NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 12

Jason Dark

1997

- 2 -

Byly to zřídkavé okamžiky, kdy jsem se mohl jen tak procházet Sohem, kterým se protahovaly všudypřítomné obláčky řídké mlhy, a užívat si tichého podzimního podvečera.

Právě ticho na mne působilo jako lék. Žádná divočina, poletující útržky ječivých melodií. Snad jenom pár děvčat, která čekala na zákazníky. Neozývaly se ani hlasité výkřiky dryáčníků zvoucích své oběti do kavárniček s vydřidušskými cenami.

Všude se rozhostil božský klid.

Samozřejmě se nepodobal pietnímu tichu, které vládne na hřbitově. Ve čtvrti Soho bylo, je a vždycky bude všechno v pohybu. Bez ohledu na to, jestli se tu válí mlha nebo vše zasype milosrdný sníh. Chyběl jí však horečný

neklid letních dnů.

Bydlím na okraji Soha. Cestou z úřadu jsem vystoupil o několik stanic dřív, abych se mohl trochu projít a protáhnout sezením ztuhlá záda. Služební rover jsem nechal v Yardu. Občas je dobré projet se metrem.

Suko byl v té době ještě na tréninku. Šlo při něm o nové druhy asijského bojového umění, které tu předváděli Korejci.

Ruce jsem zastrčil hluboko do kapes svého trenčkotu.

Vyhrnuli jsem si límec a kdybych si ještě nasadil klobouk, vypadal bych jako Humprey Bogart.

Léto se už s námi rozloučilo.

Podzim pevně svíral Soho ve svých otěžích. Pověstná městská čtvrť zapadala do typického obrázku podzimní melancholie.

Spousta mlhy a listí, které se ukrývalo mezi dlažebními kostkami. Studený tenký závoj se točil ve větru nebo šplhal

- 3 -

vzhůru po fasádách domů.

Soho si v posledních letech nasadilo novou tvář. Říká se tomu také image.

Mezitím se zde objevila spousta moderních restaurací.

Člověk si mohl vyjít na procházku a nemusel přitom zakotvit jenom v zavšiveném striptýzovém baru, kde se cítil spíš jako satanista než jako spořádaný občan. Ale ani tyhle pajzly si nemohly stěžovat na nedostatek hostů.

Dnes mne přepadla podzimní nálada a musel jsem jednoduše vypadnout ven na čerstvý vzduch. Možná to souviselo s posledním uzavřeným případem. Zavedl nás do malého městečka, kde jsme se chtěli zúčastnit pohřbu jednoho z našich kolegů. Přitom vyšlo najevo, že byl jenom zdánlivě mrtvý. Byl to případ lidské tragédie, který

ve mně zanechal hlubokou stopu. Počasí v Ripponu vypadalo stejně jako tady, jenom mlha byla v tom malém městečku o poznání hustější.

Teploty se pohybovaly kolem pěti stupňů nad nulou.

Protivné, studené počasí, které vylákalo ven jen hrstku chodců.

Pouliční víly, jak jsem v duchu pokřtil prostitutky, také úplně nezmizely z ulic. Musely vydělávat. Jednu jsem zahlédl stát pod starou lucernou. K některým částem Soho se lucerny hodily lépe než moderní výbojkové osvětlení.

Připomínaly zlaté časy staré dobré Anglie. Mlha se prosmýkla jejím světlem a lehce se dotkla postavy děvčete.

Dívka zaslechla kroky a otočila hlavu.

Její chování se bleskurychle změnilo. Hleděla na mne a usmívala se.

Nebyl jsem žádný zákazník, i když jsem se pomalu loudal po chodníku.

- 4 -

Minul mě velký černý vůz. Mihnul se kolem jako temný

stín.

„No?" zeptala se maličká.

Zastavil jsem se. Ne proto, že bych s ní chtěl jít na pokoj. Dostal jsem chuť s někým si popovídat.

„Jsi sám?"

„Jo."

„Já taky." řekla. „Možná bychom to mohli spolu pořádně roztočit."

Díval jsem se na ni. Nevypadala špatně. Zdálo se mi, že dokonce zapadá do tohoto prostředí i do nálady dnešního podvečera. Obličej

měla silně namalovaný. Proti

přicházejícímu nočnímu chladu si přehodila přes ramena plášť. Sahal až pod kolena. Zapnula si ho až ke krku.

Patrně toho pod ním moc nenosila. Určitě už zjistila, že nejsem ten pravý zákazník.

Rty si přetáhla krvavě červenou rtěnkou. Připadala mi jako padlý anděl a přišlo mi jí líto.

„Ne, nechci se s tebou milovat."

„Ale já jsem zdravá!" Téměř vzdorovitě dupla nohou.

„To nemá nic společného s AIDS, děvče. Jde mi jen o princip."

„Ty s nikým nespíš?"

„Správně."

Přikývla. A posmutněla.

„To je dneska střelený večer." řekla a projela prsty vlhké kadeře. „Člověk by tu vystál důlek."

„V létě to jde líp, ne?"

„To se ví."

„Jedeš na vlastní pěst?"

..Co tím myslíš?"

- 5 -

„Máš svého pasáka?"

Podezřívavě si mě prohlédla a mimoděk ustoupila o krůček zpět.

„Proč tě to zajímá?"

„Jen tak."

Děvče váhalo s odpovědí. Poněvadž žádný zákazník nebyl na obzoru, brala náš rozhovor jako příjemnou změnu.

„Ty jsi policajt, že jo?"

Zacukalo mi v koutcích úst a potom jsem se usmál.

„Copak takhle vypadá policajt?"

„Vlastně ani ne."

„No, prosím."

Vytáhla z kabelky cigaretu. Připálil jsem jí. Vyfoukla kouř do mlhy a zasmála se.

„Co tě tak rozveselilo?"

„Nevím." odpověděla. „Buď mám dobrou náladu, nebo to dělá ta mlha, ale začínáš se mi zamlouvat. I když asi patříme každý do jiného světa, připadáš mi jako můj brácha. Nedělám tohle řemeslo odjakživa. Studovala jsem.

Ale to už je dávno. Nic z toho nekáplo, rozumíš?"

„Ano."

„Nejdřív jsem vycházela na ulici jenom o víkendech.

Teď tu stojím každý den."

„Nezkoušela jsi s tím přestat?"

„To jsem už promeškala," řekla tvrdě. Hodila cigaretu na zem a zuřivé ji zašlápla. „Vezu se v tom dál," opakovala ještě jednou.

„Nemůžeš vystoupit nebo nechceš?"

„Tak i tak."

„Co ti v tom brání?"

„Já sama a..." Mávla rukou a naznačila, že už toho řekla

- 6 -

víc než dost. „To není tvůj problém."

„Tvůj pasák!"

Podívala se na mě. „Raději běž a měj se na pozoru."

„Před kým?"

„V téhle čtvrti není všechno v pořádku. Dám ti dobrou radu. Koukej kolem sebe. Kdybys uslyšel hudbu, vezmi nohy na ramena a zmiz."

Musel jsem se nechtěně zasmát. Hudba mě vlastně vždycky zajímala.

„Tak?" Oči se jí rozšířily údivem.

„Ano. Ostatně jmenuji se John.",

„Můžeš mi říkat Kitty."

„Okay, Kitty. Co je tedy s tou muzikou?"

Opatrně se rozhlédla.

Teprve když nabyla jistoty, že nás nikdo nepozoruje, přistoupila blíž.

Cítil jsem její parfém.

Obletoval mě jako lahodný obláček.

„Už jsi někdy slyšel o pekelné muzice?" zeptala se.

„Ne.“

„To jsem si myslela. Ale hudba, která se tady ozývá, je přímo z pekla."

„A kdo je tím muzikantem?"

„Démon." zašeptala. „Nikdo ho nezná. Je nebezpečný a šíří kolem sebe hrůzu a násilí. Vede bandu násilníků.

Policajti o tom nic nevědí. Spousta lidí už ho zažila na vlastní kůži, ale nemohou proti němu nic podniknout."

„Má ten démon nějaké jméno?"

„No ovšem. Říká si Tygr. Ale od nás dostal přezdívku Hardrockový zombie."

„Skutečně?"

- 7 -

„Nelžu."

„Kde vystupuje?"

Kitty opět ustoupila o krok zpět a opřela se o lucernu.

„Všude, Johne. Náhle je tady. Ani nevíš, odkud se vzal.

Když zaslechneš jeho muziku, musíš rychle zmizet. Jinak jsi ztracený. Zmocní se tě, stáhne tě s sebou... do pekla."

Když zahlédla můj potutelný úsměv, pokrčila rozzlobeně obočí. „Ty...ty mi nevěříš, co?"

„Tomu se dá těžko uvěřit."

„Nevěříš tomu, že existuje ďábel a peklo?" Zasmála se.

„Snad máš o tom jenom představu. Tam se dějí věci, o kterých se ti ani nezdálo."

„Jaké věci?"

„To ti nemohu říci." zašeptala.

„Nejdříve probudíš mou zvědavost a potom ucukneš,"

řekl jsem s výčitkou v hlase.

„Protože je to nebezpečné."

„I když si o tom jenom povídáme?"

Kitty horlivě přikývla. „Ano, on má uši všude. Je to démon. Zjevuje se znenadání. Zdá se, že vystupuje z mlhy nebo obláčků síry jako ďábel." Polkla a ztlumila hlas.

„Možná je to dokonce sám Satan. Člověk nikdy neví."

„Jak vypadá?" zeptal jsem se.

„Strašlivě."

„To si sice mohu představit, ale stejně jsi neodpověděla na - mou otázku."

„Rozumím."

„Popiš ho."

Kitty trhla neklidně rameny. „Chceš po mně nemožné.

Viděla jsem ho jenom jednou."

„Jestliže je něčím neobvyklý, jak říkáš, musela by sis ho

- 8 -

zapamatovat."

Ta věc mě začínala zajímat. Měl jsem pocit, že stojím na začátku dalšího velkého případu.

„Ano, můžu ho popsat." řekla tiše. „Je... stále obklopený ohněm. Nosí černé kožené kalhoty a černou koženou vestu na holém těle, které je celé nahnědlé. Krk má silný jako kmen stromu. Kromě toho mu visí kolem krku řetěz z malých lidských lebek. Nejstrašlivější je jeho hlava. Vypadá jako plastelína, do které někdo vtlačil dvě oči. Takový odulý, jestli mi rozumíš."

Kývl jsem. Mlčel jsem dál, protože jsem nechtěl Kitty zbytečně přerušovat.

„Jeho vlasy mají červený a žlutý nádech jako oheň. A je stále obklopený plameny."

„A podpaluje všechno kolem sebe."

„Ne, jak jsi na to přišel? Když se objeví, obklopuje ho ohnivý kruh."

„Ještě něco dalšího?"

„Ano, hraje na kytaru."

Tiše jsem se usmál. „U muzikanta bych očekával, že na něco hraje, ne?"

„Jak kdo. Kytara je vyloženě pekelný nástroj. Jeho muzika se ti zavrtá pod kůži jako červotoč. Má téměř

ďábelskou moc. Už jsme to zažili."

„A co se stalo?"

„Rozpálí tě tak, že nemůžeš couvnout. Proto ti říkám ještě jednou: Seber se a jdi domů. Dnes v noci se znovu objeví a bude hledat svou oběť. Obklopil se svou bandou, která ho všude následuje. Já musím vydělávat," řekla stroze. „Možná budu mít štěstí."

„Škoda."

- 9 -

„Proč?"

„Raději bych tě pozval na večeři."

„To není špatný nápad."

„Takže půjdeme?"

Podívala se na mne poočku. „Hned nebo později?"

„Později, prosím. A kde?"

„Znáš...?" Přemýšlela a položila přitom prst na ústa.

„Znáš PPK?"

„Ne."

„To je tajný název. Je to vlastně v bývalém sklepení.

Jmenuje se to tam Paolův pizza klub. Proto PPK."

„A vaří tam dobře?"

Nikdy jsem o tom lokálu neslyšel. Musel jsem zjistit, kde ho mám hledat.

„Příští ulicí se dáš doleva. Potom zase doleva a ten podnik najdeš na levé straně. Pojedeš tam vozem?"

„Ne."

„Tak se sejdeme tam."

„Kdy?"

„Za dvě hodiny."

„To je fajn. Do té doby mi vyhladne."

„Okay, tak na viděnou, Johne."

Cvrnkla mě lehce do ramene a otočila se. Na rtech se jí mihl úsměv.

Přemýšlel jsem o ní. Člověk nemohl tyhle dívky zatracovat a házet je všechny do jednoho pytle. Když se podíval pod slupku jejich profesionálního chtíče, viděl, že nehledají nic jiného než něžné pohlazení a bezpečí.

Každého, kdo jim poskytl ochranu a přesvědčil je, že on je ten pravý, kterého potřebují. Proto se tak často ocitaly v rukou pasáků.

- 10 -

Před několika týdny jsem se seznámil s jednou její kolegyní, která provozovala tohle řemeslo v obytném přívěsu. Přivedla mě na stopu pekla. Nejmenovala se tenkrát ta maličká také Kitty? V mém povolání jsou jména jen zvuk a dým. Rozplynou se v moři zapomnění.

Kromě jména ďábla. Kitty mi poskytla popis, který

vzbudil mé podezření.

Hardrockový zombie!

Co za tím vězí?

Zombie je oživlá mrtvola. A hardrock je hudební směr.

Vystupuje snad oživlá mrtvola jako hardrockový

muzikant?

Bylo těžké představit si to, ale co si vlastně může člověk v mém povolání představovat? Spíš se dožije těch nejhorších překvapení.

Prodíral jsem se dál neodbytnou mlhou a přemýšlel jsem o muzikantovi, kterému říkají Hardrockový zombie.

Podle toho, jak ho popsala Kitty, musel být strašný.

Kromě toho nebylo jasné, jestli se nejedná o vyslance mého zvláštního přítele Satana.

V dnešní době mnohé skupiny zdobily svá vystoupení nebo hudební klipy hororovými scénami. Spousta muzikantů se oblékala do strašidelných kostýmů, ve kterých připomínali démonické postavy. Byla to karikatura pekla, které se však víc blížilo světu lidí. A všechno začal Michael Jackson.

Případ Tygra mohl být něčím podobným. Nebylo těžké vykouzlit iluzi ohnivého kruhu.

I přes Kittino vysvětlení jsem začínal pochybovat.

Dostal jsem se do rušnější části čtvrti. Slovo rušnější bylo ovšem poněkud přehnané. Hospůdky připomínaly

- 11 -

slepice na hradě. Před nimi stály všelijaké typy, které si mé prohlížely hladovýma očima. Jejich postavy se vylupovaly z tenkých poletujících cárů mlhy jako duchové. Vedle sportovních vozů stály těžké harley-davidsony. Hospody, z nichž duněla hudba, měly svou pověst a byly určeny pouze zasvěceným. Prošel jsem kolem nich. Nikdo mě neobtěžoval. Teprve o několik kroků dál, před zavřeným sexshopem s ponurým osvětlením stály holky a nevybíravě mě zvaly k milostným radovánkám.

Protože jsem neprojevil patřičný zájem, letělo za mnou pár šťavnatých nadávek.

Kitty mi řekla, abych v příští ulici zabočil doleva. Držel jsem se její rady. Sotva jsem zahnul za roh, uviděl jsem stavební lešení. Poslední dobou narážel návštěvník Soho velmi často na podobná lešení. Někdo si umínil, že musí obnovit starou část čtvrti a zvýšit tím turistický ruch.

Vědělo se, že přitom utrpí typický ráz Soho, ale tady šlo o peníze a všechny argumenty musely jít stranou.

Lešení tu stálo proto, aby zedníci mohli obléci budovu do nového kabátu. Za ním se navršily kopce staré omítky.

Byl to nájemní dům s obchůdky v přízemí, do jejichž

velkých oken se dalo pohodlně nahlížet.

Suť a zbytky omítky bránily výhledu. Nesvítilo se tam, ale přesto se náhle začalo za fasádou blýskat.

Oheň!

Někdo musel zapálit oheň a já jsem si přirozeně vzpomněl na Kittino vyprávění.

Opravdu mám štěstí a uvidím toho Hardrockového zombieho?

Plamínky byly velmi nezřetelné. Pokud jsem se nemýlil, tvořily kruh, o němž se zmiňovala Kitty.

- 12 -

To musel být jedině on.

Když už byl tady, chtěl jsem si ho prohlédnout pěkně zblízka.

Bylo zde dost otevřených oken nebo dveří, která jsem mohl použít.

Podlezl jsem pod prkny a vsunul jsem se do otvoru dveří vedle výkladní skříně.

Obklopil mě prach, zápach omítky a vlhkost, která se lepila na tělo.

Jak už jsem se zmínil, omítka tvořila celé pahorky sutin.

A na jednom z nich stál on uprostřed ohnivého kruhu.

Hardrockový zombie!

Současně se ohřál i můj kříž...

Nebyl to žádný žár, jenom lehké ohřátí. Stačilo k tomu, aby mě varovalo, že se v mé blízkosti šíří tajemná démonická síla. Protože se nikdo jiný blízko mne nenacházel, muselo záření vycházet z postavy obklopené ohnivým kruhem.

Nabízel se mi podivný, ale současně groteskní obrázek.

Vypadal přesně tak, jak ho Kitty popsala. Jenom ve střihu vlasů se trochu mýlila. Podobnou ozdobu hlavy jsem neviděl ani u těch nejzarytějších punkerů.

Byly husté a tvrdé jako štětiny rýžového koštěte. Hrály červenou a žlutou barvou.

Obličej byl rovněž masitý a silný. Zdálo se, že do něho někdo vtlačil stejně masitý a tučný nos, uši, bradu i rty. To

- 13 -

vše působilo dojmem

nadměrné

velikosti, prostě

surrealisticky.

K tomu přicházel v ohnivém kruhu.

Oheň hořel ve výši kolen. V odlesku jeho plamenů se nedalo rozeznat, jakou má barvu kůže.

Kromě toho nesl s sebou kytaru. U těchto lidí mi vždycky připadalo, že mají naděláno v kalhotech, když se zeširoka rozkročili a prolamovali se v kolenou.

Stejně tomu bylo u tohoto zjevení. Čekal jsem, kdy začne hrát.

Dával si na čas.

Nemohu s určitostí tvrdit, jestli mě zahlédl nebo ne. Stál jsem sice venku, ale špinavá fasáda se nacházela ve tmě a chránila mě.

Potom spustil.

Mohutné tělo zombieho se křečovitě otřáslo. Zaklonil hlavu dozadu a z jeho tlamy - nedalo se to nazvat ústy - k mlhou zastřené obloze vyletěl děsivý výkřik.

Mihotání ohně rozehnalo tmu a proto jsem si mohl toho chlapíka dobře prohlédnout. Při prvním výkřiku jeho ruka klesla dolů a začala klouzat po strunách.

Proti mně vyrazily divoké akordy. Zněly velmi hlasitě.

Duněly, jako by je zesilovaly silné reproduktory.

Nezapomněl jsem, jak se choval můj kříž, a opatrně jsem ho vytáhl zpod oblečení ven. Sundal jsem si tenký

stříbrný řetízek z krku a zastrčil jsem kříž do kapsy saka.

V dlani jsem cítil zahřátý kov. Bylo mi jasné, že s tím chlapem není něco v pořádku.

Nechal jsem ho hrát.

Bušil do kytary, jako by ji chtěl zničit. Rytmus nabíral na divokosti. Pokaždé, když zvlášť silně udeřil do strun,

- 14 -

vyšlehly plameny téměř do výše jeho nevídané kštice. To, co přede mnou probíhalo, bylo hotové šílenství. Tygr - jak nazýval sám sebe - začal tančit.

Poskakoval v kruhu. Divoký rytmus vyluzovaný z kytary se nesl nad hromadami sutin dál do Soho, jako by sem přivolával své poddané.

Oheň vydává teplo.

I když jsem byl relativně daleko od nich, musel bych aspoň ucítit teplý závan nebo něco podobného. Ale nic takového jsem necítil.

V úvahu přicházel pouze studený oheň.

Ano, to bylo ono. Už jsem ho jednou zažil. Chladný

oheň, který poslalo peklo, ničil všechno, co se mu postavilo do cesty. Ale jinak vypadal úplně normálně.

Pekelný oheň hořel nemilosrdným chladem a pohltil každého, kdo se k němu přiblížil.

Zamířil jsem k ohnivému kruhu.

Ještě jsem měl naději, že ucítím teplo. Ještě dva kroky a uhasl.

Tento oheň nepocházel z našeho světa. Určitě ho rozdmýchali v pekle a odtud ho vynesli na zem.

I Tygr byl Satanovým příznivcem.

V duchu jsem Kitty poprosil za odpuštění. Chtěl jsem se jenom trochu projít. Náhle jsem se ocitl uprostřed případu, v němž Satanův služebník pomocí ďábelské hudby přitahoval k sobě početné skupiny mladých lidí. Táhli se za ním jako ovce za pastýřem na tučné pastviny.

Tygr se nenechal vyrušovat. Nacházel se v divoké extázi. Poskakoval, vykřikoval, zpíval a zběsile tloukl do strun. Pro mne to byl zážitek, na který se nedalo zapomenout.

- 15 -

Zbývající část pozemku ležela ve tmě. Oheň ji sice rozháněl, ale nyní vyzařoval spíš do nitra poskakující postavy.

