece jednalo o malého podvodníčka, ale žádnou mafii. Zádní mrtví a podobně."

„Na to taky spoléhám."

„Kde potom vidíš další motiv?"

Usmál jsem se na ni a vyčkal jsem s odpovědí, dokud nedopila.

„Co nám ještě zůstává?"

„Rippon!"

„Správně. Rippon."

Glenda si držela hlavu v dlaních. Pro mne to bylo znamení, že se pokouší přemýšlet.

„Opravdu si myslíš, že ho tady někdo zabil?"

Rozpřáhl jsem ruce v bezmocném gestu.

„Glendo, nemluvil jsem o vraždě. Ani o tom, že ho

- 32 -

někdo zabil. Nesmíš to, prosím tě, zaměňovat. Pro mne je Kenova smrt stejnou hádankou jako pro tebe a Suka. Rád bych mluvil s lékařem."

Uštěpačně se usmála. „Vesnický doktor?"

„Znáš tady někoho lepšího?"

„Samozřejmě, že ne."

Suko se vrátil zpět. Ani se neposadil.

„Je to jasné, lidičky. Už vím, kde bydlí doktor. Jmenuje se Cisari."

Vstali jsme. Vstoje jsem dopil šálek. Naše pláště visely v předsíni na věšáku. Vzal jsem nepromokavý plášť a stáhl jsem jej páskem. Suko pomohl Glendě do tmavého vlněného pláště. Kolem krku si obtočila zelenou šálu.

„Také se půjdu podívat na pohřeb."

Hostinská stála ve dveřích, které vedly do kuchyně.

„Znala jste Kena Brighta?" zeptala se Glenda.

„Dokonce velmi dobře."

„Co to bylo za člověka?"

„Proč se ptáte?" podivila se žena. „Pracovali jste přece spolu. Měli byste ho vlastně znát lépe."

„To je pravda," zasmála se Glenda. „Jenom se divíme tomu, že ho tak náhle postihla srdeční mrtvice. Vždyť to byl výjimečně zdravý člověk."

„To souhlasí."

„Jak zemřel?"

„To nevím. Našli ho venku. Myslím, že to byly děti.

Ale to vám lépe vysvětlí doktor Cisari."

Náhle se otočila a zmizela v kuchyni.

„Komické," podotkla Glenda.

„Co je na tom komického?"

„Jak najednou přerušila rozhovor. Jako by jí byl

- 33 -

nepříjemný."

„Co z toho usuzuješ?"

„Asi toho ví víc, než řekla."

Podíval jsem se udiveně na Glendu. „Myslím, že tvoje fantazie pracuje na plné obrátky, Glendo."

„To je možné, ale naučila jsem se naslouchat svému vnitřnímu hlasu." Píchla mne prstem do hrudi. „Tomu jsi mne přece naučil ty, Johne."

„Já vím."

„No právě. A tento vnitřní hlas mi napovídá, že něco není v pořádku. Mám pocit, jako by lidé v městečku chtěli mít pohřeb co nejdřív za sebou."

„A kdo by nechtěl?" zeptal se Suko.

„Pojďme!" navrhl jsem.

Všichni tři jsme měli nejistý pocit, ačkoliv jsme o tom nahlas nehovořili. Patrně jsme reagovali přecitlivěle na odpověď hostinské.

Vstupní dveře byly tak úzké, že jimi dvě osoby nemohly projít současně. Jeden za druhým jako Apačové jsme se vytratili ven a ocitli jsme se v bílošedém světě, který

ovládla všudypřítomná mlha. Nebyla však natolik hustá, aby se v ní všechno ztratilo. Po obou stranách ulice stály zřetelné kontury domů, před nimiž visela mlha jako opona.

Bezvětří vykonalo své.

Zapálil jsem si cigaretu. Kouř se smísil s protivnou vlezlou mlhou.

Rippon byl podivně ztichlý. Kolem nás pomalu projížděla auta. Míjela nás nehlučně jako pohybující se stíny, protože mlha pohlcovala hluk motorů. Proti nám vyrůstaly smutně působící fasády domů. Domy, které vyhlížely jako vchody do tajemné jeskyně. Celý kraj

- 34 -

poznamenala chudoba, kterou bylo možno pozorovat na každém

kroku.

Mnozí

obyvatelé

městečka

byli

nezaměstnaní. Neměli dost prostředků na to, aby, mohli zvelebovat svá obydlí. Textilní průmysl v této oblasti postupně zanikal.

Náš služební vůz stál ve dvoře penzionu. Ten, kdo se pohyboval jen v hranicích městečka, nepotřeboval žádný

vůz. K cíli pohodlně dorazil i pěšky.

Glenda kráčela po mém pravém boku. Hlavu sklonila a ruce zastrčila do kapes pláště. I na jejích krátce střižených vlasech se srážely kapičky vodní páry. Bylo opravdu chladno. Její obličej už dostával přirozenější zdravou barvu.

„Proč si mě prohlížíš, Johne?"

„Ty sis toho všimla?"

„Jistě."

„Snažím se uhádnout tvoje myšlenky."

„To není tak těžké uhodnout. Myslím na Kena Brighta.

Měla jsem ho ráda a nemohu se smířit s tím, že už se s ním nikdy nesetkáme." Glenda zvedla hlavu. „Srdeční mrtvice,"

řekla. „Jak může tak mladý člověk zemřít na srdeční mrtvici? A přitom neměl žádnou srdeční vadu. To by se při zdravotních prohlídkách ve Scotland Yardu dávno zjistilo.

Za Kenovou smrtí musí vězet něco jiného. Pokud vyloučíme vraždu..."

„Nejdřív se zeptáme doktora, než se pustíme do podobných úvah."

„Vlastně jsi s nimi začal ty sám, Johne."

„Bohužel. Teď toho lituji. Všechny jsem tím pobláznil."

Zamáčkl jsem cigaretu a vhodil jsem ji do odpadkového koše.

- 35 -

Suko kráčel před námi. U posledních domů zabočil napravo do úzké uličky, která končila schody. Vystupovali jsme po mechem zarostlých schodech a ocitli jsme se na malém prostranství.

Stál zde jediný dům. Nebyl příliš velký. Jeho stěny byly porostlé břečťanem. Skoro bychom přehlédli cedulku se jménem doktora.

Suko zazvonil. Dveře se vzápětí otevřely. Hleděl na nás překvapený obličej.

„Prosím...?"

„Scotland Yard," řekl Suko. Představil nás, ukázal služební legitimaci a zeptal se, zda můžeme vstoupit.

„Ano, hm, ovšem... je to nutné? Musím na pohřeb."

„To my také," ozval jsem se. „Jste doktor Cisari?"

„Samozřejmě."

„Chtěli bychom s vámi mluvit."

„Pojďte dál."

Doktor Cisari měl na sobě černé kalhoty, bílou košili a černou vestu. Ještě si nestačil uvázat kravatu. Byl téměř o hlavu menší než my. Nemohl v sobě zapřít italské předky.

Na hlavě se mu vlnily tmavé, ale mírně prořídlé vlasy.

Česal si je na stranu. Sahaly mu až k uším. Hleděl na nás kulatý hladký obličej bez jediné vrásky. Hleděl na nás klidně a spíše udiveně. Tenhle chlapík měl dozajista čisté svědomí. Vedl nás do malého obývacího pokoje, který byl provoněný dýmkovým tabákem. V pokoji vládl hrozný

nepořádek, jak už to bývá u starých mládenců.

„Posaďte se, jestli máte kde."

„Tak dlouho se tu nehodláme zdržet," řekl Suko. „Jde nám vlastně Pouze o Kena Brighta."

„Byl to váš kolega, ne?"

- 36 -

Přikývli jsme.

Lékař se opřel o příborník. „Ken je mrtvý," řekl. „Byla to srdeční mrtvice." Roztáhl ruce v bezmocném gestu. „Víc vám bohužel neřeknu."

„Pátral jste i po jiné příčině smrti?" zeptala se Glenda Perkinsová.

„Ale jistě, madam. To je v těchto případech běžná praxe. Mohu vám sdělit, že váš kolega zemřel přirozenou smrtí. Byla to mrtvička."

„I když byl zdravý jako ryba," nadhodil jsem.

„Vskutku. Znal jsem ho už od dětství. Později jsem už

Kena nepřehlížel, ale měl tuhý kořínek. Opravdu nevím, jak se to mohlo stát. Jestli chcete požádat o pitvu, nemám nic proti tomu. Nic ovšem nesvědčí o vraždě nebo sebevraždě."

„Proč pobýval tady?" ptal se Suko.

„To vám neřeknu. Ken velmi často přijížděl navštívit rodiče."

„Hlavně přes víkend."

„Máte pravdu."

„A teď měl týden dovolené," dodala Glenda. „A nevíme proč. Byli snad jeho rodiče nemocní a on je přijel ošetřovat?"

„Ne, oba se těší dobrému zdraví. O nějakém ošetřování ze strany syna nemůže být řeč. Je mi líto, že vám nemohu pomoci. Jestli chcete vidět úmrtní list, mohu..."

„Ne, pane Cisari, toho vás ušetříme." Poděkoval jsem lékaři. „Uvidíme se na pohřbu."

„Samozřejmě. Jste také věřící?"

„Pochopitelně."

„Ještě jedna otázka," řekl Suko. „Měl Ken kromě rodičů

- 37 -

další příbuzné?"

„Ano, sestru Harrietu. Přijela z Paříže. Pokud je mi známo, pracuje tam v jednom velkém hotelu." Doktor se odstrčil od příborníku. „Je už v Ripponu a bydlí u rodičů."

„Děkuji. To je opravdu všechno."

„Prosím."

Lékař nás doprovodil ke dveřím. Se svěšenými hlavami jsme opustili dům. Venku jsme zůstali stát a hleděli jsme střídavě jeden na druhého.

„Co tomu říkáte?" zeptala se Glenda.

„Nic moc," zamumlal jsem.

„Všechno vypadá normálně," prohlásil Suko.

„Příliš normálně."

Přítel pokrčil rameny. „Kdoví, Johne..."

I

přes

mlhu,

která

přikryla

městečko

svým

neproniknutelným závojem, jsme nemohli kostel minout.

Byla to nejvyšší budova a přesto i horní polovinu věže obestírala mlha.

Ještě jsme nevešli do svatostánku. Zůstali jsme stát na prostranství před kostelem stranou od místních obyvatel. Ti stáli v malých hloučcích a šeptem se spolu bavili.

Nebylo člověka, který by se necítil stísněný. Pohledy lidí vyjadřovaly nepochopení a znepokojení ze smrti mladého muže.

Neznal jsem sice Kenovy rodiče ani jeho sestru, ale tušil jsem, že se ještě nedostavili. Bylo pochopitelné, že se

- 38 -

nechtěli před smutečním obřadem s nikým setkat. Zbývala slabá čtvrthodina.

Od kostela ke hřbitovu bylo co by kamenem dohodil.

Od sebe je oddělovala kamenná zeď přerušená na jednom místě železnou vstupní bránou.

Nálada a počasí si hrály vzájemně do noty. Mlha všechno halila do smutečního šedivého hávu. Nebyla tu jediná věc, které by se nezmocnila.

Cestou ke kostelu jsem vrhl pohled na hřbitov.

Kamenné náhrobky stály vyrovnané v řadách. Objevil jsem i spoustu kamenných křížů, které se rozpínaly jako ptačí křídla. Rippon neměl mnoho obyvatel a tomu odpovídal svou velikostí i hřbitov. Byl upravený, bez ohrádek a křovin. Světlé cestičky se táhly mezi hroby jako narýsované podle pravítka. Na konci slepé uličky stála smuteční vrba, jejíž větve sahaly až k zemi.

Potlačovaný hovor utichl. Ne bez příčiny. Všichni jsme se automaticky podívali ke vchodu, kde se nacházela velká, dokořán otevřená brána.

Rodina Brightových přicházela pěšky.

Uprostřed kráčela paní Brightová, kterou z jedné strany podpírala její dcera a z druhé manžel. Byl to urostlý muž, v jehož obličeji se zračila nápadná podobnost se synem.

Hleděl strnule před sebe. Ani sebemenším pohybem nedal najevo své pohnutí. Obličej Kenovy matky zastřel černý

závoj. Prosvítal za ním jako bílá skvrna.

Harietta Brightová šla se svěšenou hlavou. Vlasy se ukryly pod šátkem. Jenom několik světlých pramenů jí padalo na bledé čelo.

Brightovi mlčky kráčeli ke vchodu do kostela. Současně se objevil i farář. Zdálo se, že jsou domluveni. Duchovní

- 39 -

otevřel dveře, stiskl jim ruce a vedl je do chrámu páně.

Začaly tlumeně vyzvánět zvony. Jejich tóny jako by přicházely z nebe v podobě deště pravidelných zvuků, které zkrápěly městečko.

Dávaly znamení smutečním hostům, aby beze slova zamířili do kostela. Bylo slyšet jen jejich šoupavé kroky.

Váhavě vstupovali dovnitř, jako by měli strach z toho, co bude následovat.

„Půjdeme?" zeptala se Glenda.

„Až po ostatních," odpověděl jsem.

Suko přikývl. Nechtěli jsme být nápadní. Beztoho si nás mnozí pozorně prohlíželi, aniž by se na něco zeptali. Když

poslední účastníci pohřbu vstoupili do kostela, vyrazili jsme i my. Držel jsem dveře a dal jsem přednost Glendě a Sukovi. Za sebou jsem zaslechl rychlé kroky nějakého opozdilce.

Byl to doktor Cisari, který se někde zdržel. „Musel jsem ještě za jedním pacientem," vysvětloval, když proklouzl kolem mne. „Promiňte."

„Prosím, doktore."

Kostel nepatřil mezi velké stavby. Ale bylo tu dost místa k sezení.

My jsme zůstali stát v pozadí a hleděli jsme uličkou mezi lavicemi přímo na oltář. Stála tam tmavá uzavřená rakev, v níž ležel mrtvý kolega.

Byla obklopena květinami a věnci, v hlavách hořely dvě svíce. Jejich světlo komíhavě poskakovalo po stěnách, lavicích i obličejích přítomných hostů.

Nikdo nepromluvil. Mnozí jen tiše odkašlávali. Potom se někdo vysmrkal. Tu a tam bylo slyšet tichý pláč. Podíval jsem se na Glendu, která stála mezi námi. Držela v ruce

- 40 -

kapesníček a občas si jím osušila oči.

I já jsem se cítil nesvůj. Hrdlo se mi svíralo, takže jsem musel častěji polykat.

Sukovi se vedlo podobně jako mně. A také měl co dělat, aby překonal únavu z nevyspání.

V kostele bylo chladno. Protože jsme stáli nehnutě na místě, začaly nás brzy studit nohy. Farář se stále neobjevoval.

Lodí kostela zazněl jasný tón zvonečku. Ze sakristie vyšel farář s ministrantem. Ken Bright byl katolík a tudíž

měl nárok na křesťanský pohřeb.

Smuteční hosté se zvedli.

Protože jsme stáli delší dobu a tuhly nám nohy, navrhl jsem, abychom si sedli do poslední lavice.

Suko a Glenda s povděkem přijali můj návrh.

Čas plynul. Připadal mi nekonečně dlouhý. Farář se modlil otčenáš. Ostatní mu odpovídali. Potom se seshora snesly první tóny varhan. Smuteční melodie narážela do našich uší.

Pohlédl jsem ke stropu kostela, na němž převažovala modrošedá barva. Podpíraly jej mohutné sloupy.

Vedle mne plakala Glenda.

Hlavu měla skloněnou a lehce se o mě opírala.

