Svazek 014

V místnosti panovala naprostá tma.

Tajemné praskání, které jí pronikalo, znělo hrozivě. Stejně jako těžký dech tvora, který bez hnutí dřepěl v hluboké neproniknutelné temnotě.

Praskání náhle umlklo. Zaznívalo pouze oddechování.

Namáhavé a sípavé. Mnohokrát umlkalo, dokud tvor nenabral do plic dostatek vzduchu.

Byl to člověk nebo zvíře?

Nikdo by to nedokázal přesně říci, aniž by předtím nerozehnal temnotu.

Znovu cosi zapraskalo. Jen na malou chvíli.

Najednou se ozval hlas. Vyrazil z reproduktoru. Možná jich bylo víc, ale ozvěna nedovolila určit jejich přesný počet. Hlas zřetelně oslovil tvora.

„Virgile!“

Supící oddechování utichlo. Ale oslovený neodpovídal. A znovu hlas.

„Virgile!“

„Ano...“ Odpověď sklouzla do táhlého zasténání. Znělo tak, jako by oslovený ani nechtěl promluvit, ale byl k tomu přinucen.

„Jak se cítíš, Virgile?“

„Chci pryč!“

„To ti věřím.“

„Chci odtud,“ odpovídal Virgil.

„Vždyť smíš. Ale máš k tomu dost síly?“

„Ano.“

„Opravdu?“ I přes drobné zkreslení v reproduktoru se hlas zřetelně vysmíval.

„Já můžu.“

„Tak mi to dokaž.“

Virgil mlčel. Možná nemohl pochopit, že ten druhý mu nabízí volný průchod. Každopádně se neozval.

„Ty nechceš, Virgile? Zmátl jsem tě? Polekal ses mě?“

„Ne!“ Výkřik prolétl temným prostorem.

„Tak do toho, Virgile!“

Otázaný se ani nehnul. Jenom čekal a zhluboka oddechoval. Tmu opět naplnilo těžké supění, které se odráželo od stěn a potom se ukrylo v temných koutech.

Virgil byl člověk, ne zvíře. Mohl mluvit, odpovídat na otázky.

Tím se nadřazoval jiným tvorům živočišné říše.

Hluk se změnil. Teď dostal jiné zabarvení. Už nezaznívalo to příšerné supění. Zato tiché škrábání a mezi tím pleskání, jako by ruce nebo tlapy přejížděly po studené, šedivé a hladké betonové podlaze.

Zvuk se ozýval v pravidelných intervalech. Virgil se opatrně posunoval k východu. Už nedřepěl někde v rohu jako nehybný

kámen. Měl něco za lubem. Potom vše utichlo.

Tma se ponořila do naprostého ticha. Proběhlo několik minut.

Opět se ozvalo hluboké oddechování a poté chladný smích.

„Teď, Virgile, teď!“

Hlasy ho hnaly kupředu. Jako bič, který práskal nad jeho hlavou.

„Ano, ano...!“ zařval a rozběhl se.

Bylo slyšet rychlé kroky. Zrohovatělá chodidla bušila do podlahy.

Virgil běžel jako stroj. Jako člověk, který chce uniknout z vězení.

Blížil se.

Zaznělo třesknutí nebo spíše tlumený náraz, když těžké tělo zuřivě prorazilo dveře.

Vyrazilo ven do denního jasu, který pomalu přecházel do blížícího se soumraku.

Virgil unikl!

Lady Sarah Goldwynová, kterou pro její zálibu ve všem hrůzostrašném přezdívali hororová babička, se přemýšlivě zadívala na svou chráněnku Jane Collinsovou.

„Děvče, vůbec se mi nelíbíš. V poslední době málo jíš, jsi čím dál bledší a hubneš. Takhle to nemůže dál jít.“

Dvě naprosto rozdílné ženy se vzájemně pozorovaly nad stolem s prostřenou večeří. Blondýnka Jane si všimla vážného výrazu v očích lady Sarah. Její úsměv, který k ní vyslala, vypadal dost nepřesvědčivě.

Potom se zeptala; „Je to snad nějaký zázrak?“

Mrs. Goldwynová se zvrátila do opěradla.

„Co ti na to mám odpovědět, dítě?“ Pohrávala si s perlovým náhrdelníkem a poslouchala, jak perly do sebe narážejí. „Byla by tu snad jediná odpověď.“

„No právě. A proto nemohu jít pryč.“ Jane Collinsová sklopila hlavu.

Osud si s ní mnohokrát ošklivě zahrál. Jane Collinsová byla poznamenaná a tak to mělo zůstat navždy.

Narodila se a vyrůstala jako normální člověk.

Potom

byla

ďábelskou

čarodějnou

magií

vtažena

do

hrůzostrašného kruhu.

Měla sloužit jako čarodějnice na straně zla. Byla však vysvobozena. Dostala umělé srdce a proto mohla dál žít. Po nějaké době bloudění a zmatků se Jane znovu vydala na cestu do Londýna.

U lady Goldwynové našla nový domov. Ale stejně musela nakonec zaplatit daň temným mocnostem.

Krutě ji zasáhly při bujarém sletu čarodějnic a daly jí najevo, že s nimi nejsou žádné žerty.

Nebyla sice přímo čarodějnicí, protože lovci duchů Johnu Sinclairovi se podařilo osvobodit ji. Nicméně strašlivá kletba nad ní visela jako Damoklův meč.

Bylo to hrozné dědictví. Stala se z ní rozpolcená osobnost, pekelný hermafrodit.