Vystupoval jsem obezřetně na hromadu suti. Tentokrát jsem držel kříž v otevřené dlani.

Kdyby se Tygr podíval dolů přes ohnivý kruh, musel by mě vidět.

Jakmile sklonil hlavu, zvedl jsem pravou ruku s křížem a držel jsem ji nataženou před sebou.

Jeho pohled padl na mne - a také na kříž!

Ve stejném okamžiku roztáhl ruce, zapomněl na kytaru a zmizel v ohnivém kruhu, který ho pohltil.

Plameny, dým a grimasa vytvořily obraz, v němž

vynikal především děsivý škleb.

Trojúhelníkový, příšerně rozšklebený s dlouhými špičáky a studenýma zlýma očima.

Obličej ďábla!

To jsem si mohl spočítat, že za celou parádou vězí Asmodis. A ten zatracený Hardrockový zombie byl výtvorem jeho temné říše. Pekla.

Na chvíli jsem zadržel dech. Když jsem opět vydechl, bylo místo nahoře prázdné, jako by tam nikdo předtím nestál.

Ještě cosi připomínalo Tygra a ďábelskou masku.

Nebyl to závan smrti. Spíš síry, kterou považují za dech pekla.

Vyškrábal jsem se na hromadu. Přitom jsem si v duchu spílal do hlupáků. Možná jsem mohl už předtím hodit kříž

do plamenů. Teď mi unikl a znovu by se měl vynořit někde jinde.

Tma a mlha mě zahalily do svých plášťů. Musel jsem si

- 16 -

vzít na pomoc baterku, abych vůbec něco viděl.

Svítil jsem kolem sebe a doufal jsem, že objevím nějakou stopu. Tygr po sobě nezanechal nic, co by svědčilo o jeho přítomnosti. Ani spálenou zem nebo ožehnutý

kámen. Prostě nic.

Ale byl tady. Bylo mi jasné, že opět začíná honička na život a na smrt.

Nakonec jsem mohl být rád, že jsem se seznámil s Kitty. Bez ní bych se asi nikdy nedostal na stopu Hardrockového zombieho.

S Kitty jsem byl domluvený. Teď jsem jen doufal, že si vzpomene, co jsme si slíbili. Sestupoval jsem z hromady omítky a dával jsem si pozor, abych nesklouzl po ostrých kamenech, kterých se všude válelo plno.

K fasádě domu nebylo daleko. Přesně u dveří, kterými jsem přišel, se pohyboval stín. Neznámý mě pozoroval a teď přicházel ke mně.

Byl to muž. Pořádný vazoun. Měl na sobě černou kazajku a tmavý baret posunutý na ucho. Jeho obličej byl nepřirozené bledý. Pohybem ruky mě zarazil.

Jeho gesto bylo tak rázné, že jsem se raději zastavil.

„Kde je?" zeptal se.

„Kdo?"

„Ďábelský tygr!"

„Zmizel."

Postřehl jsem, že muž tentokrát použil i druhou část jména pro pekelného hudebníka. Náramně se k němu hodila.

„Proč?"

„To nevím."

„Vy jste ho zahnal!" obořil se na mě. Z jeho úst to

- 17 -

páchlo česnekem.

„Jak jste na to přišel, pane...?"

„Jiná možnost neexistuje. Vy jste ho vyhnal. To jste neměl dělat!"

„Dobrá, dobrá, možná jsem ho zahnal. Smím se vás zeptat, co jste od něho chtěl a kdo vlastně jste?"

„Ne, nesmíte." Podíval se na mě a výhružně zvedl prst.

„Už se mi nikdy nepleťte do cesty. Varuji vás. Rozumíte?"

„Ale jistě. Vždyť řvete jako tur."

„Tak se podle toho chovejte," zasyčel a dýchl přitom na mne. Dříve než jsem mohl položit další otázku, otočil se a zmizel v otvoru dveří.

Následoval jsem ho. Zaslechl jsem jeho těžké kroky, které postupně zanikaly. Potom se ozvalo zadunění těžkých motocyklů, které přehlušily všechny ostatní zvuky.

Stály seřazené na ulici. Na nich dřepěly postavy v kožených kombinézách. Jejich obličeje se skrývaly za hledím přileb. Sledovaly široké, jasné vějíře světel reflektorů, které nehlučně poskakovaly po nerovném povrchu ulice.

Hleděl jsem, abych se jim vyhnul, protože jsem se nechtěl s tou partou pouštět do křížku.

Měl jsem relativně dost času, abych se po dvaceti krocích vtiskl do prázdného výklenku domovních dveří.

Napočítal jsem šest motorek. Jejich motory řvaly. Řidiči popojížděli sem a tam. Otáčeli se doleva, aby osvětlili fasádu domu.

Pozvolna se ukazovalo, proč přijeli do této tiché ulice.

Slyšeli muziku Ďábelského tygra a přijeli sem, aby ho viděli.

Ale měli smůlu.

- 18 -

Přesto sesedali ze svých harleyů a stavěli je na stupačky. Sundávali si helmy. Hlavy měli buď ostříhány úplně dohola, nebo na nich měli jen nizoučký, téměř

nepatrný porost vlasů.

Nejspíš skinheadi. Ke všemu ještě tohle.

Říkalo se jim také holé lebky. Podle mne to byly duté lebky, které jsem však nesměl v žádném případě podcenit.

Stál jsem v úkrytu a naslouchal jsem jejich hlasům, které se rozléhaly ztichlou ulicí. Bavili se strohými větami, na něž

stačil jejich chudý slovník.

„Krucinál, je pryč!"

„Jak to?"

„Jo, je pryč."

„Proč?"

„Co jsi teda, vole, slyšel?"

„Hele, rozhlídneme se tady."

Prolezli otvory ve fasádě. Slyšel jsem jejich vzteklé hulákání. Padaly další nadávky, i když teď o poznání tišeji.

„To se ještě nikdy nestalo."

„Někdo ho musel vyplašit." ozval se jasný, téměř

chlapecký hlas.

Jeden se skinheadů se zachechtal. „Kdo by mohl Ďábelského tygra vyplašit. To je blbost."

„Každopádně je pryč."

„Co budeme dělat? Počkáme?"

„Ne, pojedeme. Možná ho ještě uslyšíme."

„Určitě ho uslyšíme. Tahle noc patří jemu, peklu a taky nám." Opět se ozval mutující hlas.

Pochopitelně jsem dál zůstal v úkrytu a čekal jsem, až

se banda zase ukáže.

Chlapi opustili pozemek relativně klidně. Zmizení

- 19 -

Ďábelského tygra je asi překvapilo a zaskočilo. Pouze někteří z nich vztekle bouchali do lešení.

Jeden za druhým nasedali na motorky. Studené nemilosrdné světlo reflektorů rozehnalo tmu. Ne však závoj všudypřítomné mlhy.

Zdi domu se zachvěly, když naskočily silné motory těžkých strojů. Lidé si už pravděpodobně na podobný zvuk zvykli. Mně šel na nervy.

Skinheadi odtáhli, aniž by si mě všimli. Opustil jsem úkryt. Zamyšleně jsem zůstal stát a přitom jsem se ještě jednou ohlédl zpět k ruinám domu.

V uplynulých minutách se přihodila spousta věcí.

Potkal jsem se s dívkou jménem Kitty.

Dověděl jsem se o Ďábelském tygrovi.

Zažil jsem jeho výstup.

K tomu ještě ten cizinec s baretem a horda skinheadů.

Tyhle události měly určitě něco společného.

Kitty tuhle část města důvěrně znala. Kromě toho ke mně pojala důvěru - aspoň jsem si to domýšlel - takže se mi z ní možná podaří vytáhnout víc, než mi zatím řekla.

Přinejmenším věděla o skinheadech.

Ještě jsem nezapomněl na to, jak mi popsala cestu do hospody, kde jsme se měli setkat. V dálce doznívalo dunění motorů. Předtím nebylo na ulici ani živáčka. Teď, když skinheadi zmizeli, lidé opět vyšli ze svých domovů.

Upaloval jsem jako o život, abych se dostal včas na místo schůzky.

- 20 -

Tři obrovská bleděmodrá písmena, která propalovala tmu, nebylo možno přehlédnout.

PPK - Paolův pizza klub!

Ke vchodu mohl zvědavý návštěvník sejít po dvou schodištích. Nahoře vedla ulice, od níž chránila Paolův klub stupňovitá zeď počmáraná pilnými sprejery.

Několika čmáranicemi si nevybíravými slovy stěžovali na podávané jídlo.

Ulice sama o sobě patřila k živé zábavní čtvrti. I přes nepřízeň počasí tady bylo rušno.

Pustil jsem se po pravém schodišti. Zastavil jsem se před zeleně natřenými dveřmi a zpozoroval jsem mosazný

zvonec, který visel smutně dolů jako umíráček. Zatlačil jsem loktem do dveří.

Dýchlo na mě horko prosycené pachem koření a pečeného masa.

Paolův pizza klub nebyl zvlášť velký. Místnost, ve které stálo šest stolků a barový pult. Bílé desky stolů a zdi připomínaly spíš sklep.

Důvěrná informace venku na zdi patrně nelhala. S

jídlem to tady bylo asi všelijaké. Byl jsem jediný host, a proto mi Paolo radostně sdělil, že čekal jen na mne. Nechal padnout italské noviny na pult a ještě jednou zdůraznil, jak ho těší moje návštěva.

Paolo byl Ital, i když na to vůbec nevypadal. Působil mírně řečeno komicky.

Pod nosem mu sice visel knír jako smutný půlměsíc, zato vlasy měl slámově žluté. Asi si je nechával odbarvovat. Měl na sobě černé kalhoty, bílou košili se širokými rukávy a černou plátěnou vestičku. Ústa otvíral

- 21 -

dokořán jako žabák. Když mluvil, blýskaly se mu v horní čelisti zlaté zuby.

„Můžete si vybrat místo, signore. Nemáme žádnou rezervaci."

„To je tady vždycky tak?" zeptal jsem se a svlékl jsem si kabát. Pod ním jsem měl kožené sako a světlé kalhoty, k nim jsem si pro dnešní chladný večer vzal džínovou košili.

Ze zdi na mne koukalo několik háků. Na jeden z nich jsem si pověsil kabát.

Posadil jsem se až dozadu, abych měl výhled na dveře.

Sotva jsem se posadil, už se u stolu zjevil hostinský.

Přinesl s sebou jídelní lístek a sklenici grappy.

„Nápoj

je

pozorností

podniku,"

vysvětloval

s

přátelským úsměvem.

Opět se blýskly zlaté zuby.

Poděkoval jsem a zeptal jsem se: „Děláte to tak vždycky?"

„Ne, jenom když přijde první host."

„To znamená, že jsem dnes u vás jako první?"

„Ano, pro tento večer."

Také se napil. Grapa byla ostrá a vehnala mi slzy do očí. Otřásl jsem se a objednal jsem si pivo.

„Ale mám jenom lahvové."

„To nevadí."

Odběhl pro sklenici.

Mezitím jsem si prolistoval jídelní lístek a hledal vhodný pokrm. Míchaný salát.

„Ten je výborný." pochvaloval si Paolo, „ale pro dospělého muže to nestačí."

„Až budu mít hlad, objednám si další."

„Výborně, signore, výborně." Pospíchal k pultu a křikl

- 22 -

na jakousi Rózu.

„Si?!" ozval se kvákavý hlas jako ozvěna.

„Jeden míchaný salát."

„Si'"

Naléval jsem si pivo a přitom jsem se musel ušklíbnout.

Ta žena mlela stále svou. Asi nic jiného neznala.

„Kitty tady ještě nebyla?" zeptal jsem se hlasitě, aby mě hostinský slyšel.

„Ne."

„Znáte přece to děvče?"

„Dokonce velmi dobře. Kitty je milá. Často se sem přichází najíst. A přitom si povídáme." Potřásl hlavou a dlouze se napil. „Ta maličká má pěkné podělanou práci."

„To říkáte vy."

„Ale co má člověk dělat? Podívejte se na mě a moji ženu. Honíme se a co z toho."

„A co v létě?"

Opíral se rukama o barový pult a jenom přikývl. „To bývá lepší. Jste Kittin zákazník?"

„To ne."

„Ale mohlo by to tak být."

Chtěl jsem se ho zeptat na Ďábelského tygra, když vtom se rozletěly dveře.

Objevili se dva muži.

Jeden z nich měl světlý oblek a pod ním černý rolák.

Byl štíhlý. Vlasy už mu začínaly šedivět, ale v obličeji byl ukázkově opálený. Patrně účinek solária. Tři prsteny na jeho rukou ve mně vzbuzovaly nedůvěru. Tohle musel být nějaký pasák.

Druhý měl kožené sako a džíny ze sedmdesátých let se širokými nohavicemi. Byl to dobře udělaný pořez. Nos

- 23 -

svědčil o dobře mířeném knokautu. Rukávy u saka si vyhrnul, aby mohl vystavovat na odiv barevné tetování na předloktích. Motiv byl stejný. Lebka smrtihlava.

Přemýšlel jsem o nových hostech. Byli to nějací gauneři z podsvětí Soho nebo už patřili k vyšší kastě? Jako hosté nebyli Paolovi příliš po chuti. Zbledl jako stěna, zvlášť

když se oba nevítaní hosté posadili u stolu blízko vchodu.

„Co si dáte k pití?" zeptal se.

„Jako obvykle."

O mne se ti dva nestarali. Ani jednou se na mne nepodívali. Takový typ jako já je zkrátka nezajímal.

Paolo přinesl grappu. Rovnou plnou láhev. Chlap v koženém saku ji otevřel a poslal hostinského pryč. Do toho ještě vykřikovala jeho žena z kuchyně, že salát je už

hotový.

Paolo zmizel. Přitom se krčil, jako by očekával ránu.

Tenhle vývoj situace se mi vůbec nelíbil. Smrdělo to pěknou nepříjemností. Jestli se tady objeví Kitty, tak může nastat pořádný tanec.

Uvažoval jsem, jestli mám opustit objednaný salát a jít ven, abych varoval Kitty. Ne, nikam nepůjdu. Kromě toho mi bylo líto Paola.

Přinesl salát. Když pokládal tác na stůl, třásly se mu ruce. Zarachotil příbor.

„Do...dobrou chuť!" popřál mi Paolo.

Zadržel jsem ho. „Co se děje?"

„Nic, vůbec nic."

„To kvůli těm chlapům?"

„Nestarejte se o to, prosím." Snažil se mi uniknout k barovému pultu. Aby se k němu dostal, musel projít kolem těch dvou chlapíků.

- 24 -

„Tvoje grappa stojí leda za hovno," řekl muž v obleku.

„Přines nám novou láhev."

„Hned to bude, pánové, hned..." Paolo vytáhl další láhev. Já jsem si hleděl salátu a byl jsem s ním spokojený.

Mezi zelení rozličných druhů salátů a fialovými olivami se blýskalo růžové maso lehce opečené ryby.

Hostinský přinesl novou láhev grappy.

„Jestli tahle nebude lepší..." Chlapík s ksichtem pasáka se studeně zasmál a nechal svého kumpána ochutnat.

Ten si dvakrát řádně přihnul a potom kývl. „Jo, to jde."

„Děkuji, signore."

„Pročpak, Paolo?" zeptal se host v letním obleku.

„Vidím, že máš dobré zboží. A dobré zboží vydělává dobré peníze. Co tomu říkáš, Paolo?"

„Někdy."

„Ale, ale, Paolo, přece bys nelhal. Chtěl bys mít zítra ještě osm prstů a dva palce, ne? Tak ještě jednou, vydělává dobré zboží dobré peníze?"

„Si, signore."

„Skvělé. Proč tedy neplatíš svoje procenta?"

Celou dobu jsem naslouchal a při jeho posledních slovech jsem zpozorněl.

Tušil jsem, o co jde.

Tady se jednalo o špinavou záležitost. Vymáhání peněz za ochranu. Něco, co mi pořádně zahýbalo žlučí.

Paolo ztěžka shledával slova, aby odpověděl. „Já...jsem si moc nevydělal. Však sami vidíte, pánové..."

„To není naše vina," prohlásil elegán. „Přece ti nebudeme shánět hosty. To musíš ty sám, holenku.

Reklama, rozumíš?"

„Ano, musím to uvážit."

- 25 -

„Ne, Paolo, tvůj čas vypršel. Nemůžeme se při každé návštěvě opakovat - to samé dokola. Víš co? Můj přítel se teď podívá do kuchyně a kdyby se mu něco nelíbilo, tak ti to tam trochu srovná. Vždyť i ta grappa, cos nám prve nabídl, byla břečka."

Paolo ustoupil o krok zpět a natáhl před sebe ruce, jako by se chtěl bránit.

„Ne, prosím, nedělejte to! Slitujte se, prosím vás!"

Pořízek v koženém saku už vstal. V jeho obličeji se odrážela touha ničit. Ten by z kuchyně udělal kůlničku na dříví.

Odstrčil jsem poloprázdný talíř stranou. Škoda toho jídla, bylo opravdu dobré.

„Zítra!" žebral Paolo. „Přijďte, prosím vás, zítra. O

všechno se postarám."

„Zítra budeme někde jinde. Ne, Paolo, dnes je tvůj velký den."

Někdo strčil do dveří.

Tentokrát to byla Kitty, která se vhrnula do lokálu.

Zamířila ke mně, když najednou zahlédla ty dva.

Zůstala stát jako přikovaná.

Elegán ji oslovit.

„Haló, poklade. To je od tebe milé, že jsi mě přišla navštívit. Posaď se ke mně." Poklepal si na pravé stehno.

V Kitty by se krve nedořezal.

V tomto okamžiku jsem se vmísil do hovoru. „Kitty

- 26 -

patří ke mně," řekl jsem hlasitě, aby mě oba dva slyšeli. „Já jsem s ní domluvený. Pojď sem, Kitty."

Poslechla. Šla toporně a oba chlapíci ji nechali na pokoji. Možná je moje poznámka trochu zaskočila.

Kittin spodní ret se chvěl. Během chůze si svlékala kabát. Pod ním měla červenou koženou minisukni. Sahala jí těsně pod stehna. Bohaté horní partie ukrýval bílý svetr.

Vstal jsem a usmál jsem se, přičemž jsem poočku sledoval stůl s oběma vyděrači. Když Kitty došla k mému stolu, odebral jsem jí plášť, který už držela v ruce a přehodil jsem ho přes opěradlo. Nabídl jsem jí zbývající prázdnou židli. Posadila se tak, aby viděla na oba muže.

„Podívejme se na kavalíra," ozval se elegán. „Vidíš, Kitty, ještě uděláš kariéru. A nám jsi chtěla namluvit, že nemůžeš sehnat frajera."

„On není žádný frajer."

„A co tedy?"

„Jeden známý," řekla vzdorovitě Kitty. „Domluvili jsme si schůzku, protože se potřebujeme o něčem poradit."

„Jak milé od vás. Tak kolik jsi dnes večer vyrejžovala?

Sto, dvě stě..."

„Vůbec nic."

„A teď si dáváš pohov?"

„Ne, potom se ještě projdu."

„Ale zhoustne mlha." řekl chlap v kožené bundě.

„Správně, Rudy, myslíš na to co já. Myslíš si taky, že by Kitty měla odsud vypadnout?"

„To si teda myslím."

„Tak vyhoď tu děvku ven!"

Rudy na něco podobného čekal. Elegán se držel v pozadí. Ani jeden z nich mě nepovažoval za zdatného

- 27 -

protivníka.

Elegán si přehodil nohy přes sebe, napil se grapy a zapálil si cigaretu.

Rudy se blížil. Přitom dupal jako rozzuřený slon.

V Kittiných očích se odrážel strach.

„Ať mě nebije," zašeptala.

„To už přenech mně, zlatíčko."

„Ani se tě nedotkne," uklidňoval jsem ji.

Rudy se zastavil. Stál na dosah ruky. Zavrtěl hlavou a zeptal se mě: „Tobě už se na světě nelíbí, co?"

„To si nemyslím."

„Tak zavři hubu!" Současně se natáhl po Kitty. Náhle zařval bolestí, protože ho moje noha zasáhla na nejcitlivějším místě. Do holenní kosti.

Rudy se odpotácel zpět, zvedl pravou nohu, chytil se za zasažené místo a začal poskakovat na jedné noze jako indián.

Za pultem se objevila i Paolova žena. Malá osůbka s černými vlasy svázanými na zátylku do pevného uzlu. Její obličej zbledl a chvěla se stejně jako její manžel.

Elegán změnil polohu. Seděl předkloněný a napnutý.

Jeho nenucené chování zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku. „Rudy, on tě dostal."

Rudy jenom supěl zlostí a zrudl v obličeji.

„Ne...nedostal mě."

„V létě nosím lehčí obuv."

V Rudym to po této poznámce zavřelo jako v přetopeném kotli. Sáhl pod kožené sako. Kitty vykřikla.

„Pozor, má nůž!"

Nebylo to plané varování. Vytáhl bodák, který používají parašutisté. Ještě ho nepoužil.

- 28 -

Pět očí na něho upřeně zíralo.

Jeden pár patřil Kitty, druhý mně. Páté oko však náleželo ústí pistole, kterou jsem držel v ruce. Ruku jsem položil na stůl vedle talíře se salátem. Na dlani jsem cítil chladný kov.

„Tak co bude teď?" zeptal jsem se.