Také já jsem několikrát potáhl nosem. Moje zorné pole se změnilo. Zamířil jsem pohledem napravo, kde se táhla řada vysokých oken. Většinou se skládala z mozaikovitých výjevů ze života svatých.

Za nimi se pohybovala mlha.

Rozeznával jsem stíny, které se pozvolna táhly kolem zdi. Patřily k této smuteční atmosféře, protože mi připomínaly nikdy nekončící života běh. Osudové

- 41 -

momenty každého lidského jedince.

Farář stál šikmo za rakví a začínal se loučit s mrtvým.

Hlas muže zněl tiše a smutně, ačkoliv hovořil o věčné radosti, které se dočká duše zemřelého.

Poslouchal jsem a současně jsem se rozhlížel kolem.

Glenda hleděla upřeně na své ruce a Suko také strnule zíral před sebe. Já jsem soustředil pozornost na stíny protahující se za oknem.

Jednalo se skutečně o stíny?

V první chvíli jsem si myslel, že mi povolily nervy. To, co venku vypadalo jako poletující cáry mlhy, nabývalo obrysy, které vítr nemohl rozehnat.

Tvary připomínající obličej rámovaly dlouhé světlé vlasy.

Obličej ženy...

Zamrkal jsem. Podíval jsem se ještě jednou tím směrem, protože jsem věřil, že jde o nějaký zrakový klam. Ale obličej zůstával na místě. Dokonce se ještě přiblížil.

Zahlédl jsem velmi bledé sinalé tváře. A k tomu oči.

Vytékala z nich temná tekutina.

Slzy - jako krev!

Opravdu, z očí kapaly krvavé slzy!

Nikdo kromě mne obličej neviděl. Farář četl dál.

Smuteční hosté hleděli střídavě na něj, na vlastní ruce nebo na zem. Ani Glenda nebo Suko nic nezpozorovali. Jenom já.

- 42 -

Obličej neměl normální rozměry. Zabíral téměř celé velké okno. Z očí kapaly krvavé slzy, které se na tvářích rozdělily do dvou stružek.

Mimoto jsem mohl zachytit pohled očí. Zračil se v nich nevýslovný smutek.

Pohled plný beznaděje a zármutku.

Nevzpomínám si, co mi v té chvíli letělo hlavou. Ale tušil jsem, že se před kostelem stalo cosi, čemu schází rozumné vysvětlení.

Ano,

došlo

zde

k

něčemu

nepřirozenému.

Přicházejícímu z jiného světa.

Glendě jsem se o tom nezmínil. I Suka jsem ponechal v nevědomosti a opatrně jsem se posouval na kraj lavice, abych mohl nenápadně zmizet.

Teprve když jsem vstal, otočili ke mně oba hlavu. V

jejich očích se zračila otázka, na kterou jsem jim nedal odpověď.

Co nejtišeji jsem se blížil k východu. Rozzlobilo mě, když dveře při otvírání protivně zaskřípaly. Mlha se vplížila dovnitř a zahalila mě do bílé tógy. Jako Říman jsem vyšel na volné prostranství před kostelem.

Musel jsem se pustit doleva. Stačily tři kroky, abych se dostal na roh budovy.

Tam jsem se zastavil, ačkoliv mě to uvnitř nutkalo pospíšit si.

Opatrně jsem obešel roh.

Obličej stále zůstával na místě.

Jako by visel ve vzduchu. Viděl jsem jeho profil. I stružku krve na tváři. Byl to skutečně normální obličej nebo jen náhodný shluk cárů mlhy, které poletovaly všude kolem?

- 43 -

Už jsem prožil hodně podivných děsivých příběhů. Teď

jsem cítil, jak mi mráz běhá po zádech, i když se vlastně nic nestalo.

Obličej byl stále zde. Vycházel jakoby z mlhy a tvořil s ní vzájemnou jednotu. Nahlížel oknem do kostela, jako by patřil ke smutečním hostům.

Ještě jeden krok...

Chtěl jsem se postavit pod obličej. Možná by se mi to...

Pohnulo se to.

Jeden prudký obrat. Naprosto nehlučný. Vylekal mne.

Zastavil jsem se. Zvedl jsem hlavu. Spatřil jsem obličej poletovat přímo nad sebou. Hleděl dolů.

V krvavých očích už jsem nečetl zármutek. Ani kůže nebyla hladká. Obličej se během několika vteřin úplně zpitvořil.

Plavé vlasy rámovaly spíš pitvornou masku s nenávistně rozšklebenými ústy, které mi dávaly najevo, co si o mně myslí.

Toto zjevení patřilo podle mého názoru do říše mrtvých nebo přicházelo z věčnosti. Pravděpodobně by je zahnal můj kříž.

Stačilo jen pár kroků, abych se dostal těsně k obličeji.

Držel jsem připravený kříž, ale nepoužil jsem jej.

Představoval jsem si spíš prskání, ale v žádném případě vír mlhy, který se zmocnil obličeje. Cáry mlhy ho doslova rozsekaly před mýma očima. Hnaly se různými směry a opět se shromažďovaly u zdi kostela, aby ještě jednou vznikl obličej, který jsem už důvěrně znal. Nakonec definitivně zmizel.

Nezůstal jsem stát jako solný sloup, ale pustil jsem se do pronásledování. Když jsem se dostal na druhý roh

- 44 -

kostela, nebylo po zjevení ani památky. Pravděpodobně pouze jeho zbytky poletovaly nad hroby malého hřbitova.

Nakonec i ony zmizely.

Zastavil jsem se a zhluboka jsem vdechoval vlhký

vzduch. Nedalo se ani přesně říci, zda si utírám z čela pot nebo vlhkou protivnou mlhu. Každopádně tato událost potvrdila moje podezření, že se smrtí Kena Brighta není všechno v pořádku.

Měla s tím něco společného tato postava? Možná se jí náš kolega polekal natolik, že ho ranila mrtvice.

Také já jsem sebou trhnul, když na mne Suko promluvil. Vůbec jsem ho neslyšel přicházet.

„Johne, co se děje?"

Díval jsem se na něj a přemýšlel jsem, co říci.

„Co se děje?" zamumlal jsem a pousmál jsem se. „Viděl jsem ducha. Obličej, který ronil krvavé slzy."

„Kde?"

„Za oknem kostela, když jsem seděl v lavici." Ukázal jsem do mlhy. „Přesně tam jsem ho zahlédl. Bylo to nepochopitelné."

Suko nadzvedl tázavě ramena. „A kde je teď?"

„Zamířil na hřbitov a potom zmizel. Ztratil se v mlze.

Víc nevím."

„Byl velký nebo malý...?"

„Obrovský. Možná dvakrát nebo třikrát větší než běžný

obličej. Zabíral celou šířku okna. Strašidlo, jehož existenci nemohu pochopit."

„Zrovna při Kenově pohřbu."

„No právě, Suko."

„Vidíš v tom nějakou souvislost?"

Trhl jsem rameny.

- 45 -

„Ne, zatím nevidím, ale v každém případě vycházím z toho, že by mohla existovat. Zdá se, že se smrtí našeho kolegy není něco v pořádku."

Suko na mne udiveně zíral.

„Černá magie?"

„Všechno je možné."

„O tom by nám Ken určitě řekl, Johne."

„Nejsem si jistý, co o tom věděl. Možná sledoval nějakou stopu, která ho zavedla do Ripponu a potom by nám dal zprávu. Každý náš kolega je přece trochu ctižádostivý. To bys měl vědět."

„Jenže Kenovi přivodila smrt."

„Bohužel."

„Co podnikneme dál?"

„Zúčastníme se pohřbu, jak jsme se domluvili. Pokud bude všechno probíhat tak, jak předpokládám, tak se ještě dočkáme překvapení."

„Samozřejmě těch nejhorších."

„Nemám zdání. Každopádně neopustím Rippon dřív, dokud neobjasním záležitost s tím strašidlem."

„A máš jistotu, že se ti to nezdálo?"

„Stoprocentní."

Suko přikývl.

„Dobrá, počkáme, jak se věci budou vyvíjet dál. Chceš

čekat venku nebo..."

„Ne, vrátím se do kostela. Ale tak, aby to nikdo nezpozoroval."

Když jsme o něco později otevírali dveře, hrály právě varhany. V jejich vznešených tónech se ztratilo pronikavé zaskřípání.

Glenda Perkinsová na nás hleděla opuchlýma

- 46 -

uplakanýma očima, když jsme se vplížili zpět do lavice.

Musela mluvit nahlas, abychom jí rozuměli.

„Kde jste byli?"

„Před kostelem."

„Proč?"

„To ti vysvětlím později, Glendo. Zatím jenom tohle: Naše teorie se potvrzuje. Jsem přesvědčený, že Kenova smrt nebyla náhodná."

„Přece jen násilí?"

„Ne tak docela." Pokynem ruky jsem dal najevo, že celou záležitost projednáme po pohřbu. „Ještě počkáme.

Také varhany zmlkly. Glenda sebrala kabelku a omotala si její řemínek kolem ruky. Ostatní účastníci pohřbu už

také vstali a přihlíželi, jak farář žehnal zesnulému. Potom ustoupil stranou, aby uvolnil místo čtyřem mužům, kteří vystoupili ze třetí lavice. Byli to nosiči, kteří měli za povinnost odnést rakev s Kenem Brightem k hrobu. Patřili k obyvatelům Ripponu.

Vydali se s ní na dlouhou cestu kostelem k východu.

Ministrant už otevřel dveře a vyčkával, až smuteční průvod opustí kostel.

Do kostela se valila mlha. V čele průvodu šel farář. Byl to už starší člověk. Jeho obličej mi připomínal čerstvě zorané pole s četnými brázdami.

Za rakví kráčela rodina Brightových.

Nikdo nepromluvil.

Následovali je jejich příbuzní a známí. Byl to dlouhý

zástup. My tři jsme jej uzavírali.

Já a Suko jsme byli jediní, kteří vyšli ven a rozhlíželi se.

Počítal jsem s tím, že by se mohl objevit dívčí obličej, ale nestalo se. Mlha všechno přikryla.

- 47 -

Kráčeli jsme pomalu dál. Nikdo nepromluvil po celou dobu cesty kolem kostela směrem k úzké brance, která vedla na hřbitov.

Svět ticha, mlčení, které přerušovaly jen skřípavé kroky smutečních hostů a potlačované vzlykání.

Cesta na hřbitov byla velmi úzká. Proto lidé kráčeli za sebou. Suko pustil mne a Glendu napřed a sám šel poslední. Nejdřív jsme prošli starou částí pohřebiště se zvětralými náhrobky, na kterých už vybledly nápisy. Od svátku Všech svatých stály na mnoha hrobech červené vázy, ve kterých už dávno dohořely svíčky.

Nová část hřbitova se nacházela v místech, kde stála smuteční vrba a tvořila přirozenou půlkruhovou střechu.

Vpravo od ní se nosiči zastavili.

Postavil jsem se na špičky, abych přes hlavy těch, kteří přišli doprovodit Kena Brighta na poslední cestě, viděl dopředu. Rozpoznal jsem vykopaný hrob. Někdo položil květiny a věnce vedle hromady jílovité půdy, z níž trčela násada rýče.

Lidé se rozdělili a vytvořili půlkruh kolem rakve, která stála na prknech. Nosiči se chopili provazů. Čekali na znamení, aby mohli spustit rakev do hrobu.

Každý si našel své místo. Nad hřbitovem se opět rozhostilo ticho.

Brightova rodina stála před otevřeným hrobem. Glenda, Suko i já jsme měli přehled o celém dění na hřbitově.

Starý farář čekal chvíli, aby mohl začít svou poslední řeč nad zesnulým.

Znovu hovořil o naději, která pomůže překonat zármutek nad ztrátou syna a bratra.

Glenda stejně jako mnozí jiní potahovala nosem. Na

- 48 -

mne farářova slova bůhvíproč nepůsobila. Ne proto, že bych byl bezcitný, ale šlo mi o něco jiného.

Myslel jsem na obličej, který v těchto místech zmizel.

Můj pohled znovu klouzal po bezútěšném hřbitově, aniž

bych něco zpozoroval. Do té doby, až jsem se pozorněji zahleděl na smuteční vrbu.

Pod ní stála postava skrytá za hustým větvovím.

Divák, host, který si nepřál, aby jej viděli a všechno mlčky pozoroval.

Dal jsem Sukovi znamení.

„Ano, někdo tam stojí, Johne. Znáš ho?"

„Ne, neměl s tím obličejem nic společného. Kromě toho se jedná o muže, ne o ženu."

„Chceš se tam dostat?"

„Nevím. Mám takový dojem, že přijde sám."

„Uvidíme."

Farář požádal o poslední modlitbu za zemřelého.

Sepnuli jsme ruce a šeptem jsme se modlili. Přitom jsem nespouštěl z očí postavu, která stála pod vrbou.

Modlitba skončila a neznámý se nepohnul z místa.

Copak jsem si ho vymyslel? Zdálo se mi to?

Zase jsem viděl nějaké zjevení?

Ti čtyři nosiči se připravovali spustit rakev do hrobu.

Sehnuli se a uchopili provazy. Postava už déle nevydržela.

Jenom já a Suko jsme zahlédli, jak rozhrnula závoj větví a vyrazila. Bohužel nám mlha zakrývala výhled. Ale stejně jsme poznali, že se jedná o velmi starého muže.

Vrávoravými kroky se vydal ke hrobu a ráznými pohyby rukou si razil cestu mezi lidmi. U hrobu se rozhlédl a vykřikl tak silně, jak jen mohl.

„Ne, zastavte. Nesmíte ho pohřbít. Nesmíte to udělat."

- 49 -

Potom se zapotácel a padl na zem.

Každý ho slyšel, každý ho viděl a všichni prožili jeho zhroucení.

Klopýtl o položené prkno a teď ležel na hlíně blízko hrobu. Nikdo se k němu nerozběhl, aby mu pomohl vstát.

Lidé byli jeho přítomností šokováni.

Jinak jsme se zachovali Suko a já.

Ještě jsme zahlédli Glendin užaslý pohled a zaslechli její tázavý výkřik. Nestarali jsme se o ni, ale prodírali jsme se davem lidí k cíli.

Starý muž stále ležel na zemi. Měl na sobě tmavý plášť

a těžké pracovní boty. Ztěžka se pokoušel zvednout, ale nepodařilo se mu to. Znovu a znovu klesal zpět na zem. Se Sukem jsme ho zachytili. Teď se vzpamatovali i nosiči.

Chtěli nám přispěchat na pomoc, ale já jsem je pohybem ruky zarazil.

„Počkejte, uděláme to sami."

Drželi jsme muže mezi sebou. Měl ušpiněný obličej.

Hlína se smísila s krví, která mu stékala po tváři, protože se udeřil o prkno. Zhluboka nabíral dech, v obličeji se mu usadil utrápený výraz.

Nevěděli jsme, o koho se jednalo. Z pozadí nám někdo podal vysvětlení.

Hrubý mužský hlas řekl: „To je Pernell Davies, starý

hrobař..."

„Co tady chce?"

- 50 -

„To nevím."

„Nemá to v hlavě v pořádku od té doby, co přišel o ženu."

„To je pravda."

„Měli by ho odvést."

Tyhle komentáře se mi vůbec nelíbily. Ani se mi nezdálo, že by Pernell Davies byl blázen. Rád bych si s ním promluvil.

Znovu se zachytil. Protože jsme jej se Sukem drželi, mohl jenom natáhnout hlavu. Kývnutím ukázal na otevřený

hrob.

„Nesmíte ho pohřbít. Ne, to nesmíte. Není mrtvý..."

