Jason Dark

JOHN SINCLAIR

SPECIÁL 013

SANDRA A

VRAŽDÍCÍ MASKA

- 2 -

„Potom přišel, zmocnil se mě a táhl mě do věčnosti,“ řekl můj přítel Bill, zase se opřel a čekal na mou reakci.

Nadzvedl jsem obočí. Úsměv se mi příliš nepovedl, protože Billův obličej zůstal smrtelně bledý.

„Co se stalo potom? Zemřel jsi?“

„Copak bych potom seděl tady?“

„To sotva. Něco se však muselo stát,“ hádal jsem.

„To je pravda. Maska mě unesla...“

Nerozuměl jsem mu ani slovo, protože Sandra a vraždící maska mi dosud cestu nezkřížily...

- 3 -

Bill odpověděl: „Maska a já. Ona mě unesla. O tom jsem ti už podal zprávu.“

„Dobrá, dostal ses taky do nějaké místnosti.“

Kývl a promnul si koutky očí. Přitom potřásal nechápavě hlavou. „To, co ti teď řeknu, je nesmysl, ale souhlasí to do nejmenších podrobností. Byli jsme v místnosti a tam maska prohlásila, že bych jí měl obstarat tělo.“

„Jaké tělo?“

„Její vlastní.“

„Takže to byla pouze maska bez těla. Rozuměl jsem tomu dobře?“

„No ovšem.“

„Kde se teď nachází tělo?“

Bill na mne pohlédl s výčitkou v očích. „Johne, to byla, s dovolením, hloupá otázka. Nemám zdání, kde se nachází tělo. Proto ho mám najít.“

Dopřál jsem si další lok.

Bill i já jsme se dosud považovali za normální lidi. Otázkou bylo, zda se za ně může vydávat policista s poněkud bláznivým zaměřením a novinář

na volné noze, který měl za sebou věci, nad kterými zůstával rozum stát.

Bill postřehl, že se ve mně odehrává vnitřní boj.

„Ty mi nevěříš, co?“

„Ano, ale jde to náramné ztuha.“

„Právě ty, Johne. U tebe jsou přece normální i ty nejméně pravděpodobné věci.“

„Dobrá. Vyhledali tě, abys našel tělo pro masku.“

„Ano. A unesli mě.“

„A kde se to odehrálo?“ Byl jsem velice zvědavý na odpověď.

„V mé posteli Vytáhli mě z postele.“

Strnul jsem úžasem. „Jen tak?“

., Jistě.“

„A co na to tvoje žena Sheila?“

Bill zamyšleně usrkával whisky. „Sheila nic nezpozorovala. Ani Johnnymu a naší vlčici Nadine nebylo nic nápadné. Tak je to.“

„Ale naštěstí ses vrátil zpátky.“

„To nepopírám. Když dobrodružství skončilo, nacházel jsem se znovu v posteli. Sheila ještě spala spánkem spravedlivých. Všechno bylo jako dřív.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Možná vteřinu nebo dvě.“ Bill si nalil trochu sody do sklenice. „Věč-

- 4 -

nost nezná pojem času.“

Koukal jsem, jak se nápoj zaperlil. Můj pohled putoval od napěněné sklenice k velkému oknu. Déšť na něm vytvářel svůj vlastní vzorek. Kapky bušily do okenní tabule. Byl to obrázek typického podzimního počasí s přeháňkami a bouřkami. Sheila nebyla doma. Dnes večer odešla s Johnnym do cvičení. Ráda brala chlapce s sebou a jemu se to také líbilo.

Udělali jsme si s Billem pohodlí. V krbu praskala smolná polena.

Drobné jiskřičky se rozletovaly na všechny strany. Ale neviditelné chapadlo je všechny pochytalo a vtáhlo zpět do komína.

„Co říkala Sheila tvému dobrodružství?“

„Neví o tom. Chtěl jsem o tom nejdříve promluvit s tebou. Jsem rád, že sis pro mě našel čas.“

„To je v pořádku, Bille. Ďábelský tygr už neexistuje. Předevčírem jsme ho se Sukem poslali zpět do pekla k jeho pánovi. A teď přijdeš ty.“ Hleděl jsem na podlahu a tiše jsem se usmál. „Kdybych tě neznal, Bille...“

„To není výplod mé fantazie, Johne. Věř mi.“

„Dobrá, nic takového jsem neřekl. Jenom pátrám po motivu. Tahle pří-

hoda musí mít nějaký důvod.“

„Maska požaduje tělo.“

„Jak vypadá?“

„Je stříbřitá a strnulá. Z očí vyletují krvavě červené záblesky.“

„Mluví?“

„Ano. Nevím, jestli jsem slyšel skutečná slova nebo se telepaticky přenášela do mých myšlenek. V každém případě jsme spolu rozmlouvali.“

Vytáhl jsem z krabičky cigaretu.

„Dej mi také jednu.“

Přisunul jsem Billovi krabičku.

„Tak ještě jednou, starý brachu. Maska tě unesla do nějakého prostoru nebo dimenze na druhé straně věčnosti. A tam ti uložila úkol.“

„Správně.“

Vyfoukl jsem kouř do výšky. „Dala ti nějaký pokyn, kde bys měl začít hledat tělo, které požaduje?“

„Ne, ani slovíčkem.“

„Žádný tip?“

„Vůbec nic. To je ten problém. Nevím, kde mám začít.“

„Pokud začneš.“

Bill mi porozuměl. „Ty si myslíš, že bych měl tuhle nesmyslnou pří-

- 5 -

hodu prostě ignorovat?“

„To by bylo to nejlepší. Přinejmenším tak dlouho, dokud se ti maska znovu neohlásí.“

„To není špatný nápad.“ Bill svraštil čelo a prohrábl si husté hnědé vlasy. „Víš, Johne, známe se už zatraceně dlouho. Nejsem žádný strašpytel, to je ti přece známo. Mám neodbytný pocit, že mě někdo pořád pozoruje.

Já i moje rodina se nacházíme v neviditelném obklíčení. Proti tomu se musí něco podniknout.“

„Jistě. A co?“

„To je právě náš problém.“

„Nejdříve by se musela ohlásit maska.“

Bill se potutelně ušklíbl. „Můžeš se pokusit zavolat ji. Třeba přijde.“

„Poslouchej.“ Zamáčkl jsem cigaretu. „Maska s tebou mluvila. Nebylo ti nic nápadné?“

„Jak to myslíš?“

„Jakou řečí hovořila? Neznělo to starozákonně? Mluvila s tebou tak, jako bych to svedl i já?“

„To ti neřeknu.“ Bill se náramně bavil. „Vyslovila jen jedinou větu.

Chtěla tělo. A já jsem jí ho měl najít.“

„Bez dalších pokynů?“

„Správně.“

„To je k ničemu. Nemůže přece...“

„Určitě mě nevyhledala bez příčiny, Johne. Maska dobře ví, co dělá.

Když mě oslovila, musela být přesvědčená o tom, že já jsem ten pravý, kterého potřebuje. A já bych měl přinejmenším tušit proč. Rozumíš?“

„Jasně.“

Bill si zaťukal prstem na čelo. „Musel bych hodně rozmýšlet, jestli jsem v minulosti neměl něco společného se stříbrnou maskou.“

„A přišel jsi na něco?“

„Prolistoval jsem celý svůj život a nemohu si nic podobného vybavit. A co ty?“

„Nemám zdání. Ne, pokud vím.“

„Co budeme dělat?“

„Počkáme, až se znovu objeví a zopakuje svou žádost.“

„A já svolím.“

„Potom musíme začít hledat.“

„Jistě. Otázkou je, kde se to má odehrát?“

- 6 -

„Říkáš, že maska je ze stříbra?“

„Vypadalo to tak.“

„Moje kulky jsou také ze stříbra.“

„Ale posvěceného.“

„Souhlasí. Avšak může se stát, že i masku vyrobili z posvěceného stříbra. Osoba, která ji nosila, zemřela a z nějakého důvodu nemůže najít svůj posmrtný klid. Co tomu říkáš?“

„To je docela možné.“

„Ale také nemusí, já vím. V dnešní době nikdo neběhá po ulicích s maskou.“

„Ale dřív ano. Když si vzpomenu na filmy o rytířích. Tam často vy-stupovali maskovaní hrdinové. Černý rytíř, muž se stříbrnou maskou, která znetvořila jeho obličej.“

Luskl jsem prsty. „Konec konců, Bille, to by mohla být pěkně horká stopa.“

„Museli bychom si znovu promítnout staré filmy o středověku.“

„Zadrž. Dávám raději přednost literatuře. Na mou duši nevím, kde začít.“

„Neexistuje nějaký odborník, který se zabývá maskami?“

„Známe několik historiků. Zítra bychom si s nimi mohli promluvit.“

„Ale zatím nás čeká dlouhá noc.“

„Správně, Bille. Domníváš se, že zase k něčemu dojde?“

„Vlastně ano. Maska na mne silně naléhala. Zdálo se, že má velmi na-spěch. Chce mít zpět tělo. Zatím jsem pro ni nic neudělal a počítám s tím, že mi brzy nasadí palečnice, aby mě donutila jednat. Unesla mě úplně ne-pozorovaně. Najednou jsem byl pryč. Zmizel jsem. Jen tak. Dodnes si to neumím vysvětlit.“

„V každém případě se nepohneme dopředu, jestliže tady budeme vysedávat a vést plané řeči. Předtím sis ničeho nevšiml, Bille?“

„Ne. Připadalo mi, že se nacházím v hlubokém snu.“

„Možná se ti všechno opravdu jen zdálo.“

Bill zavrtěl hlavou. „Určitě ne. Jak říkám, myslel jsem, že sním. Ale ve skutečnosti tomu bylo jinak. Něco takového brzy zjistíš. Jednoduše jsem zmizel z postele. Roztál jsem jako jarní sníh.“

Nenechal jsem ho na pokoji a vyrukoval jsem s další otázkou: „A nebyla to náhodou jen tvoje astrální podoba?“

„V žádném případě. To bych potom musel vidět sám sebe, jak ležím v

- 7 -

posteli. Tohle bylo něco jiného, Johne. Maska oplývá obrovskou silou a má také neobvyklou moc. Člověk proti ní nic nezmůže. Bojím se jí.“

„Ale ty přece nejsi žádný strašpytel,“ pokusil jsem se rozptýlit jeho obavy.

„Tentokrát je to jiné. Proti mně stojí protivník, na kterého zkrátka nestačím. Určitě přichází z druhého světa. Pravděpodobně z věčnosti, do níž mě strhl s sebou.“ Bill zvedl ruce a nechal je znovu bezmocně do-padnout na stehna. „Johne, já nevím. Nedokážu to. Jsem bezmocný. Znáš

mě přece. Dřív jsem chladnokrevně vyřešil každý problém. Překvapilo mě to. Nepřítel je zde a já nevím, kde ho mám hledat.“

„To je prosté. Máš najít tělo.“

„No, to je fantastické. Tím se opět dostáváme na samý začátek. Měli bychom se ještě jednou nad vším zamyslet a najít lepší řešení.“

Zaslechli jsme tiché našlapování tlapek na koberci. Prostorným obý-

vacím pokojem se prosmýkl čtvernohý tvor. Odlesk ohně z krbu přelétl po jeho hnědočervené srsti. Byla to vlčice Nadine. Zůstala stát mezi námi a otáčela hlavou střídavě k Billovi a ke mně. V jejích lidských očích jsem zahlédl pocit sounáležitosti.

Tušila snad něco?

Nadine byla zvláštní tvor. Hluboko v jejím nitru se skrývala duše he-rečky Nadine Bergerové. Ona a žena proměněná ve vlkodlaka byly spojeny zvláštním magickým kouzlem. Pro Nadine to byla muka. Stejně jako pro nás, kteří jsme znali Nadine jako mladou a krásnou ženu vychutnávající život plnými doušky. Žila v podobě vlčice v rodině Conollyových. Bděla nad malým Johnnym jako jeho anděl strážný. Johnny byl syn manželů

Conollyových a můj kmotřenec. Nadine patřila ke tvorům, kteří vycítili přicházející nebezpečí na sto honů. Určitě ji překvapilo, když se objevila maska, jinak by se ohlásila.

Teď dřepěla na zadku mezi námi jako socha. Nekoukala už po nás, naopak svěsila hlavu. Najednou se jí zježila srst.

„Johne, něco větří,“ zašeptal Bill

„A co?“

„Nemám zdání. Já... já nic necítím. Ale znám Nadine. Je velmi citlivá.“

Sotva dokončil větu, když se Nadine napnula jako luk, přitom se otřásla a vydala ze sebe zvuk připomínající temné zavrčení, které se odrazilo od stěn pokoje. Vlčice se otočila a rozběhla se k oknu. Zastavila se před ním a hleděla upřeně na okenní tabuli.

- 8 -

Ohlédli jsme se s Billem téměř současně. V obličeji mého přítele se zračilo napětí. „Okno,“ zašeptal. „Johne, ona něco cítí.“

„Myslíš, že se maska vrací?“

„Tak nějak.“

Bill čekal na mou odpověď, která nepřicházela. Mezitím jsem vstal z křesla a postavil jsem se vedle něho. V zahradě svítilo několik lamp. Vějíře jejich světla rozdělovaly tenké dešťové nitky. Kapky bušily do spadlého listí.

Víc jsem nezpozoroval. Temný listopadový večer se zahalil do ušmud-laného šedivého závoje.

„Taky nic nevidím,“ zašeptal Bill. Otřel si čelo, na kterém náhle vyrazil pot.

„Co je ti?“

„Nevím, Johne. Každopádně cítím podivný tlak. Už jsem ho jednou zažil. Není mi dobře, rozumíš?“

„Čím to může být?“

Přítel se nakysle ušklíbl. „Rozhodně to nezpůsobila whisky. Na to jsem jí vypil příliš málo.“

„Takže maska?“

„To nevím.“ Bill se neklidně zavrtěl v křesle. Opřel se. Otevřenými ústy lapal sípavě po dechu. Jeho chování se mi vůbec nelíbilo.

Postavil jsem se před něho. S námahou ke mně vzhlédl.

„Johne, prosím tě...potřebuji se napít vody. Můžeš se o to postarat?“

Natáhl jsem se po lahvi se sodou.

„Ne, to ne. Obyčejnou, čistou vodu.“ Podal mi sklenici. „Johne, prosím tě, udělej mi laskavost. Běž do kuchyně a přines mi vodu.“

Nerad jsem ho nechával za této situace samotného. Ale chtěl jsem splnit jeho přání a tak jsem vyrazil do kuchyně. Dobře jsem se tu vyznal. Ze skříňky jsem vytáhl čistou sklenici a napustil jsem do ní vodu. Rychle jsem se vracel zpět do pokoje.

„Hej, Bille, tady...“

Zmlkl jsem. Sklenice mi úlekem téměř vypadla z ruky.

Bill Conolly zmizel!

- 9 -

Zavolal jsem na něho. Nejdřív potichu, potom hlasitěji. Odpověď ne-přicházela.

„Bille, zatraceně, kde vězíš?“

Opět žádná odpověď. Prohledal jsem místnost. Nahlédl jsem i za dveře.

Ani tam jsem svého přítele neobjevil. Byl to jen zoufalý pokus. Billovi se muselo přihodit to samé jako v noci, kdy se vydal na cestu do věčnosti.

Ale stříbrnou masku jsem nikde neviděl. Místnost byla prázdná. Zůstali jsme tu s Nadine sami.

Vlčice zalezla mezi malý stolek a křesla. Vypadala ustrašeně. Břicho tiskla k zemi, jako by se chtěla nenápadně odplížit z pokoje.

Přistoupil jsem k ní.

Za normálních okolností by Nadine opustila svůj úkryt, ale tentokrát to neudělala. Zůstala ležet na zemi a vyrážela ze sebe tiché zavýjení.

Pronikalo až do morku kostí a moje nálada klesla na bod mrazu.

Žalostně vyla, jako by jí někdo velmi ublížil. V jejích očích se objevil výraz, který jsem jako člověk velice dobře znal. Zahnízdil se v nich strach.

Pohladil jsem Nadine. Nikdy jsem nepátral po tom, zda může zvířeti naskočit husí kůže. V této chvíli jsem měl pocit, že u Nadine to možné je.

Možná jsem se zmýlil, protože měla zježenou srst.

Nadine sice nemohla mluvit, ale z jejího chování se dalo mnohé vyčíst.

Strach zůstával. Natáhl jsem ruku, abych ji ještě jednou pohladil. Nadine rychle odtáhla hlavu, jako by se mnou nechtěla mít nic společného.

Něco takového jsem u ní dosud nezažil. V jiné situaci by se postavila nebezpečí tváří v tvář. Strach, který ji opanoval, musel mít nějakou příčinu.

Pravděpodobně se nebezpečí pohybovalo někde blízko nás.

Maska v domě? Pro toho, kdo mohl přemístit člověka z jedné dimenze do druhé, nebylo asi velkým problémem prostoupit zdí. V obývacím pokoji se v této chvíli nenacházela, protože bych ji musel objevit. Náhle jsem zahlédl něco v zahradě.

Poletovalo to nad zemí ve výšce dospělého člověka a rozhazovalo to kolem sebe stříbřité záblesky. Tenhle předmět do zahrady skutečně nepatřil. Maska!

Rozběhl jsem se k oknu, které vedlo na pozemek a přitom jsem vypnul lampy v zahradě. Zahrada se ponořila do tmy bičované dlouhými provazci deště. Pleskal o kaluže a dál rozšiřoval své vodní panství. Ráz zahrady stále cosi narušovalo. Stříbřitě probleskující předmět s nebezpečně

- 10 -

krvavýma očima. Nacházel se v blízkosti malé studny. V horkých letních měsících tu Conollyovi často sedávali a s oblibou naslouchali zurčícímu pramínku vody. K jejímu zbudování použili stará mlýnská kola.

Přímo nad ní stála maska!

Stříbrná, bezelstná - pokud by se člověk nedíval do krvavě se blýska-jících očí.

Neubližovala mi a ani já jsem proti ní nic nepodnikal. Moje myšlenky trochu odbočily. Vzpomněl jsem si na posmrtnou masku z Atlantidy, kterou vlastnila malá čarodějka Myxina. Maska, kterou jsem měl před očima, vypadala podobně. Měla podobu čtverce a zdálo se, jako by byla vyříznuta ze samotné tmy.

Bylo mi jasné, že vládne velkou magickou silou. Ale byla tato síla mocnější než můj kříž?

Abych tomu přišel na kloub, musel bych se vypravit do zahrady. Velké okno zabíralo celou přední stěnu a pohybovalo se pomocí elektrického pohonu.

Zatímco jsem tiskl příslušné tlačítko, sledoval jsem poočku masku, která rovněž nezůstala na místě. Odsunul jsem prosklené dveře napravo.

Proti mně vyrazil chladný vzduch a déšť. Do obličeje mi pleskly první kapky. Ještě jednou jsem se ohlédl po Nadine.

Vlčice neopustila svůj úkryt. Ustrašeně dřepěla mezi stolkem a křesly.

Vstoupil jsem do zahrady. Přitom jsem přetáhl přes hlavu řetízek se zavěšeným křížem. Maska visela jako ozdobný lampión uprostřed hustého závoje deště. Z jejích očí vyzařoval divoký žár. Připadaly mi jako dvě nejasné lucerničky na stříbřitém pozadí.

Kříž nebo maska?

Ke střetnutí nedošlo, protože jsem zaslechl hlas svého přítele Billa Conollyho. A ten mě zastavil.

„Johne...“ Do mých uší dolehl vzdálený šepot. „Johne... prosím tě...

nech toho. Zabiješ mě, jestli ji zničíš. Zabiješ mě...“

Stál jsem na místě jako přikovaný. Studený déšť pronikal do každého póru těla. Ale nemrzl jsem jen z tohoto důvodu. Cítil jsem, jak mnou prostupuje vnitřní chlad, stoupá stále vzhůru a svírá mi hrdlo.

Billa jsem neviděl, ale vnímal jsem jeho hlas. Nemohl jsem přeslechnout, s jakou naléhavostí ke mně promlouval. Bill se musel nacházet v nesnázích. A tuhle skutečnost jsem nesměl přejít bez povšimnutí.

- 11 -

Tiše jsem vyslovil jeho jméno.

Naděje, že by mne mohl slyšet, se vyplnila.

Bill mi odpověděl.

Jeho odpověď mě ale vůbec neuspokojila.

„Johne, masku nesmíš zničit. Musíš najít tělo, rozumíš? Najdi tělo.

Najdi je - prosím...!“

„Kde, Bille? Kde je? Kde ho mám hledat?“ vykřikl jsem do deště v zoufalé bezmocnosti.

„Johne, najdi ho! Ale rychle! Nezbývá nám moc času. Musíš si po-spíšit. Máš na to dva dny. Pospěš si...“ Jeho hlas postupně slábl.

Ale já jsem od něho potřeboval víc informací. „Kde jsi, Bille? Jak se tam mohu dostat? Mluv přece...“

„Čas vypršel, Johne. Pospěš si...“

Konec, ticho...