Rudy dýchal zhluboka, až mu od úst odletovaly sliny.

Ty ty..."

„Ne já," řekl jsem. „Ale ty, příteli. Necháš nůž na místě a zmizíš odtud i se svým kumpánem. A nezapomeňte tu nechat doklady, aby si vás mohli vyzvednout z nejbližšího policejního okrsku. Třeba dostanete společnou celu. Řekl bych, že Paolo na vás podá trestní oznámení. Je to jasné?"

Rudy nechal upadnout nůž.

Elegán se zvedl od stolu. Jeho do bronzova opálený

obličej mírně zbledl. Neřekl ani slovo, otočil se a dřív než

opustil místnost, nechal na stole doklady.

Rudy následoval příkladu svého komplice a belhal se za ním.

„Oni se vrátí," zanaříkal hostinský. „Určitě se vrátí."

„Pokud budete zbabělec, tak ano."

„A co mám dělat?"

„Podat trestní oznámení." Zastrčil jsem berettu do pouzdra a věnoval jsem se svému nedojedenému salátu.

„Signor má pravdu," řekla Róza. „Musíš... podat trestní oznámení. Ne, uděláme to spolu."

„A já teď potřebuju pořádnou štamprli," zasténala ulehčeně Kitty. „K čertu, to byl nervák." Odkašlala si. „Tak ty jsi policajt?"

„Hmmm."

Usmála se. „Ale takový, který mi vůbec nevadí."

- 29 -

„Děkuji."

„To se nestává často."

Paolo přinesl dvě sklenice grappy. Pochopitelně opět na účet podniku.

„Vy také, pane?"

Odmítl jsem. „Proboha, jenom to ne."

„Jste ve službě?" zeptala se Kitty. Trochu se pohnula stranou, takže jsem ztratil pěkný výhled na její nohy.

Musel jsem se zasmát. „Za prvé si už tykáme. Za druhé bys mohla klidně sedět." Zahleděl jsem se na její kolena.

„Kdo má tak hezké nohy, nemusí je schovávat. A za třetí jsem ve službě prakticky pořád, i když nejsem právě v úřadu. Takové typy jako Rudy a ten elegán vyvedou každého policistu z míry."

Kitty a hostinský souhlasně přikývli. I Róza se ohlásila.

„Ale všichni nejsou tak odvážní jako vy."

„To nemá s odvahou nic společného. Kromě toho je kulka vždycky rychlejší."

„Vy byste střílel?"

„Pokud bych byl v tísni, tak ano, signoro."

„Protože nenosíš uniformu," navázala Kitty rozhovor,

„tak mám dojem, že máš zvláštní povolání."

„Scotland Yard."

Kitty se rozšířily zorničky. Viděl jsem, že jí naskočila husí kůže.

„Něco se ti na tom nelíbí?"

„Tvoji kolegové už si mě vzali do parády. Ale to, myslím, patří k věci."

„Bezdůvodně."

Zasmála se. „Co se mne týče, tak odpovídám ano."

„Okay. Ale jsou jiné problémy, které nesouvisejí s

- 30 -

přítomností."

„Vyděrači!" řekl hostinský.

Zavrtěl jsem hlavou a potom jsem přikývl. „Ano, ti také, ale já jsem se nechtěl setkat s Kitty ve vašem baru bez příčiny. Chceme si popovídat o jedné záležitosti."

Hostinský hned nepochopil. Jeho žena vytušila, kam mířím.

„Pojď do kuchyně, Paolo, musíme spolu ještě něco probrat."

Hostinský konečně zmizel a nechal na stole láhev. Kitty si nalila plnou sklenici. Přitom sebou vrtěla. Černé punčocháče lehce praskaly. Dokonce předvedly i šev na zadní straně.

Kitty se rozpačitě usmála.

Přešel jsem na jiné téma. „Dnes jsem viděl a slyšel našeho přítele."

„Tygra?"

„Ano, Ďábelského tygra."

Přikývla. „Každý v této čtvrti ho slyšel. Jeho muzika je příšerná." Na čele se jí zaperlil pot. „Mám opravdový

strach."

„Vždyť se nic nestalo!"

„I když jsi tam byl?"

„Přesně tak."

„Jak Ďábelský tygr reagoval?"

„Vůbec nijak. Zahnal jsem ho na útěk. To je všechno."

Kitty na mne hleděla, jako bych jí vyprávěl o mimozemšťanech.

„Tomu nemůžu uvěřit, Všichni se ho přece bojí."

Předklonila se a udeřila pěstí do stolu. „V Ďábelském tygrovi se skrývá ohromná síla."

- 31 -

„Kdo mu pomáhá?"

„Ty to nevíš?"

„Viděl jsem nějaké skinheady."

Kitty prudce přikývla. „Jistě. Táhnou se za ním jako stádo ovcí. Ale vím, že nepracují jenom pro něho."

„A pro koho ještě?"

„Ne!" Skoro vykřikla. „Ne, už jsem řekla víc než dost.

Tohle ti neřeknu, protože to nemohu dokázat."

„Tak se najez."

Byla překvapená. „To mi radíš teď, když tu bylo tak rušno?" Opět bouchla do stolu. „Úplně mě přešla chuť.

Johne, chci odsud co nejrychleji vypadnout. A chci se někde schovat."

Napíchl jsem na vidličku poslední kousek ryby a podíval jsem se tázavě na Kitty.

„A kde se chceš schovat?"

„V Soho. Možná půjdu k přítelkyni."

„A tam tě ostatní nenajdou?"

„Přítelkyně už nešlape chodník," vysvětlovala s hrdostí v hlase.

„To není žádná záruka. Věříš tomu, že ti hrozí nebezpečí?"

„Ovšem!"

„Kdo by ti chtěl ublížit?"

„Sloane a Rudy."

Rudyho jsem poznal. Sloane musel být elegán od stolu.

„Ano, říkají mu také pan Sunshine. Kvůli jeho opálenému ksichtu."

„Má tady velké slovo?"

„Ne tak docela. Ale Sloane je výběrčí." Kývnutím jako by chtěla potvrdit pravdivost svých slov. „Kasíruje nás,

- 32 -

ilegální herny i hostinské."

„Pracuje pro mafii?"

„O tom se tak hlasitě nemluví."

To jsem si mohl domyslet, že za tím vězí londýnská mafiánská jednička don Logan Costello. Vždycky dosáhl svého. S ním už jsem neměl delší dobu nic do činění. Ale tohle příměří nemusí trvat věčně.

„Proč by se ti chtěl pomstít?"

„Byla jsem přece u toho, když jsi ho vyhodil z lokálu.

To pro něho bylo ponížení a ještě ke všemu před svědky.

Chci tím říci, Johne, že ten chlap to nenechá jen tak."

„Nezabije tě, Kitty."

„Určitě ne. Kyselina nebo cukr mu budou úplně stačit.

Znáš přece tyhle fígle."

Znal jsem je velice dobře. Kyselina dovedla v obličeji nadělat pěknou paseku. O cukrové metodě radši pomlčím.

Po ní zůstávají stopy do konce života.

„Zapomněla jsi, že jsem tady ještě já?"

Kitty se usmála a pohladila mě po hřbetě ruky. „Johne, ty jsi velice milý policajt. Ale nemůžeš být všude. Přece se nemůžeš čtyřiadvacet hodin starat o moji bezpečnost."

„To nebude zapotřebí. Mám přece jejich dokumenty."

Natáhl jsem se po papírech, které Paolo nechal ležet na stole. Teprve nyní jsem se dostal k tomu, abych si přečetl jejich jména. „Dostaneme oba dva za mříže, když s námi bude hostinský spolupracovat. Jeho ženu Rózu mám na své straně."

„Bojím se, že to Paolo nepřežije. Kitty zírala strnule do prázdné sklenice. „Je tady vlastně ještě něco, o čem jsem ti neřekla. Trochu jsem to tajila, Johne. Nechtěla jsem tě zkrátka vylekat."

- 33 -

„Tak ven s tím a nenapínej mě."

„Pro Sloana pracuje ještě někdo jiný."

„A kdo?"

„Ti... ti... skinheadové."

Zakuckal jsem se. Ve skutečnosti to bylo nemilé překvapení. Nepředpokládal jsem, že by tady existovalo podobné spojení. Oba dva jsme však věděli, o čem mluvíme.

„Musím k tomu ještě něco dodávat?" zeptala se Kitty.

„V podstatě ne. Možná některé podrobnosti."

„Skinheadi jsou úderným komandem. Zasahují, když

někdo nechce zaplatit. Potom mu obrátí lokál vzhůru nohama. Tak to tady chodí."

„A jak se zdá, tak často."

„Já si myslím, Johne, že se objeví i tady. Sloana a Rudyho by měli zavřít. Ale něco takového..."

Přerušila větu a vstávala. „Co chceš dělat?"

„Telefonovat. Počkáme si s mými kolegy na tu hordu tady."

„Prosím, udělej to."

Kitty sotva dokončila větu, když se za dveřmi ozval povyk.

„Už je pozdě!" vykřikla a roztřásla se.

Měla pravdu.

Dveře zapraskaly pod obrovským náporem těl.

Rozletěly se a do místnosti vtrhli hulákající skinheadové.

Byli to chlapi, se kterými jsem se setkal u pozemku s asanovaným domem. Posměšně se na mě šklebili. Jejich holé lebky připomínaly smrtihlavy. V rukou drželi těžké hole.

- 34 -

S nimi mohli z baru udělat kůlničku na dříví.

Znovu klaply dveře.

Sunshine vstoupil jako první.

Rudy ho následoval jako stín.

Z jejich očí jsem vyčetl, že jsou schopni všeho.

I vraždy...

Během několika vteřin se situace změnila. Stačilo jediné nevhodné slovo a mohlo dojít k výbuchu.

Skinheadi se rozestoupili a vytvořili uličku, kterou procházeli Sloane s Rudym. Nedošli až k nám, ale zastavili se v půli cesty.

„Něco jsme tu zapomněli," řekl Sloane.

„A co?"

„Svoje papíry."

„Ty předám na policejní stanici. To už jsem vám přece řekl. Nebo snad šeptám?"

„Ne, to ne. Jenom nechceme, abys prováděl takové hlouposti, policajte. Máš ještě šanci vyváznout se zdravou kůží. Dej sem papíry a nůž."

„Ani mě nenapadne."

Sloane otočil hlavu doleva. Pohyb naznačil třem skinheadům, co mají dělat.

Najednou zasvištěly jejich dlouhé hole. Brutálně jimi praštili na pult, až střepy rozbitých sklenic a nádobí létaly na všechny strany.

Hostinský Paolo stál zděšeně a nehybně vedle baru.

- 35 -

Nemohl tomu nijak zabránit. Po pěti sekundách dozněla ozvěna úderů.

„Tak co tomu říkáš?" zeptal se mě Sloane.

„Paolo si sepíše škody, které mu při vaší návštěvě vzniknou."

Sunshine zasyčel a otřásl se jako pudl po koupeli.

„Pořád velká huba?"

„Dej mi pokoj."

Rudy chtěl postoupit dopředu. Byl to úskok. Měl odpoutat mou pozornost, protože ze strany na mne zaútočili další tři skinové.

Děvče mělo dost času. Mně zbývalo jen pár vteřin.

Kitty se vyznala. Zalezla pod stůl, takže jsem měl volnou cestu. V obličejích těch hololebců jsem nevyčetl nic dobrého. Nejenže vypadali všichni stejně, ale výraz jejich očí se změnil. Hořel v nich oheň, který mi nápadně připomínal kreatury, s nimiž jsem se setkal v pekle.

Ti mladíci byli pod vlivem nějakého kouzla.

Pochopitelně jsem mohl střílet. Nezbývalo mi sice mnoho času, ale nechtěl jsem nikoho zabít ani zranit. A tak jsem proti nim vyrazil s holýma rukama.

Ovšem ne docela. Vzal jsem si na pomoc salátovou mísu a vychrstl jsem zbytky jídla jednomu ze skinů do obličeje.

To ho na chvíli oslepilo. Jeho těžká hůl zasáhla opěradlo jedné židle.

Bleskurychle jsem zvedl druhou židli nad hlavu.

Chlap přede mnou pevně svíral oběma rukama basebalovou pálku. Udeřil s ní.

Rána okamžitě zničila židli. Kolem uší mi létaly třísky.

Chlapík znovu zvedal těžkou pálku k dalšímu úderu.

- 36 -

Zaútočil jsem hlavou proti jeho hrudi. Odhodil jsem ho zpět.

Přitom jsem se zatočil jako vlček a zvedl jsem ruce nad hlavu, abych ji chránil před úderem. Měl jsem pocit, že mi je přerazil. Odrazil jsem se a uskočil jsem dozadu, přičemž

jsem přeletěl přes dva stoly a narazil jsem na zeď.

Tam jsem zůstal sedět, zatímco dva skinové přede mnou odhazovali překážky stranou.

Teď měli volnou cestu. Vyřítili se na mne - a strnuli!

I přes pichlavou bolest v paži se mi podařilo vytáhnout berettu.

Nevěřícně vyvalovali oči do jejího ústí.

„Dobrá," zasupěl jsem. „Zatím to byla legrace. Ale teď

pojedeme naostro. "

Pomalu jsem vstal. Mířil jsem střídavě z jednoho na druhého.

„Kliďte se!" nařídil jsem tvrdě. „Zpátky, zmizte!"

„Sinclaire...?" Sloane téměř pisklavým hlasem vyslovil moje jméno. „Být na tvém místě, trochu bych se rozhlédl kolem. Něco se tu krápět změnilo."

Nelhal.

Opravdu se cosi změnilo. Zatímco jsem se potýkal s těmi dvěma, podařilo se Rudymu chytit Kitty. Proti tomu hromotlukovi neměla žádnou šanci.

Rudy byl o hlavu vyšší než ona. Jeho rty zkřivil jízlivý

úsměv, který tam seděl jako přimrznutý. V té chvíli se mi docela zhnusil.

Kitty visela v jeho sevření jako hromádka neštěstí.

Nevytáhl žádnou zbraň. Levou rukou ji držel kolem krku a ovíjel se kolem ní jako had. V jeho pažích se musela skrývat ohromná síla.

- 37 -

Kdyby opravdu stiskl, tak bylo po Kitty.

„Má snad zemřít?" zeptal se Sloane.

„Ne!"

„Tak hod' ten kanón na zem!"

Beretta mi vypadla z rukou. Když bouchla o zem, znělo to jako úder gongu při porážce.

Skinové byli přirozeně nadšeni. Jeden z nich zvedl zbraň a zastrčil ji za opasek.

Většinou měli kožené kombinézy. V jejich očích planulo něco zlověstného. Všichni mávali výhružně svými pálkami ze zatraceně tvrdého dřeva. Někteří s nimi poklepávali do dlaní v očekávání povelu k útoku.

Sloane se přišoural blíž. Vytáhl skinheadovi moji zbraň

z opasku a prohlížel si ji.

„Vždycky jsem si přál mít policajtskou zbraň. Konečně je moje." Slabě se pousmál a díval se přitom na pistoli.

„Ale ještě něco mi chybí. Můj přítel Rudy by měl okamžitě dostat zpátky svůj nůž. Je tak trochu sentimentální. Nůž

nosí jako památku na časy, kdy sloužil v armádě. Ten nůž

má za sebou krvavou historii."

„Může si pro něj dojít."

„To určitě bude chtít. Kromě toho už ho nepotřebuješ.

Rudy byl specialista pro boj zblízka. Ovládá spoustu chvatů, policajte. Podívej se, jak drží Kitty kolem krku.

Stačilo by jen trošku zmáčknout."

Na čele mi vyvstal pot. Ti dva chlapi neznali slitování.

Neměl jsem nejmenší zdání, jak se dostat z téhle nezáviděníhodné situace se zdravou kůží.

„No?"

„Může ten nůž mít."

Sloane se zasmál. „To je od tebe velmi rozumné."

- 38 -

Přihlížel, když jsem vytáhl nůž.

Hodil jsem ho tak, že se zabodl do dřevěné podlahy.

„Výborně," pochválil mě Sloane. „Opravdu vynikající."

Na jeho znamení se jeden skin sklonil, zvedl nůž a vtiskl jeho střenku do Rudyho dlaně.

Rudy ho neschoval. Přiložil jeho studené vražedné ostří na Kittinu tvář.

Když ucítila jeho dotyk, strašně se ulekla, až jí naskočila husí kůže.

Sunshine se tím příjemně bavil. „Kitty, ty jsi nikdy nebyla žádný strašpytel. Škoda, že jsi nás zradila. Opravdu velká škoda."

„Nic jsem neřekla," zasípěla.

„Kdo se schází s policajtem, musí mít k tomu svoje důvody. To vím líp než ty."

Skinové začali povykovat a na Sloanův pokyn opět zmlkli. Ovládal je železnou rukou. „Už brzy budu mít zvláštní moc, s jejíž pomocí ovládnu Soho. Tohle je jenom začátek. Každý, kdo se mi postaví do cesty, bude pykat za svou smělost. Ani na Kitty nebudu brát žádné ohledy.

Nebyl by to dobrý příklad pro ostatní."

„Odpusťte si ten cynismus."

„To je skutečnost, pane!" Zadíval se na Kitty. „No, co uděláme s tebou? Můj přítel Rudy nepoužívá kyselinu, ale dostal zpátky svůj nůž. Sinclair byl tak laskav a přenechal mu ho. Máš smůlu."

„Měla by nějakou dobu přemýšlet o tom, co udělala,"

řekl Rudy.

„To není špatný nápad." Sloane se příšerně zachechtal.

„Co tím myslíš?"

Také skinové se ušklíbali. Těšili se na to, co ještě přijde.

- 39 -

Pro ně platila na prvním místě síla. Denně jí užívali tak, že to považovali za něco zcela normálního.

„Udělám jí znamení."

„Tvůj autogram?"

Rudy přikývl. „Nožem. Víš dobře, že by nebyla první, která se s ním může pyšnit."

V dívce narůstal strach. Díky svému povolání se Kitty často pohybovala v nebezpečných vodách polosvěta i podsvětí. Oba světy ležely těsně vedle sebe.

Občas mezi nimi docházelo ke střetům. Ti nejslabší je většinou nepřežili.

Oba gangsteři dál vyostřovali situaci. Pohrávali si vzájemně se slovíčky a také skini projevovali nahlas svou radost z převahy nad námi. Hostinský se ženou stáli zděšeně za pultem a jenom němě přihlíželi.

„Jo, uděláme to tak. Nejdříve si pohrajeme s tou maličkou a potom se tady naši přátelé trochu porozhlédnou."

Skinheadové začali hlučet. Těšili se na svůj ,úkol'.

Ve mně to vřelo vztekem. Přirovnání ke kuchyni s rozpáleným sporákem by bylo velmi trefné. Na druhé straně se mi promítala před očima moje vlastní bezmocnost.

Nicméně jsem se nevzdával a hledal jsem příležitost, jak se dostat z bezvýchodné situace. Bohužel mě nic rozumného do této chvíle nenapadlo.

K tomu ještě Rudy zneužíval svého momentálního postavení vítěze. „Ještě bychom tu měli policajta," zahihňal se, „co má tak velkou hubu. Policajta jsem si ještě neoznačkoval."

„Budeš k tomu mít příležitost, Rudy!" poznamenal

- 40 -

Sunshine Sloane. „Vezmeme ho s sebou. Už jsem pro něho něco vymyslel. Vezmeme ho s sebou. Jsem zvědavý, jak se bude cítit mezi skiny." Mluvčí se otočil ke skupině přihlížejících. „Naši záležitost vyřídíme za patnáct vteřin.

Co říkáte?"

„Jasně," odpověděl skin s vysokým, takřka pisklavým hlasem. Vystupoval jako jejich vůdce. Byl mohutný, měl býčí šíji. Vůbec to nešlo dohromady s jeho nepřirozeně vysokým hlasem. Míval patrně černé vlasy. Každopádně měl huňaté černé obočí. Masitá ústa připomínala napůl přeloženou gumovou hadici.

„Tak začni, Rudy!"

„Ne!" zasípala Kitty, „prosím..."

„Jen klid, drahoušku!" Rudy teď komíhal nožem před jejím obličejem.

„Nedělejte nic, co by vás mohlo později mrzet," osopil jsem se na něho. „Ještě nemáte na krku vraždu."

Zamířil jsem rovnou k němu, ale Sloane reagoval jako blesk.

Vytáhl moji berettu a namířil na mne. „Už ani krok, policajte!"

Zastavil jsem se. Muž hovořil tónem, který nenechával nikoho na pochybách, že bude střílet.

Rudy se začal chechtat, ale stejně rychle mu zmrzl úsměv na rtech.

Teď jsem stál tak, že jsem viděl, jak kdosi nehlučně otevřel dveře.

Objevil se tam muž.

Poznal jsem ho. Byl to ten člověk s baretem, v dlouhé tmavé kazajce.

Vypadal téměř stejně jako při našem prvním setkání. Až

- 41 -

na jednu maličkost. V ruce držel automatickou pušku. Jeho slova znehybnila všechny v místnosti.

„To stačí! Jestli okamžitě nezmizíte, udělám z tohodle lokálu jatka..."

Nastalo ticho, že by se dalo krájet. Každý přesně slyšel, co neznámý přikázal.

„Odstup od té dívky!"

Rudy otočil hlavu. Uviděl automat a věděl okamžitě, co to znamená. S touhle zbraní mohl střílet i laik. Stačilo jen přehodit na střelbu dávkami a otáčet se.