Za soumraku vypadala Jane Collinsová jako člověk. Hezká, mladá žena, která si ještě mohla užívat života plnými doušky. Ale ve dne ji kletba zasáhla naplno.

Tehdy se její příjemná tvář změnila v žlutobílou lebku kostlivce, z níž visely světlé, jako dráty tuhé vlasy.

Teprve když soumrak přecházel tmu, měnila se opět v člověka s lidskou tváří.

Nemohla tomu uniknout. Krutý osud ji trápil. Připadala si, jako by jí někdo vrazil nůž do těla a ona se ho nemohla nikdy zbavit.

„Já vím, že tady je každá rada drahá, mé dítě,“ pravila lady Sarah,

„ale měla by ses pokusit vyjít ven. Sejdi se s Johnem. Nevyhýbej se mu jako malomocná.“

„Ale já jsem malomocná!“ vykřikla zoufale Jane. „Já!“ ukázala prstem na sebe.

„Ne, to nejsi.“

„Pro tebe ne. Ani pro Johna a jeho přátele. Ale pro ostatní lidi ano. Musím se skrývat před světem. Když někdo ve dne zazvoní u dveří, nemohu mu jít otevřít. Zůstávám v pokoji a ...“

„Jane, stále věřím tomu, že se jednoho dne všechno změní.“

„Jednoho dne.“ Přikývla. „Ano, jsou to pouhá dvě slova. Když je vyslovím, připadá mi, že jsou nekonečná. Nekonečná jako můj osud, který však tak dlouho neunesu a ani nechci!“

„Musíš proti tomu bojovat.“

„Ale jak?“ zalkala Jane. „Jak? Tak mi poraď! Já nejsem člověk.

Snad napůl démon a napůl, co já vím...“

„Jane, prosím tě...“

Jane zavzlykala. „Promiň, dnes je toho na mne moc. Občas to na mne přijde. Proč jsem tak krutě potrestaná?“

Lady Sarah neodpověděla. Slova útěchy vyslovila a stěží jí mohla víc pomoci.

„Já... jsem tak zoufalá,“ vydralo se z Janiných úst. Seděla se svěšenou hlavou. „Tak příšerně zoufalá. Nevím, co mám dělat.

Častokrát jsem myslela na nejhorší.“

„Snadné...“

„Ano, Sarah, na sebevraždu. Teď mnou můžeš opovrhovat, ale je to tak.“

„Člověk se nemůže jen tak zbavit života, Jane.“

„Života!“ I přes slzy, které se jí vedraly do- očí, měla strnulý

výraz. „Je to vlastně život, Sarah?“

„Ano, je to život,“ odporovala lady Sarah. „Můžeš jíst, pít, smát se, plakat a pohybovat se. Máš své pocity, užíváš rozumu...“

„Ale jsem netvor,“ skočila jí do řeči Jane.

„Ne!“

„Ale ano.“ Jane vstala. „Cítím se tak. Cítím se jako netvor. Jako živý tvor, pro kterého nemá další existence žádný smysl. Můžeš mi odporovat, ale můj názor tím stejně nezměníš.“

Šla k oknu a vyhlédla ven. Hleděla na kapičky svého dechu, který

se srážel na okenní tabuli.

Venku byla tma. Nad londýnskými ulicemi se sice neproháněla temná mračna, ale podzimní mlha už stačila rozmazat kontury pouličního osvětlení.

„Dřív jsem se smála, chodila jsem na procházky, tančila...“ Přitom si souhlasně pokyvovala hlavou. „Ano, to vše jsem dělala. Ale dnes?“ Jane si odkašlala. „Nic z toho už není pravda. Žiju jako vězeň. Jestli to se mnou myslíš poctivě, Sarah, nemůžeš mi odporovat.“

„To ani nemám v úmyslu.“

„Odkud potom bereš svůj optimismus, když mě chceš rozveselit?“

„Protože se všechno může ještě změnit!“

Jane se přitom otočila zpět k lady Sarah. „Kdy se to může změnit, Sarah? Zítra, pozítří? Za deset, možná i padesát let? Tak dlouho se ještě budu ve dne trápit s tou zatracenou lebkou?“

„Ne. Mysli na Johna...“

Jane přikývla. „Často na něho myslím, Sarah. Častěji než by mně samotné bylo milé. Ale co může John dělat? Pokusil se mi pomoci.

Jistě mi pomůže, když ho o to požádám. Tím jsem si jistá. Bohužel mi nemůže odčarovat lebku, kterou ve dne nosím na ramenou. John Sinclair je hodný člověk, ale v tomto případě je i on bezmocný.“

„Víš stejně dobře jako já, že se stále

snaží najít způsob, jak by ti mohl pomoci.“

„To je pravda. Nic mu nevyčítám, Nikomu nic nevyčítám. Všichni jste ke mně laskaví a milí.“ Rozběhla se ke křeslu a unaveně si sedla.

„Možná až příliš milí, co já vím. Ale já ne-potřebuju soucit, já potřebuju...“ Odmlčela se a polkla. Zajíkavě pokračovala dál.

„Nechci jen útrpně přihlížet. Rozumíš?“

Jane Collinsová hleděla na lady Sarah, která jen němě přikyvovala. Ostatní zmizelo, protože všechno zastřel závoj slz, které se jí vyhrnuly z očí. Pohnutí mysli přišlo tak znenadání, že se mu nemohla ubránit.