Už se neozval a ani masku jsem nespatřil. Jako by ji vytrvalý déšť smyl a nikdy tady předtím nebyla. Zíral jsem strnule do prázdné zahrady.

Pomalu jsem se vracel zpět. Moje nitro se bouřilo. Protivník mi názorně předvedl všechny mé nedostatky. Věděl přesně, kam uhodit, aby rána co nejvíce bolela. K tomu sloužila maska a magické síly, které ovládala. Zanechával jsem za sebou mokré stopy na koberci. Bylo to jedno, nikdo se nad tím nepozastavoval. Kapky deště mi stékaly z vlasů a padaly na zem. Automaticky jsem za sebou zavřel dveře.

Nadine se vyplazila ze svého úkrytu. Hleděli jsme si vzájemně do očí.

Znovu jsem zopakoval větu, kterou jsem jí řekl už mnohokrát předtím.

„Kdybys tak mohla promluvit, Nadine. Kdyby se ti to aspoň jednou podařilo.“ Pro mne by to byla velká výhra, protože Nadine musela znát spoustu věcí, do kterých jsem dosud nemohl proniknout.

Otočila hlavu na stranu a vytratila se z pokoje. Připadala mi velice sklíčená. Stejně jako ona jsem se cítil i já. A nebyl to v žádném případě příjemný pocit.

Tahle záležitost ve mně probudila ještě něco jiného. Ukrutný vztek, který se ve mně šířil jako stepní požár.

Byl jsem pevně odhodlaný pořádně si to se silami věčnosti rozdat.

Maska nesmí zvítězit a můj přítel Bill se musí vrátit zpět.

Neslyšel jsem, jak přijel vůz. Postřehl jsem teprve, jak se otvírají dveře.

Ke všem problémům přibyl ještě další. A jmenoval se Sheila Conollyová...

- 12 -

Zaslechl jsem její a Johnnyho hlas v hale. Svorně nadávali na mizerné počasí. Sundali si pláště a natáhli si domácí obuv. První cesta Sheily vedla do obývacího pokoje, kde jsem stál jako zmoklý pudl.

Sheila měla na sobě cvičební úbor a mnula si ruce. „Tady je nějak chladno,“ řekla. „Copak jsme nechali dveře...?“ Potom mě zahlédla, přiblížila se a vrtěla přitom nevěřícně hlavou. „Johne, co se děje?“ Lehce se jí chvěl hlas.

U dveří se objevil Johnny s Nadine.

„Prosím tě, Sheilo, pošli je pryč,“ poprosil jsem šeptem.

„Kde je Bill?“

„Prosím tě, Sheilo...“

„No dobrá.“ Sheila se otočila a vystrčila Johnnyho z místnosti, když

jsem se na něj předtím přátelsky zašklebil. „Víš přece, že po cvičení se vždycky osprchujeme. To je teď nejdůležitější.“

„Ale já nejsem zpocený, mami.“

„Upaluj do sprchy.“

„Okay, mami. Tady člověka neustále vodí za ručičku. Pojď, Nadine, můžeš se dívat.“

Johnny poznenáhlu dospíval do věku, kdy děti vzdorují, protože to patří k jejich vývoji. Ani Conollyovi si nepřáli mít doma nějakého ustrašeného tichošlápka.

Sheila pro jistotu doprovodila syna až do sprchy a potom se vrátila zpět do obývacího pokoje. Mezitím jsem připravil dvě sklenice s jiskřícím ko-

ňakem. Jednu jsem podal blondýnce, která si své bohaté zlatavé kadeře stáhla červenou čelenkou. „Tady máš. Nejdřív se napij.“

„Myslíš, že to budu potřebovat?“

„Myslím, že ano.“

Napila se a přitom mi visela očima na rtech.

„Johne, co se stalo? Jsi mokrý. Běhal jsi někde venku a určitě ne bez příčiny. Kde je Bill?“

Dopřál jsem si doušek ušlechtilého nápoje. Ani on nezapudil tísnivý

pocit kolem žaludku.

„Není tady, Sheilo.“

- 13 -

„Odešel někam?“

„Ne tak docela a ne zcela dobrovolně.“ Zhluboka jsem se nadechl a vtlačil jsem Sheilu do křesla. „Co ti teď řeknu, bude znít neuvěřitelně, ale je to bohužel pravda.“

„Stalo se něco?“ řekla a přitiskla si ruku na ústa, aby nevykřikla.

„Ano.“

„A co?“

„Billa unesli. Zmizel zničehonic. Rozplynul se jako pára nad hrncem a nestalo se tak poprvé.“

Sheila Conollyová na mne nevěřícně koukala. „Ty... snad žertuješ, že ano?“

„Bohužel ne.“

„Opravdu je pryč?“

„Dokonce velmi daleko. Unesli ho do jiné dimenze a já jsem tomu nemohl zabránit.“

„Kdo ho tam unesl?“ pronikavě vykřikla.

„Maska. Stříbrná maska, která má obrovskou magickou sílu.“

Protože Sheila mlčela, považoval jsem za svou povinnost vysvětlit jí celou příhodu do nejmenších podrobností. Musela mít v té věci jasno.

Sheila patřila k osobám, které věděly, o co se jedná, když se hovoří o silách věčnosti. Rodina Conollyových už s nimi měla co do činění.

Jediným slovíčkem mě nepřerušila. Jenom na mě koukala a její pohled byl dostatečně výmluvný.

Vyčetl jsem z něho výčitky i zoufalství a naději.

„A ty nevíš, kde by mohl být?“

„Ne.“

Teprve nyní sklonila bezmocně hlavu. Zdálo se, že se rozpláče. Avšak Sheila byla dost silná, aby potlačila slzy, které se jí draly z očí.

Abych se něčím zaměstnal, vzal jsem poleno a přiložil jsem do krbu.

Poleno prsklo a plamínky poskočily radostí nad novou kořistí.

„Tak maska...“ zašeptala Sheila. „Jenom prokletá maska. Vůbec nevím, co mám dělat. Neznám ji. Nikdy jsem o ní neslyšela. Bill mi nic neřekl o tom, co se mu stalo.“

„Opravdu nevíš o něčem, čeho bychom se mohli chytit, Sheilo?“

„Opravdu ne, Johne. Nedovedu si to ani představit. A co Nadine? Jak to, že nepřispěchala Billovi na pomoc, Johne?“ Sheila na mě zoufale hleděla. „Co se tady stalo?“

- 14 -

„To na mou duši nevím. Ani ti neřeknu, kdo se za celou věcí skrývá.

To mi věř.“

„To chápu. Zkrátka se tě na chvíli zbavili, abys nepřekážel.“

„Správně.“

„Musíš najít tělo. Bill tě o to požádal. Uděláš to?“

„Přinejmenším se o to pokusím.“

„Johne, udělej, co bude v tvých silách!“

„O tom nepochybuj. Jenom bych potřeboval tvou pomoc.“

„Pokud budu moci...“ Její hlas zněl trochu naříkavě.

„Sheilo, maska se tady neukázala jen tak. Za tím něco vězí. Něco ji sem přivedlo. Proč by si jinak hned vybrala Billa jako svou oběť?“

„To kdybych věděla.“

„Přemýšlej o tom, prosím. V poslední době jsme se vídali jen zřídka.

Čím se Bill zabýval? Narazil na nějakou stopu? Na jakém článku pracoval?

Po čem pátral? Všechno je pro mne hrozně důležité.“

Sheila chvíli přemýšlela a potom pokrčila bezradně rameny. „To opravdu nevím. Chystal se psát nějaký článek, ale na jaké téma, o tom se mnou nemluvil.“

„Ani nic nenaznačil?“

..Přímo ne. Ale řekl, že je na stopě jedné věci, která dost smrdí.“

„Žádné podrobnosti?“

„Ne.“

Chodil jsem sem a tam. „Jestliže po něčem pátral, musel si k tomu připravovat podklady, dělat si poznámky a tak dále.“

„To je pravda.“

„Kde by mohly být?“ Položil jsem otázku, i když jsem předem znal odpověď. Chtěl jsem jen Sheile dodat víc naděje.

„V jeho pracovně.“

„Pojďme se tam podívat.“

Sheila vyskočila z křesla. Najednou měla hrozně naspěch a utíkala přede mnou do horní části bungalovu. Johnny se ještě sprchoval. Když

jsem šel kolem, zaslechl jsem šumění sprchy. Sheila už doběhla do Billova pokoje a rozsvítila.

Bill patřil k lidem, kteří museli mít kolem sebe to, čemu se říká uspořá-

daný chaos. Nepořádek, ve kterém se vyznali jen oni sami. A něco podobného se nacházelo i v pracovně mého přítele Billa. Uprostřed této sbírky rukopisů, poznámek, knih a časopisů stála Sheila.

- 15 -

„Jak by se někdo mohl v takovém nepořádku vyznat?“ zeptala se zni-

čeně Sheila. „Co tomu říkáš, Johne?“

Usmál jsem se. „Proto ještě nemusíme házet flintu do žita, Sheilo. Jeho pracovním místem je přece psací stůl.“

„Ovšem.“

„Takže začneme nejdříve tam.“ Posadil jsem se na polstrovanou otáčivou židli a rozsvítil jsem ještě stolní lampu. Patřila k těm typům, které velmi dobře osvětlovaly celou plochu stolu.

Bylo neuvěřitelné, čím dokázal Bill zaplnit poměrně velký stůl. Ležela tu spousta poházených poznámek načmáraných na malých lístcích.

Většinou se jednalo o telefonní čísla, ale objevil jsem i nějaké fotokopie. Několik stránek pojednávalo o dějinách skotského kláštera, který

ležel nedaleko opatství svatého Patricka. Vněm žil i jeden z mých přátel, otec Ignácius, který pro mne vyráběl svěcené stříbrné kulky.

Pohlédl jsem na Sheilu. „Klášter,“ řekl jsem. „Co to mělo společného s Billem?“

„Už si vzpomínám. Chtěl, pokud vím, psát sérii článků o anglických a skotských klášterech. Jenom se ptám sama sebe, jestli to má nějakou spojitost s maskou.“

„Já také.“

„Jak se jmenuje ten klášter?“ Ukázala na fotokopii, kterou jsem držel v ruce.

„Lumluinské opatství!“

„Jak prosím?“

Zopakoval jsem jméno opatství.

„To mi nic neříká.“

„Ani mně.“

„Ale doufám, že tomu přijdeš na kloub.“

Položil jsem papír stranou. „Pokud tady nenajdu nic jiného.“

„Myslím, že ne,“ řekla Sheila. „Bill se poslední dobou zabýval jen těmi kláštery.“

„Jaký k tomu měl důvod?“

„To nevím. Jenom se mu zdálo zajímavé psát o starých klášterech. Byl přesvědčený o tom, že skrývají nějaká tajemství. Ne všechny, ale jen některé z nich. Zvláště ty, které mnichové opustili a ony upadly do za-pomenutí.“

„V každém případě si lumluinské opatství prohlédnu osobně. Na to se

- 16 -

můžeš spolehnout.“ Zatímco jsem mluvil, pátral jsem dál na stole. Objevil jsem lístek, na kterém stálo červeně podtržené jméno.

„Basil Wieran,“ řekl jsem. „Říká ti něco to jméno, Sheilo?“

„Ne.“

„Bill si ho poznamenal a ještě k tomu červeně podtrhl. Určitě pro něho mělo svůj význam.“

„To... to nevím.“

„Ani to, jestli mělo toto jméno něco společného s klášterem?“

„Ani to.“

„Smím si ten lístek vzít s sebou?“

„Přirozené. To je přece jasné.“

„Děkuji.“

Pochopitelně jsem hledal dál, ale už jsem nic neobjevil. Jméno muže a kláštera byly nejdůležitější stopou.

Po půlhodině jsem se vzdal dalšího pátrání a zvedl jsem se.

„Už nemohu víc udělat, Sheilo aspoň ne tady.“ Podíval jsem se na hodinky. „Když si pospíším, tak ještě chytím noční směnu. Možná by naši odborníci mohli něco vytáhnout z počítače.“

„A co opatství?“ zeptala se Sheila.

„Pravděpodobně taky.“ Podíval jsem se na fotokopii. Nebyl to jenom pouhý text, ale také několik obrázků. Na nich se tyčil klášter v horách obklopený lesy.

„Basil Wieran,“ zašeptala Sheila „Ne. To jméno mi nic neříká.“ Po-hlédla na mne. „ Johne, jak to zní?“

„Co tím myslíš?“

„Wieran! Nepřipomíná ti to jméno něco?“

„Sotva, jestli mám být upřímný.“

„Já taky. Ale stejně mám pocit, že má svoji historii. Tuším v něm něja-ké tajemství.“ Pokrčila bezradně rameny. „Je možné, že už mám vidiny.“

„To se pozná.“

Zamířil jsem ke dveřím. Ještě jsem byl v místnosti, když se domem rozlehl Johnnyho hlas a Nadino zavytí.

„Mami, už jsem nablýskaný jako novorozeně.“ Dokonce si už natáhl tmavozelené froté pyžamo. Když mě uviděl, zastavil se. „Strejdo Johne, kde je taťka?“

„Musel ještě odejít, Johnny,“ odpověděl jsem, protože Sheilu tak rychle nenapadla žádná spásná lež.

- 17 -

„A kam?“

„To ti nemůžu říct.“

Johnny byl zklamaný. „Pořád se mnou jednáte jako s malým dítětem.

Už jsem vyrostl.“

Pohladil jsem ho po vlasech. „My to přece víme, Johnny. Tvůj otec musel odejít stejně jako já. Něco se stalo.“

„Setkáš se s ním ještě?“ Johnny si mě pátravě prohlížel. Měl oči po své matce. Modrošedé a upřímné.

„V to doufám. Oba si musíme něco vyřídit. Poctivě řečeno, bude to trvat delší dobu.“

„Jak dlouho?“

„Dva dny.“

„Je to pravda, mami?“

Sheila přikývla. „Když to říká strýc John.“

Sklonil jsem se k němu a vtiskl jsem mu na čelo políbení.

„A teď běž spát - nebo snad nemusíš zítra do školy?“

„Ale ano, musím.“

„Tak hajdy do postele.“

Johnny a Nadine zmizeli. Vlčice se jako tělesný strážce prosmýkla kolem něho do pokoje. „Hned přijdu za vámi,“ křikla za nimi Sheila.

„Ano, mami.“

Sheila sklonila hlavu. „Často jsem snila o tom, že prožiju jednoduchý

bezstarostný život. Ale člověk nemůže mít všechno. Pamatuješ si ještě, jak jsme se my dva s Billem seznámili?“ zeptala se po cestě ke dveřím.

„Ano, ale je to už hezkých pár let. Náš problém se tehdy jmenoval Sakuro.“

„A problémy nikdy nebyly malé. Na druhé straně jste od té doby trochu povyrostli. Dokonce i na tento dům si démoni brousili zuby. Destero...“

Sheila si shrnula dozadu několik světlých pramenů vlasů, které jí padly do čela. „Nechci vypočítávat, co všechno nás už potkalo. Bylo by to nespravedlivé. Prožili jsme spolu i hezké chvilky.“

„Co je s tebou, Sheilo?“ podivil jsem se. „Mluvíš, jako bys byla na světě sama, bez Billa.“

„Já nevím. Jenom doufám, že se mi vrátí zpátky. Rozumíš?“

„Samozřejmě.“

Otevřel jsem dveře.

Stále pršelo. Z temných mraků se řinuly stuhy hustého, neutuchajícího

- 18 -

proudu dešťových kapek. V záři pouličního osvětlení se leskly jako stříbrné nitky.

Můj vůz stál blízko garáže. Sheila zanechala auto pod přístřeškem.

Rover působil neurčitě a smutně. Vodní kapky stékaly po kapotě. Vyhrnul jsem si límec pláště a přikrčený jsem vyrazil svižným tempem k vozu. Ani ve voze jsem si nesundal plášť. Billovy poznámky jsem odložil vedle sebe na sedadlo spolujezdce.

Sheila stála v otevřených dveřích. Hleděla za mnou a mávala. Rysy ob-ličeje měla stažené duševní bolestí, kterou hluboce prožívala. Sheila plakala. Ani mně v této chvíli nebylo do smíchu. Ptal jsem se sám sebe, jak tohle všechno skončí...

+ + + + +

V tuto dobu byl Londýn poměrně klidný. Mířil jsem na sever k Temži, přes kterou jsem musel přejet.

Na ulicích nebyl téměř žádný provoz. K tomu se ještě obraz města rozplýval v šedivém závoji deště, kterým se stěží prodíraly ostrůvky světla.

Na otevřených prostranstvích hnal vítr proti čelnímu oknu roveru hotové přívaly vody, které stěrače zvládaly jen s velkými obtížemi.

Musel jsem dokonce dvakrát kýchnout a tajně jsem přitom doufal, že to není předzvěst budoucího nachlazení.

Světla reflektorů mrkala ze tmy a deště jako pestrobarevné kaňky vržené na plátno neznámým malířem. Byl jsem nucený jet pomalu, ale měl jsem aspoň čas, abych si dal dohromady roztoulané myšlenky. Bill a já jsme byli vtaženi do zatraceně zamotaného bludiště, ze kterého jsem neviděl žádný východ. Vězel jsem na začátku uličky a neviděl jsem její konec.

Předjel mě velký vůz. Jeho pneumatiky vychrstly na rover špinavou břečku. Chvíli jsem jel poslepu, protože přední sklo bylo téměř ne-průhledné. Nákladní auto zahnulo doprava, zatímco já jsem musel pokračovat rovně. Na příštím semaforu mě čekala červená. Naskočila v momentu, kdy jsem se chystal vjet do křižovatky. Z protisměru se jako přízrak vyřítil motocyklista a zmizel v deštivé cloně.

Využil jsem chvíle klidu k tomu, abych si zavolal na naše pátrací od-dělení, kde kolegové drželi i noční služby.

„A hleďme, Sinclair!“

- 19 -

Každý kolega téměř zaplakal, když pozdě večer nebo v noci zaslechl moje jméno. Když jsem volal, znamenalo to pro ně přinejmenším ne-příjemnou práci.

Ani teď to nebylo jiné.

„Dnes potřebuji něco lehčího,“ uklidňoval jsem kolegu. „Určitě máte nažhavené počítače. Vyhledejte mi jedno jméno: Basil Wieran.“ Hláskoval jsem jméno.

„Dobrá, rozumím. Jak se s vámi mohu spojit?“

„Když to půjde rychle, tak volejte na můj autotelefon.“ Dal jsem mu svoje číslo do vozu.

„Čekejte.“

Času jsem měl habaděj. Naskočila zelená. Během rozhovoru ve mně vzplála nepatrná jiskřička naděje. Teď jsem si mohl jen držet palce a doufat, že se rozhoří v pořádný plamen.

Když jsem přejížděl Temži, zůstala kdesi pode mnou v temnotě. Jenom mokré tyče mostní konstrukce se míhaly kolem mne. Voda a déšť společně s tmou vytvořily šedivou kaši, do níž se ponořilo téměř všechno.

Město mi připadalo jako oživlý ostrov. Taxíky se řítily všemi směry jako žluté bludičky. Spousta lidí použila k cestování vlastní vozy. Pestrá světla reklam na domech a obchodech tvořila barevnou mozaiku v hustém, ve vlnách se valícím dešti.

Politoval jsem lidi, kteří se museli zdržovat venku. Jako například chlapci, kteří se pokoušeli i přes nepřízeň počasí prodat své zboží.

Zapálil jsem si cigaretu a stočil jsem postranní okénko, aby kouř mohl unikat ven.

Kolem mne proletěly dva policejní vozy. S blikajícím světlem a ječící sirénou se prodíraly k cíli. Zpomalil jsem, abych se mohl soustředit na autotelefon, který se náhle ohlásil.

Byl to kolega z pátračky. „ Co myslíte, Sinclaire? Štěstí nebo smůla?“

„Podle toho, jak se ptáte, bych hádal spíš smůlu.“

„Správně. Jméno Basil Wieran nemáme v registraci.“

„Ani příjmení Wieran?“

„Je mi líto.“

„A je to jisté?“

Slyšel jsem, jak rozhořčeně vydechl. „Naše počítače jsou neomylné, Sinclaire.“

„Ano, pokud jim nepřeruší dodávku proudů.“

- 20 -

„Vtipálku. Ještě něco?“

„Ne, děkuji.“

I ta malá jiskřička pohasla. Opět jsem se ocitl na začátku celého pří-

padu. Trochu jsem znervózněl. Jedinou šancí zůstávaly fotokopie. Musel jsem se prokousat jejich textem. Také bych rád zúročil dosavadní úsilí a rovněž jsem musel dát Sukovi zprávu o nejnovější příhodě.

Stříbrná maska byla nebezpečná. Netušil jsem, co připravuje. Zbytek cesty jsem urazil za čtvrt hodiny. Opatrně jsem zajížděl do temného ústí podzemní garáže, která mi vždycky připadala jako tlama obrovského netvora.

V garáži bylo vlhko a zapáchalo to tady. Všudypřítomná vlhkost se mísila s pachem oleje, benzínu a výfukových plynů. Jeho zbytky ulpěly na stěnách jako špinavé mastné skvrny.