Byla to opravdu záchrana v poslední vteřině?

Kitty se odpotácela ke mně. Zdálo se, že každou chvíli upadne. Zachytil jsem dívku a přitiskl jsem ji k sobě.

Zase jsem byl určený za statistu. Tentokrát však stál režisér na mojí straně. Postavil se těsně vedle dveří, kterými vstoupil do místnosti. Zbraň držel nenuceně hlavní dolů, ale bylo jasné, že je připravený okamžitě ji použít.

Jeho oči byly studené jako dva šedé kameny. Obličej měl ostře řezaný, rty sevřené v úzkou čárku. Přes jeho čelo se táhla hluboká jizva.

„To jsi zase ty?" řekl Sloane, když pominul okamžik překvapení.

Muž v baretu nechal jeho poznámku bez povšimnutí.

Otočil se na Kitty a na mne. „Lehněte si na zem," poručil.

„Rychle, dělejte! Lehněte si!"

Kitty nejdřív nechtěla. Proto jsem ji chytil za ruku a stáhl k sobě na podlahu.

Sotva jsme zalehli, když se nad našimi hlavami rozpoutalo peklo. Cizinec proměnil svůj slib ve skutečnost.

Začal střílet.

Práskání výstřelů znělo jako vražedné staccato. Ležel

- 42 -

jsem napůl přes Kitty a s hrůzou jsem přemýšlel o tom, co ten chlap v baretu vyvádí.

Bylo to příšerné.

Slyšel jsem křik, dupání nohou, tvrdé nárazy kulek do zdi, do stropu. Viděl jsem, jak po místnosti létá odprýsknutá omítka a potrhané tapety.

Do toho se ozýval křik zdivočelého střelce.

A potom nastalo ticho.

Peklo zadrželo svůj smrtící dech.

Žádné výstřely a pády. Žádný křik. Vedle mne tiše sténala Kitty.

„Zůstaň ležet, děvče," řekl jsem a vztyčil jsem se.

Očekával jsem to nejhorší, ale moje obavy se naštěstí nevyplnily.

Na podlaze neležel ani žádný mrtvý, ani raněný. Jenom jsem stál uprostřed hromady zbytků omítky a prachu, který

se valil z děr po výstřelech.

Moje pistole ležela na zemi. Sklonil jsem se a zvedl jsem ji.

Z ulice sem doléhal dunivý zvuk startujících motocyklů.

Skinheadi zmizeli. Dostali, co si zasloužili.

Napravo se objevil nějaký pohyb. Nejdřív povylezl stín a za ním se zpoza pultu vysoukal i jeho pán. Postava hostinského, který se tam ukryl před střelbou.

Také Róza vylezla ze svého úkrytu. Oba byli bledí jako stěna a třásli se.

Stál jsem uprostřed nepořádku a zničených židlí. Světla stále svítila. Kulky se jich ani nedotkly. Na stěnách vytvořily nezvyklý obraz, jaký je vidět pouze za války.

Kde vězí ten člověk v baretu? Okay, zmizel nebo se vrátí?

- 43 -

Chtěl jsem dojít ke dveřím a rozhlédnout se, když se dveře otevřely.

Vracel se, ale ústí jeho automatu tentokrát směřovalo k zemi.

Zastavil se. Všichni jsme mlčky hleděli upřeně na něj.

Zpozoroval jsem, že jeho zorničky jsou lehce nazelenalé.

Rysy jeho obličeje se uvolnily.

„Myslím, že mi dlužíte vysvětlení, pane," řekl jsem tiše.

„Snad."

„Pravděpodobně jste Kitty a mně zachránil život. Za to bych vám rád poděkoval."

„Zapomeňte na to. Nebylo v tom nic osobního."

„Ale přesto."

Prošel kolem mne a kývl na hostinského.

„Mohu dostat sklenici vody?" zeptal se.

Zpočátku se ani jeden z nich nepohnul. Potom se Róza vzpamatovala a zmizela v kuchyni. Za chvíli byla zpět a ve chvějící se ruce držela sklenici.

Muž vstoje vyprázdnil její obsah. Potom se posadil na jednu z židlí, které přežily jeho divokou střelbu.

Také jsem si přitáhl jeden kousek sedacího nábytku a posadil jsem se proti němu.

Kitty zůstala stát v rohu a bezmyšlenkovitě si tiskla ruce na tvář. Róza šla k ní, aby ji utišila.

Zapálil jsem si cigaretu. I moje prsty se lehce chvěly.

No ovšem, takové hromobití nenechá nikoho klidným.

„Nejenže mi dlužíte vysvětlení, pane, ale také bych rád věděl, komu vděčím za svůj život."

Položil zbraň vedle sebe a opřel se pohodlněji. Koukal na mne skrz oblak tabákového kouře.

„Jmenuji se Aristide."

- 44 -

„Jak?"

Opakoval své jméno. „Říkejte mi prostě tak. Klidně je můžete i zapomenout."

„Určitě ne."

Přikývl. „A kdo jste vy? Čekal jsem venku a cosi jsem zaslechl, když tu někdo hlasitěji promluvil. Přitom padlo slovo policajt. Vy jste policista?"

„Ano."

„Ale ne dopravní, jak vidím."

„To skutečně ne. Jsem vrchní inspektor Scotland Yardu."

Zašilhal po mně. „Vlastně byste mohl být John Sinclair."

„Vy mě znáte?"

„Teď už osobně, ale předtím jsem o vás pár věcí slyšel a taky četl."

„Nikdy jsme se nepotkali."

Souhlasil. „Jednou k tomu muselo dojít. To je jasné."

„Proč?"

„Řízení osudu, co já vím." Pokrčil rameny.

Oklepal jsem popel z cigarety. „O tom se s vámi nebudu přít, Aristide. Ale určitě se jedná ještě o něco jiného."

„Možná."

„Co děláte v Londýně? Bydlíte tady? Jestliže ano, jak dlouho?"

„To má být výslech?"

„Ne."

„Připadá mi to tak. Jsem na to citlivý. Už jste mi jednou překazil mé plány, víte to?" Zamířil na mě ukazováčkem.

„Ano, máte pravdu. Jednou jsme se potkali."

„Mohl jsem ho dostat!" zasyčel mi do obličeje. V jeho

- 45 -

očích se blýsklo.

„Ďábelského tygra? Jde vám o Hardrockového zombieho?"

„Ano."

„A proč? Co od něho chcete? Co s ním máte společného?"

„Honím ho. Chci ho zničit. Musím ho zničit, dřív než

tady rozpoutá peklo. A ještě se mu podařilo přetáhnout skiny na svou stranu. Rozumíte? Získal v nich své pomocníky."

„Co mají za lubem?"

„Teror," zašeptal. „Chtějí terorizovat Soho. Jsou nemilosrdní. Chtějí dostat Soho pod svou kontrolu stůj co stůj. A než se jim to podaří, zůstanou za nimi i mrtvoly a..."

Odmlčel se. Místo toho sevřel kostnaté prsty v pěst.

„Musím ho dostat!"

Mezitím jsem si stačil povšimnout, že s Aristidem není něco v pořádku.

„Vidím, že se tou věcí zaměstnáváte tak, jako byste k tomu měl osobní důvod."

„To je pravda."

„Smím vědět jaký?"

Prudce zavrtěl hlavou. „To vám neřeknu, pane Sinclaire. Buďte si jistý, že mě k tomu vedou osobní důvody, které je třeba přijmout."

Nechtěl jsem se tak lehce nechat odvést od tématu. „Co vám ten Ďábelský tygr provedl?"

„Můžete se ptát, jak chcete, ale odpověď ode mne nečekejte, Sinclaire. Přesto bych vás chtěl varovat.

Ďábelský tygr patří jenom mně."

Zamáčkl jsem cigaretu a zavrtěl jsem odmítavě hlavou.

- 46 -

„Pane

Aristide

nebo

jak

se

vlastně

jmenujete.

Nepředstavujte si, že budete jako mstitel procházet Sohem a čekat na to, abyste mohl jistého člověka dostat před hlaveň svého automatu. To nebude tak jednoduché."

„To není člověk."

„S tím souhlasím. Ale vy mi připadáte jako lovec.

Myslím tím na skinheady."

„ Copak jsem jim zkřivil jediný vlas na hlavě?" zeptal se ostře. „Udělal jsem to?"

„Ne!"

„Proč tedy mluvíte o pomstě? Já hovořím o úkolu, který

musí být splněn."

„Ještě jste se se skiny pořádně neutkal. Co kdyby opětovali střelbu?"

„V tom případě by měli smůlu."

„A tady by leželi mrtví."

Zvrátil se do opěradla a koutky úst se mu protáhly.

„Zabránil byste tomu?"

„Určitě. A velmi rozhodně."

„Proč? Ti lidé jsou parazité, oni..."

„Moment!" Tentokrát jsem přerušil já jeho. „Mohli by být parazity a stát přitom na straně Hardrockového zombieho. Vy jste vyslovil jedno velmi důležité slovo. Jsou to lidé, rozumíte? Lidstvo je tím nejvyšším dobrem, které obdržela tato planeta."

„Vy jste měl být kazatelem."

„To s tím nemá nic společného. Možná se řídím trochu jinou morálkou než vy, ale nenávidím tyhle typy. Zrudlé touhou po pomstě. Zabijáky, kteří bezohledně vraždí v temných ulicích. Tyhle doby jsou už naštěstí za námi.

Divoký západ u nás skončil."

- 47 -

„Neskončil, jenom má jinou podobu."

„To bylo předtím."

Aristide si mě zkoumavě prohlížel. Napůl přivíral oční víčka. Při nejlepší vůli jsem nedovedl odhadnout, jaké myšlenky se mu honí hlavou. Výraz jeho obličeje nevyjadřoval nejmenší duševní pohnutí.

„Rozvážil jste si to?"

Vstal a natáhl se pro zbraň. Byl to český samopal známý pod názvem škorpion. Nevelký, lehce ovladatelný, s přesnou muškou.

„Chcete odejít?"

„Ano, už půjdu."

„Nebojíte se, že by na vás mohli někde číhat?"

„Mohu se bránit a držet si skinheady pěkně od těla, pane Sinclaire."

„To je možné. Ale znepřátelil jste si i ty dvě hyeny z městského podsvětí. Sloana a Rudyho. A ti dva jsou nebezpečnější. Dnes tu byli sami. Příště si přivedou posilu."

Aristide pokrčil rameny. Chladně se na mne usmál a pokynul hostinskému se ženou na rozloučenou. Potom se zvolna ubíral ke dveřím.

Nikdo z nás se ho nepokusil zastavit. Hleděli jsme strnule za ním. Ještě než opustil lokál, otočil se.

„Díky za vodu. Až budu při penězích, zaplatím vám opravu vašeho baru. Uvidíme, co se ještě bude dít."

Potom odešel.

Zaklaply za ním dveře.

Připadalo mi, jako by tu ani nebyl. Jako bych se setkal s nějakým duchem.

Paolo cítil to samé.

- 48 -

„Sním nebo bdím?" zeptal se. „Je to všechno pravda?"

Vstal jsem.

„Ne, Paolo, nezdálo se nám to. Bohužel ani jednomu z nás."

Popošel jsem ke Kitty, která stála nehnutě v rohu místnosti a teprve nyní spustila ruce bezmocně dolů. Vzal jsem ji za ruku a odvedl jsem ji ke stolu, kde jsem ještě před chvilkou debatoval s Aristidem.

„Jsi v pořádku?" zeptal jsem se starostlivě, když se posadila.

Kitty přikývla.

„Přineste nám něco k napití, Paolo. Ale ne jenom grappu. I vodu, prosím."

Róza se postarala o minerálku. Grappa ovšem nesměla chybět. Hostinský zamkl dveře a zhasl venkovní světlo.

Róza mezitím přitáhla ještě jeden stolek.

„To jsem si nemyslela, že z toho vyvázneme se zdravou kůží."

„Já také ne," potvrdil její muž, když se posadil.

„Za to bychom měli poděkovat Aristidovi," zašeptala Kitty. V jejích očích se zaleskly slzy.

„Co je to za člověka?" zeptal jsem se. „Znáte ho někdo?

Určitě se už tady v okolí objevil."

„Už jsem ho několikrát zahlédla," řekla Kitty a zhluboka se nadechla. Nalila si minerálku do sklenice, která přežila střelbu.

„A co dál?"

„Vlastně nic, Johne. Několikrát jsem ho potkala na ulici. V poslední době se objevoval v Soho dost často. Jako panter se plíží ulicemi a uličkami. Znenadání se objeví a stejně rychle zase zmizí. Jako osamělý mstitel, kterým ve

- 49 -

skutečnosti je."

„Mluvila jsi s ním?"

„Ne, nikdy, přísahám. Nikdy jsem s ním nic neměla do činění. Připadal mi takový nepřirozený."

„Rozumím ti," řekla Róza.

„Už jste ho někdy viděla?" chtěl jsem se něco dozvědět od ní.

„Dnes poprvé."

„Ale já ho znám," řekl Paolo a prohrábl si prsty vlasy.

„Když jsem po půlnoci zavíral lokál, viděl jsem ho častokrát, jak se plíží ulicí."

„A nikdy jste s ním nemluvil?"

„Ne, pane Sinclaire, nikdy!" Paolo koukal upřeně na desku stolu. „I mně připadal dost cizí. Přitom jsem si nikdy nemyslel, že by mohl být ozbrojený samopalem."

„K tomu musí mít nějaký důvod," zašeptala Róza.

„Ti zatracení skinové," ozval se znovu její muž.

„Také tomu věříte, pane Sinclaire?"

„Ne, Rózo, nevěřím. Skinheadové jsou jenom křoví, krycí zástěrka. Hledali svého vůdce a našli ho v podobě Ďábelského tygra."

„Kdo je to?"

„Dobrá otázka, Paolo. Nemohu na ni dát přesnou odpověď."

„Ale zombie, to je přece..."

„Ano, já vím, co tím míníte. Oživlá mrtvola."

„No právě," zašeptal Paolo. Díval se na mě téměř

prosebně. „Něco takového existuje jenom ve filmech nebo románech."

„Bohužel ne."

„Víš o tom něco víc?" zeptala se Kitty.

- 50 -

Nechtěl jsem zacházet do podrobností.

Myslím, že toho všichni měli po dnešním večeru víc než

dost. „Nechme to být. Důležité je, že se postarám o Ďábelského tygra i o Aristida." Rozhlédl jsem se kolem sebe. „Neví náhodou někdo z vás, kde bych ho našel? Kde bydlí, odkud přichází?"

Hleděli na mne s údivem. Odpovědi jsem se nedočkal.

Aspoň ne takové, která by mé pátrání posunula dál.

„Někde v Soho," řekl Paolo.

„Tam bydlím i já."

„A to jste ho ještě nezahlédl?"

Usmál jsem se. „Nebydlím přímo v Soho, ale spíš na okraji téhle čtvrti. Do zábavní čtvrti jsem se dnes večer dostal čirou náhodou. Vyšel jsem si jenom na malou podvečerní procházku. Mezitím jsem se dostal až sem."

„Vy jste policista," řekla Róza. „Můžete lehce zjistit, kde Aristide bydlí."

„To si zjistím. Mohu se samozřejmé podívat, jestli je někde přihlášený. Smím použít váš telefon, Paolo?"

„Jistě, pokud ovšem zůstal celý."

Byl v pořádku. Schovaný ve výklenku za pultem.

Kolegové se určitě budou tvářit nakysle, až uslyší, co po nich chci. To mi nevadilo.

Nebyli kupodivu nakyslí. Vyslovil jsem své přání a sdělil jim číslo, na které se mi mohou ozvat. Potom jsem zavolal Sukovi.

Bylo deset hodin. Suko už by měl být dávno doma.

Nikdo nezvedal telefon. Jak může být tak nespolehlivý?

Mezi zápasníky se můj přítel a kolega cítil nejlépe. Mimoto ho tento koníček odváděl od truchlivých myšlenek, které by mu připomínaly smutný osud jeho přítelkyně Shao.

- 51 -

Zmizela, aby převzala následnictví po bohyni Slunce Amaterasu.

Brzy zadrnčel přístroj. Ozval se kolega z pátracího oddělení.

„Našel jsi něco?"

„Ne, Johne, nic. Tímhle chlapíkem se náš počítač ještě nezabýval."

„A vytáhl vůbec něco?"

„Ano, několik jmen a popisů - všechny vedou do Francie."

„Nefiguruje v minulosti nějaký Aristide, který by byl něčím nápadný?"

„Ne, aspoň ne tady."

„Dobrá, díky za námahu." Mírně roztrpčený jsem položil sluchátko. Když jsem uviděl tázavé pohledy ostatních, pokrčil jsem bezradně rameny. „Nic nemají.

Tenhle Aristide se opravdu objevuje jako duch, zanechá za sebou chaos, ale nikdo ho nezná."

Ozval se Paolo. „Budu muset bar na nějakou dobu zavřít."

Róza mu konejšivě položila ruku na předloktí. „Přijdou zase, Paolo, věř mi."

„Máme to tady opustit a odejít?"

„Ne, zůstaňte," prohlásil jsem. „Rudy a ten krasavec Sloane jsou v mém seznamu. Prožil jsem na vlastní kůži, co tady vyváděli. Dostanou se před soud. Oba dva si pobudou pár let za mřížemi, to vám slibuji."

„Musíme tady uklidit a vymalovat," řekl hostinský. „To také bude chvíli trvat."

„Samozřejmě." Otočil jsem hlavu, protože Kitty se zvedla. „Kam se chystáš?"

- 52 -

„Domů." Šla k věšákům a sundala svůj plášť.

„Ale ne sama."

„Proč?"

„Doprovodím tě. Není to pro tebe bezpečné. Jsi svědkyně. Bylo by lépe, kdybych ti zajistil ochranku.

Promluvím s lidmi ze zdejšího revíru."

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Ne, ti chlapi vědí, že jsem nic neřekla. Žádnou ochranku. Když se to rozkřikne, budu bez práce."

„Opravdu v tom chceš pokračovat?"

„A mohu snad dělat něco jiného?"

„To nevím."

Sklonila hlavu. „Pojďme." Bylo jí trapné bavit se na tohle téma. Podala těm dvěma ruku. „A díky za všechno!"

„Dávej na sebe pozor, děvče," řekl Paolo. Otevřel dveře. „S těmi lidmi nejsou žádné žerty."

„Já vím."

I já jsem si přehodil kabát přes ramena. Róza mi nabídla skleničku alkoholu, ale odmítl jsem.

„To by bylo příliš mnoho dobrého naráz."

„Pojedete také domů?" zeptal se Paolo, když mi podával ruku při odchodu.

„To ne. Ještě se tady trochu porozhlédnu. Musím se postarat o toho Ďábelského tygra. Jednou jsem ho nechal uniknout. Podruhé se to nestane."

„Rozumím. Přeji vám dobré pořízení."

„Děkuji."

Ochladilo se. K tomu ještě mlha, že by se dala krájet.

Kitty se malovala. Stará barva se ztratila a teď si nasazovala novou masku.

„Pro koho to děláš?"

- 53 -

„Přece jsi tady ty."

„Já tě beru takovou, jaká jsi."

„Děkuji."

„Kde bydlíš?"

Vystupovala přede mnou po schodech nahoru.

„Není to daleko odtud. Tady je všechno pěkně pohromadě. Ale nečekej, že tě povedu do nějakého luxusního apartmá."

„Buď bez obav. Já také nebydlím jako královna."

Zůstali jsme stát na chodníku a rozhlíželi jsme se kolem sebe. Mlha nám však bránila ve výhledu. Zdálo se, že přišla, aby přikryla svým mléčným příkrovem zlo, které se tu schovávalo.

Kolem nás zvolna projížděla auta. Světla reflektorů se rychle ztrácela v mlze.

Kitty se do mě zavěsila a vedla mě vpravo. „Možná na mě čekají v bytě."

„Koho tím myslíš?"

„Ty gangstery."

„Tomu nevěřím. Teď si někde lížou rány. Kromě toho mají ještě jeden nevyřízený účet. Aristide je ponížil. A před svědky. Něco takového nemohou strpět. Ten muž žije velmi nebezpečným životem. Nemá proti sobě jen Ďábelského tygra, ale i Sloana s Rudym a také skinheady.

Dostanou ho, na to se můžeš spolehnout. Pokud ho dopadnou."

„Myslím, že je dost chytrý, aby věděl, že se má schovat.

Mlha ho ochrání."

„Správně."

I nás chránila. Ale na druhou stranu jsme téměř nic neviděli. Každého, kdo nás míjel, jsme zahlédli v poslední

- 54 -

chvíli. Lidé se vynořovali z mlhy jako přízraky a zase v ní mizeli.

V jedné chvíli k nám přitančila jakási žena. Když nás zahlédla, zůstala stát a rozchichotala se.

„Ahoj, Jimmy," řekla Kitty.

„Ahoj, cukrouši. Zase jsi někoho ulovila?"

„Z něčeho se musí žít."

Jimmy, jinak chlap, ale v této chvíli žena, odhodil z čela dlouhé patrně umělé blond vlasy. Na sobě měl třpytivé šaty.

„Správná řeč. Jsem taky úplně na dně. Dnes večer jsem taky neulovila žádného kavalíra. Vůbec nevím, co se s těmi chlapci děje. Snad je pohltila mlha."