Jeho řeč přerušil farář.

„Poslouchej, Pernelle. Nemluv nesmysly. Nemůžeš rušit smuteční obřad. Jak jsi vůbec na něco takového přišel?"

„Vím to, pane faráři. Vím, že Ken Bright není mrtev. Je to stejné jako tenkrát. Všechno začalo s Julií Ashleyovou.

Na Ripponu leží kletba. Vždycky jsem to tvrdil. A Julie se vrátila zpět. Viděl jsem dnes její obličej. Je... je tady. Byla obrovská a ronila krvavé slzy."

Lidé mu nerozuměli. Nikdo nechápal, o čem mluví.

Chester Bright opustil své místo na kraji hrobu a přiblížil se k nám. Podíval se nejdřív na hrobníka, potom na nás.

„Vy jste kolegové mého syna, že?"

„Ano."

„Prokažte mi, prosím, laskavost a odveďte ho pryč.

Nemůžeme to se ženou poslouchat."

„Myslíte si, pane Brighte, že nemá pravdu?"

„Ano, myslím si to."

Odpověď přišla okamžitě. A trochu popuzeně. Jakoby proti vlastnímu přesvědčení.

- 51 -

„My si to nemyslíme, pane Brighte. Obličej existuje.

Viděl jsem ho."

„Prosím ne."

„Co s tím měl společného právě váš syn?"

„Mlčte. Nechci o tom nic slyšet." Otočil se a vracel se zpět ke své ženě.

„Odveďte ho!" řekl farář. „Mrtvý musí nalézt svůj klid."

„Není mrtvý," zasupěl Davies. „Ne tak, jak si myslíte.

Je jenom zdánlivě mrtvý, ale vy ho pohřbíte živého. Nikdy jste nebrali vážně moje varování a přitom jste pohřbívali lidi zaživa."

Jeho hlas zněl stále hlasitěji. Zvučel hřbitovem a mnoha smutečním hostům při něm naskakovala husí kůže.

Další muž se protlačil dopředu. Byl to doktor Cisari.

Zdál se být velmi rozčilený.

„Vy věříte tomu starému muži víc než mně, pánové? Já jsem vystavil úmrtní list." Mířil prstem na sebe. „Já sám vím nejlépe, že Ken Brigit je mrtvý, rozumíte? V rakvi neleží žádný zdánlivě mrtvý člověk. To je strašné obvinění, pane Sinclaire. Něco takového si nenechám líbit. A vy byste udělali dobře, kdybyste přestali věřit slovům tohoto senilního tlachala."

„Na lékaře máte ponižující způsob vyjadřování, doktore Cisari," neudržel se Suko. „Připadá mi, jako byste něco skrýval, když se tak rozčilujete."

„Věřte, čemu chcete, ale jděte už, prosím! Vy a ten hrobník opravdu rušíte obřad."

Kývl jsem hlavou.

Ano, půjdeme, ale vrátíme se a položíme několik velmi nepříjemných otázek.

Odváděli jsme hrobníka, který stále vyžadoval, aby

- 52 -

otevřeli rakev.

„Musíme udělat zkoušku. Možná ještě žije."

„Jak dlouho leží v rakvi?"

„Několik dní..."

„Potom už je delší dobu po smrti."

„Ne!"zaječel stařec. „Není mrtvý, i když celé dny ležel v té prokleté rakvi. Jsem bývalý hrobník. Vyznám se v tom. Docházel jsem do márnice a otvíral jsem znovu rakev.

Rozumíte, vy blázni? Já jsem ho udržoval při životě!"

zařval najednou na celý hřbitov...

Panebože, to byl šok! Jako blesk z čistého nebe!

Vrhli jsme se Sukem na sebe pohled. Najednou se tu objevila Glenda, která všechno vyslechla. „ Johne, jestli je to pravda, potom musíme otevřít rakev."

„Samozřejmě, že ji musíme otevřít!" zasténal starý

hrobník a rozplakal se.

Byl jsem rád, že mě Glenda podpořila. Teď jsem to potřeboval ze všeho nejvíc.

„Můžeš se postarat o pana Daviese?"

„Ano, samozřejmě."

Kývl jsem na Suka.

„Pojď, pokusíme se o to. Jestli má ten člověk pravdu..."

„On má pravdu, Johne."

Kráčeli jsme bok po boku k hrobu. Nikdo neodešel z hřbitova. Všichni tušili, že se u hrobu schyluje k dramatu.

Nosiči se nám postavili do cesty. Byli to statní chlapi z

- 53 -

městečka. Lidé, kteří mohli zvrátit běh událostí.

V této chvíli jsme v nich bohužel viděli své nepřátele. Z

jejich postoje a výrazu obličeje se dalo usoudit, že nám stěží dovolí otevřít rakev.

„Jděte stranou, prosím!" požádal jsem je přátelsky, ale nekompromisně. „Teď jde o čas."

„Starý Davies je pomatený."

„Kdoví. Každopádně se chceme o tom osobně přesvědčit."

„Klid mrtvého je posvátná věc!" zaznělo proti nám.

„Jakým právem si dovolujete otevřít rakev?" vykřikl farář.

„Jsme policisté."

„Ale nejste tady služebně. Nemohu dovolit, abyste něco takového udělali. Musím vás znovu vyzvat, abyste odešli.

Jinak budu nucen požádat ty čtyři muže, aby vás vyvedli. A to přece není ve vašem zájmu."

„Pane faráři," pokusil jsem se o smír. „Nebuďte tak tvrdohlavý. Nechte nás, abychom otevřeli rakev."

„Ne!"

„Ale já to chci!"

Do našeho hovoru se vmísil dívčí hlas. Byla to Harietta Brightová, sestra mrtvého. Odstrčila stranou ty, kteří jí stáli v cestě.

„Přeji si, aby zde, na tomto místě, otevřeli rakev mého bratra."

„Děkuji."

Z jejích uplakaných očí šlehaly plameny. Zasáhl nás pohled modrozelených očí. Žena připomínala plavovlasého anděla pomsty. Přitom se jí smekl šátek z hlavy. Měla krátce střižené vlnité vlasy.

„Děkuji vám, slečno Brightová."

- 54 -

„To jste neměla říkat," vykřikl lékař, který se mezitím přiblížil k nám. „Nikdo nemá právo to rozhodnout."

Tato slova znovu bojovně vyostřila situaci. Připadalo mi, že obyvatelé z Ripponu si nepřejí, aby byla rakev otevřena a její tajemství vyšlo na denní světlo. Pohřbít a zapomenout, tak znělo heslo.

„Žádám, aby rakev zůstala uzavřena," ozval se důrazně doktor Cisari.

„Já také!" podpořil ho farář.

Suko se rozhlédl. Znal jsem ten pohled. Nepatřili jsme mezi lidi, kteří milovali násilí. Ale mnohdy nic jiného nezbývalo, než se pokusit ty druhé zastrašit. Zavrtěl jsem hlavou.

Suko souhlasně přikývl. Pochopil.Chtěli jsme to zkusit po dobrém.

Otočil jsem se na faráře. „Poslouchejte, jestliže má hrobník pravdu a Ken Bright je jen zdánlivé mrtvý, musíme otevřít rakev. Nebo chcete mít na svědomí další lidský život?"

Starý duchovní mlčel. Zahloubal se do sebe. Přitom hleděl na čtyři nosiče, kteří stáli výhružně a nemohli se rozhodnout.

„I když přicházíte z Londýna a jste policisté, tak vám musím říci, že váš úmysl neschvaluji. Spoléháte se na výpověď osmdesátiletého pomateného muže. Všechno si vymyslel. Kdo by za těchto okolností otevřel rakev, ve které leží mrtvý? Jenom člověk, který s prominutím nemá všech pět pohromadě."

„Nebo ten, který ví své!" odporoval jsem. „Promiňte, pane faráři, ale já věřím hrobníkovi." Trval jsem neústupně na svém.

- 55 -

Pokrčil rameny a ustoupil stranou.

„Pro mne za mne dělejte, co byste dělat neměli."

„Ale to přece nejde," vykřikl doktor Cisari.

„Máte špatné svědomí?" zeptal se ho Suko. „Nebo jste s ním něco provedl?"

„Nic jsem s ním neprovedl."

„Tak se nevzpírejte."

„Považuji to za neodpovědné."

Suko se zasmál. „Ale to byste měl raději přenechat nám.

Pokud člověk zemře tak krutým způsobem, to znamená, že se udusí v rakvi, potom je to podle mne neodpovědné. Ale nikdy pokus o jeho záchranu."

Doktor Cisari mlčel.

Já jsem mezitím došel ke čtyřem nosičům, kteří mi dokonce uvolnili cestu k rakvi.

Ještě někdo stál stranou. Byla to Harrieta Brightová, která se odloučila od svých rodičů. „Chci vám pomoci, pane Sinclaire."

„Děkuji."

„Můj bratr mi vyprávěl o vás a vašich přátelích.

Obdivoval vás."

Mávl jsem odmítavě rukou. „To přeháněl."

„Tomu nevěřím. Zvlášť, když jsem viděla, jak jste si teď vynutil spravedlnost."

„Někdy musí být člověk tvrdý," řekl jsem.

„To byl můj bratr také."

„Víte o tom něco víc?"

„Možná, ale nebyla jsem tady." Ohlédla se přes rameno po svých rodičích. „Nesmíte jim nic vyčítat. Bratrova smrt je hrozně sebrala."

„To si umím představit." Pan a paní Brightovi se

- 56 -

odvrátili. Nemohli se prostě dívat, jak otvíráme rakev.

Jinak se zachovali ostatní smuteční hosté. Tlačili se co nejvíc dopředu, aby jim nic neušlo.

Doktor Cisari stál docela vpředu. Jeho obličej připomínal kamennou masku. Jenom oči v ní žily. Blýskalo v nich podezření. Suko mi kryl záda. V praxi to znamenalo, že nespustil oči ze čtyř mužů, kteří nesli rakev.

Sundat víko rakve bylo docela jednoduché. Bylo uchycené prostými záklopkami.

Harietta Brightová hleděla na mne. Stáli jsme skloněni proti sobě. V obličeji mladé ženy jsem četl jako v otevřené knize. Nemohla potlačit vnitřní neklid, který v ní stále více narůstal. Zračil se v jejím pohledu i chvění rtů. Pohybovaly se, aniž by přitom vyslovily jedinou otázku.

Kývl jsem na ni a oslovil jsem ji. „Nemusíte mi přece pomáhat, slečno Brightová."

„Ale já chci. Mám jisté informace. V tomto případě není všechno v pořádku. Na to přišel i můj bratr. Určitě se nemýlil, o tom jsem pevně přesvědčená."

„Věděl o něčem?"

„Byl na stopě jedné záležitosti, která má své kořeny v daleké minulosti. Nemohl nic přesnějšího říci. Proto sem přijel, aby tu pátral dál."

„Nás také neinformoval," dodal jsem.

„Já vím. Nechtěl se zbytečně zesměšnit."

Mluvili jsme spolu šeptem. Ani blízko stojící doktor Cisari nemohl nic zaslechnout, ačkoliv napínal sluch, seč

mu síly stačily. Nikdo nepromluvil. Jenom z dálky se neslo krákorání vran na čerstvě osetém poli. I mlha zůstávala.

Rozestřela nad hřbitovem svůj šedivý závoj.

„Můžeme?" zeptal jsem se Harietty.

- 57 -

„Ano, budu silná. Ať už to máme za sebou, pane Sinclaire." Dokonce jako první uvolnila záklopky na své straně.

Když se narovnala, ozval se někde blízko hluk. Kdosi nemohl potlačit zasténání. Ještě sehnutý jsem se ohlédl po smutečních hostech.

Pan Bright pevně zachytil svou ženu, jako by ji už

nikdy nechtěl pustit. Dodával jí tímto gestem odvahu a jistotu. Strnule hleděl před sebe.

Podíval jsem se také na Suka. I on trochu změnil své postavení a pozorně sledoval nosiče i mne.

Doktor Cisari se postavil vedle faráře, který vypadal, jako by chtěl každým okamžikem utéci.

Zvedl jsem záklopky. Víko zatím stále přikrývalo spodní díl rakve.

„Udělám to sám," zašeptal jsem směrem k Hariettě, která bledla stále víc a víc. Byla mi za to vděčná a ustoupila o kousek zpět.

Náš mladý kolega nespočíval v žádné drahé rakvi. Víko nebylo nikterak těžké. Uchopil jsem ho na delší straně, nadechl jsem se a jedním trhnutím jsem ho zvedl do výšky.

Potom jsem ustoupil stranou a položil jsem ho vedle rakve na zem, dřív než jsem se znovu otočil a pohlédl do otevřené rakve.

Ostatní už měli možnost podívat se dovnitř. Podíval jsem se nejdřív na Hariettu. Ruce přitiskla k ústům, jako by chtěla potlačit výkřik. Oči měla otevřené dokořán. Na čele se jí zaperlil pot.

Její matka opírala hlavu o manželovo rámě. Bála se pohlédnout k rakvi, zatímco Chester Bright stál nepohnutě jako socha. V obličeji se mu nepohnul jediný sval.

- 58 -

Farář hleděl k zemi. Doktor Cisari zašilhal stranou a z davu účastníků smutečního obřadu dolehly k mým uším jejich šeptem vyslovované poznámky.

„Ale on je přece mrtvý..."

Byla to však pravda?

Chtěl jsem si být jistý a proto jsem přistoupil těsně k rakvi. Kolega ležel na zádech ve vypolštářované rakvi.

Dokonce zpod hlavy vystrkoval růžek malý polštářek.

Probouzely se ve mně vzpomínky. Myslel jsem na četné odpolední přestávky, ve kterých jsem společně s Kenem obědvali a žertovali.

Teď ležel přede mnou.

Němý, studený - a mrtvý!

Nicméně vypadal až příliš dobře na několik dní starou mrtvolu. Ruce měl zkřížené na prsou. Světlý rubáš měl upnutý u krku. Jeho obličej neměl onu voskovou posmrtnou barvu, kterou by vlastně musel mít. Moje podezření zesílilo.

Ještě něco se mi nelíbilo.

Ústa bývalého kolegy zůstala otevřená. Jako by se chtěl ještě jednou nadechnout. Ale jeho strnulost byla dokonalá, jak by se ostatně dalo u zdánlivě mrtvého očekávat.

Nepohnul se jediný sval.

Musel jsem riskovat a provést zkoušku.

Doktor Cisari patrně při stanovení příčiny smrti neprovedl zkoušku, která se předpokládá u zdánlivě mrtvých. Neřízl jej na patě, kde se nachází nerv, na jehož

podráždění reagují dokonce i zdánlivě mrtví lidé.

Ale já jsem to musel risknout.

Harietta se opět vzchopila. Když se přiblížila, začali si mezi sebou šeptat ostatní hosté. Nerozuměl jsem tomu, co

- 59 -

si povídají, protože jsem soustředil pozornost na kolegovu sestru.

„Je mrtvý, pane Sinclaire?"

„To ještě nevím. Podívejte se na něho. Zaráží mě barva jeho obličeje. Vypadá velmi zdravě - na mrtvého. Kromě toho ústa zůstala otevřená."

„Co se dá v tomto případě dělat?"

„Provedu zkoušku říznutím. Na patě se nachází nerv, na jehož podráždění by měl reagovat."

„Ano, vyzkoušejte všechno!"

Vytáhl jsem dýku. Všichni ji pochopitelně zahlédli.

Davem proběhl vzrušený šepot. Mnozí netušili, co mám v úmyslu provést. Ti, kterým to bylo známo, mlčeli a drželi mi palce.