Sebral jsem papíry, vystoupil jsem z auta a zamkl jsem je. V této gará-

ži, která i ve dne působila pochmurně, se už přihodila spousta věcí. Tady na mne číhali démoni, aby mě přivedli do říše mrtvých.

Dříve jsem jim vždycky unikl. Doufal jsem, že také mému starému příteli Billu Conollymu se podaří najít ztracené tělo mezi dimenzemi.

Opustil jsem výtah a kráčel kolem Sukových dveří do svého bytu.

Otevřel jsem dveře. Hned za nimi jsem nahmatal vypínač a rozsvítil jsem.

Potěšilo mě, že všechny věci byly na svých místech a během mé nepří-

tomnosti jsem nedostal nevítanou návštěvu.

Sundal jsem plášť. Papíry jsem pohodil na stolek a zamířil jsem do kuchyně. Potřeboval jsem lok něčeho silného, abych se trochu zahřál. Postavil jsem vodu na sporák. Vedle konvice jsem si připravil láhev rumu.

Potom jsem zavolal Sukovi, který ve svém pokoji zevloval do bedny, jak jsem mohl usoudit podle zvuků za stěnou.

„Zatoužil jsi po mně?“

„A jak.“

„Nemůžeš spát?“

Zasmál jsem se. „To je ono, Suko. Jenom tomu nejsi na vině ty, ale jiné okolnosti.“

„A jaké?“

„Mizerné.“

„Ty přece přicházíš od Billa, ne?“

„Správně. A s ním tyhle okolnosti souvisejí, rozumíš?“

„Hned jsem u tebe.“

- 21 -

Snažil se. Když jsem otevřel dveře, stál už před nimi. Inspektorovi sta-

čil jediný pohled na můj obličej a hned věděl, kolik uhodilo.

„Pojď do kuchyně.“

„Proč? Já...“

„Už vaří voda na čaj.“

„Neměl bys nechávat vodu tak vřít. Připravuje čaj o duši.“

„Ještě je tam.“

Voda měla správnou teplotu. Nalil jsem ji do konvice s připraveným voňavým čajem. Teď ho nechám pár minut v klidu vyluhovat.

„Co se stalo?“ zeptal se Suko.

„Unesli Billa!“

„Kdo?“ Suko ucouvnul.

„Maska. Maska ze stříbra. Přišla a náš přítel Bill se jednoduše rozplynul.“

Sukova ruka sebou trhla. Věděl jsem, co má za lubem. Chtěl mi ji přiložit na čelo a zjistit, jestli nemám horečku. Když však viděl můj vážný

obličej, věděl, že nežertuji.

„Myslím to naprosto vážně!“

„To je vidět, Johne.“ Vytáhl ze skříňky druhý šálek. „Už jsi zjistil, kdo se skrývá za tou maskou?“

„Nikdo.“

„Jak to?“

„Prostě je to pouhá maska, Suko. Poletovala sem a tam. Visela ve vzduchu jako zavěšená na neviditelných nitkách. Taková je skutečnost, ať

chceš nebo nechceš.“

„To ti rád věřím. Odněkud přece musela přijít. A také musí mít někde svůj původ.“

„Jistě. Dokonce přichází v úvahu i jeden klášter.“

„Jak jsi na to přišel?“

Během odpovědi jsem naplnil čajem oba šálky.

„Protože Bill se v poslední době zabýval kláštery. Sheila mi prozradila, že o nich chtěl napsat jakýsi článek.“

Suko se usmál. „To si vybral pěkné téma. Nejsem sice Angličan, ale žiju v téhle zemi dost dlouho, abych věděl, že je tu klášterů jako máku.

Počítá k nim i skotské?“

„Ovšemže.“

Suko bezmocně mávl rukou. „Tak to můžeme zabalit.“ Vzal si šálek a

- 22 -

ochutnal čaj.

„Dobrý?“ zeptal jsem se.

„Jde to. Tak, Johne, teď abychom jezdili od kláštera ke klášteru a zpo-vídali mnichy.“

„To nebude nutné. Máme malou stopu. V Billových poznámkách jsem objevil, že se přednostně zajímal o jediný klášter. Jedná se o Lumluinské opatství.“

Suko se ušklíbl. „Co znamená to jméno?“

„To nevím. Zní irsky, ale klášter se nachází ve Skotsku. Nedaleko St.

Patricka.“

„A tam žije otec Ignácius.“

„Správně. On je naší největší nadějí.“

„Můžeš mu dát zprávu?“

Vzal jsem šálek a zamířil jsem do obývacího pokoje.

„Zavolám mu. Ještě není pozdě.“

V klášteře měli telefon. Zavedli ho tam na moje naléhání, protože tu a tam jsem měl s otcem Ignáciem služební jednání. On mi totiž vyráběl stříbrné kulky a zároveň je i světil.

Protože jsme spolu hovořili jen občas, nepamatoval jsem si číslo a musel jsem je nalistovat v diáři. Šálek s čajem jsem odložil stranou.

Potom jsem vytočil číslo a naslouchal dlouhému vyzvánění, dokud na druhém konci někdo nezvedl sluchátko. Doufejme, že jsem mnichy nevyrušil při modlitbě nebo rozjímání.

V klášteře znali moje jméno. Sotva jsem je vyslovil, mnich okamžitě reagoval. „Okamžik, přivedu otce Ignácia.“

„Děkuji vám.“

Musel jsem čekat nejméně minutu, když se ve sluchátku ozval známý

tichý hlas otce Ignácia: „Zdravím tě, Johne.“

„Já tebe taky, otče. Doufám, že nevolám příliš nevhod.“

„Ne, příteli, ty nikdy nerušíš. Mohu ti nějak pomoci? Pokud jde o novou zásilku stříbrných kulek, tak už jsou na cestě. Odeslal jsem je před dvěma dny.“

„To je v pořádku. Víš sám nejlépe, že naše spotřeba bohužel stále vzrůstá. Ale to není důvod, proč ti volám. Mnohokrát jsem se přesvědčil, že je na tebe spolehnutí. Tentokrát jde o jinou záležitost. Je to velmi závažný případ, ve kterém hrají hlavní roli dvě věci. Za prvé se jedná o Billa Conollyho a za druhé je to jméno kláštera, který se nachází nedaleko

- 23 -

od vás.“

„Nedaleko od nás? To není možné. Náš klášter je přece jediný v širém okolí.“

„Řeknu ti jeho jméno: Lumluinské opatství.“

Při vyslovení toho jména jsem měl pocit vnitřního uvolnění. Jako bych se zbavil obtížného břemene. Ale ne nadlouho, protože otec Ignácius neodpovídal.

„Hej!“ vykřikl jsem. „Jsi tam?“

„Ano...“

„Proč nic neříkáš?“

„To jméno, Johne...“

„Ano, Lumluinské opatství.“

„Právě jsi ho vyslovil. Já se mám na pozoru, abych na ně byť jen po-myslel. Je to prostě příliš nebezpečné, rozumíš? Je to pojem, o kterém mezi sebou nehovoříme.“

„Ale to musí mít svůj důvod.“

„To jsi řekl ty.“

„A jaký?“

„Víš, Johne, co to jméno znamená? Pravděpodobně ne,“ dodal. „Je to utajení. Pochází z irštiny a označuje milence.“

„Jak, prosím?“

„Ano, zvláštního milence. Může to být démon, ale také ďábel. Promiň, ale přesně to bohužel nevím.“

„Ale není v rozvalinách?“

„Ne. Leží asi sedm mil vzdušnou čarou. Je to nepřístupný kraj. Dostaneš se tam jenom pěšky. Nevede tam žádná silnice, jenom úzká cesta.“

„To nevadí.“

„Takže přijedeš?“

„Pochopitelně. Možná tam najdu Billa Conollyho.“

Vyprávěl jsem mnichovi celý příběh. Také Suko nastražil uši. Poprvé slyšel podrobnosti a jeho obličej bledl víc a víc.

Otec Ignácius také nic neříkal. Slyšel jsem jenom jeho zrychlený dech a potom stručný komentář: „Řekl bych, že je to typické.“

„Víš o tom něco?“

Odpověď zněla poněkud váhavě. „Asi ne, Johne. Už nic nevím. Je mi to líto.“

„Ale přece musí mít za sebou nějakou historii.“

- 24 -

„Ano, to jméno, milenec. Měl bys po tom začít pátrat.“

„Ale existuje ještě jedno jméno. Basil Wieran.“

„Lituji, ale nic mi neříká.“

„To je zlé.“

Zhluboka vydechl. „Víš, Johne, nemohu a nesmím ti pomáhat. Ten klášter je pro nás tabu. A já musím dodržovat jistá pravidla.“

„To chápu, i když ne docela. Ovšem někdy se stává...“ Přešel jsem na jiné téma. „Je tu ještě něco jiného. Maska hledá svoje nebo jiné tělo. Co by to mohlo podle tvého mínění znamenat?“

„Johne, příteli, nemohu ti pomoci. Opravdu ne. Je to škoda. Pro tebe není klášter tabu. Možná zjistíš proč, až to budeš mít za sebou.“

„Uvidíme, Ignácie. Tohle malé povídání nám určitě neuškodilo. Snad ti budu moci říci, kdo je ten milý nebo milá.“ Připojil jsem ještě pozdravy od Suka a položil jsem sluchátko.

Suko na mne hleděl a usilovně přemýšlel. „Neslyšel jsem všechno, ale něco ve vašem rozhovoru mě udivilo.“

„To si dovedu představit. Takhle jsem otce Ignácia nikdy nepoznal.

Jaký k tomu má důvod?“

„Strach!“

Přikývl jsem. „Ano, strach. Musíme se tomu podívat na zoubek. Otec Ignácius má strach z věcí, které jsou pro něj tabu a přitom se nachází nedaleko St. Patricku.“

„Jak se jmenuje ten komický klášter, o kterém jsi mluvil?“

„Lumluinské opatství.“

„Krycí jméno pro milence.“ Suko uvažoval. Jeho mozkové závity pracovaly na plné obrátky. „Pořád myslím na tu masku, kterou nikdo z nás dosud neviděl.“

„Já ano.“

„Omlouvám se. Tak jsem to nemyslel. Jde mi o masku jako historický

jev. Říkal jsi, že se jedná o stříbrnou masku. To mě mělo trknout.“

„Co tím míníš?“

„Vzpomeň si na Francii, vlkodlaky, které honili templáři. Tenkrát jsme ještě dost dobře neznali abé Blocha. No, už ti to dochází?“

„Ano,“ zašeptal jsem. „Máš pravdu. Templáři nosili stříbrné masky.“

„Přesně tak.“

„To znamená, že stopa vede k templářům,“ zašeptal jsem. „Stopa, která vede do Skotska.“

- 25 -

„Někdo má cosi za lubem,“ řekl Suko. „Chce se pomstít, chce zkrátka něco udělat, co já vím. Přinesl jsi nějaké papíry. Měli bychom si je konečně přečíst. Třeba budeme moudřejší.“

Usrkl jsem čaj. Neodpověděl jsem, protože jsem byl myšlenkami úplně někde jinde, daleko odsud. Přemýšlel jsem, ale bezvýsledně.

„Sníš, Johne?“

„Ne, ale...“

„Johne!“ Zazněl ostře Sukův hlas. „Necítíš nic?“

„A co?“

Suko se rozhlédl. „Zatraceně!“ vykřikl a ukázal směrem k fotokopiím, které ležely na stolku.

Papíry se stočily do ruliček a pomalu černaly. Současně s tím je olízly žlutočervené plamínky.

Pro nás tak cenné papíry hořely před našima očima.

To nás sice vylekalo, ale ještě víc nás překvapil předmět, který nad nimi poletoval.

Byla to stříbrná maska!

+ + + + +

Vypadala stejně jako předtím. Stříbrně lesklá s červeně žhnoucíma očima, jako by nás chtěla zničit společně s Billovými dokumenty.

Sáhl jsem po kříži, ale zaslechl jsem varovný hlas, který jako by při-cházel z nekonečna.

„Nedělej to, Johne! Hledej tělo, prosím tě! Nech kříž i Tajemný Grál na pokoji! Prosím tě, najdi tělo, najdi ho...“

Promlouval ke mně Bill Conolly a jeho slova padala na úrodnou půdu.

Zastrčil jsem kříž zpět!

Suko na mne udiveně hleděl. V jeho očích se zračila otázka, kterou jsem odbyl mávnutím ruky. „Ne, Suko. Nemáme žádnou šanci, věř mi. Drž

se zpátky.“

„Ale...“

„Prosím.“ Schoval jsem kříž pod košili. „Nejde to.“

„Hledej tělo, Johne, hledej ho... Nemáme času nazbyt. Jestli ho nena-jdeš, potom...“

Slovo zemřít si mohl Bill ušetřit. Věděl jsem to stejně dobře jako on.

Němě jsem přihlížel, jak maska zmizela.

- 26 -

Najednou byla pryč...

Zůstalo pouze to, co jsem považoval za stopu. Na stole ležel popel.

Mrtvá věc, která nám už nic nemohla napovědět.

Suko zavrtěl hlavou. „Nechápu to,“ řekl tiše. „Nemohu se s tím smířit.

Našel jsi stopu. Naléhají na tebe, abys něco podnikl a najednou je stopa fuč. Co to má znamenat?“

„Nemám zdání.“

„Dělají si z nás blázny?“

Koukal jsem na šedočerný popel. Pokojem se táhl štiplavý zápach kouře.

„Zase jsem slyšel Billův hlas. Varoval mě, abych nepoužil kříž. Z toho bych soudil, že můj kříž je silnější. Nakonec se zmínil o Tajemném Grálu.

Jako by se ho báli. Žádné zbraně. Jenom se ptám sám sebe, jak ho máme potom osvobodit a přitom najít jiné tělo.“

„To je pravda.“

Smetl jsem popel do papírového sáčku. Suko mezitím otevřel okno a pustil do pokoje čerstvý vzduch. Ozval se telefon. Zvedl jsem ho a uslyšel jsem Sheilin hlas.

„Je něco nového, Johne?“

Nechtěl jsem Sheilu zklamat, a proto jsem jí zamlčel události, které se přihodily. „Ne, Sheilo, nemám nic nového.“

„Pomohly ti Billovy poznámky?“

„Ano, ta stopa není špatná.“

„A věříš, že tě přivedou na stopu Billa Conollyho?“

„Jsem o tom přesvědčený.“

Sheila sice mlčela, ale já jsem věděl nebo spíše tušil, že chtěla ještě něco říct, ale neodvažovala se. Vycítil jsem, že potřebuje slova útěchy a pohotově jsem jí je poskytl.

„Ještě jednou, Sheilo. Bill se znovu ohlásil. Víš, co tím myslím?“

„Ano, samozřejmě. Jak... jak se mu vede?“ Její hlas byl plný zoufalství.

„Relativně dobře. Ještě jednou mi připomínal, abych našel tělo.“

„Dokážeš to?“

„Jsem o tom dokonce přesvědčený, Sheilo.“

„To je dobře. Udělej všechno, co je v tvých silách, Johne.“

„Na to se spolehni, holčičko. Dobrou noc.“ Položil jsem sluchátko a hleděl jsem zamyšleně na přístroj. Odhodlaně jsem sevřel rty. Zezadu jsem zaslechl Sukův tichý dotaz.

- 27 -

„Jsi opravdu přesvědčený, že to dokážeš?“

Dlouze jsem se zadíval na přítele.

„Nevím,“ zašeptal jsem. „Při nejlepší vůli nevím...“

+ + + + +

Sandra Wieranová patřila k těm mladým, energickým ženám, o jakých reklama uvádí, že jsou příkladné a jdou s dobou.

Velmi dobré školní vzdělání, krátké studium a potom rovnýma nohama do atraktivního povolání.

Tak si to Sandra představovala a její představy se beze zbytku naplnily.

Atraktivním povoláním rozuměla především práci v marketingu a reklamě.

Začínala jako pomocnice v malé, ale dobře zavedené reklamní agentuře.

Zpočátku dělala všechno, dokonce vyprazdňovala i koše na papír. O tři měsíce později měla reklamní činnost natolik v malíčku, že se stala asistentkou ředitele. Práce, o jaké snila, i když často strávila až dvanáct hodin denně na nohou.

Její život plynul hladce, bez mrzutostí.

Neměla žádné finanční problémy. Pořídila si i starší, ale elegantní vůz Porsche. Ale tohle všechno se změnilo jako mávnutím kouzelného proutku, když do jejího života vstoupil muž, na kterého už téměř zapomněla.

Byl to Basil Wieran, její bratr!

Najednou - byl zrovna páteční večer - stál před jejími dveřmi a hleděl na ni tak, že jí nic jiného nezbylo, než ho pustit do bytu.

Neviděli se dlouhá léta. Její bratr se vpotácel do bytu a vyřkl jedinou větu, která ji však hluboce zasáhla.

„Musíš mi pomoci, Sandro!“

„Jakpak?“

„Musíš mi pomoci. Jsem vyřízený!“

Bylo to na něm víc než patrné. Něco takového se prostě nedalo zahrát.

Jeho obličej hovořil za všechno. Byla v něm vepsána prožitá hrůza. Basil byl o rok starší. Vůbec nevypadal na svých třiatřicet. Spíše o patnáct let starší.

Kůže zežloutla jako papír. Horečnatý výraz očí ukazoval na člověka, kterého neustále štvou jako zvěř. Zeptala se ho na to.

„Ano, jsou mně neustále v patách!“

„A kdo?“

- 28 -

„Síly zla!“

Sandra se chtěla zasmát, ale hlas jejího bratra zněl zatracené vážně.

„Byl jsi přece v klášteře.“

„Jistě.“

„Není tam něco v pořádku?“

„Ale ano. Jenže jsem neposlechl bratry a opustil jsem St. Patrick.“

„A kam ses vydal?“

„To ti nesmím říct. Jinak bych tě dostal do hrozného nebezpečí.“ Sevřel ruce v pěst. „Už se mě na nic neptej, Sandro. Je to osud, který mě proklel.“

Z vedl hlavu. „Smím u tebe zůstat?“

„Samozřejmě, Basile, jsi přece můj bratr.“

„Děkuji. A nebudu ti na obtíž? Myslím, pokud máš nějakého přítele...“

„Ano, mám přítele, ale nebydlí se mnou. Ponecháváme si určitou ne-závislost, jestli mi rozumíš.“

„Ovšem.“

Sandra musela myslet na tento rozhovor, když příštího dne šla do supermarketu nakupovat potraviny. Skončila v agentuře přesně, ačkoliv si to vlastně nemohla dovolit. Proto se rozhodla, že práci dohoní později.

Bratra viděla naposledy před pěti lety. Jejich cesty se rozešly. Nebylo na tom nic divného, protože už jako děti se značně odlišovali. Basil stále zahleděný do sebe, ona přesně naopak. Vždy nastrojená a neustále v nějaké činnosti, která ji hnala kupředu. Zahálka ji vysloveně ničila.

Nad pultem s ovocem viselo šikmo zavěšené obrovské zrcadlo. Zvětšovalo nabídku ovoce, aby byla dost přehledná pro zákazníky. I Sandra se v něm mohla prohlédnout.

Usmála se. Byla vkusně a moderně oblečená. K černé sukni módní délky si oblékla béžový vlněný svetr. I když na první pohled vypadal jednoduše, byl drahý. Na krku měla hladký zlatý řetízek. Tmavé vlasy byly vzadu delší a vpředu střižené do ofiny. Účes, který s oblibou předváděly i profesionální manekýnky. Světlý plášť sahal pod kolena. Vypadala vždy jako moderní, dobře situovaná žena, která plnými doušky vychutnávala život a byla dost mladá na to, aby ještě nepoznala osamělost.

Do vozíku položila několik pomerančů a pak s ním popojela dál.

Vzala jogurt, mléko, sýr a nějakou rybu. K tomu chleba a tajně doufala, že bratr nemá mlsný jazýček.

U pokladny stál pouze jeden člověk, takže ji brzy obsloužili. Ráno už

koupila bratrovi pár věcí, aby se mohl převléknout. Přišel k ní, jak se

- 29 -

zdálo, bez jediného krejcaru v kapse. Jenom se svými starostmi.

Dnes večer od něj chtěla vyzvědět, co se mu přihodilo. Musel jí o tom povědět. Vždyť byla jeho jedinou příbuznou. Rodiče už bohužel nežili.

Žena u pokladny vyťukala cenu a sdělila ji Sandře - stejná suma se objevila i na displeji pokladny.

Sandra zaplatila, vzala zpět drobné a opustila obchod. Zboží nesla v papírovém sáčku. Auto stálo na parkovišti vedle supermarketu. Byl ošklivý

podzimní den, na kterém by neshledal nic hezkého ani ten největší optimista. Mraky se honily nízko nad městem. Plazily se ulicemi jako velké míče z husté mlhy. Tu a tam mžilo. Drobounké kapičky deště bušily do obličejů a pronikaly nemilosrdně oblečením. Jakmile zadul vítr, byly ještě drzejší.