„Už jsi dlouho na pláce?"

„Jenom chvilku."

„Nic jsi neviděl?"

„Mlhu." Jimmy zaklapal umělými řasami. „To je perverzní počasí."

„Myslela jsem tu bandu skinheadů."

„Ach, ty ohoblované holé lebky. Ano, projeli kolem.

Něco takového se nedá přeslechnout."

„A kam měli namířeno?"

„Vaším směrem." Tanečními krůčky se otáčel na místě.

„Možná chtěli za tebou. Udělat velký obchod."

„Nebuď bláhový nebo ti je pošlu na krk."

„Ale ne všechny najednou," zajásal Jimmy. „Pěkně jednoho po druhém."

„Co je s Hardrockovým zombiem?"

„Myslíš Ďábelského tygra?"

„Koho jiného, člověče?"

„Ach... to je takový pomatenec." Jimmyho nalíčený

- 55 -

obličej zářil jako plakát.

„Já nechci vědět, co si o něm myslíš. Viděl jsi ho?"

„Ne."

"A slyšel jsi ho?"

„To ano."

„Kdy?"

Jimmy pokrčil rameny. „Je mi zima, půjdu domů.

Můžete jít se mnou."

„Kdy jsi ho slyšel?"

„Asi před půlhodinou. Zase ty blouznivé zvuky. Ale dneska zněly nějak jinak. Tlumeněji, rozumíš?"

Okay, Jimmy, dej na sebe pozor."

Já vždycky. Příjemnou zábavu, drahouškové." Odtančil a přitom nám svádivě kynul prsty.

Kitty se usmála. „Jimmy je milý. Vlastně je mi ho líto.

Osud je nelítostný. Ale co se dá dělat. Každý ho vlečeme s sebou jako kříž."

„To je pravda."

Zůstali jsme na ulici a dostali jsme se do míst, kde stála vedle sebe dvě velká kina. Jejich reklamy zářily v mlze.

Byla to prvotřídní kina a hojně navštěvovaná.

Můj pohled padl na široký osvětlený vestibul. Viděl jsem spoustu mladých lidí, ale nikde skinheady.

Návštěvníci se věnovali hracím automatům, které tam stály po obou stranách vstupní haly.

Kráčeli jsme směrem na sever, pryč od Piccadilly.

„A teď doleva!" řekla Kitty.

„Proč? Je tam snad nějaká ulice?"

Zasmála se. „Říkala jsem ti, že nebydlím zrovna královsky."

Byl to jakýsi vjezd, který uzavírala půlkruhová vrata.

- 56 -

„Vypadá to na romantiku na zadním dvorku."

„To poslední slovo můžeš směle vypustit."

U mnoha vjezdů svítila světla. Tady byla tma jako v pytli. A samozřejmě mlha. Myslím, že nejlépe by se hodilo označit toto místo za prádelnu. Bylo zde vlhko a neopakovatelný zápach, který mi dráždil chřípí.

Kitty se tu dobře vyznala i potmě. Za vjezdem jsme se ocitli na dvorku. Bylo těžké rozpoznat, jestli je velký nebo malý. V každém případě se ozvalo klapnutí víka popelnice.

Kitty mne stáhla doprava. Požádala mě, abych počkal, a otevřela dveře.

Podobné situace se mi vůbec nelíbily. Mlha a tma.

Člověk mohl mít kudlu v zádech dřív, než by se nadál. Ani by nevěděl, kdo mu ji tam vrazil.

„Kitty! "křikl jsem.

„Okamžik, prosím."

Její odpověď zněla nevinně. Ale nelíbilo se mi, že zněla jakoby z dálky. Vytáhl jsem baterku a chtěl jsem ji rozsvítit, když se rozjasnilo.

Světlo pod stropem ozářilo pochmurnou chodbu s šedivými stěnami a zašpiněnými zelenými dlaždicemi na podlaze. Vypínač byl dost daleko od dveří, proto se k němu Kitty musela rozběhnout.

Zastrčil jsem baterku a kráčel jsem za Kitty, která na mne čekala u dřevěného schodiště.

Na čtvrtém schodu kdosi ležel. Nějaký muž. Zíral na nás skleněnýma očima, ale neviděl nás.

„Ten je vyřízený," řekla Kitty.

„Alkohol v tom není."

„Ne, drogy." Pokrčila rameny. „Ty jsi policista, musíš

proti tomu bojovat. My s tím žijeme a vidíme to trochu

- 57 -

jinak."

Šla napřed. Museli jsme vylézt do druhého poschodí.

Byly tam troje dveře. Kitty se před jedněmi z nich zastavila. Barva z nich oprýskala a zámek už také nesloužil, jak by měl. Od stropu visely pavučiny.

„Vodíš si sem zákazníky?"

„Zřídka. Většinou mají vlastní vozy. Jenom když má dojít na věc, rozumíš?" Bylo jí trapné o tom hovořit.

Zprudka odemkla a otevřela dveře dovnitř.

Vstoupili jsme do pokoje páchnoucího plísní, ve kterém ještě poletoval závan parfému.

Kitty rozsvítila. Ostýchavě stanula vedle vypínače.

„Tak tady bydlím," řekla tiše.

Byla to jediná místnost.

Zahlédl jsem ještě jedny dveře.

„Kam vedou?"

„Je tam malá koupelnička."

„Ach tak."

Místnost tvořila současně obývací pokoj, ložnici i kuchyň. Kitty tu měla poměrně čisto, i když stěny už

potřebovaly nové tapety.

Zamkla dveře. Když jsem se posadil na židli, zeptala se:

„Dáš si něco k pití?"

„Ne, děkuji."

Sundala si plášť a pověsila ho na okraj postele. Obličej schovala v dlaních. Přitom zavrtěla hlavou.

„Co je ti?" zeptal jsem se.

Spustila ruce bezmocně dolů.

„Mám strach, Johne. Obyčejný lidský strach. Umíš to pochopit?"

„Dokonce velmi dobře."

- 58 -

„A mimoto nechci mít ochranku. To by nám zahnalo naši klientelu. Co mám dělat?"

„Čekat."

Vstal jsem a poodešel jsem k oknu. Bylo staršího typu rozdělené dřevěným křížem.

„Tam nic neuvidíš, Johne. Za prvé uvidíš jenom zadní dvorek a za druhé se tam válí mlha. I kdyby se tam chtěl někdo schovat, tak ho neuvidíš."

„Kde vězí skinheadi, Kitty?"

„Co od nich chceš?"

Ani jsem se neotočil a mluvil jsem dál.

Můj dech se srážel na okenní tabuli v maličké kapičky rosy.

„Musím je najít. Určitě mě přivedou na stopu Ďábelského tygra."

„Neznám je."

„Ale pocházíš odsud. Copak jsi neslyšela, kde se scházejí, kde mají své stanoviště? Nějaké místo srazu, lokály, opuštěné budovy, kde se mohou zdržovat a řádit podle libosti."

„Ano, už..."

V této chvíli jsem se otočil. „Opravdu nevíš, kde se scházejí?"

Usmála se. „Ne." Potom změnila téma. „Johne, ty jsi mi zachránil život. Chtěla bych přinejmenším vyjádřit svou vděčnost. Máme ještě trochu času. Nádherně se uvolníš.

Postarám se o to."

Uchopila oběma rukama okraj přiléhavého svetříku a chtěla ho přetáhnout přes hlavu. Byl jsem rychlejší a položil jsem ruce na její.

„Ne, Kitty, ne."

- 59 -

„Ty mě nechceš?"

„Jsi velmi atraktivní a já také nejsem žádný mnich. Ale teď ne, prosím."

Pustila svetřík. „Jistě, já ti rozumím. "Ze skříňky zavěšené na zdi vytáhla láhev džinu a malou skleničku.

„Teď si musím dát něco na zahřátí."

„Prosím."

Vrátil jsem se k oknu. Venku se mísila tma s mlhou a vznikla přitom pořádně hustá kaše. Můj pohled jí nemohl proniknout.

Náhle jsem zahlédl světlou skvrnu. Pohybovala se.

Probudila se ve mně zvědavost. I Kitty něco vytušila.

„Na co tam tak upřeně hledíš?"

„Myslím, že tam dole někdo obchází."

„Kdo?"

„Nemám zdání."

Postavila se vedle mě. Z jejích úst se linula slabá vůně džinu.

„Ano, to je světlo."

„Ale kde se tam vzalo?"

„Správně. A dokonce se pohybuje."

„Podívám se."

Kitty se ulekla. „Ty chceš jít na dvůr?"

„A kam jinam?"

„Ale co když tam někdo číhá?"

U dveří jsem se ozval. „Ale teď už budu připravený.

Udělej mi tu laskavost a zamkni za mnou. Až se vrátím nahoru, třikrát krátce zaklepu."

„Ano, dobrá."

Ponořil jsem se do tmavé chodby. Tentokrát jsem nepotřeboval světlo, protože jsem už cestu znal. O člověku,

- 60 -

který se plížil přes dvorek, jsem mohl jenom spekulovat.

Možná to byl jeden ze skinheadů. Ale stejně dobře to mohl být Sloane nebo Rudy. Nebo oba zároveň. A nesměl jsem přitom zapomínat ani na Aristida.

Ten člověk ještě stále ležel na schodech. Překročil jsem ho. Sténavě oddechoval.

Konečně zůstalo schodiště za mnou. Musel jsem zatočit doleva, abych se dostal na dvůr.

Znovu jsem se vydal šedivou chodbou. Držel jsem se těsně u zdi. Ta zatracená tma. Dveře jsem objevil dřív, než

jsem do nich vrazil.

Byly ještě zavřené. Znamenalo to, že ten, kdo se potloukal venku, je ještě neobjevil.

Položil jsem ruku na studenou kliku a opatrně jsem ji stiskl dolů.

Zaskřípění, které se přitom ozvalo, se mi vůbec nezamlouvalo. Zlehka jsem pootevřel dveře a úzkou skulinou jsem vyhlédl ven.

Proti mně vyrazila mlha. Neměl jsem zvlášť příznivý

výhled. Světlo jsem také neviděl. A tak jsem vyklouzl ven do vlhké nepříjemné mlhy.

Její výpary mě obklopily, otíraly se o můj obličej, jako by mi chtěly vtisknout polibek na přivítanou.

Kde tančilo to světlo?

Držel jsem se u zdi. Shora ke mně doléhaly hlasy.

Nějaká žena tam dorážela na muže, který jí bručivě odpovídal.

Neviděl jsem neznámého, ale cítil jsem ho.

Byla to pánská kolínská, která mě v této chvíli zalechtala v nose. Už jednou jsem se s ní setkal. Bylo to v Paolově pizza baru.

- 61 -

Blízko mě se pohyboval Sloane!

Obcházel jsem kolem.

Sloane mě neviděl. Zato já jeho ano. Stál už u zadních dveří a pokoušel se je otevřít. Jeho postava se míhala jako stín. Na okamžik rozsvítil baterku, aby se podívali na zámek.

V této chvíli zapomněl na opatrnost, a to byla moje šance, kterou jsem musel využít. Jako duch jsem se ocitl vedle něho.

Zabořil jsem mu chladné ústí pistole do nechráněných zad.

„Ani hnout, jinak střílím!"

Sloane sebou ani netrhnul. Zůstal skloněný a zeptal se tichým hlasem: „To jsi ty, Sinclaire?"

„Kdo jiný?"

„Tušil jsem to," řekl stále v předklonu a chechtal se na dveře. „O čem bychom měli spolu mluvit?"

„Zajímají mě skinheadi."

„Scotland Yard snad honí i holé lebky?"

„Pokud se za tím něco skrývá, tak ano."

„Co, prosím?"

„Ďábelský tygr, kterého také přezdívají Hardrockový

zombie."

„Slyšel jsem už o něm. Je to hudebník."

„Poněkud zvláštní."

„Jak dlouho tady budu stát?"

- 62 -

„Kde vězí Rudy?"

„Masíruje si holeň."

„To ti mám věřit?"

„Dokaž mi opak, policajte!"

To jsem pochopitelně nemusel. Ustoupil jsem a nařídil jsem Sloanovi, aby se narovnal.

Poslechl. Proklepal jsem ho pistolí, ale nenašel jsem žádnou zbraň.

„Odkdy běháš jen tak?"

„Nenávidím kanóny."

„To je dobře."

„A co bude teď?"

„Ty jsi chtěl ke Kitty, že?"

„Ne. V tomto domě jsou ještě jiní nájemníci. Pár z nich znám."

„Smím se dozvědět jejich jména?"

„Proč?"

„Jen tak."

„Stejně mě k němu nepustíš."

„Pravděpodobně ne."

Nespouštěl jsem zbraň ze Sloanových zad a on to dobře věděl. Proto neudělal nic, čím by mě mohl překvapit.

„Běž do chodby, Sloane!"

Otevřel dveře. Nepřestával jsem myslet na Rudyho.

Sloane by nikdy nepřišel sám. Jeho kumpán mu určitě kryl záda.

Mlha chránila Rudyho i mne. Když Sloane otvíral dveře, stoupl jsem si stranou.

Vtom jsem ho uviděl.

Rudy připomínal šedivý stín obklopený hustými obláčky mlhy.

- 63 -

Co mi vadilo, byl jeho postoj. Zvedl ruku, jako by chtěl něco hodit.

A Rudy měl nůž.

Vrhl jsem se na zem.

Něco zavířilo v mlze. Poměrně dlouhé, blýskavé - a nebezpečné.

Předmět zasáhl přesně.

Zaslechl jsem tupý náraz, tiché vydechnutí a potom jen vrznutí dveří, které opět zapadly. Na vnější straně visel Sunshine Sloane jako přišpendlený motýl. Na jeho zádech jsem objevil střenku nože, který trčel hluboko v jeho těle.

Rudy trefil svého vlastního komplice!

Celá věc netrvala déle jak tři nebo čtyři sekundy. Dost času na to, abych prožil počáteční šok z překvapení a také příležitost pro Rudyho, aby se ztratil v mlze. Mlha byla jeho ideálním pomocníkem. Ponořil se do ní jako do vody.

Už jsem ho nezahlédl, ale přesto jsem se pustil do pronásledování. Věděl jsem přibližně, kde se nachází vjezd. Mohl jsem rozsvítit baterku, ale vzdal jsem se okamžitě toho nápadu, abych neposkytoval dobrý cíl pro Rudyho.

Držel jsem se při domovní zdi a směřoval jsem doprava, kde měl být podle mého názoru vjezd. Stále jsem ho neviděl. Protivná mlha mi vehnala do očí slzy.

Rudyho jsem nezahlédl a nezaslechl. Podařilo se mu nehlučně zmizet.

- 64 -

Mlha se postarala o všechny zvuky, které doslova pohltila. Konečně jsem se dostal ke vjezdu.

Po Rudym ani stopy!

Vzdal jsem se dalšího pronásledování a vrátil jsem se zpět. Sloane ležel přede dveřmi na zemi a bránil jim, aby se mohly otevřít. Nůž ho zasáhl tak, že jsem mu nedával mnoho nadějí.

Nemohl jsem s ním pohnout, proto jsem mu stočil hlavu na stranu.

Ještě žil.

Přes jeho rty unikal chraptivý dech smíchaný s chuchvalci krve. Asi byly zasaženy i plíce.

Bylo otázkou, jestli Sloane přežije své zranění.

Poznal mě. „Sinclaire," zasténal. „Jsem ztracený. Jsem úplně v hajzlu. To bych si nikdy nepomyslel. Tenhle nůž se stal mým osudem, jak mi předpověděl jeden věštec. Věštba se splnila. Umírám."

„Dojdu pro lékaře."

„To je zbytečné. Rudy přece jen nebyl dobrý ochránce."

„Ale chtěl zasáhnout mě."

„Správně."

„Co je se skinheady? Kde se skrývají? Víš to?"

„Jasně."

„Řekni mi to, prosím."

Pokusil se o úsměv. „Každý den jeden dobrý skutek, co?"

„Pro mne za mne, když se na to díváš takhle."

„Dobrá," opět zasténal a zkřivil bolestí obličej. „Jsou...

jsou v Soho. Sto... Stodola."

„Cože?"

„Tak se jmenuje ta hospoda. Vypadá jako stodola. Tam

- 65 -

se zdržují. Běž tam a..." Náhle otevřel dokořán oči a znehybněl.

Sunshine Sloane byl mrtvý.

Musel jsem jeho tělo odsunout stranou, abych mohl otevřít dveře. Se stísněným pocitem jsem se vracel zpět.

Rozsvítil jsem. Kitty musela slyšet moje kroky, protože na mne čekala před bytem.

„Něco se stalo, že?" Určitě to vyčetla z výrazu mého obličeje.

„Ano."

„A co?"

„Sloane už je po smrti."

Ulekla se a ustoupila zpět do bytu. „Tys ho... víš, co myslím...?"

„Já ne, děvče. Byl to Rudy. Hodil po mně nůž. Já jsem uhnul a nůž zasáhl Sloana." Klesl jsem na židli. Měl jsem nervy napnuté k prasknutí. „Máš telefon?" zeptal jsem se.

„Ano." Přinesla přístroj.

Položil jsem si ho na kolena. Vytočil jsem jisté číslo ve Scotland Yardu, kterým jsem se spojil přímo s mordpartou.

Tam jsem podal hlášení.

Kolegové nebyli příliš nadšeni. Nadávali na mlhu, ale slíbili, že se dostaví co nejrychleji.

Potom jsem vytočil Sukovo číslo. Tentokrát jsem měl větší štěstí.

„Už ležíš v posteli?"

- 66 -

„Ne."

„Tak si natáhni sako a přijď."

„A kam? Co se vlastně stalo?"

Heslovitě jsem mu sdělil, co jsem doposud zažil. I Suko byl z toho celý vedle, když se dozvěděl o Hardrockovém zombieovi.

„A tenhle chlap se má prohánět po Soho?"

„Ano, viděl jsem ho a chci ho také zastavit."

„A teď jsi u té... no jak se jmenuje?"

„U Kitty. Musíš se vjezdem dostat k zadním dveřím."

„To už najdu."

Postavil jsem aparát na zem.

Kitty se opět posadila.

„Co je s tím zabijákem Rudym?"

Pokrčil jsem rameny. „Lituji. Všechno jsem prohledal, ale ztratil se mi v mlze."

Přikývla. „Vrátí se?"

„K tobě?" Zavrtěl jsem hlavou. „Tomu nevěřím, Kitty.

Ten má jiné starosti. Existuje jediný svědek vraždy a to jsem já. Buď mě vyhledá, aby mě zabil, nebo se schová a bude čekat, až se na všechno zapomene."

„Může jít za skinheady."

„Co by tam dělal?"

„Vysvětlil jim, že jsi zabil Sloana. I to by byla jedna z možností, nemyslíš?"

„Jistě, Kitty. Ale o tom jsem nepřemýšlel. Děkuji za tip.

Teď už vím, kde se ta banda shromažďuje a půjdu se do těch míst porozhlédnout."

„Ale ne sám?"

„Ne. Tentokrát se mnou půjde někdo, komu můžu stoprocentně důvěřovat. Ten už se postará, abych měl krytá

- 67 -

záda. Dovedu si docela dobře představit, že spolu se skinheady najdu i Ďábelského tygra."

„Jak se mu chceš postavit, až ho najdeš?"

Pokrčil jsem rameny. „Záleží na tom, jak bude reagovat."

„Je to vrah?"

Na čele mi naskočily vrásky. „Těžko říci, děvče.

Vycházím z toho, že to není člověk. Za lidskou maskou se skrývá nebezpečný démon. Nemrtvola. Loutka ovládaná Satanem nebo peklem. To teprve uvidíme."

„Nepůjdu s tebou."

Kitty řekla poctivě, co si myslí. Požádala mě o cigaretu.

Také jsem si zapálil.

Očekával jsem, že sem Suko dorazí ještě před výjezdovkou. Měl jsem pravdu. Ještě jsme nedokouřili, když se ozvalo klepání na dveře.

„To jsi ty, Suko?"

„A kdo jiný?"

„Pojď dál."

Kitty se polekala, když ho uviděla. V koženém saku vypadal trochu divoce.

Suko Kitty pozdravil a řekl: „Viděl jsem mrtvého. Není to pěkný pohled."

„Blízko něho jsem ležel i já."

„To je tak, když tě člověk nechá samotného." Suko zavrtěl hlavou. „Proč tě chtěli zabít?"

„To nebude dlouhé vysvětlování."

Podrobně jsem svého přítele zasvětil do celého případu.

Zopakoval jenom, že o Ďábelském tygrovi nikdy předtím neslyšel.

„Jsem také zvědavý na toho tajemného Aristida. Jakou

- 68 -

roli může hrát?"

„Nemám zdání, Suko. Ale určitě má nějaký motiv.

Nikdo se bez příčiny nepotuluje ulicemi Soha s nabitým automatem v ruce."

„To je pravda."

Konečně dorazili kolegové z oddělení vražd. A kdopak má dnes službu? Muž se starým plstěným kloboukem. Šéf inspektor Tanner. Hodil po nás zlým pohledem.

„Johne, to je zločin hnát mě v tomhle počasí do této proklaté čtvrti."

„Pláčete na nepravém hrobě, šéfinspektore."

„Byla to normální vražda?"

„Ano a já znám vraha."

Zatímco Tannerovi lidé plnili své úkoly na dvoře, vysvětloval jsem kolegovi, co se stalo.