Doktor Cisari zvedl ruku. Ukázal na mne, ale mlčel, když se setkal s mým pohledem.

Postavil jsem se za rakev. Uchopil jsem levou nohu mrtvého a zvedl ji. Dříve než mi v tom mohl někdo zabránit, řízl jsem do paty.

Z rány začala vytékat krev a zašpinila polštáře položené v rakvi - a...

Mrtvý sebou trhl.

Reagoval. Jako by jeho tělo zasáhl elektrický proud.

Zatraceně, hrobník měl pravdu. Tento člověk nezemřel, ale žil!

Položil jsem nohu zpět do rakve.

Harietta se nedívala. Když jsem se narovnal, naše pohledy se na okamžik setkaly. Potom se odvrátila a otočila se k davu shromážděnému kolem nás.

„Není mrtvý!" vykřikla. „Můj bratr žije! Nezemřel!

Slyšíte? Žije! Hrobník měl pravdu. Ken Bright žije, je

- 60 -

jenom zdánlivě mrtvý...!"

Po posledních slovech svěsila hlavu. Nechápavě jí vrtěla a současně ji přepadl záchvat smíchu. Byla to směs uvolnění a hysterie, kterou reagovala na vzniklou situaci.

Nejistými kroky přešla k rodičům a oba je naráz objala.

Připadal jsem si jako skalní útes v bouřícím příboji.

Dýku jsem opět zastrčil do pouzdra. Po těle mi běhal mráz.

Suko hledal můj pohled. Když jsem souhlasně přikývl, předal mou zprávu dál.

Nikdo z hostů nepromluvil. Jenom Harietta tiše vzlykala. Lidé z Ripponu byli zmateni. Někteří se otočili a zírali do mlhy.

První se vzpamatoval farář. Přistoupil ke mně, zatímco lékař zůstal stát na místě a zatáhl hlavu mezi ramena.

„Můžete mi to vysvětlit, pane?" zeptal se mne duchovní chvějícím se hlasem. Jeho ruce se neklidně pohybovaly kolem těla.

Pokrčil jsem rameny. „Najít logické vysvětlení je velmi obtížné. Opravdu."

„Ale..."

„Mohu vám jenom sdělit, že starý hrobník se nemýlil.

Tento mladý muž nezemřel. Je jenom zdánlivě mrtvý."

„A to vše jste zjistil říznutím na patě?"

„Správně."

„Jak... jak reagoval?" Farář hleděl na mrtvolu, jako by se mu ošklivila.

„Trhl sebou."

„Ach tak, to jsem neviděl."

„A proč nevstane?"

„To vám neřeknu. Mám jenom určitou domněnku."

„Mohu ji znát?"

- 61 -

Nadzvedl jsem obočí a zamnul si bradu. „Asi se vám to nebude líbit, ale sdělím vám své podezření. Podle mého názoru je Ken Bright pod vlivem magického kouzla."

Farář ustoupil o krůček zpět. Hleděl na mne, jako bych byl nakažený morem.

„Řekl jste magie?"

„Správně."

Mávl rukou sem a tam.

„Myslíte hokuspokus nebo něco podobného?"

„Ne, tohle není hokuspokus, ale holá skutečnost."

Doktor Cisari se připojil k našemu rozhovoru.

„Nesmysl!" vykřikl. „Neexistuje žádná magie. Je to šarlatán, když mluví o něčem takovém."

„Zavřete klapačku," zárazil jsem ho. „Právě vy máte co nejméně mluvit. Stačí, že jste se zmýlil a nezjistil, zda je Ken Bright mrtvý nebo ne. Poděkujte starému hrobníkovi, že viděl tuto věc z jiného pohledu a odmítl vaše vysvětlení.

Díky jemu, pane Cisari, jste se nestal vrahem."

Moje slova jej zasáhla jako neviditelné šlehnutí bičem.

Dokonce se přikrčil a odvrátil se. Také duchovní nechtěl mít se mnou nic společného.

„Ne, zůstaňte tu ještě," požádal jsem ho.

„A co se bude dít?" Ukázal na mrtvého. „Co s ním máte v úmyslu udělat?"

„Hovořil jsem o magickém kouzlu. Možná se nám ho podaří zrušit."

„A co když žádné neexistuje?"

„O tom se přesvědčíme."

Nemusel jsem sejmout křížek z krku. Ležel připravený

v kapse.

Vytáhl jsem ho a nechal jsem ležet v polozavřené dlani.

- 62 -

Nemohl jsem ji úplně zavřít, protože byl příliš velký.

„Co tam máte?" zeptal se farář.

Otevřel jsem pěst.

Duchovní hleděl na stříbrný kříž. Viděl jsem na něm, že má na jazyku nějakou kousavou poznámku. Ale pohled na kříž ho zadržel, aby ji vyslovil.

„Křížem?" zaskuhral.

„Ano."

Svíral ruce v pěst a opět je rozevíral. Viděl jsem, že se mu silné zpotily.

„I já vlastním kříž..."

„To vám rád věřím."

„Ale nikdy jsem se jím neodvážil, jak říkáte, zrušit magické kouzlo."

„Možná by to s vaším křížem ani nešlo, pane faráři.

Dejte mi, prosím vás, příležitost, abych vás osobně i ostatní přesvědčil o opaku."

„Ten člověk je..."

„Zdánlivě mrtvý, pane faráři a zůstává pod vlivem kouzla černé magie."

Duchovní zavrtěl hlavou. Potom se rozhlédl. V jeho blízkosti nebyl nikdo, kdo by ho podpořil. Ani doktor Cisari.

„Mohu teď v klidu..."

„Pro mne za mne. Dělejte si ty své hokuspokusy.

Dělejte, nebudu to znovu opakovat."

Sklonil jsem se.

Samotný pohyb stačil, aby opět nastalo ticho. Smuteční hosté rozčilením přestali i dýchat.

Hleděl jsem do Kenova obličeje. Chtěl jsem mu položit kříž na hruď. Měl bych ho pravděpodobně aktivovat. To se

- 63 -

všechno ještě ukáže.

Držel jsem pevně stříbrný řetízek a pokládal jsem kříž

na hruď mrtvého.

Ležel tam.

Nejdřív se nic nedělo.

Napětí vzrůstalo. I já jsem se vnitřně chvěl a doufal jsem, že se něco přihodí.

Ani ve třetí vteřině Ken Bright nereagoval. Copak jsem se mýlil? Měl nakonec farář pravdu?

Vtom se to stalo.

Začalo to cuknutím očního víčka. A potom Ken otevřel ústa.

Byl to nemotorný pohyb jako u robota.

Vzápětí nato se hřbitovem přehnal ječivý výkřik, který

zněl jako hlas polnice...

Domněle mrtvý vykřikl!

Bylo to nádherné, vzrušující. Zaradoval jsem se a zvedl jsem kříž, který nezanechal na Kenově hrudi žádný otisk.

Náhle vedle mne stanul Suko. Odstrčil stranou sinalé nosiče, kteří se stáhli zpět, protože nevěděli, co mají podniknout. Pro ně byla reakce zdánlivě mrtvého Kena hotovým hororem. Stejně jako pro ostatní smuteční hosty, v nichž se uvolnilo napětí, které prožívali v posledních vteřinách. Nebylo to však radostné uvolnění, nýbrž strach a tak rovněž ucouvli do pozadí. Jenom já a Suko jsme zůstali stát.

- 64 -

Farář se neodvažoval přiblížit. Ustoupil a natáhl před sebe ruku. Zdálo se, že chce zapudit zlo.

Křik utichl.

Obličej našeho kolegy se změnil. Jeho rysy ještě před několika minutami hladké, se zkřivily námahou, když se jedním trhnutím vymrštil do výšky, jako by chtěl opustit rakev.

Ken Bright seděl v rakvi!

Viděli to jeho rodiče i Harietta.

Na Paulu Brightovou, jeho matku, to bylo přespříliš.

Viděl jsem typické poklesnutí v kolenou. Svalila by se na zem, kdyby ji její muž nezachytil. Bezvládně zůstala viset v jeho náručí.

„Je všechno v pořádku?" křikl jsem.

Pan Bright přikývl.

Pro mne byl důležitý jeho syn. Odstrčil jsem stranou Hariettu, která mi chtěla pomoci.

„Teď ne, prosím."

My se Sukem jsme to vyřídili sami.

Uchopili jsme Kena pod pažemi a vytáhli jsme ho z rakve. Ken vypadal bezvládný jako loutka.

Kývnutím jsem přivolal Hariettu.

„Musíme ho vzít odsud. Nejraději k vám domů."

„Samozřejmě." Její hlas se chvěl. Hleděla do bratrova obličeje, který nám připadal velmi cizí a vzdálený jeho dřívější podobě.

„Nejlépe bude, když ho odneseme," navrhl Suko. „Ale ve dvou to bude dost obtížné."

„Chceš se toho ujmout?"

„Okay."

Suko si hodil Kena přes rameno. Nesl ho jako malé dítě.

- 65 -

Vrhl jsem ještě poslední pohled na faráře. Nepohnul se a němě přihlížel.

Umínil jsem si, že ho ještě jednou navštívím. Suko šel napřed a vedle něj cupitala Harietta.

Lidé mlčky a ostýchavě opouštěli hřbitov. Nebylo jediného z přítomných, v jehož očích by se neusadil strach z něčeho nepochopitelného.

Nebylo zde nikoho, kdo by nás oslovil. Ale já jsem pátral po dvou jistých osobách.

Glendu a starého hrobníka jsem objevil poblíž hřbitovní zdi.

Kývl jsem na ně. Museli mě zahlédnout, protože se vydali směrem ke mně. Glenda musela starce podpírat.

Čekal jsem na oba a nechal jsem Suka, aby šel s Hariettou napřed. Naše sekretářka byla pobledlá.

„Měl pravdu. Ten stařec se nemýlil, Johne."

„Vypadá to tak."

„Příšerné," zašeptala.

Koukal jsem na Pernella Daviese. Hleděl upřeně k zemi.

Ztěžka dýchal. Ten muž mi měl co vysvětlovat. Jenom ne teď, až později.

„Chcete k Brightovým?"

„Jistě."

„Smím...?"

„Ne, zeptej se ho."

Hrobník přikývl. Velmi dobře mi rozuměl.

„Bydlím tady nedaleko. Je to dům na protější straně.

Kdysi mi ho přidělili, když jsem ještě pracoval a nechali mě v něm bydlet dál."

„Půjdu s vámi."

„Dobrá. Přijdeme později."

- 66 -

Dříve než jsem se odvrátil, zadržela mě Glenda.

„Johne, co si o tom myslíš?"

„Nic moc, Glendo. Vím jen, že tenhle případ teprve začal, to je jisté."

„A obličej?"

„O tom nám určitě víc řekne Pernell Davies, nemyslíš?"

Hrobník nám sice pozorně naslouchal, ale dělal, jako by mou otázku přeslechl. Každopádně mlčel a nechal se Glendou odvést do svého domu.

Mlha nebyla tak hustá, abych Suka a ostatní ztratil z očí.

Viděl jsem strašidelné stíny zahalené do mlžných závojů.

Rychle jsem je dohonil. Manželé Brightovi zůstali vzadu.

„Nic nového?" zeptal se můj přítel, který pod vahou muže mírně popadal dech.

„Utrpěl šok."

„Dá se to uvolnit?" dotazovala se Harietta.

„Musíme doufat."

Museli jsme odbočit ze široké ulice. Na rohu se Harietta ještě jednou ohlédla.

Chápal jsem její starosti a proto jsem ji uklidňoval.

„Nebojte se. Vaši rodiče dorazí za námi."

Pokrčila rameny. „Mé matce se jde těžko. Bylo toho na ni moc."

„To si dovedu představit."

Suko šel napřed.

Malé obchůdky lemovaly obě strany uličky. Krámky, jejichž majitelé spíš bojovali o přežití.

Před jedním obchůdkem požádala Harietta mého přítele, aby zastavil.

„Tady to je," řekla.

- 67 -

„Vám patří butik?" podivil jsem se a ukázal jsem na výkladní skříň.

Harietta se usmála. „Tady nevědí, co je to pravý butik.

To, co moji rodiče prodávají, je komisní, ale spolehlivé zboží. Žádné módní výstřelky. Stačí to tak právě na obživu.

Kdyby jim nepatřil tenhle dům, bylo by to zlé."

Během řeči odemkla dveře vedle krámu.

Vstoupili jsme do tmavé chodby. Harietta rozsvítila a vedla nás ke schodišti.

„Náš byt se nachází za krámem."

„Můj a bratrův pokoj jsou o poschodí výš. Pod střechou.

Buďte tak laskavi a přeneste Kena do obývacího pokoje."

Stalo se. Obývací pokoj byl skutečně prostorný. Vznikl vlastně ze dvou místností. Stál zde rohový nábytek a dvě ohromná křesla.

Suko složil Kena do jednoho z nich. Ten v něm zůstal strnule sedět se zkřiveným obličejem a doširoka otevřenýma očima, v nichž se odrážel strach. Harietta po něm vrhla pohled plný zoufalství. Potom odešla pro pokrývku.

Na římse krbu jsem zahlédl obrázek našeho kolegy. Byl zarámovaný a přehodili přes něj smuteční flór.

Posadili jsme se teprve, když se Harietta vrátila a přehodila přes bratra pokrývku.

„Mohu vám něco nabídnout?" zeptala se tiše.

Rozhodl jsem se pro whisky. Suko nechtěl nic. Harietta si rovněž nalila. Nalila nám dvojitou. Po všem tom úděsu a rozčilení nám doušek whisky udělal dobře.

Mladá žena se posadila blízko bratra. Natáhla ruku a položila ji na jeho předloktí.

„Panebože," zašeptala. „Je ještě tak studený."

- 68 -

„To bude ještě chvíli trvat," řekl jsem.

„Proč?"

„To, co vám řeknu, je jenom moje teorie. Vycházím z toho, že jsme sice překonali kouzlo zdánlivé smrti, ale je tu ještě další magická síla."

„O čem mluvíte, pane Sinclaire?" Harietta užasla stejně jako Suko.

„Pro vás John, prosím. To je tak." Napil jsem se. „Jak jsem už řekl, jedno kouzlo bylo zlomeno, ale je tu ještě osoba, která jej ovládá svým kouzlem."

„Kdo by to měl být?"

Nadzvedl jsem tázavě ramena.

„To bohužel, Harietto, zatím nevím. Ale viděl jsem ji během smutečního obřadu před kostelem. A sice obličej, který poletoval za oknem. Obrovský ženský obličej."

„Opravdu?"

„Ano."

Harietta otáčela v prstech sklenici.

„To je dost mlhavé. Možná jste si ten obličej jenom představoval. Co říkáte?"

„Ne, vyšel jsem z kostela a pronásledoval ho. Odletěl směrem ke hřbitovu a tam zmizel. Jako by jej pohltila mlha."

Harietta chápavě přikyvovala.

„Vím, co myslíte. Vím to dokonce velmi přesně. Kvůli tomuto obličeji se bratr vrátil domů. Chtěl si vzít ten případ na starost. Chtěl v této věci dál pátrat a potom podat zprávu svým kolegům. Ale to se mu nepovedlo, jak sami vidíte.

Obličej nebo síla, kterou vládne, byly silnější než Ken."

„Má obličej nebo osoba, které patří, nějaké jméno?"

dotazoval jsem se.

- 69 -

Harietta se na mne zkoumavě podívala a potom kývla.

„Ano, má své jméno. Vy ho neznáte?"

„Ne. A odkud taky?"