Sandra otevřela dveře a postavila sáček na sedadlo spolujezdce. Bylo sice odpoledne, ale nemohla jet bez světla. Z parkoviště zamířila rovnou do té příšerné londýnské dopravy. Dopravní zácpy nebyly ničím neobvyklým.

Za tohoto počasí nabývaly však na síle a k tomu ještě příšerná břečka, kterou kolemjedoucí auta štědře obdarovávala své okolí. Sandra bydlela ve čtvrti, kde se usadil každý, kdo se snažil vyšplhat na co nejvyšší příčku společenského postavení. V západní části města, jižně od Hyde parku mezi Chelsea a South Kensington. Její apartmá se nacházelo blízko Fullham Road v domě, který už také nahlodal zub času, ale stále vypadal skvěle.

Postavili jej uprostřed zelené plochy, kde mohla Sandra parkovat.

Téměř hodinu se plazila v nekonečném proudu vozidel. Když konečně vystoupila z Porsche, zatoužila po koupeli, sklenici šampaňského a také Chopinovi, při jehož hudbě se vždy příjemně uvolnila.

Toho se však dnes musela vzdát. Vany ne, ale toho dalšího ano. Dnes večer se musela především postarat o bratra a položit mu pár otázek.

Už na ni netrpělivě čekal. Když zaslechl kroky v široké chodbě, otevřel dveře. Chvilku na ni hleděl, potom se trochu mdle usmál a vzal jí z rukou sáček s nákupem.

„Díky, že jsi přišla tak brzo.“

„To je přece samozřejmé.“

Zavřela dveře. Byt byl světlý a útulně zařízený. Na bílých stěnách visely moderní grafiky a světla, která vytvářela trochu futuristický dojem.

Ve velkém obývacím pokoji, který vznikl ze dvou menších místností, zvlášť vynikal kontrast bílých stěn, nábytku a černého koberce s červenými trojúhelníky. Pohovka byla z měkkého materiálu pokrytého malými

- 30 -

polštářky. Skříňky byly tmavé stejně jako hifi věž a televizor.

Sandra shodila z nohou boty a podívala se na Basila.

„Teď konečně zase vypadáš jako člověk.“

Rozpačitě se usmál. „To je dnes moderní oblečení?“

„Ano, zelené sako, hnědé kalhoty, košile se zdrhovadlem u límce a boty. Silné, ale měkké a především dvoubarevné.“

„Ty jsi vždycky na úrovni, že?“

Sandra se potěšeně zasmála. „To je pro mou práci přímo životně dů-

ležité. Musím jít příkladem, jestliže chci dělat reklamu na určitý výrobek.“

„To si umím představit. Já jsem žil v úplně jiném světě.“

„Určitě.“

„Mohu pro tebe něco udělat, Sandro?“

„Ano. Neměl mi za zlé, když ti to řeknu.“ Přecházela pokojem sem a tam. „Teď bych se ráda vykoupala. Když přijdu z práce, první moje cesta vede do koupelny.“

„Nic proti tomu.“

„Můžeš se zatím dívat na televizi.“

„Ta mne nezajímá.“ Basil mávl odmítavě rukou. Podle očí bylo patrné, že se jedná o sourozence. I jejich otec měl podobné velké tmavé zřítelnice.

Zatímco u Sandry převládaly měkké rysy ženského obličeje, tvář jejího bratra byla ostře řezaná. Z energie předchozích let však mnoho nezbylo.

Obličej zestárl, kůže zešedivěla.

„Tak já půjdu.“

„Dobře, uvidíme se později.“

„Jestli máš hlad, Basile, tak se podívej do sáčku. Trochu jsem na-koupila.“

„Dobře, vezmu si něco.“

Koupelna byla prostorná. Sandra ji převzala od svých předchůdců. Lí-

bilo se jí, že z koupelny vedou druhé dveře do ložnice. Přinesla si odtud čisté prádlo, zatímco do černé vany natékala voda a koupelnou se šířila vůně drahé koupelové pěny.

O deset minut později seděla Sandra ve vaně. Zašilhala ke stropu, kde visely dva reproduktory. Hifi souprava stála v obývacím pokoji. Musela by do něho vložit kazetu nebo desku, aby mohla poslouchat hudbu, ale vzdala se toho. Možná by se jejímu bratrovi ani nelíbila.

Přemýšlela o něm, zatímco ležela natažená se zavřenýma očima v horké vodě. Bylo jisté, že má starosti. Patřil mezi lidi, kteří nikdy nemluví

- 31 -

o svých problémech. Musel mít pádný důvod k tomu, že se objevil u ní.

Určitě se mu nevedlo nejlépe. Možná ještě hůř, než stačil předtím připustit.

Jemnou žínkou na sebe nanášela mýdlovou pěnu a sledovala, jak pomalu stéká po kůži. Její pevná ňadra se pohupovala na hladině. Místností plavala hustá oblaka páry. Sandra vnímala její intenzivní vlhkost a připadala si jako ostrov, nad nímž poletují bílá oblaka.

Chtěla přemýšlet, ale vůbec se jí to nedařilo. Jako by jí v tom něco bránilo.

Jsou dny, kdy se myšlenky rozprchnou jako stádo ovcí a nemůžeš je sehnat dohromady. Říká se, že tento jev postihuje lidi, kteří musí tvořivě myslet. Prý to souvisí s počasím. Sandra patřila k lidem, kteří měli spoustu vynikajících nápadů i za pošmourného počasí. Teď se však nemohla soustředit.

Něco jí vadilo. Něco přicházelo zvenčí, jakýsi cizí hlas.

Určitě to byl nějaký přelud, který jí brnkal na pocuchané nervy. Určitě to souviselo s návštěvou jejího bratra, která ji tak překvapila a vyvedla z míry. Nemohla se tomu tak rychle přizpůsobit a soustředit, i když zavřela oči. Bylo tady to cizí působení. Podivné kmitání, které se zhmotňovalo v tichý hlas.

„Poskytla jsi mu ochranu. Chráníš ho. Nedělej to. Musí zemřít. Zrádci musí zemřít... zemřít... slyšela jsi?“ Sandra si protřela oči. Strašně se lekla, když zazněl ten neviditelný hlas. Teď pátrala po jeho pánovi, ale její pohled klouzal prázdnou koupelnou.

Jenom pára se táhla k oknu a pode dveřmi.

Kde je mluvčí?

Hlas si přece nevymyslela, ten tady prostě existoval. Hovořil o zrádci a měl tím na mysli jejího bratra.

Sandra se napřímila. Voda jí stekla z ramenou. Otřásla se zimou, i když

se z radiátoru hned vedle skříňky v rohu místnosti linulo příjemné teplo.

Tady se dělo něco nepřirozeného. Sandra na to nebyla připravená. Ne že by se jí hroutil svět před očima, ale nerada si k pracovním problémům připouštěla ještě osobní starosti.

Možná mluvil její bratr. Stojí v chodbě před dveřmi?

To by byla jedna z možností. Sandra hned zareagovala a zavolala na Basila. Přišel, zaklepal na dveře a zeptal se, jestli ho volala. „Ano, pojď

dál.“

Když Basil otevřel dveře, ležela opět ve vaně a hleděla vstříc vstu-

- 32 -

pujícímu.

Tázavě se na ni podíval.

„Říkal jsi předtím něco?“

Muž vypadal překvapeně. „Ne, proč?“

Její rty sebou trhly. „Zdálo se mi, že jsem slyšela hlasy.“

„Hlasy?“

„Ne, jenom'jeden hlas.“

„A to bych měl být já?“

„To právě nevím, Basile. Promiň.“ V mužově obličeji se dál zračil údiv. „Co ten hlas vlastně říkal?“ dotazoval se tiše.

„Nic moc, opravdu. Mluvil o nějakém zrádci.“

„Ano...“

„Nemáš s tím něco společného?“

„Ne, ne,“ řekl prudce, až se Sandra zarazila. „Vůbec ne.“

„Nevěřím ti.“

„Jak to?“

Narovnala se. „Basile, co se děje? Minulou noc jsi spal velmi neklidně.

Slyšela jsem to. Převaloval ses a mluvil jsi sám se sebou. To přece nemůže být samo sebou.“

„Prosím tě, Sandro, ber mě takového, jaký jsem. Jenom o to tě prosím.“

„Ne, to nemohu, Basile. Slyšela jsem hlas. Od toho neustoupím. Můžeš

říkat, co chceš, ale ten hlas souvisí s tvým příchodem. Promiň, ale nic jiného mne nenapadá. Do jakých potíží ses dostal?“

Basil sklonil hlavu. „Do hrozných problémů.“

„Spáchal jsi zločin?“

„Pro boží umučení, to ne. Jak jsi na to přišla?“

Vypadal rozzlobeně.

„Jenom si to myslím. Ráda bych věděla, co se vlastně stalo. Musíme si o tom promluvit. Chtěla bych ti pomoct, Basile.“

„To mě těší a tebe šlechtí. Je to těžké. Musíme být opatrní. Ten hlas...

Sandro, sis nevymyslela. On skutečně existuje.“

„A kdo to je?“

„To ti nemohu říct. Aspoň ne hned, možná později. Povím ti jen tolik: Ve Skotsku je stará ruina. Lumluinské opatství! Zapamatuj si to jméno. Je to velmi důležité, kdybych už nežil.“ Kývl zpět do pokoje. „Uvidíme se potom, Sandro.“

Basil Wieran ustoupil do pokoje a zavřel za sebou dveře.

- 33 -

Jeho sestra seděla ve vaně jako socha. Jenom překvapeně vrtěla hlavou nad prudkou reakcí svého bratra. Současně v ní narůstal strach. Zdálo se, že Basil je namočený ve věci, která přesahuje rámec veškerého lidského chápání.

Co se to tady děje? Jaké síly Basil oživil? Musel mít velké starosti.

Snad i životu nebezpečné. Chtěla tomu přijít na kloub. Obávala se však, že už je pozdě.

Vystoupila z vany. Trhavě se narovnala a zmocnil se jí pocit závrati.

Když sahala po měkkém bílém ručníku a halila se do něj, zdálo se jí, že se vznáší nad dlaždicemi. Osušování patřilo k důležité části celého rituálu.

Tentokrát se ho vzdala, aby neztrácela drahocenný čas. Jejímu bratrovi se vedlo špatně. Čím dřív s ním promluví o tom, co ho trápí, tím lépe. Aby si nenamočila vlasy, nasadila si před vstupem do vany koupací čepici. Teď ji sundala, zatřásla hlavou a vytřela dosucha navlhlé vlasy. Potom se natáhla po spodním prádle. Přehodila přes sebe domácí plášť, který sahal až na zem. Zabublala odtékající voda. Mlaskavý zvuk nebyl příliš hlasitý, a proto postřehla výkřik, který náhle zazněl vedle.

Žádný ostrý výkřik, spíš tlumené, nepřirozeně znějící vzdechnutí.

Sandra se vyděsila. Ten výkřik mohl vydat jediný člověk, který se nacházel v bytě.

Basil!

Rozběhla se ke dveřím. Prudce je otevřela a běžela dál chodbou. Dveře do obývacího pokoje byly přivřené, takže Sandra nemohla přehlédnout místnost. Rozrazila je dokořán.

Uviděla bratra!

Stál vedle vysokých reproduktorů a naříkavě křičel. Jeho křik nemohl znít hlasitěji, než zněl, protože na jeho obličeji seděla jako přilepená stříbrná maska se žhnoucíma očima...

+ + + + +

Sandra stála na prahu jako přimrazená. Hleděla na příšernou scénu, která se odehrávala před jejíma očima a ničemu nerozuměla.

Hrůza jí svazovala nohy. Tušila to, ale nevěděla, co má dělat.

Bylo to tak příšerně neskutečné, jako by tahle scéna ani nepatřila do jejího života.

Basil strnul. Ani se nepokusil strhnout masku z obličeje. Kolena se mu

- 34 -

podlamovala a vyrážel ze sebe jen temné sténání proti mladé ženě, která šeptala jeho jméno, aniž by si toho všiml.

Už se déle nezdržovala. Překonala první zděšení. Vůbec přitom ne-myslela na tajemná varování, která jí našeptával neviditelný hlas. Jejím jediným přáním bylo pomoci bratrovi. Rozběhla se k němu.

Sandra nevěděla, jestli ji slyšel přicházet.

Každopádně se zastavila před ním a rukama se snažila odtrhnout masku, která zakrývala jeho obličej. Zaječela.

Cosi zasyčelo. Sandra ucítila pálivou bolest, zapotácela se a hleděla na dlaně, na kterých se objevily červené skvrny.

Spálila si ruce!

Její bratr bojoval dál. Byl to beznadějný boj. Nepodařilo se mu zbavit se jí. V posledním vzepnutí sil vrávoral po pokoji jako slepý. Klopýtl přes židli a převrhl reproduktor. Neviděl ani stůl, který odstrčil stranou předtím, než se přízní osudu svalil na pohovku, kde zůstal bez hnutí ležet.

Sandra šla k němu.

Měla strach z masky. Kráčela váhavě, ustrašeně. Bála se víc než dřív, protože Basil ležel na zádech jako mrtvý...

Mrtvý?

Sandra nechtěla a nemohla tomu uvěřit. Ale musela se o tom pře-svědčit.

Vtom maska unikla. Žena sebou trhla, když zaslechla zasyčení a viděla, jak se stříbrná maska odlepila od bratrova obličeje a stoupala nahoru ke stropu, kde se rozplynula.

„Měj se na pozoru... měj se na pozoru...“

Znovu vnímala hlas, ale nerozuměla slovům, protože veškerou pozornost upnula na svého bratra.

Ani se nepohnul.

Ležel strnule na zádech. Jeho obličej už nebyl obličejem. Připomínal beztvarou masu s šedobílými skvrnami.

Sandra překonala sama sebe, když poklekla vedle bratra a tiše k němu promlouvala.

Basil neodpovídal. Stěží tomu mohla uvěřit, když se z otvoru, který

kdysi býval ústy, vydral jeho hlas.

„Prosím tě, Sandro... já jsem si to nepřál. Už si nevím rady.“

„Nemluv, Basile, nemluv! Přivedu lékaře...“

„Ne, ne! Nemůže mi pomoci. Maska mě dostala. Je krutá...“

- 35 -

„Co pro tebe mohu udělat?“

„Skotsko. Jestli chceš pro mě něco udělat, tak mě pomsti, Sandro.

Skotsko, Lumluinské opatství. Musíš... musíš jet tam. Je to jediná šance.

Pomsti mě. Maska nesmí dál zabíjet. Podcenil jsem ji. Smrt byla rychlejší.

Maska je nebezpečná, patří silám temnot. Je to nebezpečný svět. Svět ďábla. Nesmíš se nechat oklamat. Mně se to bohužel stalo. Je to strašné.

Možná mě potom uvidíš...“

„Kde?“

„Mrtví často nebývají mrtvými. Říká se, že překonají hranice mezi životem a smrtí. Přicházejí do říše světla. Pamatuj si to. Hranice bývá často otevřená, často...“

Zachvěl se a uchopil sestřinu ruku. Cítila dotyk a trhla sebou, když k ní pronikl chlad jeho prstů. Byl to jen letmý dotyk, nic víc. Potom mužova ruka klesla přes okraj pohovky a zůstala bezvládně viset nad podlahou.

Sandra Wieranová nemohla nic dělat. Věděla, že Basilovi už nelze pomoci.

Ležel před ní mrtvý.

Zvedla se. Přitom se odvrátila ze strachu, že by Basil mohl procitnout a dotknout se jí mrtvými prsty.

Do obličeje se jí valila krev. Ze strachu před neznámým světem jí naskakovala husí kůže. Prošla obývacím pokojem, nalila si whisky, položila ji na podnos a posadila se.

Kdyby se jí teď někdo zeptal, co bude dělat, nevěděla by, co odpově-

dět. V posledních minutách jednala spíš jako dobře fungující automat.

Zhasla všechna světla - až na jednu lampu, místnost naplnily zádumčivé tóny Beethovenovy hudby.

Sandra poslouchala, upíjela whisky a zírala do prázdna. Držela stráž u mrtvého bratra. Ani ji nenapadlo, aby zavolala policii a ohlásila událost, které byla právě svědkem. V mozku se jí neustále ozývala věta, kterou jí Basil stačil před smrtí sdělit.

Lumluinské opatství.

I kdyby byla ta slova sebeobtížnější, Sandra by si je zapamatovala.

A tak seděla dál, až ji přemohla lítost. Rozplakala se. Sklenice byla prázdná. Ani si nevšimla, že jí vypadla z ruky, překulila se a zůstala ležet na koberci.

Ovládl ji smutek a touha po pomstě...

- 36 -

+ + + + +

Skotsko v pozdním podzimu.

Znamenalo to déšť, mlhu, vítr, chlad a sníh na vrcholech skotské pahorkatiny.

Z turistů málokdo zabloudil do této bílé krajiny. Bylo po sezóně.

Suko a já jsme také nepatřili mezi turisty. Měli jsme tu vyřídit jednu záležitost a přitom neztrácet čas. Z toho důvodu jsme nejeli vozem, ale dopravili jsme se letecky až do Aberdeenu. Tam jsme si vypůjčili solidní terénní Range-Rover a vydali jsme se na cestu.

Skotsko bylo v této roční době relativně nebezpečné. Museli jsme po-

čítat s úzkými horskými silnicemi a rozbahněnými cestami, kde by běžné vozidlo neprojelo.

Z Aberdeenu jsme vyrazili směrem na západ. Jeli jsme přímo ke Grampian Mountains. Hlavní silnice vedla až do Iverness. Tak daleko jsme ovšem nemuseli. Horského masivu Grampian Mountains, který jsme stěží zahlédli, jsme dosáhli po dvou hodinách jízdy.

Všechno zahalila mlha.

Hustá pokrývka mraků se táhla po hřebenech dolů do údolí.

Po poledni jsme byli u cíle. Znamenalo to, že jsme se nacházeli mezi horami.

Tam se počasí trochu umoudřilo a výhled byl poněkud jasnější. Rozeznávali jsme táhlá úbočí, po nichž se plazily cáry mlhy. Z údolí foukal ostrý západní vítr. Nepřinášel s sebou déšť, ale nepříjemný chlad, který

lačně olizoval naše obličeje.

Suko žadonil o malou přestávku, protože se chtěl najíst. Stáli jsme vedle vozu. Vítr útočil proti našim sakům a snažil se nám dostat na kůži.

Rozložil jsem na chladiči vozu mapu. Suko stál u mne a žvýkal sendvič.

„Chutná?“ zeptal jsem se.

„Jako staré spisy molovi.“

„Hlad je nejlepší kuchař.“

„No právě.“ Suko přidržoval volnou rukou mapu, aby ji vítr neodnesl.

„Snad bychom nemuseli až do Peelhamu,“ řekl jsem. Odtud vedla silnice serpentinami nahoru ke klášteru, kde žil otec Ignácius s ostatními mnichy. Kromě toho jsem neměl na Peelham právě nejlepší vzpomínky.

Řešili jsme tam případ s mrtvými rockery a bylo to tenkrát opravdu zlé.

„Odbočuje předtím nějaká silnice?“

- 37 -

Sklonil jsem se hlouběji nad mapu, abych lépe viděl. „Ani bych neřekl, že silnice.“

„Ale...“ pokračoval Suko.

„...spíš cesta.“

Přítel se rovněž podíval. Polkl poslední kousek sendviče a svraštil čelo.

„Kdyby to aspoň byla cesta. Řekl bych, že to bude spíš nějaká trampská stezka.“

„V každém případě je tady vyznačená.“

„A my máme skvělý vůz.“

„Naštěstí.“

„Kdy tam přibližně dorazíme?“

Rozhlédl jsem se po okolí. Mlha se protrhala. Její cáry proudily z hor po úbočích jako dlouhé stuhy.

„Jestli počasí vydrží, tak ještě asi dvě hodiny jízdy.“

„Takže vyrazíme.“

„Teď máš plno energie, že ano?“

„Myslím na Billa a na to, že je nám každá minuta drahá.“

„Ano. Doufejme, že ho najdeme.“

Suko, posílený sendvičem, chtěl řídit. Neměl jsem nic proti tomu. Byl stejně dobrý řidič jako já. Zatím jsme mohli jet bez světel.

Ze silnice bylo vidět jen malý kousek. Častokrát se mlha snažila ukrýt před námi krajinu. Jindy vyskočily stráně a zakryly nám výhled do další zatáčky.

Vzduchem poletovalo listí. Mělo za sebou dlouhou cestu a vítr si s ním stále laškovně pohrával. Malá jezírka připomínala nehybné rybí oko. Ke všemu ještě začalo poprchávat. Nejdřív jenom mrholilo. Najednou se přihnala přeháňka, že stěrače nestačily odhrnovat vodu z předního skla.

Hlemýždím tempem jsme se sunuli vzhůru do kopce.

Přeháňka naštěstí netrvala dlouho. Když jsme se dostali do malého údolí sevřeného horskými štíty, vyjasnilo se. Na vrcholech se sluneční paprsky jiskřivě odrážely od bílého poprašku.