„Rudy," zamručel Tanner. „To jméno jsem určitě někde slyšel. V podsvětí ho jistě znají. Dostaneme ho, na to se spolehni."

„Také si to myslím," odpověděl jsem a myslel jsem přitom na to, co Suko a já máme ještě k dispozici.

Tanner ukázal na Kitty. „Ona také hraje nějakou roli v tomhle dramatu?"

„Ne, Kitty by měla být spíš oběť. Ale to je naštěstí zažehnáno." Usmál jsem se povzbudivě na Kitty a ona mi to oplatila.

„Je v nebezpečí?" zeptal se Tanner, který to ovšem velmi dobře věděl. Přejel si rukou přes obličej a posunul si klobouk do týla.

„Už ne," odpověděl jsem. „Teď se jedná o jiné věci."

„Démonické?"

„Správně."

- 69 -

Tanner se ušklíbl. „V tom případě můžeme s mými chlapci vypadnout."

„To můžeš."

„Skvělé. Půjdu dolů za svými lidmi. Hodně štěstí."

„To budeme potřebovat."

Kitty zavrtěla hlavou. „Nevzpomínám si, že by policajti... hm, policisté byli někdy tak lidští."

„Lidé se musí jenom blíž poznat. My jsme také jenom lidé a do toho počítám i své uniformované kolegy. Není pro každého jednoduché nosit za relativně nízký plat kůži na trh. Velmi často se zapomíná, že policie chrání především občany."

„Já si na to vzpomínám."

Můj pohled padl na hodinky. „Ještě není půlnoc,"

zamumlal jsem. „Je nejvhodnější doba něco podniknout, Suko."

„Půjdeme, Johne?"

„Ovšem."

Rozloučil jsem se s Kitty. Suko už stál v chodbě. Děvče na mě zamrkalo.

„Škoda, že existují lidé, kteří poznali v mládí jen samé špatné věci."

Pohladil jsem ji po tváři. „Kitty, jsi ještě příliš mladá.

Možná se ti to povede."

Pokrčila rameny a současně sklonila hlavu...

Hustou, vločkovitou mlhou se plížila černě oděná

- 70 -

postava. Muž, který se už jednou objevil a naučil svého protivníka, co je to mít strach.

Teď opět pátral.

Přízrak, člověk, který se objevil zničehonic a během krátké doby způsobil rozruch v Soho.

Aristide!

Jenom on věděl, kdo ve skutečnosti je. Jenom on znal motiv, který ho hnal vpřed.

Musel najít Ďábelského tygra, musel. Už jednou selhal.

Podruhé se to nesmělo opakovat. Nyní šlo o všechno.

Znal Soho natolik dobře, aby nezabloudil i v husté mlze.

Cílevědomě

řídil

své

kroky,

vyhýbal

se

kolemjdoucím a pod dlouhým pláštěm ukrýval zbraň.

Nikdo z těch, kteří kráčeli proti němu, netušil, že je po zuby ozbrojený.

Ale cítili, že s ním není něco v pořádku. Všimli si, jak z něj vyzařuje sebejistá síla, a proto se mu raději vyhnuli.

Spolkla ho mlha.

Několikrát se znovu objevil v místech, kde mlha mírně prořídla. Jako bledý přízrak pokračoval v cestě.

Jeho myšlenky se točily kolem muže jménem John Sinclair, kterého nazývali lovcem duchů. Aristide už dávno věděl, že jejich setkání nelze zabránit. Sinclair se mu ale nesměl plést do cesty. Ďábelský tygr byl jenom jeho záležitost. On měl důvod splnit slib, který dal. Když si našel dobrý úkryt, zastavil se a větřil jako šelma při číhání na kořist.

Hledal a číhal. Jednou musí někde něco zaslechnout.

Nechovali se nehlučně. Právě naopak. Kde se objevili, tam byla spousta povyku. Stejně jako u Ďábelského tygra, toho Hardrockového zombieho, nad nímž držel ochrannou ruku

- 71 -

samotný Satan.

Prostřednictvím té prokleté hudby chtěl dostat mladé lidi pod svá křídla. Na Satana se Aristide nechystal, chystal se na Ďábelského tygra.

Rychlými kroky přešel úzkou ulici. V té chvíli přijíždělo pomalu auto. Řidič se ulekl, když zahlédl Aristida ve slabém světle lucerny. Na okamžik se rozevřel Aristidův dlouhý plášť a vykoukla hlaveň zbraně.

Jako duch zmizel osamělý muž v mlze. Myslel na skinheady.

Ďábelský tygr v nich našel ty nejlepší komplice. Typy, které obalamutil falešnými hesly a využíval je pro své ďábelské plány.

Soho není všude místem zábavy. Jsou zde zákoutí, která jsou určená k demolici. Majitelé obchůdků už dřív přestěhovali své krámky na jiná místa. Místo nich se tu objevily krysy. Čtyřnohé i dvounohé.

Aristide to věděl. Samopal měl nabitý. Kdo se mu postaví do cesty, s tím rychle skoncuje. V pizzerii ještě převládla milost před právem. Ale s tím je konec. Bylo to jenom varování. Teď půjde do tuhého.

Spíš dosáhl opaku. Své protivníky rozdráždil.

Věděl, kde se skinové scházejí. Nebylo lehké to zjistit.

Dobře tajili místo svých srazů, ale Aristide na to stejně přišel.

To místo se jmenovalo Stodola.

Staré, delší dobu opuštěné skladiště si skinové zkrátka přivlastnili.

Tam se členové bandy setkávali. A nejen oni. Přijížděly sem i jiné skupiny skinheadů z celého okolí.

V Soho jich bylo nepočítaně. Ve Stodole oslavovali a

- 72 -

pořádali bujné pitky.

V této části města, kde z Glamouru nebylo možno dohlédnout na Oxford Street, se nikdo nestaral o povrch vozovky. Stěží zakryli vydrolená místa. Až se tu bude všechno obnovovat, natáhnou nový asfaltový koberec.

Ještě před dvěma lety tu Stodola nestála tak sama. Ale časem zbořili budovy kolem ní a tak se tu tyčila jako pomník v opuštěné krajině. Za jasného počasí by si Aristide netroufl přiblížit se k budově. Dnes mu noc a mlha poskytly svůj ochranný plášť.

Na okraji velkého prostranství se zastavil a odhrnul plášť. Nechtěl už déle ukrývat zbraň. Svíral ji pevně v ruce.

Stodolu ještě neviděl. Aristide naslouchal. Potom se přikrčil a plížil se opatrně dopředu. Po budovách, které tu dřív stály, zůstala jen hromada sutin, které nikdo neodklidil.

Kameny, staré železo smíchané s prachem, omítkou a zbytky zařízení. Tady by se uživilo několik bagrů.

Něco zaslechl.

Tvrdý rytmický hluk.

Byla to muzika - ale ne taková, kterou by si posluchač

přál slyšet. Ďábelský tygr nebo Hardrockový zombie hrál něco jiného. Tvrdší, zuřivější, pekelnější melodie.

Podíval se na hodinky.

Do půlnoci bylo ještě daleko. Ďábelský tygr se patrně objeví až v tuhle dobu. I on, jak se zdá, dodržoval hodinu duchů.

Aristide ostře nasál vzduch a rychle se přikrčil, když z husté poletující mlhy zazněly rachotivé zvuky.

Přijížděli motorkáři...

Muž se otočil. Našel si dobrý úkryt za hromadou suti.

- 73 -

Opatrně vysunul hlavu přes hromadu a zahlédl bledé oči reflektorů, které tančily v mlze. Poskakovaly nahoru a dolů, když motocykly najely na nějakou prohlubeň.

Motocykly projely v nevelké vzdálenosti od něj. Musela tudy vést nějaká cesta.

Aristide si velmi dobře všiml, kam měli namířeno. I pro něho byla cesta tím pohodlnějším řešením. Aspoň nemusí šplhat přes hromady toho hrozného nepořádku.

Čekal tak dlouho, dokud těžké stroje nezmizely v mlze.

Potom se pustil za nimi. Velmi brzy utichly i motory motocyklů.

Prostranství se opět ponořilo do ticha.

Aristide postupoval opatrně.

Z válející se mlžné stěny zazněl tvrdý smích. To se bavili dva skinheadové.

„Přijde dnes večer, jak slíbil. Ďábelský tygr nám předvede, co nám nabízí samo peklo."

„Nebo také ne," zašeptal Aristide. Bezděčně sevřel pevněji samopal.

V jeho očích se zablýsklo. I kdyby ho obklíčilo tisíc skinheadů, žádnému z nich by se nepodařilo odvrátit ho od jeho úkolu.

O něco později zahlédl mdlé světlo, které brzy opět zmizelo. Oba skinheadi vstoupili do Stodoly.

Aristide se vydal v jejich stopách. Jistil se na všechny strany. Ústí samopalu přitom směřovalo k noční oblačné obloze.

Před ním se objevila jakási temná, nepravidelná hmota.

Teprve když se přiblížil, zjistil, o co se jedná.

Stály tam v řadě motocykly skinheadů a rockerů.

Musel je obejít, aby se dostal ke Stodole.

- 74 -

Zahlédl obrysy budovy.

Byla vysoká a hranatá. A jako spousta jiných věcí obklopená mlžnými závoji. Nikde žádné světlo. Budova působila dojmem sevřené pěsti v šedočerné tmě.

Místo přinášející strach. Ďáblovo rejdiště. Ale on ho odsud vyžene, na to mohou vzít jed.

Otočil hlavu doprava a podíval se na zbraň. Mlha ji obalila vlhkým filmem.

Neviděl žádné strážné.

I přesto zachovával Aristide nejvyšší opatrnost. Nesmí skinheady podcenit. Znali nejrůznější fígle a dovedli využívat moment překvapení.

Jako v tomto okamžiku.

Hrozně se na sebe rozzlobil, když ho ti druzí i přes jeho opatrnost překvapili. Najednou stáli před ním, jako by vyrostli ze země.

Stejně jako většina ostatních byli vyzbrojeni dřevěnými baseballovými pálkami.

„Kdo jsi?"

„To se tě mohu zeptat i já, mladíku."

„Za tebou je ještě jeden," řekla holá lebka a zasmála se.

„Ale to je prosté. Z ty uděláme my..." Poslední slova spolknul, protože skinhead za jeho zády poznal, s kým mají tu čest. „Nejsi náhodou ten vzteklý pes z boudy s pizzou?"

„To není žádná bouda s pizzou," řekl klidně Aristide.

„Ale můžu tě uklidnit, jsem to opravdu já." Náhle uskočil stranou, takže na něj skinové nedosáhli svými pálkami.

A zvedl samopal.

Oba skinheadi stáli před ním. Jako hypnotizováni zírali do hlavně samopalu, jehož ústí střídavé mířilo na menšího a na většího z nich. Uvažoval, jak by je dostal ze hry.

- 75 -

Dobrá, mohl střílet, ale přál si to vůbec?

„Zahoďte pálky," zašeptal ostře.

Pustili své obušky na zem, jako by je pálily.

Aristide spokojeně kývl. „Ano, to je dobře," řekl, „to je velmi dobře."

„Co chcete?"

„Mohu vás prostřílet jako řešeto, přátelé!"

„Ano!" řekl dlouhán třesoucím se hlasem.

„Mohu s vámi provést něco jiného. Záleží na tom, jak se budete chovat. Chtěl bych například vědět, kolik vám podobných idiotů se tu dnes večer slezlo a čeká na Ďábelského tygra. Tak to vyplivněte, rychle!"

„Nemám zdání."

„Mám ti prostřelit tu holou lebku?"

„Já to nevím. Možná dvacet nebo dvacet pět. Nepočítal jsem je."

„Dobrá. Jak se dostanu dovnitř?"

„Přímo dveřmi."

„A je tady ještě nějaký vchod?"

„Ano, ale musíte vylézt na střechu. Tam jsou vikýře, které se dají zvednout."

„Skvělé. Kdy přichází?"

„My nevíme. Někdy v hodině duchů."

„To znamená mezi dvanáctou a jednou hodinou."

„Tak nějak."

„Otočte se!"

Třásli se jako osiky, ale otočili se. O chvilku později se přestali chvět. Aristide dvakrát uhodil a trefil přesně.

Toporně se zhroutili. Zachytil je, aby se hlavami neuhodili o zem. Potom je zatáhl mezi motocykly a nechal je tam ležet.

- 76 -

Informace, které od nich získal, byly důležité. Dveřmi v žádném případě nemohl, Cesta přes střechu nebyla zrovna ideální. Musel se nějakým způsobem dostat nahoru.

Aristide vycházel z toho, že požární žebřík se většinou nachází na zadní straně budov. Rozběhl se tam. Už ho nikdo nezadržel.

Zastavil se u zdi a odvážil se rozsvítit baterku.

Potřeboval se tu trochu rozhlédnout. Z haly se stále ozývala rytmická hudba, do níž se mísily hlasy a řinčení rozbíjených lahví.

Mlha bránila v rozhledu, ale stejně našel brzy žebřík.

Byl to úkol pro fyzicky zdatnějšího člověka. Aristide se však považoval nejen za zdatného, ale i za cílevědomého.

Konec žebříku visel nad ním. Když vyskočí, může dosáhnout na nejspodnější příčku.

Upevnil samopal na širokém opasku. Potom se vymrštil s nataženýma rukama. Zachytil se příčky. Současně nad sebou zaslechl zaskřípění, jako by něco povolovalo ve zdi.

Žebřík byl upevněný na hácích.

Zůstal viset a přemýšlel, jestli žebřík udrží váhu jeho těla. Rozhodl se pokračovat v lezení.

Žebřík vydržel, nevytrhl se.

Namáhaný kov několikrát zasténal. Tu a tam trochu povolil, ale stále držel ve zdi.

Aristide šplhal dál. Opatrně kladl ruce a vytahoval se, dokud noha nedošlápla na příčku.

Žebřík se znovu začal chvět. Zarachotil. Vypadalo to dost nebezpečně. Aristide zašilhal nahoru. Čekal, že se žebřík utrhne.

Nestalo se. Pokračoval tedy v cestě.

Člověk podobný přízraku v mlze vystupoval po zdi

- 77 -

prázdné budovy nahoru. Hodně riskoval. Pospíchal. Ale zevnitř ho naštěstí neviděli. Všechno přikryla šedivá mlha.

Na zadní straně budovy se nenacházela žádná okna.

Stěna byla šedivá a ušpiněná. Bylo vlhko. Špína a rez vytvořily na příčkách tenkou vrstvičku, po které klouzaly ruce. Aristide měl štěstí, že se nezřítil.

Krátce předtím, než dosáhl cíle, nastala kritická situace.

Žebřík se při přenášení těžiště rozkmital ještě víc, ale všechno nakonec dobře dopadlo. Potom už nebylo těžké pro osamělého lezce přehoupnout se přes okraj střechy.

Před sebou uviděl vlhkou střechu. Narovnal se a uvolnil samopal z úchytky. Pohyboval se pomalu a opatrně. Musel počítat s tím, že i na střechu umístili hlídku.

Ale nikdo tu nebyl.

Zato uviděl okna. Sestávala ze silných skleněných cihel, které tvořily čtverec.

Bohužel byly neprůhledné. Navíc se na ně přilepila snad stoletá špína.

Jak by mohl otevřít takové okno?

Aristide hledal dál. Postupoval systematicky a počítal s tím, že uprostřed střechy bude okno, které by mohl otevřít.

Měl štěstí.

Jeden ze světlých čtverců byl otevřený. Dalo se s ním dokonce posunovat. Zvenčí by je nikdy neotevřel.

Přes jeho obličej se kmitl úsměv. Teď se nacházel téměř

u cíle.

Mezera byla zatím dost malá, aby mohl získat přehled o tom, co se děje dole. Aristide se staral, aby si našel nejvýhodnější polohu. Přitom klečel vedle okenního otvoru.

Nikdo ze shromážděných skinheadů nevzhlédl vzhůru.

- 78 -

Příliš se zaměstnávali sami sebou.

Aristide se mohl pohodlně uvelebit a všechno z výšky dobře pozorovat.

Ti dole se chovali zcela nenuceně. Někteří z nich dřepěli na zemi. Vytvořili přitom velký kruh.

Nikdo nevstupoval do jeho středu. I na jeho okrajích seděli přítomní tak těsně vedle sebe, že se nedalo procházet.

Aristide si uměl představit, pro koho je kruh určený.

Všichni čekali na výstup Ďábelského tygra.

Ten se zatím držel v pozadí. Aristidovi to přišlo náramně vhod.

Rozhlížel se, jak to nejlépe šlo. Místnost ozařovala světla reflektorů, které rozestavili do rohů. Jejich vějíře dostatečně prosvětlily velkou halu. Občas před nimi převrávoral některý ze skinů.

Aristide nemohl na tu dálku rozeznat, jestli byl opilý

nebo ne. Každopádně nebyly jejich pohyby přirozené.

Kymáceli se v rytmu úryvků hudby, která duněla z přinesených reproduktorů.

Jenom několik skinheadů stálo. Většinou dřepěli v kruhu a čekali na svého pána a mistra.

Aristide přemýšlel o tom, že se bude muset pravděpodobně dostat dolů. Skočit se neodvážil, vzdálenost byla příliš velká. A nikde neviděl žebřík.

Jak se dostat dolů?

Vzal automat a zapudil myšlenku na jakýkoliv skok.

Sklonil hlaveň a mířil šikmo dolů. Na jeho rtech se kmitl chladný úsměv.

Měl vynikající polohu. Kdyby chtěl, stačilo jen nepatrně pohybovat zbraní zprava doleva, aby mohl ostřelovat celý

- 79 -

kruh.

To nebyla zanedbatelná výhoda.

Nikdo se nepodíval vzhůru.

Buď naslouchali melodii, nebo se cítili dostatečně silní.

Někteří z nich volali Ďábelského tygra. Častokrát někdo z kruhu sedících vyskočil, zvedl ruce do výše a zařval jméno Hardrockového zombieho.

Aristide sebou pokaždé trhl. V jeho očích se nebezpečně zablýsklo. Kdyby se snad nepodařilo holé lebky rozehnat a dál by vzývali Ďábelského tygra, potom by se jim zle vedlo.

Následky by si nesli sami. Jak to vypadalo, muž na střeše se stával předem vítězem.

Zatlačil hlaveň zbraně ještě hlouběji a naklonil ji. Jeho prst se přiblížil ke spoušti a s rozkošnickou radostí obejmul chladný kov.

„Bůh vám buď milostiv," vydechl tiše, „jestli se teď

nepostavíte na moji stranu. Tentokrát to bude jiné než, v pizzerii..."

Žil jsem už v Londýně delší dobu a znal jsem Soho lépe než můj přítel Suko.

Trochu jsem se předtím vychloubal svými znalostmi této čtvrti. Ale rychle jsem byl vyvedený z omylu.

Kdybychom se řídili podle mne, už bychom dávno zabloudili v mlze. A byl to právě Suko, který nás vždycky přivedl na správnou cestu.

- 80 -

„Na tvou odpovědnost," řekl jsem.

„Souhlasím."

Suko se nezmýlil. Vedl mě uličkami naplněnými mlhou, které se hodily spíš do časů Jacka Rozparovače, známého vraha žen z minulého století.

Na jedné křižovatce jsme zastavili a nechali jsme kolem sebe projíždět auta. Tu a tam se ozvaly houkačky. Z dálky doléhala hudba a přidušené hlasy. Všechno působilo až

příšerně nenormálně.

A teď hlavně klid. I naše pohyby se zpomalily a převládla opatrnost.

Přešli jsme ulici. Teď už jsem věděl, kde se nacházíme.

Byli jsme v asanační zóně, kde stály domy určené k prodeji, které jejich majitelé před nějakou dobou opustili.

Bylo nad slunce jasné, kdo nyní řádil v těchto domech.

Dvounohá a čtyřnohá zvěř, která se bála vyjít na denní světlo.

„To je Stodola!" Suko zůstal stát a natáhl před sebe ruku.

„Kde?"

Ušklíbl se na mě. „Vzadu za tou stěnou z mlhy. Ale dávej pozor, kam šlapeš. Jsme na zbořeništi a válí se tady plno kamenů, zbytků omítky a zapomenutého nářadí."

Při chůzi jsem zvedal nohy. Byla to opravdu hotová překážková dráha. Cestou, která ke Stodole vedla, jsme se nemohli pustit, protože by nás mohli skinheadi objevit.

Před námi se válely a tančily cáry mlhy. Občas do nich zavál vítr. Potom vytvářely nové tvary jako pohádkové bytosti ze světa duchů.

Suko zůstal stát. Jeho postava se téměř ztrácela v mlze, jako v mléčné polévce.

- 81 -

„Co je?"

„Slyším hudbu!"

„Jakou hudbu?"

„Ne tu, kterou mám rád. Je to tvrdý rock."

„To bychom mohli brzy natrefit na Ďábelského tygra."

„Nemám zdání."

„Běž napřed!"

Měli jsme se ještě víc napozoru. K tomu jsme museli počítat s tím, že skinheadi rozestavili stráže, které hlídaly dům. Zatím se nám nikdo nepřipletl do cesty. A zůstalo to tak i pro příští minuty, kdy se z mlhy vynořily obrysy předmětů, v nichž jsme rozeznávali motocykly.

„Motorky," usmál se Suko. „A stojí pěkně v řadě. Ať se mi potom někdo pokusí vyvrátit, že skinheadi nemají smysl pro pořádek."