„Byla to Julie Ashleyová."

Viděl jsem, že Suko zavrtěl hlavou. Ani jemu to jméno nic neříkalo.

„Také jsi o něm neslyšel, Johne?"

„Ne. Kdo byla Julie Ashleyová?"

„Kdysi tady žila. Bylo to před třiceti lety. Hrobníkova rodina ji přijala za svou. Zemřela velmi mladá. Tuším v osmnácti letech."

„A co dál?"

Harietta pokrčila rameny.

„Víc nevím. Každopádně se můj bratr o tuto událost silně zajímal. Její smrt je určitě zahalena nějakým tajemstvím."

„Pernell Davies to musí vědět."

„Povídá se to."

„Měl také něco společného se smrtí toho děvčete?"

zeptal se Suko.

„To opravdu nevím. Přeptám se. Nikdy jsem se tím nezabývala. Kdyby tak Kenny mohl mluvit..." Pohlédla přitom na bratra a ztišila hlas. „Ale stále mi připadá jako mrtvý."

„První kouzlo je zlomeno, Harietto," dodával jsem jí odvahu. „Teď zbývá ještě druhé."

„A co potom? Myslíte, že bude takový jako předtím?"

„Uvidíme."

„Víc už vám bohužel neřeknu. Jsou to jenom informace od Kena, které mi útržkovitě sdělil při našich telefonátech.

Můj otec možná ví víc."

- 70 -

Vtom se jako při vyslovení hesla ozval zaharašení klíče v zámku. Harietta vyskočila a spěšně opustila místnost.

Slyšeli jsme ji mluvit v chodbě a také jsme zaslechli hlas Chestera Brighta. Společně vstoupili do pokoje. Paula, jeho manželka, tady nebyla.

„Matka musela vyhledat lékařskou pomoc. Teď se o ni stará doktor Cisari. Má v ordinaci několik lůžek."

„Je to dobrý lékař?"

„Dosud si nikdo nestěžoval."

Chester Bright mlčel. Přistoupil ke křeslu, v němž seděl jeho syn strnule jako socha. Poklekl před ním. Jeho obličej byl stejně bledý jako u našeho oživlého kolegy. Rozdíl byl v tom, že Chester Bright se v rozčilení silně zpotil.

„Kenny," vyslovil synovo jméno. „Co jsi nám to, chlapče, udělal?"

Mluvil tiše a slova mu vázla v krku. Když syna hladil mozolnatou rukou po tvářích, nebylo mi dvakrát dobře.

Potom se tento statný člověk rozplakal a Harietta ho musela konejšit jako malé dítě. Suko a já jsme tu už neměli co pohledávat. Stejně bychom teď nedostali odpověď na naléhavé otázky, které nás pálily na jazyku. Hrobník byl důležitější. Proto jsme vstali.

Harietta se po nás ohlédla.

„Chcete odejít?"

„Ano, máme ještě nějakou práci."

Smutně přikývla. „Samozřejmě. Ale co bude s mým otcem? Nechcete se ho na něco zeptat? Možná ví víc."

„Ne, Harietto. To počká. Váš otec není v takovém stavu, aby odpovídal na naše dotazy. Zůstaňte s ním a uklidněte ho, prosím. Potřebuje to víc než cokoliv jiného."

„Vrátíte se ještě?"

- 71 -

„Ale jistě. Musíme se přece postarat o vašeho bratra.

Nemůže zůstat v této podobě."

„Chcete se zmocnit Julie?"

„Správně."

Chester Bright zaslechl otázku své dcery.

„Julie," řekl a vstal. „Julie neexistuje. Je mrtvá.

Zemřela, když jsem byl téměř ještě dítě."

„Vy jste znal tu dívku?"

„Ano, pane Sinclaire. V tomhle městečku ji znal každý.

Byla krásná, nádherná. Pobláznila všem mladíkům hlavu, ale nikoho z nich nevyslyšela."

„Jak zemřela?"

„Hovořilo se o vraždě. Pravděpodobně rodinná tragédie.

Víc už nevím. O celé záležitosti se léta nemluvilo."

„Nikdo tehdy neuvědomil policii?"

„Nikdy. Nebyla to obyčejná vražda, jestli mi rozumíte.

Je to pryč, zapomeňte na to."

„Děkuji vám, pane Brighte."

Viděl, že chceme odejít a tak mě ještě zadržel.

„Vytáhli jste mého syna z rakve. Dokázali jste, že není mrtvý." Mluvil hlasitěji a rozrušením sotva popadal dech.

„Ale podívejte se na něj. Nevypadá jako by byl stále mrtvý? Sedí tady jako socha. Nebylo by pro něho lepší, kdybyste ho raději nechali zemřít, pane Sinclaire?"

„Otče!" vykřikla Harietta. „Jak můžeš něco takového říci? To je příšerné."

„To se dá pochopit, Harietto."

Obrátil jsem se na Chestera Brighta.

„Poslouchejte, pane Brighte. Váš syn se nachází v nepříjemné situaci. Ale my uděláme všechno pro to, abychom ho z ní dostali. Jednou se nám to podařilo a

- 72 -

podruhé..."

„Tomu nemohu uvěřit."

„Vrátíme se zpět, pane Brighte. Vaše dcera už ví, co má dělat. Zůstane s vámi."

Harietta jenom němě přikývla.

My jsme se Sukem zamířili ke dveřím. Cestu jsme už

našli sami. Po neútulném schodišti, kde to páchlo odkvětajícími věnci a zahnívajícími květinami jsme se dostali k východu z domu.

Venku se Suko zhluboka nadechl.

„To byla cesta, Johne. Doufejme, že se nám podaří chytit ten obličej. Zatracená Julie Ashleyová!"

„Jsem si jistý, že se to povede."

„A kde bereš tu jistotu?"

„To ti neřeknu. Třeba je to jenom můj pocit..."

Před tím, než vstoupili s Glendou do domu, se hrobník zastavil.

„Co se děje?"

„To je tak," prohlásil stařec s vrásčitým obličejem a bílými vlasy. „Vy jste mladá dáma a určitě nebydlíte v takové barabizně. Proto se nelekněte, až vstoupíme do domu."

„Buďte bez obav, už jsem toho přežila víc." Glenda se usmála. „Kromě toho budeme mít brzy návštěvu."

„Vaši přátelé?"

„Ano."

- 73 -

„Všiml jsem si, že jsou to mimořádní lidé. Vůbec se nebáli. To je v tomto případě velmi důležité, pokud jej chtějí vyřešit."

„Existuje tedy nějaký případ?"

„Ovšem."

Pernell Davies odemkl dveře. Dlouhým klíčem dvakrát otočil v zámku. Potom zatlačil do dveří, které se se zaskřípěním otevřely.

Z domu se na Glendu vyřítil jen stěží rozeznatelný

zápach. Směsice nejrůznějších výparů, která se jí téměř

přilepila na patro. Raději dýchala nosem.

Vstoupila za hrobníkem do opravdové barabizny, kde se přinejmenším padesát let nic nezměnilo. Ani s úklidem to nebylo valné.

Dům měl sice poměrně vysokou střechu, ale žádné poschodí. Glenda aspoň nezahlédla žádné schodiště, které by vedlo nahoru. Zato rozeznala v nízkém stropě obrysy padacích dvířek.

Hrobník ji vedl do většího pokoje. Odtud Glenda viděla do kuchyně, která připomínala spíš komoru se starým harampádím.

„Kde je vypínač?" zeptala se.

Starý hrobník se ztěžka otočil.

„Nic takového tady není," řekl. „Když se do městečka zaváděla elektřina, vědomě na mě zapomněli. Tenkrát už

byla moje žena po smrti. Vyhýbali se mi, rozumíte?""

„Jistě."

„Zapálím svíčky."

Vytáhl kovový svícen s pěti svíčkami, které tvořily kruh. Glenda zapálila knot.

„Je tady nepořádek," obrátila se na hrobníka.

- 74 -

„Příšerné, já vím. Ale sem nepřijde nikdo, aby tu uklidil. Už jsem se obrátil na mnoho svých spoluobčanů.

Vyhýbají se mi. Nenávidí mě jako mor. Jsem pro ně vyvrhel." Z kapsy pláště vytáhl láhev ginu. „To je jediné, co mi zbývá, děvče. Nechceš si zavdat?"

„Ne, děkuji."

„Nikdy jsem nepoužíval sklenici."

Dopadl do starého křesla, jehož péra přitom skoro bolestně zaúpěla.

Glenda si našla místo na opěradle, které bylo přece jen o něco pevnější. Pozorovala Daviese, jak pije. Kloktavě lil do sebe gin, až mu poskakoval ohryzek nahoru a dolů.

Když se napil, hlasitě si odříhl. Přitom sevřel láhev oběma rukama a kývl hlavou.

„Věděl jsem, že není mrtvý. Dobře jsem to věděl.

Všichni, kteří se o ni zajímali, zemřou, ale ne tak docela.

Rozumíš mi, děvče?"

„Ano, budou zdánlivě mrtví."

„Správně. Měl jsem Kena rád a pomohl jsem mu. On jediný z toho zapadákova se mnou mluvil. Milý mladý

muž. Dokonce jsem věřil, že zničí strašidlo, ačkoliv jsem ho varoval. Ale on hovořil o dvou mužích, kteří mu chtěli pomoci. Jeho kolegové. Nebyli ti dva na hřbitově?"

„Vskutku."

„Jsou to dobří lidé."

„Přijdou za vámi, pane Daviesi."

Hrobník se hořce zasmál.

„Pane Daviesi, říkáte. To se dobře poslouchá. Takhle mne už nikdo dlouho nepojmenoval. Obloukem se mi vyhýbali. Dostávám jen malou rentu. Jakmile si přijdu vyzvednout peníze, ostatní zákazníci odcházejí z banky.

- 75 -

Stvrzenku mi podávají špičkami prstů, jako by se mne štítili. Tak to vypadá, když člověk zestárne a ještě k tomu upadne do podezření. Ale jen já vím, jak to skutečně bylo."

„A jak to bylo doopravdy?"

Pernell Davies zíral strnule na Glendu.

Neodpověděl na její otázku. Místo toho si přihnul z lahve.

„Mám strach, děvče. Obrovský, příšerný strach. Byla tu po mnoho let, ale nikdy nevypadala tak příšerně jako v těchto dnech."

„Z koho máte takový strach?"

„Z Juliiny pomsty a jejího návratu. Je opět tady. Její duše nemůže najít věčný klid. Její smrt byla strašlivá."

Glenda zvedla nechápavě ramena. I přes plášť cítila chlad, který panoval v domě. „Jak zemřela?"

„Byla zavražděna!" zašeptal hrobník tajemným hlasem, při kterém Glendě naskakovala husí kůže.

„Kdo byl jejím vrahem?"

Stařec se musel zasmát. „Vrah, to je dobré. Byla to vražedkyně. Žena, moje žena," zasípal. „Wilma Daviesová.

Ona zavraždila dívku, o kterou se starala."

Hleděl zamyšleně na láhev s ginem.

Glenda zpozorovala, že chtěl ještě něco říci a proto vyčkávala. Davies pokračoval. „Wilma Daviesová ji zavraždila nadvakrát. Byla to čarodějnice. Znala byliny, ze kterých připravovala velmi nebezpečné nápoje. Jeden z nich připravila dívce. Zemřela, ale nebyla mrtvá..."

„Zdánlivě mrtvá?"

„Ano!" odpověděl se zasténáním Davies. „Julie byla zdánlivě mrtvá. A v takovém stavu ji pohřbili. Víš, co to znamená ležet v rakvi a slyšet i vidět všechno, co se děje

- 76 -

kolem tebe? A přitom nemůžeš nikomu říct, že žiješ. Víš

to?"

„Umím si to představit."

„Neumíš, děvče, vůbec ne. Je to hrozné. Ležíš v rakvi, slyšíš, jak na ni dopadá hlína. Chceš křičet, chceš jim sdělit, že jsi tady, že jsi neumřela, ale nemůžeš. Nemůžeš

zlomit to prokleté kouzlo. Možná křičíš jen ve svých myšlenkách, ale nikdo tě neslyší. Jsi uzavřená v rakvi a víš, že se pomalu udusíš. Takhle se vedlo i Julii Ashleyové.

Nemohl jsem jí pomoci, protože jsem zjistil pravdu pozdě.

Potom už to nebylo možné. Ale ona se pomstila své vražedkyni."

„Vaše žena také zemřela?"

„Ano, potkal ji stejný osud jako Julii. Také ona byla zdánlivě mrtvá. Našel jsem ji v naší manželské posteli.

Předtím bylo v našem domě ještě schodiště. Později jsem je odstranil, protože už nikdy jsem nechtěl jít nahoru."

„A co dál?"

„Nechtěl jsem jí pomoci. Měla poznat stejnou trýzeň

jako Julie Ashleyová. Dohlédl jsem na to, aby byla pohřbena. Vlastníma rukama jsem ji zahrabal do země.

Bylo to moje povolání. V jistém smyslu jsem i já vrahem.

Pohrdáte mnou, že?"

Glenda nevěděla, co na to říct. Nemohla se k tomuto přiznání jednoduše vyjádřit a proto jen zašeptala: „Musel jste svou ženu hodně nenávidět, pane Daviesi."

Natáhl levou ruku a sevřel ji v pěst. „Nenávidět?"

opakoval její slova. „Ano, nenáviděl jsem ji. Stejně jako ona nenáviděla moji malou Julii."

„Měla k tomu nějaký důvod?"

„Řeknu vám ho. Moje žena nebyla žádná krasavice.

- 77 -

Kdo by si také vzal hrobníka? Ale Julie rozkvétala jako poupě a byla den ze dne krásnější. Změnila se v mladou dívku, po které toužili všichni muži v městečku. Byla jako krásný noční sen. Nádherný noční motýl. Popletla každému hlavu."

Glenda tušila, odkud fouká vítr. „I vám, pane Daviesi?"

„I mně," přiznal se. „Podívejte se na mne. Jsem stařec nad hrobem. Ale bývaly doby, pravda, je to už dávno, kdy jsem i já přitahoval pozornost žen."

„Julie vás měla ráda?"

„Dokonce velmi. Přehlížela mladé hochy, mezi které patřil i Chester Bright, Kenův otec. Chtěla mne a dala mi to najevo. Obdarovala mé vším, po čem jsem toužil. A mnohokrát. Nádherně jsme si rozuměli. Moje žena to nemohla přehlédnout. Nenáviděla dívku pro její krásu a já jsem byl jen další kapkou v moři její nenávisti."

„A zabila Julii," dokončila Glenda jeho myšlenku.

„Tak to bylo."

Glenda sklopila hlavu. Musela přemýšlet předtím, než

položila další otázku. „Julie tedy nemůže zemřít. Nebo ano, ale její obličej..."

Davies se ušklíbl. „Moje malá Julie byla vždycky něco zvláštního."

„Nebyla ve spojení s temnými mocnostmi? Kdo byli vlastně její rodiče? Víte to?"

Zdálo se, že hrobník úporně přemýšlí. „Temné mocnosti, říkáte? To může být pravda. Možná znala nějaké temné síly. Častokrát se ďábel převtěluje do krásné dívky, ne?"

„Tak nějak."

Předklonil se. Láhev svíral oběma rukama a převaloval

- 78 -

ji po hrdle. „Měl jsem dost času o všem přemýšlet. Často jsem tu jen tak seděl a spřádal myšlenky. Moje žena byla samotný ďábel. Znala spoustu věcí, o kterých druzí neměli ani ponětí. Dodatečně jsem si ji představoval jako čarodějnici. Ale narazila na osobu, která byla silnější než

ona. Moje malá Julie jí ukázala, zač je toho loket. Wilma musela zemřít stejným způsobem jako ona."