Sarah Goldwynová ji nerušila. Věděla, co se děje v nitru ženy naproti ní. Nemohla ostatně jinak reagovat.

Minuty ubíhaly. Jane už otírala oči druhým kapesníkem. Omluvila se, vysmrkala se a znovu si otřela slzy.

„Už je to okay?“

Přikývla.

„Mohli bychom si vyjít na procházku, Jane? Předtím jsi říkala, že sis dřív občas ráda poseděla v restauraci.“ Lady Sarah se usmála. „Já sice nejsem John Sinclair, ale když budeš chtít...“

„Děkuji, Sarah. Možná zítra. Dnes se necítím nejlépe.“

„Rozumím.“

„Ale přesto bych se ráda prošla.“

Lady Sarah překvapeně vzhlédla. „Ty chceš jít ještě dnes večer ven?“

„Ano.“

„A smím se zeptat kam?“

„Vím, že jsi můj anděl strážný, ale nepůjdu do žádného lokálu.

Ráda bych se jen tak prošla ulicemi, podívala bych se do výkladních skříní. Za pět týdnů budou vánoce. Vzpomínám na chvíle strávené při promenádě. Třeba mě to trochu rozptýlí.“

„Jestli to pokládáš za rozumné, Jane, tak ti nebudu bránit.“

„Nebudu venku dlouho.“ Vstala.

„Za hodinku nebo dvě budu zpátky.“

„Ano, tak už běž.“

Jane Collinsová se zastavila vedle lady Sarah, sklonila se a objala starou ženu. „Děkuji,“ zašeptala. „Děkuji ti za všechno, co jsi pro mě udělala.“

„Vždyť toho zase tolik nebylo, Jane.“

„Bylo toho víc, než může člověk očekávat. Lidé jsou často zlí. To jsem už zažila. Proto jsem ráda, že jsem u tebe našla skutečnou oázu klidu a míru.“

„Jsem ráda, že se ti u mne líbí.“

Jane vyšla z obývacího pokoje. V chodbě se rovněž nacházela i šatna. Vytáhla svůj zelený plášť a shora k ní dolehl hlas lady Sarah:

„Vezmeš si auto?“

„Ano.“

„Můžeš zajet k Johnovi.“

„Uvidíme.“ Otevřela vchodové dveře a vyšla ven. Do tváře se jí opřel chladný vlhký vítr. Zase ta protivná mlha. Plazila se v dlouhých cárech po černém asfaltu.

Vůz byl zaparkovaný na širokém chodníku mezi dvěma stromy.

Jane otevřela dveře. Několik minut seděla nehybně za volantem a hleděla upřeně přes přední sklo.

„Proč ještě žiju?“ zeptala se tiše.

Sama si na tuto otázku nedovedla odpovědět.

Virgil unikl!

Opustil své vězení, protože se cítil velmi silný. Proti tmavé pleti svítilo bělmo v jeho očích zvlášť výrazně. Na hlavě mu vyrůstaly kudrnaté vlasy pevné jako drátky. Necítil ani chlad, ani protivnou vlhkost. Nikdy nenosil boty. Zrohovatělá kůže na nohou byla na prst silná.

Kalhoty mu sahaly těsně nad lýtka.

Na sobě měl rozevlátou bavlněnou košili. Když šel, nebylo ho téměř slyšet. Zato on něco vnímal.

Bylo to dunění v jeho hlavě. Divoké údery, jako by tam někdo neznámý zuřivě bušil do bubnu.

Buben ho volal. Byl tam buben. Buben, obličej, svíčky, dým a staré kouzlo, na které už mnozí zapomněli, ale které se znovu přihlásilo k životu.

Opět se nacházel v zemi na rozlehlém subkontinentu. Ale mnozí jeho souputníci prchali před hladomorem. A tak utíkal i Virgil. Do civilizovaného světa, jak se říkalo. Do velkoměst jako Londýn, Paříž, New York nebo Los Angeles, kde se ostatní lidé jen shovívavě posmívali jejich rituálům.

Teď se už nesmáli, protože oni, psanci a zatracenci, tvořili velmi početnou skupinu obyvatel. Dokonce se sjednotili a obnovili zvyky a obyčeje své domoviny.

Jeden z nich byl zvlášť mocný. Samotné jméno nahánělo hrůzu.

Macumba!

Slovo, které vyvolávalo strach, ale i naději. Macumba byl útěchou, zapomenutím pro malé a utlačované. V Macumbovi byla skryta magie, kouzlo voodoo. Skrze něj bylo možno promlouvat s mrtvými nebo jejich duchy, kteří poletovali různými dimenzemi.

Kdo se Macumbovi posmíval, měl možnost pocítit jeho pomstu.

Mnozí se mu posmívali a ostatní, kteří by tak chtěli učinit, očekávalo kruté probuzení.

Virgil miloval Macumbu, protože jeho kouzlo mu vrátilo chuť do života.

Nyní oplýval silou, kterou si vždy tak přál. Může ji využít. Bude se toulat nočním Londýnem a bude si připadat jako šelma, která hledá svou oběť.

I on pátral.

Řekli mu, že existují takoví, kteří Macumbu milují. Musel je pouze najít a to chtěl také provést za všech okolností. Proto se nebránil, když ho vyslali.

Virgil byl senzibilní. Když někoho potkal, velmi přesně vycítil, koho má před sebou. Mnoho lidí mělo schopnost působit jako médium.

Právě takové osoby Virgil hledal...

Londýn byl velký, obrovský. Ale Virgil nemusel hledat všude.