„Ale jenom u motorek. Jinak u nich vládne nepořádek a chaos."

Divil jsem se, že u motorek nestojí žádná hlídka.

Suko se na to díval trochu jinak. „Něco jsi mi o těch skinech vyprávěl. Jestliže jsou tak dokonale vázaní na toho Hardrockového zombieho, tak potom chce být každý u toho, když se objeví. I hlídky. Kromě toho je chrání mlha."

Našli jsme cestu, po které jsme se pustili přímo k cíli. Z

mlhy postupně vyrůstala Stodola. Přinejmenším její široká přední strana.

Jméno Stodola bylo poněkud přehnané. Před námi stála tovární hala. Skinheadům mohla připadat jako stodola.

Mně tak nepřipadla. Za dva roky už nebude stát. Možná tady najdeme divadlo nebo kino.

Suko spěchal víc než já. Šel opět napřed. Já jsem ho kryl zezadu.

- 82 -

Můj přítel věděl, do čeho jsme se pustili. Varoval jsem ho před skiny a také jsem mu ještě jednou připomněl muže se samopalem.

Jmenoval se Aristide. Neobvyklé jméno. Stejně jako jeho nositel.

Pocházel snad z Francie nebo jiné země? Objevil se v Soho jako přízrak a v této čtvrti se bezmála stával legendou.

Přede mnou zaznělo známé zasyknutí. Vyrazil je Suko.

Současně se zastavil a mávl na mě rukou. Byl jsem okamžitě u něj.

„Tamhle, vidíš to?"

Přítel ukazoval na zem, kde se rýsovaly obrysy postavy s holou lebkou.

„To je pravděpodobně hlídač."

„A o krok dál leží další."

Spolehnul jsem se na jeho slova a nepátral jsem dál.

„Kdo by to mohl být?"

Přítel si otřel vlhký obličej. „Myslím na tvého nového známého."

„Aristide." Přikývl jsem. „Myslím, že máš pravdu."

„Nejsou mrtví. Jenom je omráčil. Není to žádný

zabiják."

„To jistě ne. Jenom se ptám sám sebe, kdo to může být.

Jaký má k tomu motiv. Musí Ďábelského tygra hodně nenávidět, když se odváží postavit celé bandě."

„Jaký vztah mají skinheadi k Tygrovi?"

Pokrčil jsem rameny. „Podle mého názoru je pro ně obrazem vůdce. Dává jim sílu, kterou potřebují pro své řádění."

Suko si mnul zamyšleně bradu. „To nevypadá dobře."

- 83 -

„Také si to myslím." Nemělo smyslu déle vyčkávat a vést plané řeči. „Podívejme se na tu záležitost zblízka.

Dříve nebo později k tomu stejně musí dojít." Oknem jsme zahlédli světlo. Slabý svit, který se marně dral ven.

„Oheň to není," řekl jsem tiše.

„Takže vycházíš z toho, že náš přítel se ještě neobjevil."

„Správně."

Pokračovali jsme v cestě a objevili jsme dveře. Ne, byla to spíš vrata. Skládala se ze dvou kovových křídel natřených šedou barvou. Stékaly po nich kapky sražené páry.

Všechno bylo vlhké a protivně lepivé. I na mém nepromokavém kabátu se zaperlila voda.

Stáli jsme před dveřmi a hleděli jsme nerozhodně jeden na druhého.

„Jak to uděláme?" zeptal se Suko. „Jako vždy?"

„Nevím. Tohle nejsou dveře od bytu." Vytáhl jsem berettu. „V každém případě si musíme krýt záda."

„Dobrá. Myslíš taky na Rudyho?"

Zatraceně, na toho jsem úplně zapomněl.

Suko zahlédl můj vyděšený pohled.

„I on tady někde může číhat. Má tě určitě plné zuby."

„No ovšem."

„Popiš mi ho."

Rychle jsem mu dal Rudyho popis. Potom nám nic nebránilo vstoupit do Stodoly.

Zaslechli jsme hudbu. Tvrdé bubnování, ale žádný zpěv.

Dralo se jistě z nějakého reproduktoru.

Vrata měla obyčejnou kliku. Suko už na ni položil ruku.

Souhlasně jsem přikývl.

„Kupředu," řekl jsem.

- 84 -

Provedl to s nejvyšší opatrností. Dveře se pochopitelně neotevřely bez rámusu, ale hlasitá hudba všechno přehlušila.

Nahlédl jsem do Stodoly a mohl jsem být spokojený.

Nikdo se o nás nestaral.

Skinheadi seděli na zemi v kruhu a škubali sebou v rytmu práskajících zvuků.

Podle mne to byla příprava na ještě větší kravál. Kývl jsem na Suka a spustil jsem ruku se zbraní. Suko už

nemusel otvírat vrata dokořán. Protáhl jsem se vzniklou skulinou a postavil jsem se do tmavého místa, kam nedosahovalo světlo reflektoru.

Suko mě následoval. Jak jsme předpokládali, nikdo nás nezpozoroval. Suko se postavil nehlučně vedle mě.

„Nevšimli si nás."

„To je dobrý začátek."

Stáli jsme velmi výhodně nedaleko reflektoru, který byl stejně jako další tři namířený doprostřed haly.

Tam seděli skinové. Pouze jeden z nich ještě stál. Byl urostlý, širokoplecí, v ruce držel nedopitou láhev ginu.

„Sedni si už!" Hoch s mutujícím hlasem zařval na svého komplice.

Ten však nechtěl. „Ještě si líznu!"

Jiný ze skinheadů se zvrátil dozadu. Natáhl ruku a chytil stojícího za pravý kotník. Krátké trhnutí a postižený se válel na zemi.

Ostatní souhlasně tleskali. Láhev se rozbila a skinhead se válel v jejích střepech.

S přihlouplým výrazem v obličeji se napřímil. S velkou námahou udržoval rovnováhu.

Hlava mu stále padala na prsa. Vypadalo to, že v

- 85 -

příštích okamžicích usne.

Neustále jsem se rozhlížel kolem Pátral jsem po Rudym, protože mi ten chlap nešel z hlavy.

Opravdu tady nebyl.

Zato skinheadi. A ti se poznenáhlu dostávali do té správné nálady.

Seděli na místech, ale přitom se neustále rytmicky kývali a zvedali ruce trhavými pohyby do výše.

Přitom vykřikovali stále stejné slovo, kterému jsem zpočátku nerozuměl. Když jsem se však pozorněji zaposlouchal, zjistil jsem, že se jedná o jméno, které mělo působit jako zaklínadlo.

Ďábel!

Vyvolávali ďábla, vyvolávali Tygra, aby se konečně objevil.

Zašilhal jsem na hodinky.

Půl jedné. Začala hodina duchů.

Uvidíme, co se bude dít dál.

Povykovali. Jednotlivé hlasy se vzájemně překřikovaly.

Ďábel byl pro ně nejvyšším božstvem. Skinheady jsem považoval za pomatené blázny, žádné démony. Byli svedení k tomu, aby si na svůj praporec vepsali násilí jako své životní poslání. Ale koneckonců to byli lidé, proti kterým jsem nemohl tak bezohledně postupovat.

V takové tísni jsme se ocitali dost často. A to využíval ďábel, aby se lstí zmocnil slabých lidí a zneužíval je ke svým nekalým cílům. Museli jsme za všech okolností ovládat více uskoků než on, abychom postižené vysvobodili z jeho vlivu.

Seděli a stále se pohybovali. I ten namol opilý. Jeho pohyby však byly mnohem pomalejší a jakoby ospalejší.

- 86 -

Náhle se všechno změnilo.

Někdo vypnul hudbu. Ještě bylo vidět neklidné trhavé pohyby rukou, ale i ty ustaly.

Rozhostilo se ticho.

Halou se ozývalo hlasité supění. V silném světle reflektorů poletovaly obláčky páry vycházející z úst shromážděných skinheadů.

Byli téměř vyčerpaní. Proto chvíli trvalo, než opět nabrali dech a přihlíželi, jak jejich vůdce s poněkud nemotornými pohyby vstal.

Mně i Sukovi bylo okamžitě jasné, co má v úmyslu.

Chystal se přednést projev. Ještě jednou přehlédl své kumpány, spokojeně kývl a potom vykřikl dvě slova, která pro ně znamenala všechno.

„Peníze a moc!"

Tato slova se bohužel nehodila jen na skinheady. Znal jsem spoustu lidí, kteří rovněž podlehli této droze. Ať už se jednalo o politiky, manažery nebo docela obyčejné lidi.

Ani oni si ji neuměli odepřít. Ale skinheadi si zvolili vpravdě ďábelskou cestu, aby jí dosáhli.

Peklo stálo na jejich straně a staralo se o to, aby byli stále mocnější.

Suko na mě pohlédl a přikývl. Věděl jsem, co mi tím chce sdělit. Oba jsme naslouchali ječivému hlasu rozvášněného vůdce skinheadů.

Byl v ohromné formě. Pravou nohu vysunul dopředu.

Ruku sevřel v pěst. Při řeči se předkláněl dopředu a v jeho očích se rozhořel fanatismus. Široce otevřenými ústy opakoval první dvě slova.

„Peníze a moc, moji přátelé! Dostaneme obojí. Sám ďábel nám to slíbil. Přichází k nám v podobě Ďábelského

- 87 -

tygra. Přináší s sebou hrůzu a děs! Dá nám sílu, kterou potřebujeme, abychom ovládli Soho. My změníme tuhle čtvrť ke svému obrazu. Lidé se budou chvět strachem, stejně jako policajti, které sem pošlou."

Když vyslovil slovo policajti, začali ostatní bohapustě povykovat. Vykřikovali něco o tom, že je roztrhají na cucky a přitom tloukli zběsile svými pálkami do podlahy.

Byl to malý zázrak, že je přitom nezničili.

Podívali jsme se se Sukem jeden na druhého. Cítili jsme nepřátelství skinheadů takříkajíc na vlastní kůži.

Suko se zeptal: „Mám přivést posily?"

Byl jsem proti tomu. „Ne. Tolik policistů pohromadě by je zbytečně provokovalo. Kdyby zjistili, že policie obstoupila Stodolu, začali by zmatkovat. Vždyť oni vlastně ani nevědí, co dělají."

„Jak myslíš."

Skinhead mluvil dál. „Dnes, přátelé, dnes je Noc dlouhých nožů. Čekáme na Ďábelského tygra. Slíbil nám, že se objeví. Jestli mu budeme důvěřovat, budeme neporazitelní. Nikdo nás nemůže svést z naší cesty, rozumíte? Nikdo!" Divoce se zasmál a zatřásl holou lebkou. „Potom budeme v Soho představovat moc, kterou nikdo nezlomí!"

Trhavým pohybem spustil ruku a zamířil jí do prázdného místa v kruhu.

„Ďábelský tygře!" zařval. „Zjev se! Nezklam nás! Jsme tvými služebníky. Uděláme, co budeš chtít!" Při posledních slovech se zapotácel vyčerpáním a s námahou se posadil zpět na své místo v kruhu.

„Vypnout světlo!" zasípěl ještě. „Krucinál, zhasněte reflektor!"

- 88 -

Jeden ze skinheadů vstal. Zmizel kdesi v hale, kde se nacházel vypínač.

Reflektor zhasl.

Všechno pohltila tma.

V prvním okamžiku jsme také nic neviděli. Trvalo nějakou chvíli, než jsme se rozkoukali. Nad námi bylo o něco světlejší pozadí než tady dole. Objevil jsem, že hala má skleněnou střechu.

Skinheadi se proměnili v jednolitou masu dřepící v nastalé tmě.

Také jejich vůdce seděl.

„Jde do tuhého," řekl Suko. Opatrným pohybem vytáhl svůj démonický bič. Lehce šlehl a z otvoru vyklouzly tři prameny, které zůstaly viset nad znečištěnou podlahou.

Přetáhl jsem si řetízek přes krk a spolu s křížem jsem ho zastrčil do kapsy.

Ještě jednou jsem pohlédl nahoru, protože jsem předpokládal, že Ďábelský tygr přijde odtud.

Jak už bylo řečeno, střecha se skládala ze skleněných tabulí stejně zaprášených jako všechno kolem.

A právě tam se něco rýsovalo.

Možná mne mýlily tenké cáry mlhy, které se proháněly halou.

Ne, někdo byl na střeše.

Tam, kde se mlha trochu ztrácela, jsem zahlédl postavu.

Chtěl jsem na ni upozornit Suka, ale už bylo pozdě.

Objevil se Ďábelský tygr přezdívaný Hardrockový

zombie!

- 89 -

Ale jakým způsobem!

To byla podívaná. Pekelný výstup, který se nevyskytuje v žádném scénáři.

Jako by se ve středu kruhu přímo v zemi nacházely malé trysky, ze kterých náhle z podzemí vyšlehly plameny a vytvořily plápolající kruh pekelného ohně, který však nepálil.

Zahlédl jsem Sukův postranní pohled. Vytušil jsem jeho otázku a hned jsem na ni odpověděl.

„Ano, to jsem už zažili" vydechl jsem tiše.

Skinheadi ani nedutali. Téměř nábožně tam dřepěli a zírali na plamenný kruh, jehož jazyky se mihotaly červeným svitem a ve středu převládala studená modř.

Potom přicházel on!

Opět velký výstup. Uvnitř kruhu se z nicoty vytvořilo vzdouvající se Něco. Temná spirála, která se otáčela kolem vlastní osy, jako by chtěla předvést Vítův tanec.

Byl to Ďábelský tygr!

Předtím ještě přízrak. V následujících vteřinách se pronikavě změnil.

Čím rychleji se otáčel, tím víc se zahušťovala jeho postava.

Z jemné pavučiny se utvářel člověk. Velice zvláštní typ stejně jako rockeři.

Ještě dvě nebo tři otáčky a jeho postava nabyla pevných tvarů.

Dokonce i řetěz z malých smrtihlavů, který obtáčel býčí

- 90 -

šíji, svítil rudě v roztančených plamenech. Hlava působila rozpliznutým dojmem, jako by se měla každým okamžikem rozpustit. Měl na sobě kalhoty a vestu černé jako uhel. Ohnivé jazyky se otíraly o jeho mohutné tělo.

Na hlavě mu stál chomáč červeně a žlutě zbarvených vlasů. Kdyby se měl k něčemu přirovnat, pak snad ke kříženci člověka a gorily. Tenhle Hardrockový zombie byl šeredný.

Oběma rukama svíral svou takzvanou zbraň - kytaru.

Pro něho to byla zbraň, z níž se drala pekelná hudba.

Působila na slabé lidi svým kouzlem a dostávala je do područí Satana.

Zatím jeho pahýlovité prsty ležely klidně na desce nástroje. Otáčel se, aby ho všichni viděli.

Přitom zvedl ruce a s nimi kytaru do výšky. Odraz plamenů zatančil v jeho tmavých zorničkách.

Poté zaujal původní postoj. Také mezi skinheady nastalo hemžení. Připravovali se jako šelma ke skoku.

Nikdo z nich nezamířil pohledem do pozadí haly, kde jsme stáli. Ďábelský tygr přitahoval jejich pozornost.

Seděli těsně u kruhů plamenů, aniž by některého z nich spálily. Ale pokud se jich plameny dotkly, museli pocítit chlad, protože některým z nich naskakovala husí kůže.

Ďábelský tygr zvedl pravou paži, jako by chtěl udeřit do strun a vyloudil první akord.

Strnul v pohybu. Ještě vyčkával.

Napětí vrcholilo. Ani nám se nevyhnulo.

„Zasáhneme už?" zaslechl jsem Sukův šepot.

Pokrčil jsem rameny. „Ne, snad zatím ne."

„Vadí ti něco?"

„Ne přímo, ale pohřešuji někoho."

- 91 -

„Toho..."

„Správně, Aristida."

Znovu jsem pohlédl ke stropu. Něco tam nehrálo. Viděl jsem mlhu a...

Ďábelský tygr spustil ruku. Uhodila do strun.

Zazněl první, neobvykle tvrdý akord. Jako bouřka se přehnal halou.

Tohle byla pekelná hudba. Nebyla vůbec melodická, ale ječivá a naplněná těmi nejhoršími pocity, které chtěl Hardrockový zombie přenést na své posluchače.

Vydal ze sebe výkřik.

Ostrý, příšerný rámus srovnatelný se zahučením cirkulárky, když narazí na kov. Přitom se obličej ďábelského hudebníka změnil. Otevřel ústa dokořán, takže z obličeje již mnoho nezbylo. Vypadalo to, jako by se chystal příští tóny spolknout.

Mezi skinheady proběhlo trhnutí. Byli už připraveni přijmout poselství.

Znovu zaduněl akord.

Tentokrát

jiný,

než

si

shromáždění

skinové

představovali. Včetně mne a Suka.

Nebyl to zvuk kytary, ale bušící staccato samopalu...

Střelec seděl na střeše vedle otevřeného okna, kterým se do Stodoly drala mlha. Rozdělila se pod stropem a klesala pomalu níž a níž.

Dlouhý snop kulek z automatické zbraně zametl halu.

- 92 -

Kulky se odrážely od podlahy, kde vyrývaly dlouhé rýhy v betonu a bušily do stěn.

Byl to Aristide!

Oba jsme pohlédli nahoru. Byla tma. Světlo ohně stěží dosahovalo až ke střeše. I přesto jsme objevili osamělého mstitele, který se postavil tak, že hleděl přes ústí zbraně dolů do haly.

„Já jsem tadyyy...!" zařval. „Vy jste na mne zapomněli, ale já jsem na vás nezapomněl. Jsem tady. Tahle noc bude výjimečná, to si pište. Ale já budu diktovat, co se bude dít.

Ať na to nikdo nezapomíná, jinak se nedožije rána!"

Skinheadi seděli jako zaražení. Nemohli pochopit, co se děje. Seděli v palbě, chtěli se tomu bránit, ale nevěděli jak.

Další salva, tentokrát kratší mířila těsně vedle nich a v zárodku umlčela všechny jejich pokusy něco podniknout.

„ Zůstaňte sedět!" křikl shora Aristide. „Jenom zůstaňte pěkně v klidu. Chci někoho jiného - chci Ďábelského tygra!"

I ten, jehož poslalo samo peklo, postřehl jeho křik.

Ustoupil o krůček zpět a zaklonil ohromnou hlavu, aby se podíval nahoru.

„Ano," ozval se Aristide. „Takhle je to výborné. Jenom pěkně stůj, protože tě mám na mušce!"

„Nemůžeš ho zabít," vykřikl skinhead s přeskakujícím hlasem. „To se ti nepodaří."

„To je moje věc, jestli ano nebo ne. Ale s takovými ubohými kreaturami, jako jste vy, budu mít slitování. Chci ušetřit vaše životy, proto poslouchejte moji radu. Vstaňte a opusťte halu. Nasedněte na své motocykly a zmizte odsud.

Tady se brzy rozpoutá peklo a já za nic neručím."

To Aristide jistě nemohl. Varoval skinheady a myslel to

- 93 -

dobře. Jenže oni se konečně dočkali okamžiku, kdy se Ďábelský tygr nacházel v jejich blízkosti a chtěl jim ukázat vše, co slíbil. Nebylo pro ně návratu. Ani před ústím automatu.

Podobně smýšlel i Suko. „Nevypadá to dobře, Johne,"

zašeptal.

„Zatraceně, máš pravdu."

„Co budeme dělat?"

„Musíme zastavit Aristida."

„A co ti ostatní?"

„Nemám zdání, co tady chceš dokázat. Postarej se o Aristida. Já se tady trochu rozhlédnu." Dříve než jsem mohl ještě něco dodat, byl Suko pryč.

„Vy ještě přemýšlíte?" křikl shora Aristide. „To si tak málo ceníte života?"

„Ty nás nedostaneš," odpověděl rozhodně vůdce skinheadů. „Ty ne!"

„Pomátl ses? Nevidíš, že vás Hardrockový zombie pustil k vodě? Ani se nepohne. Zničím ho. Ale vy..."

„Aristide!"

Můj hlasitý výkřik přerušil jeho slova.

Zmlkl.

Vystoupil jsem dopředu. I skinheadi mě slyšeli. Předtím se zajímali jen o Hardrockového zombieho. Teď jsem se tady najednou objevil i já a na jejich obličejích se mísil úžas s nepochopením.

Na střeše se hlasitě rozesmál Aristide.

„Sinclaire!" zavřískl. „Zrovna Sinclair. To jsem si mohl myslet. Co tady pohledáváte?"

„Mezi jinými vás!"

„Jak milé!"

- 94 -

„Co máte proti Ďábelskému tygrovi? Proč se za ním tak zuřivě ženete?"

„Vy zatím nevíte, kdo to je."

„Ale ano, nemrtvola."

„Velmi správně. Někdo, kdo už předtím žil, Sinclaire.

Ale jeho vyhlídky na slušný život byly velmi nepatrné jako u mnoha jeho vrstevníků a tak se ocitl mezi skinheady.