„Vrátí se i vaše žena?"

„Jak to myslíte?"

„Viděl jste obličej Julie Ashleyové, ale ne obličej vaší ženy."

„Ta už jistě zpráchnivěla."

„Ale co chce Julie? Řekněte mi to. Nenachází posmrtný

klid. Její duch je neklidný. Proč se zjevuje lidem?"

„Chce se pomstít."

Glenda se ostře zasmála. „Na Kenu Brightovi? Vždyť

ještě nebyl ani na světě, když zemřela. Nic jí neudělal, rozumíte?" Mladá tmavovláska se rozčílila.

„Ale jeho otec."

„Proč?"

„Už jsem ti přece řekl, že všichni mladíci v Ripponu po ní šíleli. Chester Bright nebyl žádnou výjimkou. Také on si přál, aby mu patřila."

„Zmocnil se jí? Vy to musíte vědět, Pernelle. Znal jste ji dobře a ona vám důvěřovala."

„Všichni se o to pokoušeli."

„Povedlo se to některému?"

„Nebyla nevinná." Hrobník ukapával slova jako med.

„Nebyl jsem jejím prvním milencem. Možná právě Chester Bright ji zbavil panenství. Snad se chtěla pomstít na jeho synovi, který znal ten příběh ode mne. Nevyprávěl jsem

- 79 -

mu ho náhodou, protože jsem předpokládal, že je nutno v té věci udělat jasno. Kromě toho jsem ji chtěl ještě jednou mít. Už mi nezůstává mnoho dní. Budu rád, až to bude za námi a hádanka se vyřeší. Nikdy mi neřekla, kdo se na ní provinil. Ano, bylo to provinění proti nám oběma, protože ona milovala jenom mne. Někdo se jí musel zmocnit násilím, jinak si to neumím představit. Julie teď účtuje.

Svým vlastním způsobem. Vlastně bych měl nechat Kena zemřít. Ale nemohl jsem to udělat, protože mi byl sympatický. Choval se ke mně jinak než ostatní v městečku."

Glenda si stále neuměla představit, jak může normální člověk provádět takové věci jako Julie Ashleyová. Proto se o tom znovu zmínila.

„Byla Julie skutečně normální dítě. když jste ji přijali za svou?"

„Neznám její rodiče."

Glenda jenom přikývla na skrovnou odpověď, které se jí dostalo.

„Jsem si jistá, že na to přijdeme."

„Ty a ti dva muži?"

„Kdo jiný?"

„Co chtějí ti lidé po Julii?"

Glenda cítila v jeho slovech náznak podezření.

„Přijeli, aby doprovodili svého kolegu na jeho poslední cestě. John Sinclair zahlédl obličej. Postaví se jí."

„A co chce udělat?"

„To vám neřeknu."

Hrobník vstal.

„Jestli se ji pokusí zabít, zle se mu povede."

Glenda rozuměla jeho výhrůžce. Neuhnula před

- 80 -

starcovým pohledem.

„Může vůbec člověk zabít někoho, kdo je už mrtvý?"

zeptala se nevinně.

„Zničí ducha. Cítím to. Jsem citlivější než si myslíš, mé dítě. Dám si na to pozor."

„Brzy sem přijdou." Glenda pohlédla na hodinky.

„Vlastně by tu už měli být."

Pernell Davies přikývl, dříve než ukázal na okno.

„Podívej se ven, děvče!"

„Proč?"

„Vyhlédni."

Okno bylo dost malé. Glenda postoupila o dva kroky k němu, aby měla lepší výhled.

„Co tam vidíš?"

„Mnoho ne, jenom mlhu."

Byla to pravda. Zarostlou zahradou se nehlučně táhl závoj šedivé mlhy. Zahrada patřila k pozemku, na němž

stál dům. Byl v posledních létech stejně zarostlý jako dům skrytý mezi větvičkami popínavých rostlin. Podrost bujel jako někde v džungli. Jednotlivé větvičky se vzájemně splétaly a tvořily neprodyšnou hradbu.

Stromy také pomalu ztrácely listí. Pokud nezapadly do vysoké trávy, ležely na hustém podrostu.

Za Glendou se pohnul starý hrobník. Stačilo jen pár kroků, aby se ocitl v těsné blízkosti mladé ženy. Brzy ucítila v zátylku odporný pach ginu.

„Co teď vidíš?"

„Nic."

Pevně ji chytil. Glenda se ulekla. Okenní tabule byla špinavá. Jindy by v ní viděla hrobníkův obličej, ale nyní z něj zbyly jen šedivé obrysy, které se daly do pohybu, když

- 81 -

starý muž přikývl.

„Sundejte, prosím, ruce z mých ramenou, pane Daviesi."

„Ne, maličká, to neudělám. Chci, abys zůstala stát u okna a hleděla ven. Jistě to uvidíš."

„Co mám vidět?"

„Až přijde, až se objeví."

„Snad ne Julie?"

„Ano, její duch se náhle objeví. Vím jistě, že mě chce navštívit. Často mě navštěvuje, protože ví, jak o ni stojím.

Pochopila, že já jediný jsem ji tenkrát miloval. A ona nezapomněla. Jsme velmi dobří přátelé."

Glendě se takový vývoj událostí Vůbec nelíbil. Pocítila strach. Po zádech jí přebíhal mráz. Nejraději by odešla, ale stále se v ní ještě probouzela zvědavost.

John Sinclair viděl obličej. Ona ho neviděla. Neměla před ním strach, ačkoliv...

Myšlenky se jí rozutíkaly jako neposedné děti. Už

nevnímala tlak ruky na svém rameni, ale hleděla napravo, kde se mlha zahušťovala jako dlouhá šedivá opona sahající až na zem.

Něco se tam odehrávalo.

Kdosi odtud přicházel k oknu...

Glenda zadržela dech, když spatřila obličej. Byl takový, jak ho popsal John.

„Ona... pláče!" zasténal stařík za jejími zády. „Moje děvčátko pláče krvavé slzy. Zakusila velkou trýzeň. Trápila se. Proč pláčeš?" zasípal a ztěžka oddechoval.

Glenda cítila, jak ji svírají klepeta neviditelného strachu. Tohle už nebyla legrace nebo legenda.

Prožívala hořkou skutečnost.

- 82 -

Obličej se jí zdál obrovský. John nelhal. Viděla tváře poznamenané krví. Oči, v nichž se odrážel nevýslovný

smutek. Oči, z nichž se rozbíhaly krvavé nitky a brázdily obličej.

Krvavé slzy...

Byl to jemně řezaný obličej. Téměř vznešené rysy působily trochu melancholickým dojmem. Nápadné byly i rty, které sebou trhaly jakoby hlubokým vnitřním prožitkem a nutily obličej ještě víc plakat.

Přicházel ze strany a stále se přibližoval...

Přiblížil se na dosah ruky. Jako by tady ani nebylo okno. Glenda se ho mohla dotýkat.

Zaslechla hrobníkův hlas.

„Julie přichází, aby mě navštívila. Ale ty patříš k těm druhým, kteří jí nepřejí nic dobrého. Ale ona se tě zmocní, maličká..."

Ve stejném okamžiku proletěl duch zavřeným oknem, jako by tu ani nebylo...

Duch nebo zjevení bylo jakoby upletené z mlhy. Žádná překážka pro něj neexistovala. Pronikl do pokoje jako sen, který se v této chvíli stal skutečností. To věděla i Glenda a také se jí to potvrdilo.

Cítila lehký závan. Ani studený, ani teplý. Spíš mezi tím. Otřel se jí o tvář. Rozčechral jí vlasy dřív, než pronikl hlouběji do místnosti.

Pernell Davies sundal ruce z Glendiných ramen a otočil

- 83 -

se. Jeho hlas zněl nezvykle cize, když chraplavě oslovil ducha. Zněl mladě a přátelsky. Žádný mladík by ty věty takto nevyslovil.

„Vítej u mne. Srdečné tě vítám v mém domě, Julinko.

Čekal jsem jenom na tebe. Vždyť sama víš. Znáš přece všechny mé myšlenky, se kterými jsem se po léta na tebe obracel."

Natáhl paži a chvějícími se prsty mával na Julii Ashleyovou.

I Glenda měla zakrytý výhled do zahrady. Otočila se, protože chtěla zjistit, jak Julie opravdu vypadá. Proč tu byla jen hlava? A kde zůstalo tělo?

Ženy hleděly upřeně jedna na druhou.

Glenda se neodvažovala vydechnout. To, co viděla před sebou, ji překvapilo.

Bylo to něco neobvyklého.

Viděla obrovský bledý obličej. Příliš velký na malou místnost.

Hlava orámovaná dlouhými plavými vlasy, vystouplé lícní kosti. Tenkou kůži rozrývaly stružky krve. Příšerný

vzor, který se nehodil k jemnému obličeji.

Oči už nekrvácely. Stejně jako zbývající obličej byly třikrát tak velké než normální lidské oko. Glenda Perkinsová se pohledem vpíjela do zorniček, které připomínaly křehké křišťálové sklo. Neviděla se v nich.

Stejně jako se v nich neodráželo světlo svíček. Zorničky jako by pohlcovaly jejich jas.

Starý hrobník si všiml, že stojí obličeji v cestě. Proto ustoupil kousek stranou, což nebylo v tak malém prostoru nikterak jednoduché. Hodně se přitom namáhal, aby našel místo, kde by se nemusel tísnit. Glenda nyní viděla Juliin

- 84 -

obličej v celé jeho vznešenosti.

A hrobník znovu rozmlouval se svojí bývalou milenkou.

„Přišla jsi ke mně. Teď jsi tady. Tvůj duch se uvolnil.

Tělo zmizelo. Zůstal jen tvůj obličej a myšlenky, které nás vzájemně spojují. Očekával jsem tě, já..."

Glenda musela připustit, že má pravdu. Jenom nesnášela tyhle chvalozpěvy. Rozeznávala však pouze obličej. Tělo chybělo.

Pod hlavou splývaly husté proužky mlhy až na podlahu.

To bylo všechno.

Mlha se rozplývala, ale obličej zůstával.

Juliiny rty sebou škubaly.

Glenda by ráda s neznámou promluvila, ale nenacházela ta pravá slova. Také nevěděla, zda by jí rozuměla.

Zato Davies chtěl se zjevením navázat kontakt.

„Cítím tě. Vždy jsem cítil tvou přítomnost ve svých myšlenkách. Po celá ta léta jsme spolu hovořili. Byl jsem ten, který věděl, že nejsi mrtvá. Tělo leží v hrobě, ale ty přesto žiješ. Sledoval jsem tě a tušil jsem, že se jednou pomstíš. Teď nastala ta chvíle. Můžeš se pomstít. Chceš to udělat? Chceš odplatu za to, co ti tenkrát provedli?"

Dokonce dostal odpověď. Glenda jí nerozuměla, protože ti dva spolu rozmlouvali telepaticky. Glenda se pokoušela vyrozumět něco z hrobníkova chování.

Pernell Davies musel dostat špatnou odpověď. Zračila se ve zkřivených rysech jeho obličeje.

Ztrácel barvu a téměř zesinal jako Julie Ashleyová.

Potom zavrtěl hlavou, začal se chvět a zašeptal: „Ne, to mi nesmíš udělat. To jsem si nezasloužil. Patřil jsem vždycky jen tobě. Pohřbil jsem ženu, i když jsem věděl, že

- 85 -

nezemřela. Byla přece jen zdánlivě mrtvá. Ty teď

nesmíš..." Musel si odkašlat. Ztěžka lapal po dechu.

„Co se děje, pane Daviesi?" zeptala se znepokojeně Glenda.

Nejdříve ji buď neslyšel nebo nechtěl slyšet. Konečně se vzpamatoval a podíval se na Glendu. V jeho pohledu se skrýval strach.

„Co se stalo, pane Daviesi?"

„Ona... už nechce se mnou nic mít!" zašeptal. „Považuje mě za nepřítele." Znervózněl. Dlaní si přihladil oblek. „Už

nejsem její přítel ani milenec."

„Proč ne? Co jste provedl?"

„Vlastně nic."

„Ale vy jste přece..."

Kývnutím hlavy ji zarazil. „Ano, v jejích očích jsem učinil něco špatného. Připravil jsem ji o její oběť. Ty víš, o kom mluvím."

Glenda to věděla.

„Ken Bright?"

„Správně."

„Neměl s ní nic společného."

„Ale jeho otec ano. On se jí tenkrát zmocnil násilím.

Chtěla se pomstít na jeho synovi. Jenom nevěděla, že Ken se ke mně nechoval jako k vyděděnci na rozdíl od ostatních v městečku. Už mě nemá ráda." Zavrtěl hlavou. „A to je zlé."

„Jak zlé?"

„Smrt... přijde smrt." řekl stařec s očima upřenýma do prázdna. „Ona ji přinese."

„Vám?"

Přikývl.,.

- 86 -

Glenda si odkašlala. „Zdá se, že nedovede být vděčná.

Ví vůbec, že jste na ni celou dobu myslel?"

„Měla by to vědět."

„A přesto máte zemřít?"

„Ano, je to tak," vydechl. „Mám zemřít. Ona si to přeje.

Musím pomalu zkomírat, já..."

Odmlčel se a jeho držení těla se změnilo. Jestliže byl předtím nakloněný, teď se narovnal a strnule hleděl před sebe.

Glenda pochopila, že Julie s ním opět navázala spojení.

Pernell Davies několik vteřin naslouchal slovům, která slyšel jenom on. Potom přikývl a výraz obličeje se uvolnil.

Pro Glendu to bylo znamení, že ti dva se na něčem domluvili. Zahlédla i prudké hrobníkovo kývnutí. Hned se na něj obrátila.

„Co se stalo, pane Daviesi?"

„Vyšlo to," odpověděl.

„Nechce se mi pomstít. Rozhodla se jinak." V jeho obličeji se rozhostil výraz neskonalého štěstí. „Panebože, ona se rozhodla jinak. Chápeš to, Glendo?"

„Ano, opravdu mě to těší."

„Těší!" opakoval. Jeho hlas zněl chraplavě a jaksi výsměšně. „Jak tě to může těšit, děvče?"

„Protože vy..."

Odmítavě mávl rukou. „Zapomeň na to, děvče. Nemáš

se čemu těšit. Julie se nevzdala své pomsty, rozumíš?

Vymyslela něco jiného. Potřebuje oběť, ale ne mne."

Mluvil by ještě dlouho, ale Glenda náhle pochopila.

Jeho poslední slova ji zasáhla jako blesk.

Zbledla.

Stařík se zachechtal.

- 87 -

„No, pochopila jsi?"

„Ano," vydechla. „Pochopila jsem. Mimo vás je tu přece jen jediná osoba."

„Správně. A to jsi ty!"

Vyslovil tuto větu a přitom se smál na celé kolo jako pomatený. Byl to příšerný smích, který Glendě zněl jako umíráček. Pokoušely se o ni mdloby.

Jen s námahou se udržela na nohou. Nechtěně se musela zachytit opěradla křesla. Na okamžik se jí obličej rozplynul před očima.

„Musíš se obětovat pro mne."

„Já... já jsem jí nic neudělala. Já ani Julii neznám."

„Nedostala Kena, proto chce tebe. Mne také nechá žít.