Soustředil se jen na určitá místa.

Zatím stál v úzké uličce mezi dvěma řadami domů s oprýskanými a zaprášenými fasádami. Ucítil ostrý zápach. Čpělo to spáleninou.

Virgil netušil, odkud zápach přichází. Nepřipadal mu nepříjemný.

Virgil, snědý muž ze Západní Indie, měl široký obličej. Stejně široký byl i jeho nos, vypadal jako kus beztvaré hmoty, kterou mu někdo vmáčkl mezi oči.

Jeho chřípí se neklidně pohybovalo. Virgil větřil. Zaslechl kroky.

Přicházely zleva a blížily se k průchodu.

Virgilovy ruce sebou trhly.

Náhle cítil moc, kterou buben v jeho hlavě ještě zesiloval. Věděl, že to dokáže. Vrhl pohled na své prsty. Byly dlouhé a neobvykle silné. Když s nimi sevřel hrdlo své oběti, neměla žádnou šanci uniknout.

Potutelně se usmíval, když se sunul až ke konci uličky, kde se náhle objevila postava.

Virgil se natáhl.

Jeho ruce se vymrštily jako dvě obrovská klepeta, která se sevřela kolem krku překvapené oběti.

Muž nestačil ani zachroptět.

Náhle strnule zíral do obličeje snědého útočníka, který před ním vyrostl jako hora. Z obličeje se blýskaly dvě obrovské zřítelnice a řada bílých zubů. Bělmo v očích se otáčelo a bušení srdce ustalo.

„Macumbo...“ Virgil zasténal. Zatřepal s mužem, otočil ho a škrtil dál.

Jeho oběť stála otočená zády do ústí úzké uličky. Byla tmavá a opuštěná. Ideální místo pro zločin uprostřed velkoměsta.

Virgil mrštil svou obětí do uličky. Muž silně narazil do zdi a pak už se válel po zemi v temném obdélníku mezi domy. Padl na záda a divil se, že ještě může dýchat. Hlasitě oddechoval a pozoroval toho druhého, který stál při ústí uličky.

Tenhle strašný obraz nikdy nezapomene. Jeho vrah ještě postál dvě nebo tři vteřiny a potom zmizel ve tmě jako fantom.

Virgil si vyhlédl nepravého člověka. Bylo mu to jasné ve chvíli, kdy se rukama dotkl jeho hrdla. Nebyl to ten pravý. Žádný

Macumba, žádné chvění, žádná duše.

Otřásl se. Musel hledat dál. Plížit se uličkami a hledat cesty, kterými by se dostal ke své oběti. K lidem s magickými schopnostmi.

Chtěl je shromáždit a odvést k Macumbovi.

Jejich krev pro Macumbu.

Zemřít v jeskyni smrti.

Pokračoval v cestě bez jediného pohledu zpět. Ulice byly v této části města spoře osvětleny a tak se lidé raději stáhli do svých bytů

ve starých oprýskaných domech.

Taková místa se nazývala asanačními oblastmi.

Virgil začal uvažovat. Přiznával si, že se dopustil chyby. Neměl by se tady déle zdržovat. Tato čtvrť byla prostě příliš prázdná. Lidé ji opouštěli a on by zde stejně nenašel nikoho vhodného.

Proto musel tam, kde se nacházeli lidé. Tam je mohl vidět a cítit.

Musel se dostat tam, odkud stoupala zář nesčetných světel, která malovala na tmavém plátně oblohy nevídané obrazy. Kromě toho se až sem táhla směsice nejrůznějších vůní. Tam kypěl život.

Rozběhl se. Virgil mohl klusat celé hodiny a vůbec se necítil unavený. Brzy se dostal ke kolejím. Přeskočil je a prodral se křovím na druhé straně. Před ním se otevřel pohled na malé nákladní nádraží.

Na několika kolejích stály odstavené vagony. Táhly se jeden za druhým jako černý had. Dlouhé cáry mlhy proráželo jen pár signálních světel.

Nádraží bylo liduprázdné. Virgil zavrtěl hlavou. Chtěl lidi, potřeboval je, musel je cítit. Musel je mít pro sebe. Tak zněl úkol.

Bosýma nohama se pustil dolů křovinami na druhé straně. Na konci svahu se rozkládala divoká skládka odpadků, skla a plastů.

Snědý obr se vydal po ní. Pod jeho nohama zapraskalo sklo jako papír. Jemu to však nevadilo. Ani se přitom nezranil. A pádil dál.

Mokré koleje se leskly. Před ním se objevila řada odstavených nákladních vagonů. Mohutné špalky vytvořily hradbu, kterou musel přelézt.

Když se zastavil na střeše jednoho z vagonů, uviděl ulici. Vedla rovnoběžně s nádražím. Po ní se hnala

auta. Mrtvé předměty na čtyřech kolech. Uvnitř však seděli lidé.

Živí lidé.

Virgil se zasmál.

Auto se bude hodit. Neuměl sice řídit, ale stejně se některého zmocní. To bylo jisté. Když seskočil ze střechy, zařval bolestí. Ujistil se však, že je všechno v pořádku a běžel dál. Cosi širokého a blýskavého se mu postavilo do cesty.

Plot.

Macumba ho poháněl kupředu a dal mu sílu, aby se jedním mohutným skokem vrhl na překážku a jako opice šplhal vzhůru.

Velmi rychle se dostal až nahoru a obratně zase dolů.