Byla to řídce osídlená krajina. Kdo tady žil, přizpůsoboval se nevědomky přírodě. Byl stejně paličatý a tvrdošíjný jako ona.

Proměny čtyř ročních období určovaly běh jejich života. Na severu bylo ještě pustěji.

Tu a tam jsme potkali jiná auta Většinou starší vozy, avšak schopné dopravit své pasažéry na místo určení.

- 38 -

Během jízdy jsem mohl dobře sledovat cestu na mapě. To se změnilo, jakmile údolí ubývalo. Na jeho konci, coby kamenem dohodil, jsme za-hlédli domky nějaké osady. Suko na mne vrhl tázavý pohled.

„Ano, jedeme správně.“

„Dáme si ještě pohov?“

Podíval jsem se do mapy. To hnízdo se jmenovalo Gilbin. Leželo zde jako vstupní brána do hor.

„Musíme ještě natankovat,“ prohlásil jsem.

„Je tady vůbec benzínová pumpa?“

„Určitě.“

A byla. Popojeli jsme k ní a nechali jsme vůz stát před jedním ze tří čerpadel. Vedle pumpy nabízeli ojetá auta.

Pumpař nás viděl, i když právě ležel pod jedním autem. Přišel k nám a přitom si otíral dlaně do zaolejované kombinézy.

„Plnou?“ zeptal se.

„Ano.“ Vystoupil jsem. Také Suko opustil vůz a protahoval se.

Pumpař si nás nevšímal. Byl zachmuřený a obrostlý chlupy jako vlkodlak. Oslovil jsem ho. „Pane, chceme se dostat ke starému klášteru.

Lumluinské opatství. Jedeme správným směrem?“

Hodil po nás ostrým pohledem a v jeho tmavých očích se zablýsklo.

Potom pokrčil rameny.

„Nechcete nám to říct?“

„Ne.“

„Máme projet městečkem nebo ještě předtím odbočit?“

„Nevím.“ Zašilhal na údaj na čerpadle. Potom vytáhl hadici z nádrže a řekl cenu. Zaplatil jsem a nechal jsem si napsat potvrzení.

Pumpař se otočil beze slova rozloučení a zalezl zpět pod auto.

„Divný pavouk.“

„Možná ho polekala tvá otázka.“

„Jak to?“

„Jsou zkrátka lidé, kteří si starý klášter neradi připomínají. Vzpomeň

si, jak nezvykle prudce reagoval otec Ignácius.“

„Přesto bychom mohli ještě něco v téhle osadě vyzvědět.“

„Jak jsme na tom s časem?“

„Nebude to trvat dlouho.“

„Tak do toho.“

Gilbin tvořily domky nakupené kolem kostela. Jen tu a tam byla

- 39 -

dlážděná cesta. Kde chyběla dlažba, táhl se vesnicí na úpatí hor blátivý

pruh země.

Byla tu pouze jediná cesta, po níž se dalo jet. Zastavil jsem na volném prostranství nedaleko kostela. Dva muži opravovali zeď, která se táhla kolem svatostánku.

Zamířili jsme k nim. Oběma jsem položil stejnou otázku jako před chvílí pumpaři.

Nejdřív se jenom koukali. Potom menší z nich, takový jižní typ, prudce přikývl. „Ano, ta rozvalina existuje. Dokonce i jedna žena se dnes na ni ptala.“

„Podívejme. Jak vypadala?“

Muži se zablesklo v očích. „Vysoká, řekl bych.“

„Blondýnka, bruneta...?“

„Tmavé vlasy a...“

„Zavři hubu, Luigi, jinak jsi u mě skončil.“ Druhý z mužů se na nás nepřátelsky podíval. „A vy odtud rychle zmizte.“

„Bez obav, pane. Neradi bychom měli na svědomí jednoho nezaměst-naného.“

Vlezli jsme se Sukem do roveru. „Zdá se, že se za celou věcí skrývá víc, než si myslíme,“ řekl můj přítel.

„Ano a ne. V každém případě nic, z čeho bychom se mohli těšit.“ Tentokrát jsem řídil já. Nastartoval jsem a dojel jsem až na konec vesnice, kde jsem pátral po cestě, která by vedla do hor,.

Suko ji našel.

Byla to úzká silnice. Dokonce se dalo sledovat, jak se vine krajinou a stoupá do výšky, dřív než zmizí za úbočím porostlým vysokými stromy.

Vydali jsme se po ní. Zpočátku to šlo. Přibližně půl míle odsud už cesta připomínala přistávací dráhu plnou výmolů. Kromě toho zde pneumatiky traktorů zanechaly hluboké vymleté koleje naplněné vodou.

Jeli jsme dál. Range-Rover byl vynikajícím vozidlem pro podobný

terén.

„Také myslíš na tu ženu?“ zeptal se Suko. Držel se pevně rukojeti, protože vozidlo sebou silně házelo ze strany na stranu.

„Samozřejmě.“

„Kdo to může být?“

„Nemám zdání. Luigi by nám ji určitě podrobněji popsal, kdybychom s ním byli sami.“

- 40 -

„Ženy v klášteře,“ zamumlal Suko. „Tím to není. A to staré opatství nebylo klášterem jeptišek.“

„Ale určitě musí mít nějaký důvod, proč se vydala do Lumluinského opatství,“ řekl jsem. „Ta žena je tmavovláska a příliš se tady nevyzná, jinak by se neptala.“

„Přestaň hádat, Johne. Stejně na jméno nepřijdeš.“

„Možná je to ďáblova milenka.“

Suko po mně vrhl opovržlivý pohled. „Tomu nevěřím. Ale připouštím, že to má jistý symbolický význam.“

„Ovšem.“

Přeřadil jsem na redukci a vedl jsem rover napříč příkrým svahem.

Několikrát se otřásl, ale zuřivě se prokousával svahem. Pneumatiky se zuřivě zakousávaly do půdy a odhazovaly bláto na všechny strany.

Zanechávaly za sebou hlubokou stopu.

Vzhled krajiny se zlepšil. Už nebyla tak srázná. Pod námi ležela osada Gilbin. Před námi les. Tvořil malý ostrůvek na úbočí hor. Pokoušel jsem zahlédnout něco nad korunami stromů.

„Pátráš po klášteru?“

„Snažím se.“

„Trosky jsou určitě dobře chráněné.“

„Uvidíme.“

Jízda byla čím dál obtížnější. Půda byla často rozmoklá a měkká. Jednou jsem měl dokonce pocit, jako bych klouzal po marmeládě. Zdálo se, že se rover převrátí.

Podařilo se mi udržet na všech čtyřech kolech.

Pokračovali jsme dál. Přes cestu napadaly kmeny stromů. Ani rover je nemohl překonat.

„Projela tudy,“ řekl náhle Suko.

„Kdo?“

„Naše neznámá přece. Objevil jsem stopy pneumatik. Zdá se, že jsou ještě zatraceně čerstvé. Musela tudy projet těsně před námi.“

Zastavil jsem. Vystoupil jsem a pátral jsem po stopách. Otisk pneumatiky byl užší než u našeho roveru. Stopy pneumatik jejího vozu běžely několik vteřin vedle nás.

Znovu jsem vystoupil. „Myslím, že jedeme správným směrem.“

Museli jsme objet les. Vůz sebou házel na nerovném terénu a znovu se propadal do výmolů. Úplná překážková dráha.

- 41 -

K tomu se ještě začala krajina opět svažovat. Řidiči vozu, který jsme najednou zahlédli před sebou, se ho nepovedlo překonat. Vozidlo se pře-kotilo a zůstalo ležet na boku.

My jsme se udrželi. Pneumatiky se zabořily do země jako pařáty obrovského ptáka Noha. Suko vystoupil. Nahlížel do vozu.

„Je prázdný,“ křikl směrem ke mně. „Tady jsme skončili.“

Objevil jsem stopy bot. Vedly do lesa. Osoba, která tudy prošla, musela mít velmi malou nohu. Bylo mi jasné, že to byla žena.

„Šla tudy,“ řekl jsem.

„Do lesa.“

Suko ukazoval na stromy, které už téměř pozbyly svou pestrobarevnou parádu. Listí tvořilo na zemi vysoký, místy zvlněný koberec. „Pojedeme nebo půjdeme pěšky?“

„To zatím nevím.“

Rozhodli jsme se pokračovat vozem. Ještě jednou jsem vrhl pohled na převrácený vůz, když jsem na místě pro zavazadla objevil tmavý podlouhlý

předmět.

Otočil jsem se k Sukovi. „Podívej se na to,“ řekl jsem tiše. „Ty jsi ho předtím nezahlédl?“

„Ne, ale máš pravdu, Johne. Leží tam nebožtík.“

Ten případ se stával stále záhadnějším. Nejdřív neznámá žena, která směřovala ke klášteru stejně jako my a teď ke všemu ten mrtvý.

Mohli jsme ho zpozorovat díky tomu, že při překocení vozu se odtrhlo víko, pod nímž nebožtík ležel. Teď se uvolnil, ale do obličeje jsme mu neviděli.

„Prohlédneme si ho pěkně zblízka!“ Suko už stál u zavazadlového prostoru a odklopil víko.

Počkal jsem a potom jsem rozsvítil světlo. Světelný kužel zasáhl ob-ličej mrtvého. Marně jsme pátrali po takových významných částech obličeje jako nos, oči, ústa i brada. To vše se slilo v jedinou hladkou plochu. Jako by někdo pečlivě odstranil všechno, co k obličeji patřilo.

„Dobrotivé nebe,“ zašeptal Suko. „S tím člověkem se muselo stát něco

- 42 -

příšerného.“

„Jak dlouho může být mrtvý?“ Suko si sám odpověděl. „Když se dívám na kůži, tak bych řekl, že to bude několik dní. Co o tom soudíš ty?“

Neodporoval jsem mu.

„Žena a tenhle nebožtík. Vůz se převrhl. To jenom potvrzuje, že žena byla s mrtvolou na cestě do Lumluinského opatství.“

„Správně.“ Odkašlal jsem si. „Ale musela ho zanechat tady.“

„Co je s tím obličejem? Něco takového jsem ještě neviděl. Ten...“

Zasmál jsem se a Suko uraženě zmlkl.

„Je to bláznivý nápad, ale možná právě proto nejspíš správný, Suko.

Nemohla toho chudáka připravit o jeho smysly například maska?“

„V tom případě by musela být na ten obličej nasazená.“

„A proč ne?“

„Ale vždyť tam není...“

„Ovšem.“

Suko zhluboka vtáhl vzduch nosem, až to zapískalo. „Někdy mi, Johne, naháníš strach. Opravdovou hrůzu.“

„ Odkdypak jsi takový ustrašený?“

„To nevím. Ještě jsem se nesetkal s případem, který by mě tak zne-klidnil jako tenhle.“

„I přesto pojedeme dál!“ rozhodl jsem. „Ta žena se už dostala do kláš-

tera a my jí potom položíme pár zvědavých otázek.“

Rover se v měkké půdě bořil stále víc. Lesem jsme nemohli projet.

Objeli jsme ho a před námi se otevřel volný výhled. Čekal nás svah porostlý křovinami dorůstajícími výšky dospělého člověka. Mezi nimi se skrývaly obrovské balvany porostlé mechem.

Objevili jsme i klášter. Jeho staré zdi měly barvu oblohy. Stejně šedivou a ponurou. Pokračovali jsme v jízdě, dokud nám to příroda dovolovala.

Potom se před námi otevřela trhlina, kterou jsme už nemohli překonat.

„Konečná!“ oznámil jsem. Vystoupil jsem a současně jsem zaslechl suché plesknutí.

Výstřel!

O vteřinu později jsem ležel vedle roveru stejně jako Suko.

Půda porostlá trávou a mechem byla jako peřina. Snad té vlhkosti mohlo být k mé úplné spokojenosti méně. Vysoká tráva mi bránila ve výhledu, ale ne v poslechu.

Ženský hlas zněl tvrdě, chladně, ale přece jenom trochu nejistě.

- 43 -

„Nastupte si do vozu a zmizte. Jinak budu střílet...“

+ + + + +

Rozkaz zněl naprosto jasně. Jasněji už to ani nešlo. Neměl jsem však nejmenší chuť ho uposlechnout. Žena byla sama - my jsme byli dva. Určitě měla plné kalhoty strachu.

„Chcete zabít dva lidi?“

„Když to bude nutné.“

Zasmál jsem se. „Už jste někoho zabila?“

„Ne, ale udělám to!“

„Odkud berete jistotu, že nestojíme na vaší straně, dámo? Odkud?“

Váhala s odpovědí. Po chvíli se ozvala: „Prostě to vím.“

„Ale můžete se mýlit.“

„Ne!“

„,Smíme vstát?“ zeptal se Suko.

„Ano, ale žádné hlouposti.“

„Samozřejmě.“

Přítel Suko se zvedl jako první. Ležel jsem ještě několik vteřin. Potom jsem se vztyčil a pro jistotu jsme zvedli ruce nad hlavu, aby viděla, že nemáme žádné postranní úmysly.

Teprve nyní jsem ji zahlédl. Neznámá si vybrala výhodné postavení.

Stála na vyvýšeném místě za skalním převisem a v rukou pevně svírala loveckou pušku. Luigi mluvil o tmavovlásce. To souhlasilo jen částečně.

Mezi tmavými vlasy se blýskaly stříbrné prameny.

Měla obuté polovysoké boty, tmavé kalhoty a šedou bundu. Pod ní bílý

pulovr. Na tu vzdálenost jsem nemohl rozeznat rysy jejího obličeje, ale každopádně se v nich musel zračit strach.

Držel jsem ruce nad hlavou a položil jsem další otázku. „Slečno Ne-známá, jste si jistá, že jsme vaši nepřátelé?“

„Ano!“

„A proč?“

Nedostal jsem odpověď. Chyběla jí nejspíš správná slova. Možná si dokonce uvědomila, že udělala chybu. Ale stále ještě vzdorovala.

„Zmizte, odkud jste přišli.“

„Ne, zůstaneme!“ Spustil jsem ruce a vydal jsem se k ní.

„Opatrně, Johne!“ varoval mě Suko.

- 44 -

„Buď bez obav.“

„Zůstaňte stát!“ vykřikla neznámá. Ústí pušky zacílilo na mou hruď.

„Půjdu dál!“

Vtom vystřelila. Ani jsem se nepohnul, protože střílela mimo mne.

Kulka se zaryla do země. Vzduchem se zachvívala ozvěna výstřelu. Potom žena spustila zbraň a seskočila na zem.

Když jsem k ní došel, sklonila hlavu.

„Zatraceně,“ řekla a polkla. „Nemohu střílet na lidi. Dělejte, co chcete.“

„Buďte ráda, dámo.“

„Ráda.“ Zasmála se. „Jako by se už nenatropilo dost zla.“

Zbraň jí vypadla z rukou. Položil jsem jí ruku na rameno. Mezitím se k nám přidal i Suko. Položil jsem první zvědavý dotaz.

„Vy jste přijela s tím havarovaným vozem?“

„Ano.“

„A co ten mrtvý?“

Stále ještě odvracela pohled.

„To je můj bratr,“ prohlásila tiše.

„Chtěla jste ho dopravit do starého kláštera?“

Prudce přikývla.

„Proč?“

„Přišel odtud.“

„Byl mnichem?“

„Předtím ano, ale potom...“ Mávla odmítavě rukou. „Stejně je to jedno, už není mezi živými.“

Poprvé zvedla hlavu. Měli jsme možnost prohlédnout si její obličej.

Jeho jemné tahy spolu s tmavýma očima a plnými rty nás nenechávaly na pochybách, že se jedná o krásnou ženu.

„Ne, nebyl to můj muž. Já... nejsem vdaná. Přesto je to osoba, kterou jsem milovala. Ten nebožtík je opravdu můj bratr.“

„Jak se jmenujete?“

„Wieranová, Sandra Wieranová.“

Podíval jsem se na Suka. Dal mi najevo, abych odpověděl. „V tom pří-

padě je tím mrtvým Basil Wieran.“

Sandra polekaně ustoupila. „Vy... vy znáte mého bratra, pane?“

Představil jsem Suka i sebe. „Znát je příliš silné slovo. Hledali jsme ho, protože jsme se dozvěděli jeho jméno. Slečno Wieranová, my tu nejsme na

- 45 -

výletě.“

„Co jste chtěli od mého bratra?“ zeptala se tiše, když překonala první moment překvapení.

„Doposud nic. Vydali jsme se za ním, protože jsme si s ním chtěli promluvit. Bohužel shodou okolností už to nebude možné.“

Upřeně nás pozorovala. Vítr jí čechral vlasy a ona si je opět neklidně stahovala dozadu.

„Co jste chtěli udělat s mým bratrem? Proč jste s ním chtěli mluvit? A kdo vlastně jste?“

„Jsme policejní úředníci ze Scotland Yardu.“ Představili jsme se.

Znovu se ulekla. „Panebože. A já jsem na vás střílela.“

„To je už za námi,“ mínil Suko a vyjádřil tím i můj názor.

„Děkuji.“ Pokrčila rameny. „Ani nevím, jestli se můj bratr něčím pro-vinil. Neviděli jsme se už pět let. Ukázal se u mne před třemi dny. Před něčím prchal a byl už na konci svých sil.“

„Možná před maskou!“

„Ano, pane Sinclaire. Byla to stříbrná maska s krvavýma očima.“

„Přesně takovou hledáme.“

„Tady?“

„To ještě nevíme. Každopádně ale stopa vede do starého kláštera. A ještě něco, slečno Wieranová. Proč jste tady vy a přivážíte s sebou mrtvého bratra? Určitě to nebude proto, že byste se doma nudila.“

„Ne, to ne.“ Opřela pušku o skálu a potom si mnula zamyšleně ruce.

„Nejlépe by bylo, kdybych začala od začátku.“

„To máte pravdu.“

„Tak poslouchejte, pane Sinclaire. Je to příběh, který zní neuvěřitelně, ale je bohužel až příliš pravdivý. To mohu odpřisáhnout.“

Poté jsme si vyslechli, co se odehrálo. Zvlášť nás zajímala poslední slova jejího bratra. Posílal svou sestru do Skotska. Měla odhalit tajemství masky, kterou ovládaly síly temnoty.

Suko i já jsme obdivovali odvahu mladé ženy. Na takovou cestu by se vydal málokdo.

„Vzala jsem mrtvolu svého bratra s sebou, protože jsem zase slyšela ten hlas.“

„Přikázal vám něco?“ zeptal se Suko.

„Ano, inspektore. Prohlásil, že mrtvý patří jemu. Měla jsem ho dopravit do kláštera. A potom se mi přihodila ta nehoda. Chtěla jsem se tu

- 46 -

nejdřív porozhlédnout a potom se pokusit dopravit mrtvolu do kláštera.“

„Mrtvola byla příliš těžká.“

„Ano, byla.“

Odkašlal jsem si. „Teď jste našla pomocníky, slečno Wieranová.“

Otevřela oči dokořán. „Opravdu mi chcete pomoci dopravit mrtvolu do kláštera?“

„Přání masky je třeba splnit.“

„A co dál?“

„Uvidíme. Maska vám nesdělila, proč tohle všechno máte vykonat?

Bratr se náhodou nezmínil, jaká síla stojí za maskou?“

„Ne, pane Sinclaire. Hovořil dost všeobecně. Ještě jsem na to nepřišla.“

„To chápu.“

Suko myslel prakticky. „Ještě je dost světlo, Johne. Měli bychom si pospíšit, abychom se dostali do kláštera před setměním.“

„Okay.“

„Přivezete mrtvého?“ zeptala se Sandra tichým hlasem.

„Můžete na nás počkat tady.“

„Ano... počkám raději tady.“

Vraceli jsme se se Sukem zpět. „Co si o tom myslíš?“ ozval se můj pří-

tel, když jsme se vzdálili natolik, aby nás mladá žena nezaslechla. „Věříš jí nebo ne?“

„Řekl bych spíš to první.“

„Takže jí věříš.“

„Ano.“

Suko si neodpustil ještě jednu poznámku. „Projevila nevšední odvahu.

Možná ví víc, než nám řekla.“

„To se pozná.“

Brzy jsme Sandru ztratili z dohledu. Prodírali jsme se lesem. Nohy se bořily do koberce ze spadaného listí. Nebude to žádná legrace vracet se s takovým nákladem zpět, ale jinou volbu jsme neměli.

Suko otevřel zavazadlový prostor. „Měli bychom ho položit do deky, abychom ho mohli lépe nést.“

„Jasně.“

Suko vytáhl mrtvého z vozu. Tělo bylo studené a ztuhlé. Na kůži se objevily první hnilobné skvrny. Mrtvola začínala zapáchat.

Omotal jsem deku kolem mrtvého. Tak se nám lépe ponese.

Suko se rozhodl, že ho vezme pod rameny. Chytil jsem ho tedy za nohy

- 47 -

a vydali jsme se na zpáteční cestu. Sandra stále čekala na místě, kde jsme ji zanechali.

Když spatřila bratra, hlasitě polkla a rychle se odvrátila. Zahleděla se nahoru ke klášteru.