Nás dva nic nerozdělí." Rozkašlal se. „Ale já vím, že tě to nebude bolet. Prosté usneš. Tak jak teď stojíš. Znám to od své ženy i od Kena. Nepocítíš žádnou bolest, až se dostaneš

do stavu zdánlivé smrti. Potom půjdu a pohřbím tě. Ještě jednou vezmu do ruky svou lopatu a vykopu ti hrob. Jenom tě nepoložím do rakve, protože už žádnou nemám.

Pochopila jsi všechno?"

Glenda smířená se svým osudem přikývla.

„Rozluč se se mnou. Své přátele už neuvidíš. Já budu jen jejich ubohou náhražkou." Zeširoka a spokojeně se zasmál. „Jasné?"

„Ne, já nechci. Já chci..."

Glenda chtěla odsud pryč. Udělala krok, druhý, ale najednou cítila, jak jí tuhne spodní část těla.

Zastavila se...

Náhle se před ní opět objevil obličej. Pohyboval se a neustále se zvětšoval. Z očí se vyřinuly krvavé slzy.

Glendě zaburácelo v hlavě. Vnímala šumění, z něhož se

- 88 -

stále silněji ozýval ženský hlas.

Promlouval k ní Juliin duch...

„Musím ronit krvavé slzy. Je to krev nevinné, kterou znásilnili. Slzy jsou symbolem této události, ale také znamením mé pomsty. Chci cítit uspokojení z toho, že mnoho lidí prožije to, co já. Rozumíš?"

Glenda nebyla schopná dát odpověď. Hrdlo se jí sevřelo. Mohla dýchat jen s velkou námahou. Připadalo jí, že na ni ze všech stran doléhá obrovská tíha.

Ještě stála.

Ale už se nemohla pohnout. Ani obličej nezůstal na místě.

Přilétal stále blíž a blíž...

Obrovský, mohutný. Oči, ze kterých se řinuly krvavé slzy a stékaly po lících až k bradě. Příšerná maska. Ústa, v jejichž koutcích cukalo, se otevřela v děsivém úsměvu.

Smích vítající smrt!

Glenda cítila, jak silně jí buší srdce. Ozvěna každého jeho sevření jí zněla jako temný hlas zvonu, který otřásal celým tělem. Silné srdce se vzpíralo mrtvolné strnulosti, ale nemohlo zvítězit.

Glenda se už nemohla ani pohnout nebo promluvit. Jako by její tělo potáhl led. Strnulost začala v nohou a stoupala stále výš, až dosáhla hrudi.

Srdce stále ještě bušilo.

Nepravidelně.

Takhle vypadá konec jednoho lidského života?

Glenda myslela a vnímala. Její pohled byl náhle velmi ostrý.

Protože před ní se pohyboval jenom obličej!

Kdysi líbezné dívčí tvary se změnily v masku, přes niž

- 89 -

stékaly dvě stružky krve a pozvolna zasychaly.

Potom Julie zavřela oči.

Přesně ve chvíli, kdy Glendino srdce buď umlklo, nebo už nevnímala jeho údery.

Glenda Perkinsová byla zdánlivě mrtvá!

Na okamžik zůstala stát a potom se pomalu překotila dopředu. Jistě by v příští chvíli upadla obličejem na zem, kdyby ji předtím starý hrobník nezachytil. Před hodinou vypadal velmi zesláblý. Rozhovor s jeho bývalou milenkou mu dodal dostatek sil, aby mohl rychle reagovat.

Přiskočil a zachytil Glendu.

Pevně ji držel a otočil se směrem k obličeji. Ten dal kývnutím najevo svůj souhlas.

„Mám ji pohřbít?" zeptal se.

„Ano..." zazněla odpověď v jeho mozku. Hlas mu připadal jako zvuk zvonu a připomněl mu staré dobré časy.

„Kdy a kde?"

„Hned teď. Tvoje zahrada je dost velká a zarostlá.

Vezmi rýč a vykopej jí hrob."

Hrobník přikývl. Přes jeho obličej se mihl úsměv.

Jestliže předtím nerad kopal hroby, tak v příštích minutách vykoná tuto práci s požitkem.

Glendina smrt pro něj znamenala další dny života ve stínu své milované Julie.

Víc ani nežádal. A necítil žádnou lítost, když táhl nehybné dívčí tělo do chladné mlhavé noci...

- 90 -

Oba muži z Londýna opustili dům Brightových, kteří naslouchali postupně utichajícím krokům a bouchnutí vchodových dveří. Seděli dál v obývacím pokoji a zírali nehnutě do prázdna.

Ken seděl strnule v křesle. Slyšeli ho, jak dýchá. Každé nadechnutí mu působilo velkou trýzeň. Jeho sestra Harietta trpěla s ním.

„Proč on?" zeptala se. „Proč?"

Chester Bright neodpovídal. Stál vedle Kenova křesla jako cínový vojáček a hleděl upřeně na podlahu.

„Co se stalo?"

Harietta musela opakovat otázku. Její otec se otřásl, jako by se probudil ze zlého snu. Přejel si rukou obličej a na čele se mu rozložily vrásky.

„To... už je dávno."

„To vím. Ale Ken ji přece neznal. To... není možné.

Byla už dlouho po smrti, když se narodil."

„Ano, je to už spousta let." dodal muž.

„Takže Ken je v tom nevinně."

„Jistě. Možná ani nešlo o Kena. Spíš se možná jednalo o jinou záležitost, která se udála, když jsem byl ještě svobodný."

Harietta byla rozčilená.

„Co máš na mysli?"

„Znal jsem Julii Ashleyovou," pokračoval její otec.

„Vlastně ji znal každý v tomto městečku. Vlastně ji musel znát, protože to byla nejkrásnější dívka v Ripponu."

„I ty?"

„Já zvlášť," dodal rozpačitě Chester Bright.

Harietta pochopila.

„Znamená to snad, že jsi s ní něco měl?"

- 91 -

Chvíli trvalo, než se Chester Bright odhodlal k odpovědi.

„Tak nějak."

„Tati, prosím tě, mluv. Určitě bude pro nás všechny dobře, když řekneš, co o tom víš."

„Asi ano. Dosud jsem to nikomu nevyprávěl. Ani matce, Kenovi nebo tobě."

„Proč ne?"

„Protože to bylo tenkrát dost ošklivé."

„Spáchal jsi nějaké bezpráví?"

„Teď, když jsem starší, chápu věci docela jinak. Ale tenkrát nás všechny pobláznila. Julie Ashleyová vypadala jako anděl, ačkoliv se v jejím těle skrýval ďábel. Nádherně vyhlížející anděl s černou duší. Pohrávala si s námi.

Koketovala, škádlila nás očima, protože chtěla, abychom za ní šíleli. Ačkoliv byla opravdu mladá - bylo jí teprve osmnáct - věděla, jak použít své ženské zbraně. Tenkrát tu bylo jen pár mladíků, ale všichni jsme ji chtěli a ona nevyslyšela žádného z nás."

„Ani tebe?"

„Ne, dcerko, ne."

„Potom je všechno..." Slovo jasné ji nešlo přes rty, protože viděla, jak se otec otřásá vnitřním pláčem. „Nebo snad ne?"

Chester Bright vytáhl kapesník, otřel si oči a vysmrkal se.

„Nic není jasné," řekl drsně. „Vůbec nic. Stalo se totiž

něco hrozného. Byl jsem tenkrát jako smyslů zbavený a číhal jsem na ni."

„Kde, otče, kde?"

Zvedl hlavu.

- 92 -

„V lese, kde nás nikdo nemohl zahlédnout. Tam se to stalo, Harietto."

„Pro... proti její vůli?"

„Ano."

Harietta se zhluboka nadechla. Váhala s další otázkou.

„Takže znásilnění?"

„Ano. Zná... znásilnil jsem ji," řekl muž tichým hlasem.

„Vzal jsem si ji. Zmocnil jsem se jí násilím. Bylo to příšerné."

„A ona?"

„Nebránila se. Ležela tam jako mrtvá. Byl jsem jako opilý. Vzal jsem si její nevinnost. A když jsem byl opět při smyslech, zvedla se, zůstala sedět a hleděla na mne. Potom se rozesmála. Ano, Harietto, ona se po té hanbě smála.

Ještě dnes - po létech - mi ten ďábelský smích zní v uších.

Když jsem ho slyšel, vytratil se ze mne pocit vítěze. Ona si však upravila šaty a potom vyslovila větu, jejíž smysl chápu až dnes. ,Kde se proviní na dceři démona, bude toho litovat.' Potom odešla."

Chester Bright se odmlčel. Harietta seděla nehnutě před otcem a přemýšlela o jeho slovech. Dcera démona. To jí nešlo do hlavy.

„Jakého démona?"

„Nemám zdání. Byla nalezenec a manželé Daviesovi ji přijali za svou. Ani oni prý nevěděli, kdo jsou její rodiče.

Možná nelhala. Patrně byla dcerou ďábla, která se vydala z pekla na svět v podobě krásné mladé dívenky. Nikdy jsem to nevěděl a nevím to ani teď. Po celá ta léta jsem si ji připomínal. Zasáhla tvého bratra. Mne samotného nechtěla zabít. Věděla, že děti jsou moje Achillova pata. A povedlo se jí to." Pokrčil rameny. Byl to výraz jeho bezmocnosti.

- 93 -

„Dokonce i po smrti se jí to povedlo."

Harietta mlčela. Nevěděla, jak se má po otcově přiznání zachovat.

Může jej odsuzovat nebo jej dokonce zatratit? Ne, k tomu neměla právo. Harietta se narodila později. Neprožila třicet let ve strachu. Neměla povahu lidí, kteří pronášeli falešné řeči o morálce a potom ji porušovali. Byli to zajatci své doby podobně jako ve viktoriánských dobách.

Harietta se předklonila.

„Táto," řekla tiše a natáhla k němu ruku. „Táto, teď

všechno záleží jen na nás. Co se jednou stalo, je pryč. Já v každém případě na to zapomenu."

Hleděl na ni. V očích se mu leskly slzy. Chester Bright polkl.

„Opravdu se na to dá zapomenout?"

„Ano, nic nepovím. Nebudu ti nikdy nic vyčítat.

Nepřísluší mi, abych tě jako tvoje dcera soudila. Pro nás jsi byl vždy dobrým otcem..."

„Myslíš to upřímně?"

„Táto, přece bych ti nelhala."

Chester Bright pozoroval Hariettu. Viděla napětí, které se zračilo v jeho obličeji. Věděla, co její otec v této chvíli nejvíc potřebuje.

„Táto, panebože!" Pevně ho objala.

Ken Bright stále seděl v křesle jako socha. Měl prázdný

pohled. Zíral do prázdna a jeho prsty bušily do opěradla v rytmu melodie, kterou slyšel jen on sám...

- 94 -

Neměl jsem dobrý pocit. Nebyl jsem si svou věcí tak jistý jako předtím. Zůstal jsem stát tam, kde již dopadal dlouhý stín kostela.

Mlha se nerozplynula ani odpoledne. Naopak byla ještě neprostupnější. Její cáry se nehlučně protahovaly městečkem, visely před domy jako dlouhé závoje a lidé v ní vyhlíželi jako pohádkové bytosti z jiného světa.

Suko a já jsme v těchto místech nebyli sami. Někteří smuteční hosté se ještě zdrželi na hřbitově a teprve teď

odcházeli domů.

Přicházeli k nám. V černých oblecích vypadali nezvykle cize. Když nás zahlédli, vyhnuli se nám obloukem, jako bychom byli malomocní.

Viděli jsme i faráře. Jestliže se chtěl dostat na faru, musel projít kolem nás. Zastavil se.

„Vy jste ještě tady?" ozval se. „Cožpak jste nenapáchali dost zla? Odejděte z Ripponu."

„Ne, pane faráři," řekl jsem pevně. „Naše poslání tady ještě

neskončilo.

Sám

jste

se

přesvědčil,

že

nepravděpodobné se může stát pravděpodobným. Skoro jste pohřbili člověka, který nezemřel. Zachránili jsme jej.

Avšak osoba, která je odpovědná za jeho osud, stále existuje."

„Ale to není jisté."

„Jenom proto, že jste ji neviděl?"

„Ano."

„Žije jako duch, pane faráři."

Protáhl koutky úst.

„Duch neexistuje, jak sami dobře víte. Nepopírám, že nás obklopují, ale vidím to z pohledu víry."

- 95 -

Nechtěl jsem v žádném případě vyvolávat zbytečné spory.

„Dejte nám, prosím, ještě dvě hodiny času."

„A co potom?"

„Možná budeme moci odjet z Ripponu. Kromě toho mám jednu prosbu."

„Ne!" bránil se duchovní. „Neudělám nic, čím bych se dopustil nějaké křivdy."

„To po vás nežádáme. Chtěl bych se jen od vás dozvědět, kde najdeme hrob Julie Ashleyové."

Ostře se na mne podíval.

„Julie Ashleové. Co tím sledujete? Chcete ho otevřít?"

„Možná."

„To je zakázáno."

„Kde ho najdeme?"

Duchovní ustoupil.

„U zdi," řekl tiše. „Nachází se u zdi. Na severní straně.

Je zarostlý. Poznáte ho podle toho, že leží na vyvýšeném místě. Někdy jsou na něm květiny."

„Děkuji vám."

Farář spěšně odcházel směrem ke kostelu. Určitě byl šťastný, že už se nás konečně zbaví.

Suko na mne naléhal: „Tak už pojďme!"

„Ano, ale rozdělíme se."

„Jak to myslíš?"

„Suko, musíme se rozdělit. Já se postarám o hrob. Ty víš, kde bydlí hrobník. Má přece bezprostřední vztah k Julii Ashleyové. Určitě budeš mít u něj větší úspěch než já u hrobu Ashleyové."

„Máme k tomu nějaký důvod?"

„To ne. Je to jenom pocit. Znáš barák starého Daviese?"

- 96 -

„Vím, kde ho hledat. Uvidíme se později."

Přítel zmizel. Po několika krocích ho spolkla bílošedá mlha...

Inspektor obešel hřbitov. Kráčel kolem zdi porostlé mechem a lišejníkem s proplouvajícími cáry mlhy. V této části městečka už nestály žádné domy kromě polorozpadlé barabizny, v níž bydlel hrobník.

Dům by se hodil spíš do středověku. Šikmá střecha chránila bující plevel v předzahrádce.

Ani z komína se nekouřilo. V chatrči musela být zima.

Suko neobjevil žádnou známku života až na žlutočervený

svit, který se mihotal za jedním z ušpiněných oken.

Takový nevydávala žárovka, ale spíš svíčka.

Zaklepal na staré dveře. Nikdo se neozval. Suko otevřel dveře.

Zaskřípaly a drhly o zem. Tenhle zvuk proletěl celým domem, ale nikdo se neukázal. Suko se přikrčil a vstoupil dovnitř. Kráčel přímo za plápolavým světlem svíček, které ho dovedlo do obývacího pokoje. Připomínal vetešnický

krám.

V místnosti nebyl nikdo.

Suko chtěl mít jistotu. Podíval se za nábytek, ale jenom se umazal od prachu a pavučin, ze kterých vyplašil několik pavouků. Dostal se k oknu.

Sklo bylo tak špinavé, že bránilo jakémukoliv výhledu ven. Kromě toho se venku válely chuchvalce mlhy.

- 97 -

Jeho pohled nemířil do ulice nebo na jiný dům. Stěží rozeznával divoce zarostlou zahradu, v níž vládl vysoký

plevel, který se bujně rozrůstal mezi keři a stromy. Sem doprovodila Glenda starého hrobníka.

Nikoho z nich neviděl. Proč? A kde by byli? Na hřbitově?

V Sukovi se probouzelo podezření. Náhle začal spěchat, ale stejně prošel celý dům a nakoukl do všech místností, které byly stejně jako obývací pokoj skladištěm nejrůznějšího harampádí.