Podíval se napravo, odkud se ze tmy vynořovaly vozy. Nejdříve slabé světlo reflektorů a potom řítící se temná masa. Vnímal svištění pneumatik na mokré vozovce.

Virgil sebou několikrát trhl. Jestliže chtěl zastavit vůz, musel skočit do silnice.

Zatím vyčkával.

Minuly ho další čtyři vozy. Potom si dodal odvahy. Nacházel se pod ochranou Macumby, který rozprostíral svá křídla nad mrtvými i živými.

Všechno proběhlo rychle. I teď se prudce odrazil a skočil do silnice. Vůz byl ještě dost vzdálený. I na mokré vozovce by mohl řidič ještě zabrzdit.

Téměř sklouzl na vlhkém povrchu. Zrohovatělá kůže na chodidlech byla příliš hladká.

Klesl na kolena, aby se mohl dobře vzepřít a otočil se na místě.

Vůz se řítil přímo na něj. Zazněl pronikavý zvuk houkačky a zapíchla se do něho světla reflektorů.

„Macumbo, Macumbo!“ vykřikl vstříc blížícímu se vozu. Musel zastavit a určitě se zastaví.

Vůz se rozkolébal po prudkém zabrždění. Hrozivě se přiblížil, náhle před ním vyrostl - a...

Náraz.

Virgil ho cítil. Měl však dost síly, aby vzápětí po dotyku odskočil tak daleko, že ho vůz nemohl podruhé srazit.

Zůstal ležet na ulici. Bolest, která vystřelovala z naražené kosti, nevnímal.

Důležitý byl především vůz.

Rychle se vymrštil, když se rozletěly dveře na řidičově straně.

Z vozu se vysoukala jakási žena. Na hlavě měla těsně uvázaný

šátek.

Patrně si myslela, že je Virgil zraněný. Po druhém kroku poznal svůj omyl.

V té chvíli se postava vzpřímila. Zena byla normálního vzrůstu a Virgil byl pro ni obrem, který ji tvrdě uchopil za loket a vmáčkl zpět do vozu. Teprve když seděla za volantem, uvědomila si, co se stalo.

Chtěla křičet, ale Virgil už otevřel dveře na druhé straně a posadil se vedle ní.

Ruka jako lopata se přitiskla na její ústa. Už nevydala ani hlásku.

Kdo by jí také mohl v takové pustině pomoci?

„Jeď,“ ozvalo se. „Jeď!“

„Neubližujte mi, prosím.“

„Tak jeď.“

„Ano, ano, hned.“

Virgil dřepěl přikrčený v autě. Kdyby se narovnal, prorazí hlavou střechu.

Žena ve středních letech, která v žádném případě nepatřila k nápadným typům, se chvěla. Pohyby, které jako řidička vykonávala jindy úplně automaticky, jí nyní dělaly potíže.

Kolem ní hučely ostatní vozy. Stála tady a překážela provozu.

Virgil na ni strnule zíral. Chtěl na ni znovu promluvit, když se konečně rozjela.

Za ní zabouřil klakson. Ostré světlo reflektoru vyplnilo vnitřek vozu. Žena stočila volant nalevo a zajela těsně k chodníku.

Udělala dobře, jinak by těžký náklaďák její malý vůz dozajista převálcoval jako krabičku od sardinek.

„Promiňte!“ zašeptala, „ale...“

„Jeď!“ opakoval Virgil monotónně. Neustále na ni hleděl a pátral po nějakém znamení, které by mu napovědělo, že se jedná o osobu, kterou má přivést.

Ani sebemenší náznak magie. Patřila k obyčejným lidem. Nebyla v ní špetka mediálních schopností.

Dalších pět minut jízdy proběhlo klidně. Řidička se opět ovládala.

„Kam pojedeme?“ zeptala se tiše.

„Do města...“

„Ale my jsme ve městě.“

„Světlo - pojedeme do světla.“

„Jedu do Soho.“

„Dobrá, jedeme tam.“

„Okay.“

Ženě připadalo, že prožívá noční můru. Všechny pohyby prováděla automaticky. Přidat plyn, brzdit, řadit, rozhlédnout se -

každý detail se jí zaryl hluboko do těla.

Předjížděla, projížděla kolem parků, přes křižovatky. Nakrátko zahlédli i tmavý pruh Temže, která dělila město na dvě poloviny.

Konečně se dostali do vnitřní části města, která náležela k Soho.

Nádherně osvětlené předvánoční Soho. Už tady rozmístily i vánoční stromy. V obchodech zářila spousta světel a Santa Klausové mrkali šibalsky na kolemjdoucí.

Virgil se neklidně vrtěl. Stále se rozhlížel. Viděl spoustu lidí, kteří se i přes nevlídné počasí procházeli po ulicích. To ho potěšilo.

Najde je, splní svůj úkol a pocítí Macumbovu vděčnost.

„Stát!“

K semaforu nebylo daleko. Žena zajela za poslední vůz v řadě a zastavila.

Virgil bleskurychle otevřel dveře a opustil vůz.

Řidička zůstala sama. Pak se rozesmála.

„Sen,“ řekla. „Já jsem musela snít.“ Potřásla nechápavě hlavou.

„To... nemohla být pravda.“ Nebyl to sen.

Neznámý po sobě nezanechal nic, nic kromě zvláštního pachu.

Štiplavý příšerný zápach, jako by měl tělo natřené nějakou mastí, ze které bylo cítit popel.