„Tady se nic neděje,“ řekla tiše. „Všechno je normální.“

„Dobrá, tak pojďme.“

Snažil jsem se mluvit bezstarostným tónem. Ale tahle bezstarostnost mě brzy přešla a po zádech se mi řinul studený pot. Cesta byla příkrá a mrtvola těžší a těžší. Museli jsme šplhat přes skály, stoupat strmým žlabem. Nohy nám podklouzávaly na kamenech. V jedné chvíli jsme mrtvolu téměř vyklopili z pokrývky. Znovu jsme ji zabalili a udělali jsme si malou přestávku.

„Doufejme, že maska nelhala,“ oslovil jsem Sandru a ztěžka jsem přitom nabíral dech.

„Jak to myslíte?“

„Předpokládám, že maska má s mrtvým nějaké úmysly, o kterých nic nevíme. Také tady nejsme jen tak. Slyšeli jsme, že maska hledá svoje tělo.

Nic vás, Sandro, nenapadá?“

„Ne, je mi líto.“

„No dobrá.“

Suko ukázal na oblohu. „Pojďme dál. Už to nemůže být daleko. Kromě toho mám pocit, že brzy promokneme skrznaskrz. Jestli zaprší, tak bude svah jako mýdlo.“

Zvedli jsme mrtvého. Sandra nám chtěla pomoci, ale odmítli jsme ji.

Klášter nebo spíš jeho zbytky se musely nacházet někde blízko nás.

Svah byl stále strmější, jak to bývá těsně před vrcholem. Zarytě jsme se probojovávali dál. Srovnání s horolezci by docela odpovídalo pravdě.

Šedivé skály vyrůstaly přímo ze svahu a splývaly s oblohou. Tu a tam jsme se k nim přitiskli zády a odpočívali jsme před další cestou. Postu-povali jsme šikmo svahem, abychom se nezřítili dolů.

Tady nahoře to pořádně profukovalo. Studený vítr útočil zuřivě na naše obličeje.

Ještě jedna ostrá zatáčka a konečně jsme se dostali na vrchol.

Před námi stál klášter!

Postavili ho na širokém horském hřebenu. Byl odsud nádherný rozhled na okolní horský masiv, který se halil do putujících šedivých mračen.

Vzduch byl průzračně čistý.

- 48 -

Černé vrcholky hor čněly ze zeleně horských luk. Některé kopce byly porostlé lesy, na jiných naopak jiskřila tenká sněhová pokrývka.

St. Patrick, klášter, ve kterém přebýval otec Ignácius, ležel dál na západ. Byl však mimo dohled.

Zato Lumluinské opatství se nacházelo přímo před námi jako na-malované. Kdysi muselo vypadat mohutně. Přítomnost však byla jiná.

Nezdálo se, že by klášter vypálili. Na zdech totiž nebyly žádné černé skvrny po ohni. Ale stejně jsem měl pocit, že ho nezpustošil zub času, ale spíš něčí válečnické choutky.

Suko sdílel stejný dojem jako já. „Zdá se mi, že mnichové byli pře-padeni - tenkrát.“

„Otázkou zůstává, kdo je přepadl. „ Podíval jsem se na Sandru. Po-krčila rameny a přičísla si vlasy dozadu.

„Promiňte, pane Sinclaire, ale o tom mi maska nic nesdělila. Na tohle téma se mnou nemluvila.“

„Dobrá, půjdeme dál.“ Sklonil jsem se, abych uchopil přikrývku s mrtvým.

„Víte, co se má stát s mým bratrem?“ dotazovala se mladá žena.

„Ne, to nevíme. Ale doufáme, že jeho přítomnost nám pomůže co nejdřív nalézt cestu ke stříbrné masce.“

„A k Billovi Conollymu,“ dodal Suko.

„Kdo to je?“

„Jeden náš přítel. On nás přivedl na stopu masky a vašeho bratra.

Nikdy jste ještě neslyšela jeho jméno?“

„Ne!“

„Teď zmizel,“ vysvětloval jsem. „Doufáme, že ho najdeme v tomto klášteře. Nebo aspoň nějakou další stopu.“

„Držím vám palce, aby se to podařilo.“

Abychom se dostali ke klášteru, museli jsme ještě překonat volné prostranství porostlé vysokou trávou. Vítr pročesával vrcholky stébel. Mezi většími kameny často prorůstaly přebujelé křoviny.

Museli jsme se jim vyhýbat, často přelézat, až jsme se konečně dostali k samotným rozvalinám.

Zblízka vypadaly mohutně. Jedna zeď působila dojmem ruky, které uřízli prsty, takže zůstala jenom dlaň.

Několik yardů vpravo se nacházela vrata nebo spíš jakýsi vchod. Byl popraskaný a všude kolem se válely zbytky zdiva. Nad nimi hvízdal vítr

- 49 -

svou vítěznou píseň.

Sandra na nás kývala. „Pojďte sem!“ vykřikla. „Tudy se dostaneme do dvora.“

Výraz dvůr byl poněkud přehnaný. Musel jsem se zasmát, ale úsměv mi brzy zmrzl na rtech, protože takzvaný dvůr na mne hluboce zapůsobil.

Teprve teď jsme zjistili, že některé budovy doposud stojí.

Především nízké ploché přístavky, ve kterých se patrně nacházely cely mnichů.

Z kaple nezůstalo dočista nic. Zhroutila se. Velký železný kříž, který

kdysi symbolizoval její poslání, ležel před námi v trávě.

„Kam s tím mrtvým?“ zeptal se Suko.

Sandra nám rukou dávala znamení. Běžela k jednomu přístavku a snažila se oběma rukama odtáhnout dveře.

„Jdeme na to,“ řekl Suko.

Tahat se s mrtvolou mu nedělalo takové problémy jako mně. Popravdě řečeno z nás dvou byl Suko ten silnější.

Sandra nám přidržela dveře. Vstoupili jsme do tmavé, studené a nevlídné místnosti. Okna tvořily otevřené čtvercové otvory ve zdi, kterými fičel vítr, takže v místnosti vládl věčný průvan.

Po několika krocích jsme položili mrtvolu přesně ve středu cely.

Rozestavili jsme se kolem ní jako tři sudičky. Rozbalili jsme pokrývku.

Basil Wieran ležel na zádech, takže jsme mu mohli znovu hledět do obličeje.

Tvořila ho bledá jednolitá skvrna. „Je mi z toho nanic,“ vzdychla Sandra. „Bylo to hrozné jet ve voze s mrtvolou. Ani nevím, jak se mi ho po-dařilo dopravit až sem.“

„Na to můžete být hrdá.“

Hlasitě se zasmála. „Myslíte to vážně?“

„Ano, Sandro. A my chceme doufat, že naše námaha bude korunovaná úspěchem.“

„Počítáte s tím, že se maska vrátí?“

„Dokonce jsem o tom přesvědčený.“

„Psst!“ ozval se Suko a položil si přitom prst na ústa.

Sandra a já jsme zmlkli. Pozorovali jsme Suka, který se ani nepohnul a nakonec zavrtěl hlavou.

„Nic?“ zeptal jsem se.

„Teď už ne.“

- 50 -

„Co jsi slyšel?“

„Nějaký... vzdálený zpěv, jako by se více osob scházelo do velkého sboru.“

„Já jsem nic neslyšel.“

„Možná to byl jen vítr,“ řekla Sandra. „Fouká to tady ve dne v noci.“

Suko zavrtěl hlavou. Nechtěl se nechat přesvědčit. „Ne, ještě rozeznám hlasy od větru.“

„Odkud přicházely?“

„Budeš se mi smát, Johne. Vsadil bych se, že vycházely odněkud z hloubky.“ Namířil ukazováček na špinavou kamenou dlažbu.

„Opravdu?“

„Ano.“

„Potom však musí existovat nějaký vstup. Tajná chodba nebo něco podobného.“

„Měli bychom se po něm podívat.“ Suko souhlasně přikývl a znovu na-pjal sluch. „Už zase zpívají!“

Spolu se Sandrou jsme pozorně naslouchali. Opravdu jsme vnímali ně-

jaký zpěv. Bylo to přehnané, protože se ozývalo spíš jakési tiché bzučení.

Klekl jsem si a přiložil jsem ucho ke studené podlaze. Cítil jsem opravdu chvění nebo se mi to jen zdálo? Nemohl jsem to tak přesně rozeznat, ale stále zde zůstával ten tichý, neobvykle znějící zpěv.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Sandra. I ve slabém světle, které pa-novalo v místnosti, jsem viděl, že jí strachem naskočila husí kůže.

„Zatím nic. Budeme čekat.“

„Nechcete hledat vstup, pane Sinclaire?“

„Možná ho ani nebudeme potřebovat.“

„Jakto?“

Suko odpověděl. „Může dojít k tomu, že postavy, které tam dole zpívají, se objeví tady.“

Sandra ustoupila o krok zpět. „O jakých postavách hovoříte, inspektore?“

„Možná to budou duchové zemřelých, kteří nenacházejí klid. Před-stavme si, že někdo z nám neznámých důvodů, zabil mnichy.“

„V tom případě by ovšem nemohli zpívat.“

„V podstatě ano. Pokud zemřeli přirozenou smrtí. Jestliže však byli zbaveni života nějakou nadpřirozenou mocí, je možné, že jejich duše nebo duchové straší.“

- 51 -

„A vy tomu věříte?“

Skromně jsem se pousmál. „To byste měla, slečno Wieranová. Jen si vzpomeňte na masku, která se objevila z nicoty. Máme tu co do činění se silami, mocí a protivníky, které nesmíme v žádném případě podcenit.“

„Něco jako bytosti z jiného světa?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl jsem.

Otřásla se, jako by ji někdo polil studenou vodou. „Nahání mi to strach, pane Sinclaire. Já... se s tím nemohu jaksi vyrovnat. Úplně mě to vyvedlo z míry.“

„To nás také. Myslete ovšem na to, že se opravdu dějí věci, nad který-

mi zůstává zdravý rozum stát. Musíme je zkrátka přijímat tak, jak existují.“

„Asi ano.“

„Ticho!“ zašeptal ostře Suko. Pravděpodobně zase zaslechl ten nápěv.

Zmlkli jsme.

Přítel ukázal prstem na podlahu.

Také jsme zaslechli zpěv.

Tentokrát hlasitější. Zdálo se, že hlasy jsou na cestě k nám. Chtějí patrně vykonat přátelskou návštěvu.

Sandra zadržela dech. Oči otevřela dokořán a rysy jejího roztomilého obličeje se napnuly. Rty se jí lehce chvěly.

Můj pohled zamířil napravo do temného kouta místnosti. Nenacházelo se tam žádné okno a denní světlo už také pomalu sláblo.

Zpěv skutečně sílil. Mohlo to znamenat jediné. Zpěváci, ať už to byl kdokoliv, mířili k nám.

Chtějí nás navštívit?

Duchové z říše mrtvých, kteří se zdržovali v hlubinách pod klášterem.

Tóny, které zaznívaly, nebyly pronikavé, zato vysoké - připomínaly ženské hlasy.

Strašidelně znějící tenory, které pocházely z jiného světa.

Naše napětí narůstalo. Hleděli jsme do temnoty místnosti, bez toho, abychom něco zpozorovali. Ale každý z nás tušil, že se na tomto místě musí něco stát.

A také se stalo.

Nejdřív to bylo jenom slabé mihotání, které poskakovalo nad podlahou.

O chvíli později se změnilo a začalo se zhmotňovat.

Sandra Wieranová ještě nikdy předtím ve svém krátkém životě nic podobného nezažila. Byla proto patřičně překvapená. Naštěstí nezačala

- 52 -

zmatkovat.

Mihotání nabývalo na síle. Připadalo nám, že z hlubin dostává stále nové posily. Už se nedrželo jen kamenných čtverců, které tvořily podlahu cely, ale šířilo se stále dál a dál.

Sílilo...

Vyrostlo do výšky dospělého člověka. Chvělo se.

„Co je to?“ vydechla Sandra.

„Duch,“ vysvětloval jsem. „Musíme vycházet z toho, že jsou to duchové mrtvých.“

„Mnichů, že ano?“

„Správně.“

„A maska? Nevidím ji.“

„Snad se ještě objeví.“

Suko ani já jsme nic nepodnikali. Bude lepší vyčkávat a sledovat děj, který řídila mocná černá magie. Duchové se neobjevili bez příčiny. Podle mne museli mít jistý úkol, který souvisel s maskou a jejím pátráním po zmizelém těle.

Jejich zpěv neutichal. Zvuky, tóny a melodie vyplnily přístavek. Zněly hlasitě, protože se odrážely od stěn cely.

Zatím jsme viděli jen světlo, ze kterého vycházel nezvyklý nápěv.

Světlo, které by se dalo nazvat směsicí dne a noci.

Víc šedivé než v barvě stříbra, ale dobře rozeznatelné.

„Je to příšerné,“ zašeptala Sandra. „Nejde mi to dohromady. Někdo si z nás asi tropí legraci, ne?“

„Ne,“ odpověděl Suko.

Přivítal bych, kdyby si z nás někdo vystřelil. Bohužel tomu bylo jinak a skutečnost vypadala velmi hrozivě.

Zpěv nás obklopil jako v chrámové lodi.

Bušil nám do uší. Pokoušel jsem se rozeznat slova, ale nepodařilo se mi to. Ale pochopil jsem, že zpívají latinsky, což by svědčilo o existenci mnichů.

Ve světle se objevil pohyb. Světlo a zvuky vzájemně splývaly a v tomto spojení docházelo ke zhmotnění věcí.

Světlo se rozdělilo.

Objevovaly se jednotlivé postavy - lidské postavy! Ne, byli to duchové.

Jako dech jemné bytosti, které se vznášely nad zemí bez toho, aby se jí dotýkaly.

- 53 -

Postavy v kutnách - mniši...

Zjevili se tři, čtyři. Otočili k nám obličeje, které tvořilo spíše jemné chvění a mihotání, ale přesto je bylo možno dobře rozeznat.

Zhluboka jsem vydechl, protože za prvními mnichy se objevila další postava.

Dva z mnichů se pohybovali nepřirozeně, jako by se zaměstnávali třetím v pořadí.

Protlačili se dopředu a nám div nevypadly oči z důlků.

Dva mnichové drželi třetí osobu.

Svírali pevně našeho přítele Billa!

+ + + + +

„Štípni mě,“ řekl Suko, „zdá se, že brzy budu potřebovat brýle.“

„To nebude nutné. Je to skutečně Bill.“

„Je mrtvý?“

„Nemám zdání.“ Slova se mi jen ztěžka drala z úst. Popošli jsme trochu blíž, abychom mohli lépe rozeznat Billa. Suko stál vedle mne, Sandra se držela vzadu.

Bill Conolly vypadal v podstatě jako ostatní. I jeho tělo se rozplývalo, chvělo a poletovalo. Ale my jsme věděli s naprostou jistotou, koho máme před sebou.

Zahlédl nás?

Neodvážil jsem se ho oslovit. Pravděpodobně bych tím zničil magii tohoto okamžiku. Duchové mnichů se neobjevili pro nic za nic. Museli plnit nějaký úkol, jinak by neopustili úkryty ve sklepeních a jiných doupatech.

Ale jaký?

Zatím nic nepodnikli. Jejich zpěv utichal. Soustředil jsem se na miho-tající se obličej přítele Billa, ale nezjistil jsem, jestli také zpívá. Mnichové ho drželi pevně. Snad měli obavy, aby jim neupláchl.

„Nechceš použít svého kříže?“ zeptal se mne Suko.

„Ne, ještě ne. Raději bych počkal.“

„Potom už může být pozdě!“

„Mám vyslovit formuli? Ještě se tu neobjevila maska. A ona je tou hlavní příčinou.“

„To určitě.“

Teď tu bylo přibližně deset mnichů, kteří se zdržovali kolem Billa

- 54 -

Conollyho.

Napjatě jsme vyčkávali.

S Billem se nic nedělo. Mniši ho drželi ve svém středu. Jejich těla se vzájemně prolínala.

„Připomíná to procesí,“ mínil Suko.

Měl jsem stejný názor. Pokud tomu tak bylo, muselo vést k nějakému cíli.

Možná k masce.

Zpěv utichl. Ani jsme si toho nevšimli, protože jsme byli plně zaujati pozorováním Billa. Ticho působilo v první chvíli nezvykle cize. V něm zaznělo nezvykle hlasité vydechnutí Sandry Wieranové a její přidušený

výkřik.

Otočili jsme se.

Spatřili jsme Sandru, jak strnule stojí na místě s nataženou pravou rukou. Její ukazováček mířil na místo, kde na podlaze ležela mrtvola jejího bratra.

Byl ještě mrtvý?

Sandra se musela příšerně vylekat, protože mrtvý se pohnul. Přitáhl nohy a pokusil se vstát...

+ + + + +

„To se opravdu stalo?“ zeptal se opat. Jeho hlas zněl unaveně. Díval se upřeně na mnicha v tmavohnědé kutně, který seděl před ním.

„Ano,“ odpověděl otec Ignácius. „To se přihodilo. A já tvrdím, bratře, že to jednou muselo přijít.“

„Byla to chyba. Hřáli jsme si na prsou hada a přehlédli jsme, že se moci pekelné zmocnily duše našeho bratra.“

„Proto musíme něco podniknout.“

Opat hleděl s úsměvem na otce Ignácia. „Znám tě, bratře, a vím, že máš

připravený plán.“

„Ano.“

„Požaduješ k tomu můj souhlas?“

„Tak to vyžaduje regule řádu.“

Opat se opřel. Seděl na prosté dřevěné židli. Klášter v St. Patricku byl pověstný svojí skromností a křesťanskou pokorou v širokém okolí. Mniši se zřekli veškerého pohodlí.

- 55 -

„Dejme tomu, že bych ti ho odepřel, bratře.“

Otec Ignácius protáhl obličej. Složil ruce na sebe. „Přesto půjdu. Je to moje povinnost...“

„Jedna z tvých povinností. Nezapomínej, proč jsi sem přišel.“

„Od té doby, co jsem poznal Johna Sinclaira, se mnohé změnilo. Spolu jsme bojovali proti silám Zla.“

„To je pravda. Ty jsi ten, kdo mu vyrábí a světí stříbrné kulky. Hodně ses odvážil. Dosud jsme úspěšně bránili klášter proti mocem pekelným.

Myslím tím i pekelného rytíře. Vykročili jsme do boje a musíme ho dovést do vítězného konce. Co máš v úmyslu, bratře?“

„Navštívit Lumluinské opatství.“

„To prokleté místo.“

„Ano.“

„A víš, že nikdo z nás si nedovolil vstoupit do toho kláštera. Žádný z nás není natolik silný, aby odolal tomu, co číhá v jeho zdech. Je to chladná, děsivá hrůza. Pozdrav z nejtemnějších hlubin pekla. Nikdo z těch, kdo se o to pokusili, se už nikdy nevrátil zpět.“

„Ale teď tam bude John Sinclair.“

„Ty jsi mu připravil cestu?“

„Ano i ne. Už předtím sledoval jistou stopu. Jenom ho nechci nechat samotného. Neví, co všechno se může přihodit.“

„Nevaroval jsi ho?“

„Copak jsi nebyl přítomen našemu rozhovoru?“

„Neposlouchal jsem, bratře.“

Otec Ignácius sice opatovi příliš nevěřil, ale nechtěl o tom dál dis-kutovat.

„Musím už jít, bratře.“

„Sám?“

„Ano. Jenom si s sebou vezmu trochu jídla na cestu přes hory. Být sám je někdy nádherným potěšením.“

„Tady nenalézáš potřebný klid?“

„To je něco jiného.“

Opat ještě neskončil. „A co podnikneš, až se dostaneš na to prokleté místo?“

„Možná najdu i Wierana.“

„Už nebude takový jako dřív,“ řekl opat. „Uvidí tě a ještě víc tě bude nenávidět. Pokusí se tě zabít a přinést tímto způsobem oběť peklu. Od té

- 56 -

doby, co se mniši vydávají na nepravou cestu za prokletými znameními, teprve potom poznávají moc pekelnou, která je k sobě připoutá.“

„Mohu ji zlomit.“

„Musíš být velmi silný.“

„Spolu s Johnem Sinclairem budeme dostatečně silní. Dal by za mne ruku do ohně. Určitě už dorazil k cíli.“

„Musíš mu všechno vysvětlit.“

„Nic jiného mi nezbude.“

„Zavázali jsme se, že nebudeme o této temné kapitole dějin našeho kláštera hovořit.“

„Někdy je třeba porušit i slib, jde-li o dobrou věc,“ odporoval otec Ig-nácius. „Vzpomeň si, co se už mezi těmi zdmi přihodilo. Mysli na to.“

„Já vím,“ vzdychl si opat. „Bohužel ne dost přesně, milý příteli.“

„Musíme si osvětlit ještě jeden problém.“

„Ty ano, bratře, já ne.“

„V tom případě už půjdu.“

„Nemohu tě zdržovat Možná tohle všechno děláš i pro nás. Cesty páně jsou nevyzpytatelné, ale vždy nás vedou k cíli. Každého z nás, někdy...“

Otec Ignácius se zvedl. „Děkuji ti, bratře. Slibuji ti, že se brzy opět setkáme.“

„Doufejme,“ řekl tiše opat. Vyslovil to slovo ve chvíli, kdy otec Igná-

cius za sebou zavřel dveře a spěchal dlouhou chodbou ke své cele.