Po Glendě a Pernellu Daviesovi nikde ani stopy.

Stáhl se zpět. Zbývala mu vlastně jediná možnost. Cesta na hřbitov, kde by měl být i John. Hrob Julie Ashleyové byl víc než podezřelý.

Před domem ho opět obklopila mlha. Vtahovala do sebe nejen lidské postavy, ale i všechny zvuky. Přesto Suko zaslechl smích.

Chtěl už zamířit ke hřbitovu, ale zarazil se a naslouchal.

Byl to snad pták? Nebo havran, který mířil k dalšímu cíli?

Ne, znovu vnímal ten šramot. Tentokrát byl mnohem hlasitější. Byl to lidský smích.

I přes všudypřítomnou mlhu rozeznal, odkud hluk přichází. Muselo to být za domem. Inspektor neznal zdejší okolí, ale věděl, že se za domem nachází neudržovaná zahrada.

Co nejrychleji obešel dům. Velmi brzy se ocitl za stavením.

V cestě mu však bránil ostnatý drát natažený kolem hustě rostoucích keřů.

Suko jej nohou stlačil do vysoké trávy. Naštěstí nebyl

- 98 -

již zcela pevný, povolil a Suko jej mohl překročit. Stejně ho ale do tváře šlehly větvičky, které se proplétaly jako hadi.

Nacházel se ještě v hradbě keřů, když zaslechl hlas.

„To bude moje poslední práce. Poslední ze všech.

Potom budeme opět spolu, moje milovaná."

Suko se bezděčně zastavil. Stál v dobrém úkrytu a nezdálo se, že by ho dosud neviditelný mluvčí zaslechl.

Hlas mu připadal povědomý. Určitě už jej zaslechl na starém hřbitově.

Ano, patřil Pernellu Daviesovi, starému hrobníkovi. Co však mínil tou poslední prací? V úvahu při jeho povolání připadalo pouze vykopání hrobu. Hrobu pro jistou osobu.

Snad ne Glenda? Suko už se na nic neohlížel. Prodral se pásem křovin a rozběhl se. Plevel mu sahal sotva po kolena.

I v této části zahrady panovala mlha a zakrývala mu výhled. Ale nad tím, co uviděl, se mu zatajil dech.

Nedaleko odsud, kam už nesahala džungle křovin a vysoké trávy, stál Pernell Davies. Byl k Sukovi otočený

zády a stál po pás v hrobě, který právě vykopal. Oběma rukama svíral násadu lopaty. Glendu nebylo nikde vidět.

Jeho rysy ztvrdly. Pomalu se pohnul kupředu. Kráčel tiše a dbal přitom, aby nešlápl neopatrně na nějakou větvičku, která by ho prozradila.

Starý hrobník zatím nic netušil. Byl tak zabraný do své práce a samomluvy, že nevnímal své okolí.

Velmi cenná výhoda pro Suka!

Ještě dva kroky a ocitl se na okraji hrobu.

Zůstal stát za hrobníkem. Podíval se do jámy - a uviděl Glendu!

- 99 -

Ležela strnule na zádech. Do pasu ji přikrývala studená vlhká hlína. Jednotlivé hrudky už padaly až k hrdlu.

Obličej byl zatím volný. Bledý, mramoru podobný obličej, ve kterém se nehnul ani sval.

Byla mrtvá nebo jen zdánlivě mrtvá?

Pernell Davies si zatím nevšiml Sukovy přítomnosti.

Hovořil sám k sobě a ke Glendě, která zde ležela jako bez života.

„Teď tě přikryju. Příští lopata hlíny padne na tvůj obličej a ty se pomalu udusíš. Julie bude opět patřit mně.

Jenom mně a..."

„Tomu nevěřím," ozval se ostře Suko...

Farář mi sice nepopsal dost podrobně cestu k hrobu, ale přesto jsem ho našel. Kráčel jsem směrem na sever k takzvané severní zdi.

Osamělý mezi hroby, z nichž ten, ve kterém měl Ken Bright najít místo posledního odpočinku, jsem nechal po pravé straně. I přes něj se valila mlha, stejně jako přes náhrobky a kříže.

Obličej mi nešel z hlavy. Někde musel být. Cítil jsem to naprosto zřetelně. Musel tušit, že se blíží kdosi, kdo zlomí starou kletbu.

Stará část hřbitova byla až na pár míst značně zarostlá.

Hroby byly neudržované, výjimkou byl pouze hrob Julie Ashleyové. Připomínal spíš malou mohylu a nebylo jej možno přehlédnout.

- 100 -

Zůstal jsem stát před ním.

Navršenou hlínu kryla tráva a plevel. Žádný náhrobek nebo kříž nesymbolizovaly, kdo leží pod vlhkou hlínou.

Uvažoval jsem o možnosti otevřít hrob. Neměl jsem však potřebné nářadí. Holýma rukama bych jej nevyhrabal.

Co se skrývalo pod černou zemí?

Zpráchnivělá zetlelá postava? Nebo snad Julie Ashleyová z různých příčin nezetlela? I to bylo docela možné. To se stávalo často, když se do hry vložil sám ďábel.

Můj kříž ležel volně na dlani.

Ihned jsem se přesvědčil, že s hrobem není něco v pořádku. Vycházelo z něj podivné záření.

Nějak jsem se necítil dobře. Způsobila to energie, kterou vnímal můj kříž a okamžitě na ni reagoval.

Začal se ohřívat. Sklonil jsem se k mohyle a položil jsem kříž doprostřed hrobu. Pevně jsem přitom držel stříbrný řetízek.

Nejdřív se nic nedělo.

Náhle to přišlo. Můj kříž byl silnější. Překonal sílu zla a otevřel hrob pode mnou. Jako by někdo odhrnul závěs, který zakrýval výhled.

Můj pohled padl do hloubky!

Hleděl jsem na zbytky rakve, která se rozlomila pod tlakem navršené zeminy.

Objevil jsem mezi nimi pokroucené černé kosti.

Černá kostra. Ale vždyť kosti jsou bíložluté, postupně se v zemi rozpadnou na prach.

Kosti v hrobě však měly olejově černou barvu. A zdálo se, že jsou vzájemně spojeny.

Určitě v tom měl prsty ďábel nebo někdo jemu

- 101 -

podobný.

Kosti se nehýbaly. Už jsem zažil, že začaly jednotlivé kosti tančit a potom se opět spojily. Tady se ani nezachvěly.

Koukal jsem, ale nemohl jsem nic podniknout.

Něco jsem však cítil.

Dosud si závoj mlhy udržoval určitou teplotu.

Ale najednou mi po obličeji přelétl závan chladu, který

nemohl pocházet z tohoto světa.

Zvedl jsem se a pohlédl jsem vzhůru.

Nade mnou poletoval obličej Julie Ashleyové. V tomto okamžiku se však změnil. Protáhl se a z očí se mu řinula krev...

Hrobník postřehl Sukova slova. Přerušil své děsivé dílo.

Zarazil lopatu do hlíny a opřel se o násadu.

„Čemu nevěříš?"

„Tomu, že ji pohrbíš, Daviesi."

„Musím to udělat."

„Ne!" odvětil ostře Suko. „Nesmíš ji zabít, ty ne!"

„Kdo jsi? Bloňdák určitě ne. Jeho hlas znám. Asi někdo jiný!"

„Tak hádej."

„Asijec."

„Správně."

Teprve nyní se Pernell Davies otočil. Stál v hrobě a hleděl vzhůru na Suka. Obličej měl umazaný od hlíny.

- 102 -

Hnědé pruhy mazlavé hlíny vytvářely masku klauna.

Mlčky pokyvoval hlavou.

„Je mrtvá?" zeptal se Suko.

Pernell Davies vrhl pohled na Glendu. „Ano i ne."

„Takže zdánlivě mrtvá."

„Správně."

„Jak je to možné? Mluv konečně. Jak se mohla stát zdánlivě mrtvou?"

„Potkala Julii. Chtěl jsem Glendu ušetřit, opravdu. Ale Julie si přála její smrt. Mám ji pohřbít. Julie to potřebuje.

Připravil jsem ji o oběť. Tato žena musí zemřít místo Kena Brighta. Potom bude všechno v pořádku."

„A kde vězí tvoje Julie?"

„Mlha ji skryla," zašeptal muž. „Putuje s ní. Poletuje nad hřbitovem a chce navštívit svůj hrob. Všechno je jinak, všechno..."

„Také na hřbitově?"

„Jistě."

„Vytáhni tu ženu z hrobu," řekl Suko. „Vytáhni ji a přines ji sem. Ale pospěš si. Nemám rád, když se mé rozkazy okamžitě neplní."

Hrobník se o to pokusil.

„Ničeho nedosáhneš," řekl, „my jsme silnější." Přitom kývl na Suka. „Julie a já budeme navždy..."

Potom zaútočil.

I samotný Suko, který dokázal bleskově reagovat, byl tím útokem zaskočený. Pernell Davies na něj hodil spršku hlíny. Zasáhla ho do obličeje.

Inspektor uskočil. Poskytl tím příležitost svému protivníkovi, aby se vyšplhal z hrobu. Velmi čile na svůj věk. V ruce držel lopatu.

- 103 -

Tohle nářadí vypadalo masivně. Mohlo člověka i zabít, když se udeřilo na správné místo.

A Davies uhodil.

Suko opět uskočil. List lopaty jej minul stejně jako další rána. Tentokrát dopadla s temným bouchnutím na zem.

Dříve než ji hrobník znovu zvedl, Suko mu ji kopnutím vyrazil z ruky.

Davies hmátl do prázdna.

Na okamžik stál před inspektorem zcela bezbranný.

Jeho oči se rozšířily překvapením, když proti němu vyletělo něco velikého. Ale nebyl to kámen, nýbrž

inspektorova pěst.

Trefila přesně!

Hrobníkovi se protočily panenky. Chtěl se ještě chytit za bradu, ale to už upadl do bezvědomí. Pomalu se skládal na zem. Nepadl do hrobu, nýbrž na hromadu vyházené hlíny.

Suko znal sílu svých úderů. Věděl, že se teď nemusí o Pernella Daviese delší dobu starat.

Proto svou péči věnoval osobě, která ji potřebovala nejvíc. Tou osobou byla Glenda.

Suko si otřel nečistotu z obličeje. Zanechala za sebou špinavé skvrny. Nevšímal si toho a skočil do hrobu. Zapadl po kotníky do rozmočené hlíny.

Holýma rukama odhrnoval jíl stranou, aby mohl uchopit Glendu pod rameny. Potom ji zvedl a ujistil se, že je úplně bezvládná.

Vytáhl ji z hrobu, ve kterém mohla najít svou smrt a zůstal klečet vedle ní.

V jejím obličeji se nehnul jediný sval. Ovládalo ji stejné kouzlo jako Kena Brighta.

- 104 -

Suko suše polkl. Promlouval tiše ke Glendě. Potom stále hlasitěji, ale odpovědi se nedočkal.

Nemohla mu odpovědět.

A Suka se pomalu zmocňoval strach...

Byla zde. Její duch opustil hrob, aby mohl poletovat jako noční můra krajinou pod mlžným příkrovem.

Obrovský obličej s krvácejícíma očima. Neměl žádný

pevný tvar. Neexistovala pro něj překážka, kterou by nepřekonal. Poletoval si podle své vůle. Jak jsem ho mohl porazit?

Julie určitě cítila strach. Nebo spíš její duch. Ale nebyl jsem si tím jistý. Chtěl jsem ho jenom zničit, nic víc.

V dlani jsem stále pevně tiskl kříž. Kdybych chtěl zasáhnout krvavý obličej, musel bych po něm vrhnout svůj talisman.

A to se v příštím okamžiku stalo.

Ani Julie Ashleyová s tím nepočítala. Hodil jsem kříž

šikmo vzhůru a zasáhl jsem zjevení pod kořenem.

Zničí ho?

Neslyšel jsem žádný křik, neviděl jsem žádné světlo, jak se často v takových případech stávalo. K tomu se ještě před mýma očima roztančily obláčky mlhy. Otáčely se a rozstřikovaly kolem sebe tmavočervené kapky.

Krev...

Zasáhla mě a ušpinila mi oblek. Ustoupil jsem zpět, ale bedlivě jsem přitom pozoroval obláčky.

- 105 -

Poletovaly nad hrobem a vytvářely vír, který vše strhával do hlubiny. Otáčky nabývaly na síle i rychlosti.

Vznikl podlouhlý trychtýř, který pronikal zeminou hrobu jako houbou.

Hrob do sebe nasál i ducha.

Tělo a duch se opět spojily. A tak to mělo zůstat navěky.

Přihlížel jsem. Buď ducha dopadnu, nebo ne.

Zmizel.

Zavrtal se do hrobu jako červotoč.

Nacházel jsem se pod ochranou světla, které vyzařovalo z mého kříže. Proto se mi podařilo nahlédnout do černé hloubky hrobu, kde se otevřel neobvyklý vstup.

Duch se už dostal ke zčernalým kostem. Přitom hučel a burácel jako opravdová vichřice. Kosti se otřásaly, ale už

se nespojily.

Následující exploze zničila ten příšerný obraz hrůzy.

To, co zbylo, byl jen prach a kostní moučka. Ale to vlastně patřilo k osobě, která už víc jak třicet let ležela pod zemí. Hrob se opět propadl.

Zanechal po sobě dědictví v podobě malé prohlubně, protože tráva a hlína vše zasypaly.

Víc nic...

Už jsem tu neměl nic na práci. Mým příštím cílem byl hrobníkův dům...

Suko ještě vyčkával. Jeho starost s ubíhajícími

- 106 -

minutami narůstala. A stále se nic nedělo. Glenda se nepohnula. Kouzlo trvalo.

Po chvíli Suko zaslechl tichý výkřik.

Pernell Davies, hrobník, se vztyčil. Seděl na hromádce hlíny. Pravou ruku si přitiskl na hruď a otevřel dokořán ústa, jako by se mu nedostával dech. Koktal a vystrkoval jazyk z úst.

„Mrtvá... mrtvá... ona je mrtvá... já... moje srdce..."

Překotil se na záda a pod rukou, kterou se držel za hruď, mu dotlouklo srdce.

Pernella Daviese dostihla smrt.

A ve stejném okamžiku Glenda Perkinsová řekla:

„Proboha, Suko, mně je zima." Nemohla pochopit, proč ji Suko po těch slovech pevně objal.

Teprve potom jsem se ozval zpozdálí: „No, no..."

„Johne!" vykřikl Suko.

Mávl jsem skromně rukou. „Všechno v pořádku. A u vás?"

„Teď už ano..."

Cestou k Brightovým jsme si vyprávěli své zážitky.

Glenda nechápala, jak mohla být zdánlivě mrtvá.

Neměla pro to nejmenší vysvětlení.

Už v chodbě nám letěla naproti rozzářená Harietta.

„To je zázrak!" křičela. „Kenny žije. Je zase v pořádku.

Jak to?" Koukala na nás a v očích se jí blýskaly otazníky.

„Julie už neexistuje," řekl jsem. „Tím bylo zlomeno i

- 107 -

druhé kouzlo."

„Opravdu?"

„Přísahám. Jenom musíte pohřbít ještě jednoho člověka.

Pernell Davies to nepřežil."

„Jak zemřel?"

„Puklo mu srdce," řekl Suko. „Nebylo to nic jiného než

srdeční mrtvice. A teď se pojďme podívat na Kennyho..."

„Víte, co bych nejraději udělala...?"

KONEC

- 108 -