Řada vozidel se zatím nepohnula. Ještě měla čas. Pohledem podvědomě pátrala po černochovi.

Byl pryč. Zmizel ve tmě, která se jako obrovská černá peruť

rozkládala na Londýnem...

Jane Collinsová se neprojížděla bezcílně městem. Nejdřív zamířila na severovýchod na Piccadilly Circus, kde v této pozdní hodině vládl nezvyklý ruch. Stál tam obrovský vánoční strom.

Na rohu Café Royal a hotelu Regent-Palace zahnula do Sherwood Street.

Obklopilo ji Soho. Soho, které bylo jiné než jeho část, kde se soustřeďovaly bary a zábavní podniky. Tady převládaly obchody, banky a pobočky velkých koncernů.

Ve dne se zde jen obtížně hledalo místo k zaparkování. Večer to bylo lepší.

Přesto se o to pokusila a pustila se do hlubin rozlehlého parkovacího komplexu. Projížděla ostrými zatáčkami. Ve třetím podlaží našla volné místo.

Jane zajela do boxu, vystoupila a rozhlédla se. Záhy zjistila, že je zde úplně sama. Studené světlo přejíždělo hladkou betonovou podlahu a odráželo se od lakovaných kapot odstavených vozů.

Jane se pustila po schodišti a oddechla si, teprve když ji spolkl lidský chumel blízko Piccadilly.

Na okamžik se cítila svobodná a uvolněná jako za starých časů.

Přitáhla si plášť těsněji k tělu a omotala si světlezelenou šálu dvakrát kolem krku.

Na Regent Street to bylo jen pár kroků. Tam se nacházely četné obchody, které nabízely exkluzivní zboží. Jedna výkladní skříň vedle druhé. Aranžéři vynaložili před vánocemi veškerý svůj um, aby přitáhli kupující.

Jane se nechala unášet proudícím davem.

Nebyla jediná, kdo se vydal na procházku kolem ozářených výloh.

Rodiče s dětmi rovněž využili pátečního večera, aby se svými ratolestmi načerpali první dojmy z předvánoční atmosféry.

Mlha v této části města nebyla tak hustá jako v Mayfair, kde bydlela lady Sarah. Kromě toho zde byla spousta světel. Jas reflektorů se mísil s osvětlenými výlohami a do toho se zamotalo i barevné vánoční osvětlení. Hotové boží dopuštění.

Ježíšci z broušeného skla zdravili kolemjdoucí stejně jako umělé vánoční stromky.

Jeden mladý muž prodával jedlé kaštany. Stál na okraji silnice.

Kolem jeho starých plechových kamínek se šířilo příjemné teplo a tenký proužek vůně pražených kaštanů se nevtíravě podbízel chodcům.

Jane na ně dostala chuť. Před ní ještě čekali dva zákazníci. Mladý

pár. Oba si koupili sáček teplých kaštanů.

Potom přišla na řadu Jane. Prodavač měl na hlavě kulicha. Na obličeji mu poskakoval odlesk ohně z kamínek. Podupával nohama.

„Nemůžete se zahřát?“ zeptala se Jane.

„Do nohou to zebe, od země táhne chlad... Malou nebo velkou porci, paní?“

„Dejte mi malou.“

„Hned to bude.“ Malou lopatkou prohrábl kaštany, obratně nabral malou porci a nasypal ji do papírového kornoutu.

Jane zaplatila, věnovala mu ještě přátelský úsměv a ustoupila stranou, aby uvolnila místo ostatním zákazníkům.

Jako dítě měla velmi ráda jedlé kaštany. Tento večer jí připomněl její dětství.

Vůně, lidský hlomoz a hlasy. Cítila se jako znovuzrozená.

Napadlo ji zavolat Johnu Sinclairovi. U lady Sarah uvažovala, že stráví tento večer sama. Možná se něco z minulosti vynořilo v jejím podvědomí. Každopádně chtěla Johna poprosit, aby přišel. Bydlel nedaleko. Mohli si zajít do nějaké útulné hospůdky a vypít sklenici vína.

Jíst v chůzi nebylo jednoduché. Mnohokrát se srazila s jinými chodci a tak raději zamířila pod nostalgicky zavěšenou lucernu, aby si v klidu mohla sníst svou pochoutku.

Lidé procházeli kolem ní. Jane několikrát zachytila jejich pohledy.

Jedny byly přátelské, jiné číhavě nebo drzé, jako by v ní viděly pouličního motýla, který provozuje nejstarší řemeslo na světě.

Všímala si rovněž obličejů.

Bledých, snědých i těch, co prozrazovaly asiatský původ. V

Londýně panovalo hotové zmatení národů.

Jeden člověk se však odlišoval od ostatních. Především je přerůstal svou výškou. Jeho kůže měla barvu světlé kávy a oči poulil jako dvě malé koule. Hlavu pokrývaly kudrnaté vlasy tvrdé jako dráty.

Muž měl letní oblečení. Pouze košili a kalhoty. Přesto se nezdálo, že by trpěl zimou.

Kolemjdoucí si ho sice prohlíželi, ale dál se o něho nestarali, nikdo nepokládal za nutné se ho na cokoliv ptát..

Muž se přibližoval z levé strany. Jeho pohyby byly vláčné jako tomu bývá u tanečníků samby. Pokud se Jane nemýlila, pocházel tenhle chlapík ze Západní Indie.

I když očima téměř nepohnul, přesto měla Jane pocit, že bedlivě sleduje všechno, co se děje kolem něho.