V klášteře už vládl noční klid. Mniši chodili spát brzy, aby už v pět hodin ráno spěchali opět do kaple. Světlo svíček se mihotalo ve žlutočervených záblescích na stěnách chodby.

Dveře nebyly zavřené. Otec Ignácius si už předem zabalil potřebné věci. Důležitý byl plášť, který si přehodil přes kutnu.

Natáhl si na nohy pevnou obuv. Cesta přes hory byla ve většině pří-

padů velmi obtížná.

Vzal s sebou i nějaké jídlo, které vložil do mošny. Její popruh si přehodil přes rameno.

A ještě jedna věc byla nesmírně cenná. Jeho kříž.

Byl ze starého dubového dřeva. Křtil ho svěcenou vodou a nosil ho stále u sebe jako růženec.

Takto vyzbrojen doufal, že spolu s Johnem Sinclairem odolají moci pekla.

Nikdo ho neviděl. Nikdo ho nezadržel, když opouštěl přístřeší a

- 57 -

vstoupil do dvora v chladné pozdní noci.

Vítr vanul od severozápadu. Přinášel pach moře. Před několika dny by se mu líbil, ale teď...

Ani se nerozhlédl, když spěchal napříč dvorem k malé fortně ve velkých vratech.

Byla to obrovská brána zajištěná silným trámem.

Otec Ignácius měl u sebe klíč od fortny. Když ji zamykal, zmocnil se ho pocit, jako by přecházel na nepřátelské území.

Jeho cíl ležel na východě.

Tímto směrem se vydal na cestu. Tma brzy spolkla osamělého pout-níka. Člověka, který si předsevzal uhasit pekelný oheň...

+ + + + +

Viděl jsem, že Sandra Wieranová je těsně před zhroucením. To, co doposud prožila, nemohlo projít bez následků. Něco takového znala nanejvýš

z filmů a knih, ale ne ze skutečnosti.

Suko se soustředil na mrtvého. Já jsem Basila Wierana oběhl a zachytil jsem mladou ženu dřív, než klesla na zem.

Sandra neomdlela. Jakmile jsem ji odtáhl stranou, pohnula nohama.

Chvěla se, ačkoliv její tělo působilo strnule. Opřel jsem ji o studenou zeď

blízko vstupních dveří.

„Prosím vás, Sandro, zůstaňte tady.“

„Ano, ano. Není mrtvý. Byl mnichem. Nemohl přece zemřít. V klášteře St. Patricka...“

„Co jste to řekla?“

„Přišel sem ze St. Patricka!“

Chtěl jsem se ještě na něco přeptat, ale Sukův výkřik mě zastavil. I já jsem zaměřil pozornost na zdánlivě mrtvého.

Nepohnul jen pravou nohou, ale celým tělem. Otočil se tak, aby se mohl vzepřít a znovu se postavit na nohy.

Jeho pohyby byly pomalé. Působil dojmem člověka, který se probudil po dlouhém spánku a potřebuje se nejdřív pořádně protáhnout.

Poklekl, natáhl ruce před sebe a vzepřel se o podlahu. Rukama šátral před sebou, jako by hledal ztracený předmět.

Byl slepý. To byla příčina jeho neobvyklých pohybů.

Otočil hlavu. Jako ve zpomaleném filmu. Teď hleděl směrem k nám.

- 58 -

Neviděl nás, ale tušil naši přítomnost. To dokazovala i jeho následující reakce.

Ve spodní části obličeje se najednou objevil otvor, z něhož se draly bublající zvuky. Hluk, při kterém se nám svíral žaludek a běhal mráz po zádech.

„Je to zombie?“ zeptal se tiše Suko.

„Jistě.“

„Nejsem si tím tak jistý. Musí to být něco jiného. Spíše mi připomíná tvora podobného zombiemu, co já vím.“

„Znáš někoho takového?“

„Ne, ale ty víš všechno.“

„Basile... Basile...“ Sandra vyslovila zajíkavě jméno svého bratra.

Také ona se už vzpamatovala z prvního šoku. Teď chtěla něco udělat, snad s ním promluvit, a proto opustila místo u vlhké kamenné zdi.

„Vraťte se zpátky, Sandro!“

„Ne, Sinclaire, ne...“

Dříve než jsem jí v tom mohl zabránit, prosmýkla se mezi námi. Snad přitom klopýtla. A tak padla celou vahou na bratrova záda. Rukama ho objala kolem krku a překotně k němu promlouvala.

Pro mne a Suka to byla velmi tragická, bolestná a současně hrůzostrašná scéna, když se mladá žena pokoušela mluvit s mrtvým.

Hovořila k těstovité hmotě jeho obličeje a hladila ho přitom po tvářích.

Koktala slova, kterými ho chtěla ujistit o své sesterské lásce, ale nedočkala se reakce, kterou očekávala.

Byli jsme ve střehu a tušili jsme předem, co přijde. Basil nereagoval tak, jak by si jeho sestra přála. Odstrčil ji od sebe. Jeho ruce ztěžka dopadly na její tělo.

Tomu se Sandra nemohla vzepřít. Byla zkrátka příliš slabá. Suko ji zachytil.

Basil stál široce rozkročený. Ruce se kolébaly kolem těla jako kyvadla.

Nevyvaloval oči, jen strnule zíral do prázdna. Potom se k nám těžkopádně otočil zády a odcházel pryč.

„Necháme ho jít?“ zeptal se Suko.

„Ovšem.“

„Basile...“ Sandra vykřikla slabým hlasem za odcházejícím bratrem.

Oživlá mrtvola ji neslyšela. Široce rozkročená se potácela do míst, kde jsme předtím zahlédli světlo a poté postavy duchů.

- 59 -

„Zdá se mi, že bychom ho neměli nechat samotného,“ mínil Suko s úsměvem.

„Tak dobře.“

Také Sandra byla stejného názoru. „Snad ho ještě můžeme zachránit.

Prosím vás, pojďte. Ale rychle!“

Uklidňoval jsem ji. Přitom jsem ji pevně držel za ruku, protože se chtě-

la rozběhnout pryč. „Pomalu, děvče, pomalu. Všechno dáme do pořádku.

Na to se můžete spolehnout.“

Sandra přikývla.

Nechali jsme Basilu Wieranovi dostatečně velký náskok, aby se mohl cítit v bezpečí. Ale nespouštěli jsme ho z očí a přesvědčili jsme se, že se v těchto starých budovách pohyboval delší dobu, protože i v tomto stavu dobře znal cestu.

Podle našeho propočtu jsme se museli nacházet v místě, kde se objevili mniši. Tady jsem poprvé ucítil reakci svého kříže.

Ohříval se.

Upozornil jsem Suka.

„V tomto místě vládne černá magie, Johne!“

„To vím také.“

„Chceš jít dál?“

„Samozřejmě.“

Pokračovali jsme v cestě tam, kde jsme viděli jasný svit připomínající napůl otevřená vrata. Jas vycházel z podlahy. Zeď nebyla patrná. Asi jsme se nacházeli v blízkosti nějaké transcendentální brány. To jsou otvory nebo propustě, které spojují navzájem viditelné nebo neviditelné světy. Velmi často vedly do Pandemonia. Chrámu, kde se shromažďují všechny nadpřirozené síly Zla. I do vzdálené minulosti cizí říše nebo také do země.

To vše už jsme prožili a proto jsme se blížili k průchodu náležitě opatrně. Netrvalo dlouho, když se nás zmocnila jasně světélkující brána.

Naše těla přelil bledý svit, takže jsme vypadali jako cínové figurky.

Čekal jsem, že mě světlo oslní, ale stalo se spíš něco jiného. Lehce mě svědila kůže, jako by jí probíhal slabý proud. A můj kříž se dál ohříval jako varování před vstupem do jiného světa.

Navzdory tomu jsem prošel. Hleděl jsem dopředu a nemohl jsem uvěřit obrazu, který se mi naskytl.

Moji pozornost rozptýlil Sukův výkřik, který mě následoval se svou průvodkyní.

- 60 -

Vtom se to stalo.

Sandra a Suko se odvážili příliš dopředu. Vedlo se jim stejně jako Billu Conollymu. Nemohli zabránit síle černé magie, aby se jich zmocnila.

Obě postavy se rozplynuly. Vklouzly do scény, v jejíž existenci jsem stále nemohl uvěřit.

Viděl jsem přirozeně i Billa Conollyho. Nezastavil se, ale procházel se stejně jako ostatní strašidelné postavy po dvoře kláštera.

Jestliže jsme předtím vstoupili do zničeného kláštera, tak nyní jsem ho viděl v jeho původní podobě. To znamenalo, že překonání brány mne přeneslo do minulosti kláštera.

Přede mnou kráčeli mniši tak, jako kdysi dávno, než byl klášter zničen.

Bledé, chvějící se strašidelné postavy, které vykonávaly nejrůznější práce.

Jedni z těch tvorů se nacházeli v zahradě, kde sklízeli úrodu, druzí prováděli řemeslné práce. Tloukli, kovali nebo opravovali zdi. Všechno probíhalo naprosto neslyšně. Nezaslechl jsem sebemenší zvuk. Ale také jsem nezpozoroval jedinou stopu po Sukovi a Sandře. Jejich pavučině podobné postavy se vmísily mezi ostatní. Všichni si byli podobní jako vejce vejci. Až na jednu výjimku.

Basil Wieran! On, oživlá mrtvola, zombie, se mohl vzepřít síle, která se zmocnila ostatních.

Prošel bránou, na jejímž prahu jsem stál, a vrávoral do otevřeného prostranství klášterního dvora, aby svou přítomností oživil strašidelnou scénu.

Staří duchové mu nevěnovali pozornost. Prošel kolem nich, aniž by si čehokoliv všimli. Dokonce se srazil i s Billem Conollym, který nic ne-vnímal.

Stál u zdi nízkého přístřešku a musel se vlastně cítit jako vyděděnec.

Stejně jako Suko a Sandra. Jejich těla poletovala nad dvorem, jako by si hledala místo, kde by si mohla odpočinout. Nezasáhl jsem, ale zůstal jsem stát na prahu brány a pozoroval jsem hrůzyplný výjev, který se tu odehrával. Basil Wieran byl tou nejtragičtější figurkou příšerného kolotoče času.

Oživlá mrtvola se ocitla uprostřed dvora. Obklopovaly ho pochmurné zdi kláštera. Zastavil se a rozhlížel se kolem sebe. Přitom se otáčel na místě a rozpřáhl ruce.

Jeho obličej se nezměnil. Přelétal přes něj stříbřitý záblesk a přitom vypadal jako z kamene. Vzpomněl jsem si na masku a tělo, které chtěla maska najít. Nebyl Basil Wieran tím tělem? Tahle otázka se nabízela sama.

- 61 -

Jestliže to byla pravda, mohla ho už delší dobu ovládat. Ale proč z něho nejdřív udělala nemrtvolu?

Kromě toho pojmenovali klášter po milenci. Kdo to mohl být?

V úvahu přicházel vládce pekla, ďábel. Možná dokonce i nejvyšší představitel Zla, samotný Lucifer. Jak známo, tvořily ho vlastně tři osoby dohromady.

Příšerné počty. Každopádně vsadili mniši na špatného koně.

Rád bych se dozvěděl, jak se cítí mí přátelé a jestli vědí, co se s nimi děje.

Magie času z nich vytvořila téměř neskutečné tvory a já jsem jen mohl doufat, že nezasáhla i jejich duše. Zatím se nic nedělo. Až do toho okamžiku, kdy se objevili vojáci.

Všechno proběhlo nezvykle rychle. Vřítili se na koních do dvora a po-bíjeli mnichy jednoho po druhém.

Když poslední z mnichů vydechl naposledy, vojáci opět zmizeli a s nimi i celá krvavá scenérie.

Cítil jsem studený vítr, který se mi opíral do obličeje. Ocitnul jsem znovu na dvoře polozbořeného kláštera ležícího ve tmě. Před sebou jsem spatřil šedivou hradbu mračen, kterými tu a tam probleskoval slabý svit hvězd.

Suko, Bill a Sandra bohužel rovněž zmizeli. Strašidelní mniši je vzali s sebou na cestu do věčnosti. A já jsem zůstal sám...

+ + + + +

V jednu chvíli už otec Ignácius nemohl dál. Vzal na sebe těžký úkol.

Kromě toho už nebyl nejmladší. Chodidla ho pálila, i když si na cestu obul bytelné, ručně šité boty. Padla na něho únava a kromě toho se cítil jako rozlámaný.

A i když neměl příliš mnoho času, musel se zastavit a trochu si odpo-

činout.

Cestou nikoho nepotkal a tak to také mělo zůstat, protože sešel z cesty a pustil se hustým lesem.

U lesního potůčku, který padal z vyvýšené skály, se posadil. V hustě napadaném listí si vyhrabal mělkou jámu, položil se do ní a přikryl se pláštěm. Jen tak mohl přečkat chladnou noc. Listí by ho ochránilo i před mrazem.

- 62 -

Napil se z potůčku a k tomu zajídal chléb, který si nesl s sebou z kláš-

tera. Pekli si ho sami mniši podle starého receptu.

Voda a chléb ho osvěžily. Ale nezahnaly únavu. Otec Ignácius se stočil do klubíčka a dokonce cítil teplo, které se šířilo kolem něj.

Plášť ho chránil. Obličej měl volný, takže mohl dýchat.

Nevěděl, jak dlouho vlastně spal. V každém případě náhle polekaně vyskočil a přitom zjistil, že jeho tělo je podchlazené i přes ochranný

příkrov listí. Do svalů se zakousla křeč. Už nesměl zůstat déle ležet.

Otec Ignácius byl otužilý. Vyskočil ze svého provizorního lůžka a začal se rozcvičovat, jako to činil každé ráno v klášteře.

I přes svůj věk, o kterém nikdy nemluvil, byl otec Ignácius houževnatý

chlapík. O sobě vyprávěl velmi málo. Ani opat nevěděl, kdo vlastně je a odkud přichází. Jeho minulost zůstala ukryta v hlubinách času.

Rozcvička znovu rozproudila krev. Ukrojil si kus chleba a slaniny a pomalu žvýkal. Žízeň zahnal pramenitou horskou vodou.

Nepatřil k lidem, kteří potřebují ráno nejméně čtyři šálky čaje, aby se jim rozlepily oči. U něho to fungovalo s pitnou vodou.

Potom se vydal na další pouť. Před ním se otvíral nový den a on se chtěl s jeho pomocí co nejdříve dostat k cíli své cesty.

Kolem poledne došel k salaši, která se nacházela ve vysokohorském údolí

Byla otevřená. Ovce se houfovaly do stáda, okusovaly trávu a dva hlasitě štěkající psi zvěstovali pastýři příchod návštěvníka.

Ti muži se nikdy předtím neviděli, ale hned si rozuměli.

Otec Ignácius dostal teplé jídlo, kávu, brambory a k tomu slaninu. To byly kalorie, které jeho tělo potřebovalo. Zdržel se s ovčákem ještě půl hodiny a pokračoval dál.

Také ovčák v příštích dnech zavře stádo do ohrady, protože už očeká-

val sníh, který zde zůstane ležet až do jara.

Počasí se opět změnilo. Bylo chladno, ale k tomu ještě foukal ostrý

mrazivý vítr.

Otec Ignácius si přehodil kápi, přikrčil se a kráčel zvolna k Lumluinskému opatství.

Neznal sice dobře tento kraj, ale věděl, že musí mířit stále na východ.

Odpoledne vystoupil na jeden z výše položených horských hřebenů.

Jeho pohled padl do údolí a na střechy domů. Tam se musela nacházet osada Gilbin.

- 63 -

Otec Ignácius se zastavil. Přes jeho rty se mihl nepatrný úsměv. K cíli nebylo daleko. Automaticky sáhl po dřevěném kříži a přejel konečky prstů

po hlazeném povrchu. Jeho talisman mu dodal potřebnou odvahu.

Myslel na svého přítele Johna Sinclaira. Lovec duchů se potuloval někde v kraji. Určitě se dostal k Lumluinskému opatství. Místu, kde vládla smrt.

Mniši ze St. Patricku se mu vyhýbali. Klášter byl prokletý, ale jeho staré zdi stále vyzařovaly zlo, které se nezastavilo ani před bratrem Wieranem.

Lumluinské opatství bylo zapovězeným územím. Nesmělo se o něm mluvit, ale to prostě nešlo. O takových věcech se muselo mluvit, postavit se jim na odpor a odstranit znamení hanby.

Otec Ignácius kráčel dál. Musel si pospíšit, neboť ještě před západem slunce chtěl dosáhnout cíle. V tomto ročním období přicházela tma velice rychle. Na úbočí hor i údolí se potom položily dlouhé stíny.

Ve větru byl cítit sníh a mráz. V příštích dnech jistě spadnou první sněhové vločky.

Osada Gilbin vypadala opuštěně. Otec Ignácius nezahlédl na ulicích žádné lidi. Vítr a chlad je zahnal do jejich domovů.

Otce Ignácia brzy pohltil liduprázdný svět skalních velikánů. Cítil se svěží a kráčel rychle vpřed. Obloha se zatáhla šedivou barvou.

Šedivou a hrozivou!

Jako pochmurné znamení...

Co mám teď dělat?

Byl jsem zvyklý stát čelem proti zombiemu. Vždy jsem jednal tak, jak si protivník zasloužil. V tomto případě jsem se musel držet zpátky. Zombie hrál velmi důležitou roli.

Jako jediný přežil, jestliže mohu vůbec použít tohoto slova. Zombie zůstal a mnichové stejně jako Suko a Sandra Wieranová zmizeli.

Ztratili se. Toulali se v dimenzi, do které jsem nemohl nahlédnout.

Jenom Wieran tu zůstal. Ostatní si nepřáli přítomnost nemrtvého. Stejně jako předtím se nacházel na vnitřním dvoře starého kláštera.

- 64 -

Nestál strnule na místě. Když se o to pokusil, měl jsem pocit, že ho náraz větru porazí na stranu. Jeho potíže byly dost neobvyklé. Dalo by se říct, že je velmi zesláblý.

Maska ho připravila o část obličeje. Vypadal příšerně, když se otočil mým směrem. Klášterní dvůr osvětlovalo šedivé světlo. Soumrak už potáhl svým závojem téměř celou oblohu. Obrysy zdí se pozvolna rozplývaly.

Najednou zavládla strašidelná stísněnost, které jsem se nemohl zbavit.

Nechtěl jsem nechat zombieho samotného. Pro mne byl klíčovou po-stavou, proto jsem šel k němu blíž, abych objevil stopu Suka, Billa a Sandry.

Co nedokázali mocní démoni, to se podařilo této staré magii.

Opustil jsem úkryt u klášterní zdi a kráčel jsem napříč dvorem. Okamžitě se na mne vrhl vítr. Útočil ze všech stran a snažil se mi dostat na kůži.

Basil Wieran se nedal vyrušit. Nevadilo mu, že se k němu blížím.

Tápal po dvoře, jako by něco hledal.

Zastavil jsem se těsně za ním.

Musel si toho všimnout, ale nedal to najevo jediným pohybem.

Zombies běžně útočí na lidi, ale tenhle mě nebral na vědomí. Natáhl jsem ruku a položil jsem ji na jeho rameno. Kosti byly tvrdé jako kámen.

Wieran zůstal stát. Připadalo mi, že přemýšlí o tom dotyku. Vlastně by se měl otočit a zaútočit na mě, ale místo toho jenom stál. Otočil jsem se a podíval jsem se mu do obličeje.

Šedivá skvrna, která kdysi bývala obličejem. Teď patřil masce, která hledala své tělo.

„Kde jsou?“ zeptal jsem se a tušil jsem, že nedostanu odpověď.

Z otvoru ve spodní části obličeje se vydral zvuk, který mi připomínal zabručení. Potom zvedl ruce. Prsty se svíraly a rozevíraly jako pařáty, kterými mě chtěl uchopit za hrdlo ve smrtelném stisku.

Tak přece se o to pokusí?

Ustoupil jsem zpět. Na prázdném dvoře kláštera mezi zdmi poznenáhlu se rozplývajícími v soumraku jsme zbyli jen my dva. Nesmiřitelní ne-přátelé. Měl jsem nutkání vytáhnout svůj kříž a zahnat ho do obrany.

To zpozoroval někdo jiný, který se dosud neukázal.

„Nech ho být, Johne!“

Hlasitý, ostrý hlas se snášel z výšky do dvora. Při prvním slově jsem sebou trhnul, protože jsem ten hlas dobře znal.

- 65 -

Patřil osobě, kterou bych zde nečekal.

Otci Ignáciovi.

+ + + + +

Zdržoval se v pozadí, proto jsem ho nemohl vidět. Kromě toho soumrak, křoviska a ponuré zdi bránily ve výhledu. Vtom jsem objevil postavu.