Tam přece jen objevil určitý smysl života, jenže to bylo falešné zdání. Vsadil svou kartu na peklo, ďábla nebo Satana. Začal jim sloužit a udělal všechno, co po něm žádali. Ale ďábel není tak štědrý. Když ho vzal pod svou ochranu, požadoval po něm i jeho duši, jak se často píše ve starých legendách. Aby ji dostal, musel mladík nejdřív zemřít. Ďábel po něm žádal, aby spáchal sebevraždu. A Tygr se zabil. Už předtím ho jeho kumpáni nazývali Tygrem. Nikdo nepřišel na jeho pohřeb, který se ani nekonal, protože Tygr opustil rakev. Tentokrát jako oživlá mrtvola, která dostala nové jméno. Ďábelský tygr nebo Hardrockový zombie. Tady chtěl připravit půdu pro příchod pekla. Nejdřív se k němu přidali skinheadi, potom rockeři a nevím kdo dál. To nebezpečí přichází z pekla, Sinclaire. Ale to jste určitě pochopil."

„Já to vím, Aristide. Ale vy mě udivujete. Proč ho honíte s takovou ctižádostivostí?"

Dlouho neodpovídal. Ale když promluvil, nezněla jeho slova tak nenávistně, spíše trpce.

„Nemyslíte, že měl také otce?"

Zbledl jsem.

„Chcete tím říct, že vy...?"

„Správně, Sinclaire, právě to chci říci. Já, Aristide, jsem otcem tohoto nevděčníka..."

- 95 -

To byl blesk z čistého nebe. I skinheady jeho přiznání překvapilo. Ohlíželi se jeden po druhém a nebyli schopni jediného slova.

„Proč nic neříkáte, Sinclaire?"

„A co mám k tomu dodat? To jsem samozřejmě nevěděl."

„Ale teď už to víte!" Jeho hlas zněl o poznání ostřeji.

„Já jsem voják. Mám smysl pro čest. V minulosti jsem udělal chybu. Nemohl jsem ho zastavit dřív, než se z něho stal zombie. Teď ho zastavím, na to můžete vzít jed!"

„Samopalem?"

„Jistě."

„Ne, Aristide, to se vám nikdy nepovede. Promiňte.

Kulkami ze samopalu nikdy nezabijete výtvor pekla. To je nad vaše síly, chápete? Nikdy ho nevyřídíte."

„Pokusím se o to, Sinclaire. Také on..."

Proti Aristidovi zazněl hlučný smích. Vyrazil ho ze sebe Ďábelský tygr. Potupný, příšerný smích, který vyplnil celou Stodolu. Smích plný ďábelské radosti.

„Tak střílej," řval. „Střílej, otče!"

Hardrockový zombie se téměř válel smíchem.

Aristide se znovu pohnul. „Ne, ne!" vykřikl ještě jednou.

Vystřelil - a trefil!

Salva letěla šikmo dolů. Kulky se ponořily do plamenů

a zmizely.

- 96 -

Ale Ďábelského tygra naplňovala pekelná radost. Znovu udeřil do strun, které vydaly stejný zvuk jako předtím Aristidova zbraň.

Bylo to příšerné!

Samopal se odmlčel. Buď Aristide pochopil, že se svou zbraní nic nezmůže, nebo mu došly náboje.

Také údery do strun utichly. Znovu se rozhostilo ticho.

Skinové se drželi zpět, i když mnohým přelétl výsměšný

úsměv po tváři.

Byli svědky toho, jak nepřemožitelný je jejich idol. A to bylo velmi nebezpečné. Zoufale jsem přemýšlel, jak bych mohl vnést uvolnění do této vypjaté situace. Doufal jsem přitom v Sukovu podporu.

Skinheadi zatím neměli nejmenší tušení o jeho existenci. Soustředili svou pozornost na mou maličkost.

Zvlášť jejich vůdce. „Vidíš sám, policajte, že je nepřemožitelný. A stejně nepřemožitelní budeme brzo i my. Nikdo nás nezastaví. Kdo se nám postaví do cesty, toho zničíme!"

Ostatní začali povykovat. Jako jeden muž postupovali proti mně. Stejně jako u Paola pohupovali před sebou hrozivě svými pálkami, aby mě dobili.

Od Ďábelského tygra se jim dostalo nezbytné podpory.

Dobře věděl, jak jsem nebezpečný. Měl stále na paměti naše první setkání.

„Ano," vykřikoval ze svého ohnivého kruhu. „Zničte ho! Chci vidět, jak se vaří v pekelném ohni. Neberte žádné ohledy! Bude první obětí na naší cestě do věčnosti."

Přicházeli.

Vytáhl jsem berettu.

Zase jsem se ocitl v bryndě.

- 97 -

Ve vzduchu visela touha po násilí.

Vtom se ozval Aristide: „Jestli si někdo z vás myslí, že už nemám náboje, tak je na velkém omylu. Mám sebou dostatek munice."

Aby podpořil svá slova, vystřelil dlouhou dávku nad holými lebkami skinheadů, kteří se úlekem zastavili.

„Rozmyslete

si,"

vykřikl

otec

Hardrockového

zombieho, „jestli chcete tuto postavu následovat i ve smrti."

Někteří pošilhávali po plamenech, čehož si povšiml i Aristide.

„Promiňte, přátelé, nemohu brát ohled na nikoho.

Klidně skočte do plamenů. Teď se budete řídit tím, co chci já. Prokážu vám laskavost. Pěkně se seřaďte a beze zbraní opustíte tento lokál. Jasné?"

„Ne, my...!"

„Ještě jedna pitomá poznámka, holá lebko, a vpálím to do vás."

Vůdce skinheadů se odmlčel. Rozhlížel se kolem sebe a očima hledal pomoc u ostatních, ale jeho kumpáni váhali.

Ďábelský tygr neopouštěl kruh plamenů. Pravděpodobně by byl potom zranitelný.

Situace teď vypadala podstatné příznivěji.

„Nebudu déle čekat. Já..."

Příští Aristidova slova zanikla v nadávce. Podíval jsem se nahoru, co se děje. Všechno se obratem změnilo.

Vedle Aristida se objevila ještě jedna postava. Vynořila se jako duch.

Víc jsem neviděl, ale poznal jsem, že vytrhla Aristidovi zbraň.

Potom udeřila.

- 98 -

Aristide padl.

Otevřené okno se mu stalo osudným. V jedné chvíli to vypadalo, že zůstane viset, ale ten druhý ho postrčil.

Tělo se řítilo do hloubky jako kámen. Při dopadu jsem na okamžik zavřel oči. Když jsem je opět otevřel, uviděl jsem ve vikýři Rudyho hlavu.

„Teď mám zbraň!" zařval. „Dostaneš, co si zasloužíš, policajte."

Vystřelil po mně!

Bylo mi jasné, že Rudy dovede zacházet se samopalem stejně dobře jako s nožem. Naštěstí jsem nezměnil své postavení. Protože se skinheadi nehýbali, vrhl jsem se jako štika k zemi a doplazil jsem se do skrovného úkrytu za reflektorem.

Sotva jsem se tam dostal, zasvištěly kolem mě kulky.

„Žiješ ještě, policajte?" křikl Rudy mezi střelbou.

Odplazil jsem se dál.

„Počkej, další salva..."

Vystřelil. Tentokrát měl špatnou mušku.

Potom se ozval ještě jeden hlas.

„Odhoď zbraň, zabijáku!"

Byl to Sukův hlas.

„Neee!"

Rudy znovu vystřelil.

Ale Suko měl dost času, aby zamířil a vystřelil dřív než

on.

- 99 -

Střelil jen jednou.

Stál někde ve tmě.

Kulka prolétla podél střechy - a našla svůj cíl.

Zaslechli jsme, jak Rudy vyhekl. Současně se schoulil do klubíčka. Samopal mu vypadl z rukou. Padal stejnou cestou jako Aristide. Těsně vedle něho třeskl o zem.

Rudy zůstal na střeše. Náraz ho odhodil dozadu, až se zapotácel.

Jen s obtížemi se držel na nohou. Oběma rukama hledal, čeho by se zachytil. Potom se zhroutil.

Netušili jsme, jestli přežil nebo ne. Každopádně se poměr sil opět změnil.

Za ohnivým kruhem se mihla postava. Byl to Suko.

Dřív než se skinheadi vzpamatovali, držel samopal v ruce. Obešel ho, aby se dostal do zorného pole holých lebek.

Já jsem se mezitím postavil na nohy. Nic se mi nestalo, jenom plášť bude potřebovat vyčistit.

„Teď si zahrajeme naši hudbu," řekl suše Suko a zamával zbraní.

Skinheadi byli v posledních minutách jako opaření.

Vůbec nevěděli, na čem jsou.

Přišel jsem z druhé strany a berettu jsem svíral v levičce.

„Máme vás v křížové palbě," varoval jsem je. „Tak nedělejte žádné hlouposti."

Pokračoval jsem dál, protože jsem se chtěl přesvědčit, co je s Aristidem.

Možná ještě žil. O skinheady jsem se nebál. Byli u Suka v dobrých rukou.

Poklekl jsem vedle tmavě oděné postavy.

- 100 -

Hlavu měla nepokrytou. Asi někde při pádu ztratila baret. Vedle hlavy se rozlévala kaluž krve.

Obličej vyhlížel příšerně bledý. Oči však zůstaly otevřené a také řasy se pohybovaly, i když zde nebyl žádný

průvan.

Žil ještě?

Položil jsem prst na tepnu a ucítil jsem slabý puls. To mě trochu uklidnilo.

Díval se na mě.

Nemohl se pohnout, jenom se upřeně díval.

„Dojdu pro lékaře," zašeptal jsem.

„Ne, žádného doktora. Dej mi ránu z milosti, Sinclaire.

Prosím tě, dej mi ji!"

„Vy žijete, Aristide, a patrně budete žít dál."

„Co by to bylo za život? Cítím, že jsem si pořádně pochroumal páteř. Už se nikdy nepohnu. Dostali mě, když

jsem chtěl splnit svou povinnost. Prosím, Sinclaire..."

Ztěžka dýchal. Stěží popadal dech. V žádném případě jsme s ním nesměli hýbat.

„Ne, něco takového po mně nemůžete chtít!"

„Tak... tak mi dej pistoli!" Na jeho čele vyvstal pot a matně se leskl.

„To také ne!"

„Chci zemřít!"

„Budete žít!"

„Jako mrzák?!"

Náhle se rozplakal.

Postavil jsem se.

„Promluvíme si později. Je tu ještě jedna věc, kterou je třeba vyřídit. Však víte, váš syn..."

„Už není mým synem," slyšel jsem Aristidův šepot. „Už

- 101 -

to není můj syn.

Nechal jsem muže ležet. Zatracený život. Ať mi promine, ale nemohl jsem splnit jeho přání.

Vedle mne se objevil Suko.

„Co je s ním?"

„Ještě žije."

„Cože?"

„Ano, ale zbytek života stráví patrně na vozíčku.

Zatraceně drahá cena. Chtěl, abych ho zastřelil."

„To přece nejde," řekl Suko a nespouštěl přitom oči ze skinheadů.

„To si myslím."

„Teď se postaráme o ty holé lebky," řekl přítel. Aniž

bych něco zpozoroval, podařilo se mu sehnat je dohromady. Stáli tu jako stádo ovcí. Vystrašení, bojácní.

Své zbraně odhodili na zem. Pálky tu ležely jedna přes druhou a vytvořily slušnou hromadu.

Vynořil jsem se za nimi.

„Váš čas se naplnil," sdělil jsem jim. „Ďábelský tygr už

vám nemá co sdělit. Prohrál. Časy zombieho minuly, přátelé."

Jejich vůdce s mečivým hlasem to nechtěl připustit.

„Vrátí se zpátky! Vrátí se! Nikdo nemůže Ďábelského tygra zabít. Ani vy ne. A policajti vůbec ne."

„Nedělej si iluze. Máme k tomu své prostředky.

Chceme vám ušetřit ten pohled. Zmizíte tak, jak si to přál Aristide. Jeden za druhým půjdete ke dveřím. Potom nasednete a zmizíte z tohoto kraje. A navždy."

Váhali a čekali na vůdcovo znamení.

Na můj vkus to trvalo až příliš dlouho.

Vytáhl jsem ho ze skupiny a poklepal jsem ho po

- 102 -

rameni, dřív než jsem ho definitivně popostrčil ke dveřím.

„Neznáš cestu?"

Vztekal se: „Svině..."

„Drž hubu!"

Už nic neříkal a šel.

S hlavou vraženou mezi rameny se blížil k východu.

Tím dal znamení ostatním.

Skinheadi ho následovali.

Šli poslušně za sebou jako žáčci v základní škole, když

je vedou do třídy.

Byli nebezpeční, nevzdávali se lehce, proto jsme na ně po celou dobu mířili našimi zbraněmi. Jejich šéf se už

ztratil ve tmě.

Dveře zůstaly otevřené. Mračna husté mlhy se drala do Stodoly. Poletovala po místnosti jako nehlučné obrovské míče. Pohltila i odcházející skinheady. Zmizel poslední z nich.

Suko zavřel dveře. Zevnitř měly zástrčku, kterou nyní zasunul.

Potom se otočil ke mně a hleděl kamsi přes moje rameno.

„Tak," řekl, „co uděláme s muzikantem?"

Ptal jsem se sám sebe, proč se Ďábelský tygr nestáhl zpět do podsvětí.

Věří, že má ještě šanci?

To nemůže být pravda. K tomu nedojde. Byl

- 103 -

zplozencem pekla a musel se vrátit zpět.

„Vezmeme ho do kleští?"

Přikývl jsem. „To bude nejlepší."

„Dobrá."

Suko se pohnul. Chtěl se postavit tam, kde stál předtím.

Tentokrát blíž k oknu.

I já jsem se vydal na cestu.

První krok, druhý.

Měl jsem pocit, že k něčemu musí dojít.

Nikdy předtím se mi nestalo, že by se oživlý mrtvý

vzdal bez odporu.

Ani tenhle zombie by se neměl chovat jinak. Po třetím kroku se pohnul i on.

Jeho ruka sebou škubla, udeřila do strun a halou se hnal dunivý akord.

Za ním další a další.

Ta muzika mne celého vyplnila. Měl jsem dojem, že mi někdo neustále buší do hlavy, jako by ji chtěl rozbít na padrť.

Ale stále jsem pokračoval v chůzi i když drobnějšími krůčky. A potom jsem uviděl něco strašlivého.

Suko se zhroutil na zem!

„Johne," slyšel jsem ho vyjeknout, dřív než padl na zem. „Ta zatracená muzika..."

Stodolou duněly temné údery. Nepotřeboval jsem dlouho přemýšlet.

- 104 -

Skinheadi ještě neodjeli. Slyšeli hudbu a chtěli zpátky.

Naštěstí Suko zavřel dveře na závoru.

Ani se nepohnul. Ležel na zádech, ruce a nohy natažené.

Proč ale já ještě neležím na zemi? Patrně jsem byl pod ochranou kříže. Ale stejně jsem měl těžkosti, protože Hardrockový zombie hrál stále divočeji.

I když se přitom řehnil a poskakoval na místě, skutečnost byla mnohem vážnější. Dunivý rytmus do mne bušil a hlava se mi mínila rozskočit.

Tohle dokázal zombie?

Zvedl jsem pravou ruku. Beretta mi ztěžkla, jako kdyby to byl kus olova. Upustil jsem ji na zem.

Ďábelský tygr hrál dál. Chtěl mě zničit prostřednictvím své hudby.

Jeho síla se zdvojnásobovala. Jeho těstovitý obličej se úděsně zkřivil. Všechno bylo nějak nakřivo. Nos, oči, uši i ústa se už nenacházely tam, kde by je člověk hledal.

Ďábelská maska.

Vypadala jako namalovaná. Znamení toho, kdo je jeho vládcem.

Dosud jsem se přiblížil jenom k hořícímu kruhu. Kdyby se mi ho podařilo překonat, mohl bych zvítězit. K tomu jsem musel vytáhnout z kapsy svůj kříž. Nebylo to snadné.

Dalo mi to pořádně zabrat.

Po obličeji mi v potůčcích stékal pot. Stál jsem těsně u ohně. Ještě stále jsem se držel na nohou a potácel jsem se z jedné strany na druhou.

Ďábelský tygr ale hrál dále.

Chtěl ze svého nástroje vyždímat všechno, co se dalo.

Stěny haly odpovídaly ozvěnou. Celou Stodolu vyplnila

- 105 -

pekelná melodie.

K tomu ještě Hardrockový zombie vykřikoval něco, čemu se těžko dalo říkat text.

Jak daleko to ještě bylo k tomu nepropustnému ohnivému kruhu? Krok nebo dva?

Všechno mi tančilo před očima. Naštěstí se mi podařilo vytáhnout kříž. Cítil jsem jeho teplo. Ano, reagoval. To mi dodalo odvahu, protože na krátkou chvíli zmizel i tlak v hlavě a já jsem opět viděl všechno jasněji.

Oheň, za ním postava s výrazem Satana v obličeji.

Předváděl se. Přicházelo veliké finále, ve kterém chtěl využít všech prostředků, které mělo peklo k dispozici.

Ale já také.

Suko stále ležel naproti mně a nehýbal se. Pekelná hudba ho úplně odrovnala. Možná se dokonce nacházel pod vlivem kouzla Ďábelského tygra. Kdo to však mohl tušit?

Postupoval jsem dál.

Nyní jsem zvedl kříž, natáhl jsem ruku a vstoupil jsem do plamenů.

Tygr zařval.

Strašlivě zařval, protože viděl, že jsem ani neshořel, ani jsem se neroztavil jako kulky ze samopalu.

Překonal jsem plameny.

Můj kříž mě chránil. Jasně svítil a v jeho záři pomalu zanikaly plameny.

Stále ještě tvořily kruh, v němž se pohyboval Hardrockový zombie.

Náhle nechal kytaru klesnout. Přitom s ní pohazoval ze strany na stranu, jako by to bylo kyvadlo.

„Tak ne," řekl jsem důrazně a přiblížil jsem se k němu o

- 106 -

další krok.

Vtom se zvedl Suko.

Stalo se to bez předchozího varování. Sledoval jsem, jak můj přítel vstává.

Co se s ním stalo?

V jeho očích se objevila pomatenost a zapomnění.

Upíral zrak pouze na služebníka pekla.

Stejně tupě zírali i skinheadové. Proboha, snad se Suko také nenachází pod vlivem kouzla Hardrockového zombieho?

Skinheadové byli venku. Ozýval se odtud hrozný

rámus. Suka ode mne odděloval ohnivý kruh. Chystal se ho překonat.

Netušil jsem, co se stane potom. Zaútočí na mne nebo ho zničí plameny?

Ďábelský tygr přebíhal ze strany na stranu. Pohyby rukou jako by vybízel Suka, aby vstoupil do kruhu.

Nastal příznivý okamžik, kdy mne Hardrockový zombie ztratil ze zorného pole, protože se soustředil na Suka.

Přistoupil jsem k němu. Vypadalo to, jako by se dva přátelé chtěli obejmout na přivítanou. Pro jednoho z nich však bude takové objetí smrtelné.

Ďábelský tygr zařval, jako by ho napíchli na rožen, ve chvíli kdy jsem se ho dotkl svým křížem.

Současně sebou trhl i Suko, jako by se probouzel z hlubokého snu. Ve stejném okamžiku málem vkročil do plamenů. Teď se opět zhroutil na zem.

Pode mnou se rozpouštěl zombie.

Změkl a klesl na zem. Z jeho nohou zbyly jen pudinku podobné pahýly. Horní část těla se zbortila a pozvolna i s neforemnou hlavou vytvářela velkou kaluž, z níž stoupal

- 107 -

zápach síry. V jejím středu jsem ještě zahlédl na jediný

okamžik úšklebek svého úhlavního nepřítele Asmodise.

Zmizel Hardrockový zombie a zmizely i plameny. Co zůstalo, byl jen škraloup, kterému říkali Ďábelský tygr...

Pomohl jsem Sukovi na nohy. Hleděl na mne, jako bych nebyl z tohoto světa.

„Co se děje?" zašeptal. „Najednou jsem měl pocit, že mi pukne hlava." Zahlédl můj úsměšek. „Ty vypadáš."

„A jak?" Poodešel jsem k Aristidovi. Přežil útok a nabyl dokonce vědomí. Kývl jsem na něho. „Můžete být klidný, Aristide. Vyřídil jsem vaši záležitost."

„Je...?"

„Ano. Váš syn už neznamená žádné nebezpečí. Pro nikoho z toho bláznivého světa."

Náhle ztichl... ale stejně musím přivést lékaře.

Spolu se Sukem jsme kráčeli k východu a odstrčili jsme závoru. Otevřeli jsme vrata.

Skinheadi stáli přímo před námi jako strašidelný houf duchů. Vytvořili hradbu z lidských těl, ale nechopili se nás.

„Ďábelský tygr dohrál své poslední sólo," řekl jsem tvrdě. „Už neexistuje. Soho si může oddechnout. A vy konečné vypadněte!"

Mlčky se obrátili.

Jejich sen byl zničen.

Zlý, nebezpečný sen.

Budou žít dál a možná pochopí, že je nutno, aby změnili

- 108 -

svůj život.

Z nejbližšího telefonního aparátu jsme zavolali záchranku. Protože je mizerné počasí, bude to nějakou chvíli trvat. Mezitím jsem vyšplhal na střechu.

Vedle otvoru ležel na zádech Rudy. Určitě už stál před nejvyšším soudcem. Muži, který mě chtěl zabít, jsem nyní sám zatlačil oči.

Potom jsem si zapálil cigaretu a hleděl jsem na špinavě šedivou oblohu.

Byla přesně hodina po půlnoci.

Konec hodiny duchů...

KONEC

- 109 -