Jane zasunula mezi rty jeden z posledních tří kaštanů. Urostlý

snědý obr se potloukal kolem ní.

Jane z něho nespouštěla oči a brzy se dočkala jeho reakce.

Černoch se zastavil. Jeho ruce poletovaly jako dvě klády vpravo i vlevo vedle těla. Nevadilo mu, že stál v cestě ostatním, kteří ho museli obcházet. Vůbec nebral na vědomí, že do něho tu a tam strčili.

Něco cítil.

Bylo to zde, v jeho blízkosti.

Macumba!

O tom však Jane nevěděla. Divila se pouze nezvyklému postoji, který se však vzápětí změnil - snědý muž se otočil napravo.

Měl nový cíl...

Nejdříve větřil, přitom vystrčil hlavu dopředu. Malá, ale silná brada působila dojmem beranidla.

Jane přeběhl mráz po zádech. Nevěděla přesně, o co jde, ale vnitřní hlas ji varoval.

Náhle přicházel.

Stačily mu dva dlouhé kroky, aby se dostal těsně do její blízkosti.

Mohutnými tlapami odhazoval lidi z cesty jako kuželky.

Jane zírala přímo do jeho obličeje. Musela se dívat nahoru do jeho vyvaleného bělma. Když se vzpamatovala, bylo už na útěk pozdě.

Virgil natáhl ruku. Podepřel se o sloup lucerny. Jeho mohutné široké tělo jí zahradilo cestu.

„Ty jsi ta pravá,“ řekl.

„Co jsem?“

„Cítím to!“

Jane pohlédla dolů. Hned jí bylo nápadné, že muž nemá boty.

Přišel bosý. Jane bylo jasné, že má před sebou zvláštní exemplář

člověka.

Možná dokonce velmi nebezpečný exemplář...

„Poslouchejte. Chci jít pryč. Stojíte mi v cestě.“

„Ty jsi ta pravá. Jsi jiná. Macumba... Macumba... vzpomínáš si?

Cítím, že je v tobě skrytá velká moc. Zasloužíš si jeho pozornost...“

Jane Collinsová sice o tom nevěděla, ale jedno slovo jí připadalo známé.

Macumba!

Věděla, že se za tím pojmem skrývá jedno prastaré kouzlo, které nacházelo své příznivce především ve střední a jižní Americe. Patřili k nim především obyvatelé Brazílie a také západoindických ostrovů.

Macumba byl magií. Macumba byl nebezpečný a účinkoval jako droga. Že by se ten obr nadrogoval?

„Co ode mne chcete?“

„Vezmu tě s sebou.“

„A kam?“

„Do jeskyně smrti...“

Jane polkla. Náhle znejistěla. Obr se před ní tyčil jako vysoká zeď. Bránil jí v cestě. Kdyby chtěla utéci, musela by oběhnout lucernu.

„Neznám žádného Macumbu,“ řekla.

„Máš v sobě něco...“

„Co?“

„ Magii. Jinou duši. Ty o tom víš víc. Znáš síly z věčnosti.

Vyzařuješ je ze sebe. Hledal jsem tě a našel jsem tě. Teď patříš

mně.“

„Zmizte!“

„Ne!“ Vykřikl to slovo. Jeho hlas zanikl v dopravním ruchu.

Nikdo si toho nevšiml. Potom k ní sklonil mohutnou hlavu. „Jsem Virgil a sloužím Macumbovi. Poslali mě, abych tě přivedl...“

Jane se otočila. Současně se chtěla prosmýknout pod černochovou nataženou paží. Ale Virgil byl rychlejší.

Tvrdě ji zachytil.

Jane se bolestí protáhl obličej, když ucítila stisk prstů na své paži.

Sevřely ji do svěráku, ze kterého se vlastními silami nemohla uvolnit.

„Chovej se ke mně přátelsky,“ řekl obr.

„Proč bych měla být přátelská k člověku, který mi ubližuje?“

„Ty jsi to tak chtěla. Měla jsi v úmyslu utéci. To nepůjde. Hledal jsem tě a našel jsem tě. Jsi jiná. Cítím tě a zároveň sílu, která z tebe vyzařuje.“

„Jsem obyčejná ženská.“

„Ano, vypadáš tak. Ale ve svém nitru patříš k nám. K

Macumbovi...“

„Jestli mě hned nepustíte, budu křičet!“

Sklonil hlavu ještě níž. Jane si mohla k němu přičichnout. Ostře zapáchal. Nějakou mastí nebo tinkturou, do které se mísil pach studeného popela.

„Jestli budeš křičet, tak tě zardousím. Nebo ti zlomím vaz. Dostal jsem úkol. Poslali mě, abych tě přivedl. Teď tě mám ve své moci. Už

tě nikdy nepustím. Jeskyně smrti čeká na tebe a ty mne do ní doprovodíš.“

Jane mohla dělat, co chtěla, ale na toho obra prostě neměla.

Horečně uvažovala.

Její šance nevypadaly příznivě. Přinejmenším ne zde pod lucernou.

Jestli chtěla něčeho dosáhnout, musela zkrátka odsud pryč. Třeba se jí podaří černocha přemluvit, aby s ní zašel do nějakého lokálu. A co kdyby se jí podařilo prosmýknout se na policejní stanici. Policejní okrsek pro Piccadilly byl poměrně blízko.

To byl nápad!