Přicházela rychlými kroky zpoza úkrytu za obloukem brány. Její ob-ličej se odrážel od tmavého oblečení, i když rysy byly nezřetelné.

Slyšel jsem kroky. Lehce skřípěly na malých kamenech. Potom dotyč-

ný přešel trávu a starou dlažbu. Nepromluvil jediného slova, ale stále měl zombieho i mne na očích. Zastavil se a pokynul mi.

„Čekal jsem tě, Johne!“

„Já tebe ne!“

Přiblížil se, takže jsem zřetelně zahlédl jeho úsměv. „To si dovedu představit.“

„V telefonu jsi mi vyprávěl něco jiného.“

Otec Ignácius přikývl. „Nemohl jsem mluvit, nebyl jsem sám. Kromě toho existují věci, o kterých je lépe pomlčet. Lumluinské opatství patří k nim.“

„Je to tak zlé?“

„Ještě horší,“ odpověděl mnich. „Lumluinské opatství je hrůza sama o sobě a také znamení hanby. Mohli jsme na ně zapomenout, ale nemohli jsme je odstranit.“

„Je to krycí jméno, pokud jsem slyšel.“

Ignácius souhlasně kývl hlavou. „Ano, pro milého.“

„A má nějaké jméno?“

Otec Ignácius na mne zamyšleně pohlédl. „Nenapadá tě, kdo by to mohl být?“

„Ďábel.“

Ignácius souhlasil. „Ano, ďábel je ten milenec. Milenec odpadlíků.“

„Jakých odpadlíků?“

„Těch, kteří nemohou odolat pokušení.“

„Jako Basil Wieran.“

„Právě ten.“

„Znáš ho?“

- 66 -

Podíval se směrem k zombiemu. „Znám ho velmi dobře. Býval pro nás bratrem Basilem.“

To mne překvapilo. „Patřil k vám?“

Otec Ignácius pokýval hlavou.

„Ano, patřil k nám. Pochází ze St. Patricku, ale neodolal vábení z Lumluinského opatství. Naslouchal volání, následoval ho a nechal za sebou všechno, co kdysi miloval a co mu bylo drahé.“

„Neměl štěstí. Něco se muselo stát. Opustil toto místo a vrátil se zpět do Londýna, aby hledal pomoc u své sestry.“

„Ďáblovi nelze uniknout,“ poznamenal mnich. „Je příliš silný.“

„On je tou maskou?“

Otec Ignácius si přitáhl plášť k tělu. Zašilhal po zombieovi a přikývl.

„Ano, on je ta maska. Je v ní něco hrozivého.“

„Kde ji najdu?“

„Tady v klášteře.“

Zíral jsem na něho. „A to mi říkáš teprve teď?“

„Ona nám neuteče, Johne. Celá léta se nacházela tady a taky zde zůstane. Nemusíš se obávat. My dva ji najdeme.“

„Jakou má moc?“ chtěl jsem vědět. „Co je s ní? Umí ovládat čas?“

Nedostal jsem přímou odpověď. Otec Ignácius na mne hleděl s na-chýlenou hlavou. „Ty jsi zažil, co se zde stalo?“

„Ano. Viděl jsem, jak se přítomnost a minulost vzájemně prolínaly.“

Můj hlas nabýval na ostrosti. „Bill, Suko a Sandra Wieranová zmizeli.

Rozplynuli se, rozumíš? Jsou prostě fuč.“

„Způsobila to síla masky.“

„Tak ji pojďme hledat!“

Otec Ignácius ještě váhal. „Co jsi viděl, Johne? Odpověz!“

„Je to docela prosté.“ Pověděl jsem mu o příhodě, kterou jsem zažil a nezamlčel jsem ani smrt mnichů.

„To byl konec. Tenkrát přišli vojáci a řádili jako smyslů zbavení.

Johne, je těžké se k tomu vyjádřit. Odpověď ti může dát jenom maska.“

„A on?“ ukázal jsem na zombieho. „On je tím tělem, které maska hledá?“

„Všechny stopy vedou k němu.“

„K čemu potřebuje maska tělo?“

„Musí vstoupit do nějaké postavy. Aby mohla ovládnout lidstvo, musí vypadat jako člověk. To je podstata filosofie, která se za tím skrývá.“

- 67 -

„Vezmeme ho při pátrání s sebou?“

Otec Ignácius zamával odmítavě rukou. „Ne, necháme ho v klidu.

Jestliže bude chtít k masce, najde si cestu sám. Dej si říct, Johne.“

Přikývl jsem. „Ale budu z toho trochu nesvůj.“

„To jsi už teď.“ Mnich přistoupil ke mně. Hleděl jsem mu do obličeje.

Vypadal staře a unaveně. Bylo však třeba vzít v úvahu, že měl za sebou dlouhou vysilující cestu. „Já vím, co se v tobě odehrává, Johne. Chtěl by ses zeptat na spoustu věcí. Děláš si starosti o svého přítele. To všechno lze chápat. Ale já tě k němu dovedu. Tam se ti dostane vysvětlení celé záhady.“

„Tobě je známo, kde se nachází?“

„Nepřímo,“ odpověděl. „Existuje pouze jediné místo, kde by mohl být.“ Otočil hlavu. „Vidíš tu ruinu s věží?“

„Ano.“

„To jsou pozůstatky staré kaple. Tenhle klášter byl znesvěcený. Existuje jenom jediné místo, kde lze zdi tohoto božího útočiště znesvětit. V

kapli. A tam je také najdeme.“

„Máš velmi dobré informace...“

Otec Ignácius se usmál, protože poznal skrytý význam mé otázky. „Je to jednoduché, Johne. Jestliže člověk zná historii tohoto kraje, nemůže opominout ani prokletý klášter Lumluinského opatství.“

„Nikdy jsi rni o tom nevyprávěl, i když jsem tu často pobýval v jeho blízkosti.“

Opřel se o zeď a rozpřáhl ruce. „Jsou věci, o kterých se nemluví, Johne.

Každý chtěl na klášter co nejdříve zapomenout. V St. Patricku se o této skvrně naší církve nikdy nehovořilo. Mniši se rozhodli sloužit tomu druhému. Proto zahynuli.“

„Kdo byli ti vojáci?“

„Žoldáci!“

Přikývl jsem. „Někdo je však musel zaplatit.“

„Ano, to jistě.“ Otec Ignácius sklonil hlavu, jako by mu ta otázka byla nepříjemná. „Někdo je také zaplatil.“

„A kdo?“

„Byli to mnichové ze St. Patricku.“ Po této odpovědi si zhluboka oddechl, jako by mu spadl kámen ze srdce. „Naši předchůdci.“

„Opravdu?“ vydechl jsem.

„Tak jest.“

- 68 -

„Ale jak jste mohli...?“

„Ne my, Johne. Událo se to před několika stoletími. Známe pouze tento příběh a snažili jsme se zachovat ho v tajnosti. Možná to byla naše chyba.“

Pokrčil jsem rameny. „To nemohu posoudit. Půjdeme?“

„Jistě!“

Opustili jsme zombieho bez jediného slova. Nebyl jsem tím stopro-centně nadšený, ale co jiného mi zbývalo? Pravděpodobně nic. A tak jsme zamířili ke kapli, jejíž trosky se tyčily před námi.

Obloha mezitím splynula v obrovskou tmavošedou plochu. Obrovské moře z temných, sem a tam se prohánějících mraků. Vypadaly jako postavy, které před někým prchají.

I my jsme se probojovávali proti silnému větru. Lačně se vrhl do kláš-

terního dvora a šelestil kolem starých zdí.

Myslel jsem na své přátele, kterých se zmocnila mocná magie. Přitom jsem se ptal sám sebe, zda se mi spolu s otcem Ignáciem podaří osvobodit je.

Zbytky zdiva vytvořily překážku, kterou jsme museli přelézt. Vypadalo to, že na kapli padla bomba, i když historie pravila něco jiného. Zub času pracoval stejně spolehlivě jako jakákoliv zbraň.

V průběhu dlouhých let se příroda přihlásila o své domovské právo.

Tráva, mech a vysoký plevel dokonale skryly trosky před zvědavými zraky návštěvníka. Některé sutiny byly dvakrát tak vysoké jako dospělý člověk.

Nebylo možné rozeznat, jestli se už nacházíme v kapli nebo před ní.

Také otec Ignácius tápal. Náhle se zastavil a pátravě se rozhlížel.

„Co se děje?“

„Nevím. Někde tady to musí být. Důležitý je oltář. Bude asi znesvěcený.“

„Domníváš se, že ještě existuje?“

„Jsem o tom přesvědčený, Johne.“

„Tak bychom se po něm měli podívat.“

Otec Ignácius šel napřed. Potáceli jsme se mezi troskami kaple jako dva duchové zemřelých, kteří se zatoulali a teď hledají svůj hrob, kde by spočinuli. Nikde jsem neviděl zbytky lavic. I o ně se postaral čas.

„Tady je!“

Otec Ignácius vyslovil tuhle větu s tak velkým přesvědčením, že jsem mu musel uvěřit. Ukázal před sebe na velký čtverec. Vypadal jako kámen nebo stůl. V žádném případě mi však nepřipomínal oltář.

- 69 -

Mnich se rozhlížel a pokyvoval hlavou.

„Tady je středobod,“ řekl tiše. „To je určitě on. Cítím, že už jsme velmi blízko masce.“

„Zatím se bohužel neukázala.“

„Počkáme.“

Otec Ignácius kráčel k oltářnímu kamenu. Mezitím se ještě víc setmělo.

Nemohli jsme ani přesně rozeznat jeho obrysy.

Jakmile se otec Ignácius zastavil, zůstal jsem stát i já. Potom se mnich přikrčil a ukazoval na určité místo na přední straně.

„Pojď blíž, Johne! Tady to uvidíš líp.“

Přistoupil jsem k němu a sklonil jsem se. Nejdřív jsem nic neviděl.

„Vytáhni svítilnu.“

Věděl o mé baterce. Rozsvítil jsem. Paprsek světla dopadl na oltář za-rostlý mechem. Teprve teď jsem poznal, co měl otec Ignácius na mysli.

Nebyla to maska, ale něco jiného. Měl jsem pocit, že to bude moje smrt. To, co jsem zahlédl vtesáno do kamene, byly obrysy kříže...

+ + + + +

„To není maska,“ vydechl jsem.

Mnich se tiše zasmál. „Na první pohled to tak vypadá, Johne. Ale nenech se zmást.“

„To je kříž!“

„Ale jen pro někoho. Není to kříž, který nosím na krku. Vypadá docela jinak.“

V tom měl pravdu.

Kříž připomínal jetelový čtyřlístek.

Byly doby, kdy tento kříž byl častěji k vidění. Byl vyšitý na korouh-vích, které nosili do válek.

Byl velkým pomocníkem v nouzi.

Ale jen pro určitý druh lidí.

Pro templáře!

Bylo to řešení naší hádanky? Templářský kříž? Cítil jsem, jak mi po zádech stéká studený pot. Svíral se mi žaludek. Chtěl jsem něco říct, ale nevydal jsem ze sebe ani hlásku. Jenom jsem vrtěl hlavou.

„Ty tomu nevěříš, Johne?“

„Ne.“

- 70 -

„Nenech se mýlit. Tento kříž, který měl sloužit dobru, se obrátil. Začal sloužit zlu. Už nepatřil templářům. Ďábel ho získal do svého vlastnictví a učinil z něj své znamení.“

Chtěl jsem něco říct, ale vtom se za našimi zády ozvaly kroky.

Přicházel zombie.

Basil Wieran nás následoval. Kráčel jako loutka. Potácel se ze strany na stranu s dokořán otevřenou náručí.

Ignácius mi sevřel loket a ukázal na stranu.

„Pryč odsud.“

„A co dál?“

Jednoduše mě odtáhl, aby uvolnil zombieovi cestu, kterou si oživlá mrtvola bezohledně vynucovala. Aniž by si nás povšimnul, vrávoral k oltářnímu kamenu. Padl před ním na kolena, natáhl ruku a dotkl se ho.

„Teď,“ vydechl otec Ignácius. „Teď se to musí stát.“

Nemýlil se.

Ruka Basila Wierana jasně vyznačila obrysy kříže. Nezměnily se.

Dokonce sklonil hlavu a položil ji na kámen. V tom okamžiku se kříž

změnil.

Zazářil.

Nebylo to jasné světlo, ale matný stříbřitý svit, který sklouzl po tváři nemrtvého a vstoupil do něj.

Kříž se zmocnil jeho obličeje a přitom se vytvořilo ještě něco jiného.

Obraz pitvorného skřeta se zahnutými rohy vyrůstajícími z mohutného čela.

Baphometh!

Mohli jsme čekat něco jiného?

Templáři, kteří obsadili tento klášter, byli Baphomethovi spojenci.

Basil Wieran už nebyl tím, čím byl dřív. Strašlivým způsobem se změnil.

Zdálo se mi, že vyrostl do obrovské výšky.

Otočil se k nám.

Hleděl na nás a my na něho.

Na obličeji měl masku. Příšernou, chladnou, se dvěma otvory místo očí, ze kterých se linula krvavě červená záře.

Cítil jsem strach? Ne, spíš to byla zvědavost. Roztlouklo se mi srdce.

Očekával jsem, že se něco stane.

Zombie a maska dosáhli svého cíle. Maska konečně našla své tělo - a...

Náhle se strhla hotová vichřice. Otec Ignácius se už nemohl udržet na

- 71 -

nohou. Něco ho srazilo na zem. I mně dalo velkou námahu udržet se na nohou.

Viděl jsem, jak se okolí této staré kaple pojednou rozzářilo.

Z masky vycházelo stříbřité záření. Studilo. Za normálních okolností je stříbrná barvou dobra, ale tady tomu bylo jinak.

Otec Ignácius stál několik kroků ode mne. Oběma rukama uchopil svůj dřevěný kříž. Pohled upřel na muže s maskou, jako by ho chtěl hyp-notizovat.

Současně jsme zaslechli zpěv.

Ihned jsem věděl, že se opět mění dimenze času. Přítomnost zmizela a znovu se vynořovala hrůza minulosti. A Basil Wieran se z toho těšil...

+ + + + +

Nestaral se o nás. Měl přesně určenou cestu, na kterou se musel vydat.

Za normálních okolností bych s ním udělal krátký proces, ale musel jsem myslet na Billa, Suka a Sandru, které pekelná magie dostala do své moci a oni mohli pouze doufat ve vysvobození.

Maska našla své tělo. Teď však patřilo oživlé mrtvole. Nejdřív ho chtě-

la zabít. Nyní si ho opět vzala. Bylo to něco, co jsem nemohl pochopit.

„Proč zombie?“ zašeptal jsem.

Otec Ignácius zaslechl moje slova. „Proč? Byl to trest, Johne. Bratr Wieran se ještě v poslední chvíli vzchopil. Odletěl do Londýna. Nechtěl se už déle zdržovat v Lumluinském opatství. Patrně přišel na to, jak je nebezpečné zahrávat si s pekelnou mocí. Ale ony ho nechtěly pustit ze svých sítí. Jsou kruté a brutální. Maska ho chtěla mít pro sebe. Je karikaturou Zla, které přepadá lidi. To vše je třeba vidět ve vzájemných souvislostech. Vojáci tenkrát zabili mnichy, ale nezničili masku. Svým ďábelským vlivem se postarala o to, že duchové zabitých mohli přetrvat celé věky. Hledali svého vůdce. Nyní ho našli. Basila Wierana. Teď

konečně dostal, co si tak přál. Avšak jako oživlá mrtvola.“

„Co udělá?“

Mnich pokrčil rameny. „To nevím tak docela přesně. Chce se jim postavit.“

„Dá jim na srozuměnou, aby se smířili s novým vůdcem.“

„Tak je to tedy.“

„Ano, přesně tak.“ Ignácius se hořce pousmál. „Síly Zla jsou mocné.

- 72 -

Jsou nebezpečné, strašné. Udeří, kde je to jen trochu možné a jsou...“

Zaslechli jsme výkřik.

Pronikavý, ostrý, vyražený v panickém strachu.

„Sandro,“ křikl jsem.

Byla to mladá žena, která vykřikla. Běžel jsem zpět a spatřil jsem ji na starém klášterním dvoře spolu se Sukem a Billem. Tři osoby, které se rozplynuly díky hrůzostrašné magii.

Byly zcela bezbranné. Klečely na zemi. Kolem nich stáli duchové mrtvých mnichů. Teď jsem je viděl naprosto jasně.

Byla to průsvitná, lehoučká těla, která se sice nehýbala, ale otřásal jimi vnitřní neklid.

Duchové stáli těsně za mými přáteli. Okolí naplňoval truchlivý zpěv.

Když jsem se rozběhl k Sandře a chtěl jsem ji uchopit za rameno, vykřikla.

Stejně jsem se jí chopil.

Byla to chyba.

Ucítil jsem bolest a ona také. Viděl jsem, jak její ruka, které jsem se dotkl, zčernala.

„Néééé!“ zařvala, vstala a otočila se. „Nesmíš se mě dotýkat. Už nejsem člověk. Patřím jemu, jenom jemu!“

„Johne, dávej pozor!“

Mnichovo varování přišlo pozdě. Sandra se už rozběhla přímo k bratrovi. A já bych jí v tom nemohl zabránit. Ale otec Ignácius stál blíž. Vsadil všechno na jednu kartu.

Zoufalým skokem ji dostihl, ještě ji strhl, když zasáhl Basil.

Zvedl obě ruce. Maska před jeho obličejem vyslala nebezpečné paprsky. Náhle se její oči nadlidsky zvětšily. Z nich vyrazil proti nám plamen, jako by chtěl všechno kolem zničit.

Zaslechl jsem triumfální výkřiky mnichů a věděl jsem, že mi zbývá jediná šance. Můj kříž.

Kříž proti masce.

Stříbro proti stříbru!

Vyřítil jsem se na zombieho. Cítil jsem, jak směsice ohně a stříbra na-plňuje mé tělo. Do mého těla pronikala mocná síla, která mě však nemohla změnit v démonickou bytost, protože mne chránil můj kříž.

Nebyla to všemocná zbraň, ale v tomto případě, kdy se jednalo o pekelnou moc, musela prostě pomoct.

Vykřikl jsem zaklínadlo. „Terra pestem teneto - Salus hic maneto.“

- 73 -

Nikdo z nás nepočítal s tím, co následovalo. Zachvátil nás chaos. Ne-věděli jsme, kde se nacházíme. Připadal jsem si jako dětský vlček, který se neustále otáčí. Strnule jsem zíral na masku, která se pitvorně zkroutila.

Rozplynula se a vzala hlavu zombieho s sebou.

Podobně se vedlo i mnichům. Vichřice je strhla do chaosu, odkud už

není návratu.

Dobro proti zlu.

Peklo proti síle Světla.

Tento věčný boj, který nikdy neskončí, zuřil nyní s obrovskou silou.

Mohl však být pouze jediný vítěz.

A ten tu stál.

Buď jsem to byl já, nebo můj kříž!

Najednou bylo ticho. Žádné výkřiky, žádný chaos, jenom studený vítr, který se opíral do mého zkřehlého těla a dva mužské hlasy, které jsem dobře znal. Suko a Bill mluvili jeden přes druhého.

„Můžeš mi říct, jak jsem se sem dostal?“ ptal se reportér.

„Ne, ale máme tady malého kouzelníka jménem John Sinclair, který...“

Otočil jsem se.

Hleděli jsme na sebe - a v příštím okamžiku jsme se radostně - a asi vůbec ne chlapsky - objali.

Povedlo se to.

Ale ne docela, protože jsme velmi brzy museli ochutnat hořký pelyněk zármutku. Otec Ignácius se nám nevěnoval. Klečel na zemi vedle osoby, která nežila.

Sandra Wieranová.

Udělali jsme chybu, že jsme ji nechali běžet k bratrovi dřív, než začala působit síla kříže. Síla pekla, pro kterou lidský život nic neznamená, byla silnější a zničila ji.

„Nemáme žádnou naději,“ zašeptal mnich. „Žádnou naději. Ona...“

Zmlkl. Pohlédl jsem jí do obličeje.

Byl bledý. Oči zůstaly otevřené, jako by chtěly věčně hledět do šedivé oblohy. Důvěřovala svému bratrovi a netušila, kým ve skutečnosti byl.

Masku jsme už nikde nezahlédli a oltář v kapli byl zničen. Ani duchové mnichů se už neobjevili. Museli si odpykat svou vinu.

Otec Ignácius vyslovil slova, která jsme měli všichni na jazyku. „Do trosek Lumluinského opatství se opět vrátil klid. Amen.“ Přikývl a sepjal ruce.

- 74 -

Potom se pomodlil za mrtvou Sandru Wieranovou. Suko, Bill i já jsme se k němu připojili.

Ještě toho večera jsme opustili ruiny starého kláštera. Mrtvou jsme vzali s sebou. Chtěli jsme ji převézt do kláštera Svatého Patricka, kde měla mít místo posledního odpočinku.

Víc jsme pro ni udělat nemohli...

KONEC

- 75 -