Jane přikývla. „Dobrá, zvítězil jsi. Jsem opravdu jiná než ostatní, to mi věř.“

„Tak půjdeš se mnou.“

„Ano, půjdu.“

„Ale chci tě varovat. O nic se nepokoušej. Budu stále s tebou.“

„Jasně. A jak se jmenuješ? Mně říkají Jane.“

„Virgil.“

„Dobrá, Virgile. I já jsem přesvědčená, že patříme k sobě. Ano, také to cítím. Mezi námi existuje spojení. Ty jsi jiný než ostatní obyčejní lidé a já taky. Ale můj život je stejný jako jejich. Kde se nachází ta jeskyně?“

„Půjdeme ještě dlouho.“

„Opravdu chceš jít pěšky, Virgile? Nebylo by lepší, kdybychom tam jeli?“

„Čím?“

„Mám auto. Stojí v podzemní garáži. Je to nedaleko odtud.“

„Ano, důvěřuji tobě i své vlastní síle. Půjdeme.“

Stisk jeho ruky povolil.

Jane zkřivila obličej a mnula si bolestivé místo na ruce, kde jistě zůstaly promodralé otisky Virgilových prstů.

„Kam?“

„Zpátky,“ řekla Jane.

Virgil přikývl. Kráčel těsně vedle ní. Tvořili velmi nápadný pár.

Lidé se po nich ohlíželi, ale Virgil se o to nestaral. Hleděl jen strnule na kolemjdoucí a naslouchal rytmickému bubnování, které se vytrvale ozývalo v jeho hlavě.

Jane se stále zaobírala myšlenkou na útěk. Musela pryč od toho chlapa. Policejní revír jí mohl nabídnout bezpečí. Odtud mohla zalarmovat i Johna Sinclaira. Potom by se mohli společně podívat na tu jeskyni smrti. Okrsek byl blízko. Patřil k těm větším, které se nacházely ve středu města. Umístili ho do staré budovy, která však dostala novou fasádu a tím i modernější vzhled. Také jeho zařízení odpovídalo nejnovějšímu stavu techniky.

Jane ho už zahlédla. Přední strana budovy byla dobře osvětlená.

Řada oken a vstupní vrata vypadala ještě větší než ve skutečnosti byla. Hlídkové vozy vyjížděly při poplachu z velkého dvora.

To všechno Jane věděla. Už zde jednou byla. Virgil nic netušil.

Stále kráčel vedle ní. Několikrát se vzájemně dotkli.

V té chvíli měla Jane pocit, jako by narazila na ocel. Tak tvrdé měl svaly.

Proti nim přicházeli čtyři mladíci. Virgil si toho nevšiml, ale Jane okamžitě zpozorovala jejich reakci, když zahlédli hromotluka.

Zarazili se a začali se šklebit. To mohla být její příležitost. Mladíci nepatřili k nějakým nevinným typům. Patřili k rockerům, punkerům i skinheadům. A najednou byli u nich. Dříve než se Virgil s Jane nadáli, byli v jejich obklíčení. Chlapíkům vůbec nevadila blízkost policejní stanice. Šli tvrdě na věc. Vrhli se na ně. Rocker se natáhl po Jane. Druhý zahlédl Virgilovy bosé nohy a dupl mu na ně těžkou botou. Virgil zařval vztekem a bolestí. Rocker zatlačil Jane zpátky a chtěl ji chytit kolem pasu. Ale se zlou se potázal.

Její loket se stal pádnou zbraní. Zasáhla útočníkův krk. Ten zbledl, ohnul se a třel si zasažené místo.

Jane už déle neváhala. Virgil už byl také hotový se třemi dalším násilníky. Zpočátku ho překvapili, ale vzápětí nato tvrdě udeřil.

Jane ještě zaslechla jejich zoufalý křik a také dupání nohou, jak se sbíhali lidé. V té chvíli už byla na útěku.

Pádila k budově stanice jako o život. Před ní se vynořili nějací lidé. Odstrčila je stranou. Přitom zahlédla jejich polekané obličeje.

Porazila jednoho muže, který upadl na zem a vtom se před ní otevřel osvětlený průchod.

Jane letěla po schodech nahoru. Vpadla do prosklených dveří, kterými se vcházelo do haly. Zahlédla ještě uniformované strážníky a rozběhla se ke službě.

Pobíhalo zde asi tucet policejních úředníků.

Návštěvníci vypisovali různé formuláře, psací stroje rachotily o závod. Jeden vychrtlý chlapík se opřel o zeď a pohvizdoval si. Jiný

prozpěvoval verše evangelia a dva cvokové na sebe plivali.

Všední policajtský den, který přerušila Jane svým divokým vpádem. Běžela za přepážku. Potom ji zastavila ruka jednoho z policistů.

„Zastavte se, paní, stát!“

Jane se hroutila k zemi. Rychle jí podstrčili židli.

„Co se děje, slečno?“

„Já...já...“ Musela se nejdřív zhluboka nadechnout. „Musím si zavolat.“

„U nás?“

„Ano, pronásledují mě. Potřebuji pomoc.“

„Proto jsme tady.“

„Ne, mně pomůže někdo jiný.“

„ A kdo má být ten zdatný pomocník?“

„Vrchní inspektor Sinclair!“

Policejní úředník se na okamžik zarazil. To jméno bylo pro něho pojmem. Vlastnoručně položil Jane na klín béžový telefon...

Jenom na chvíli vypadnout! Hodit všechno za hlavu, bouchnout za sebou dveřmi, prostě zdrhnout. Probendit tři dny a tři noci.

Poslouchat muziku a zapomenout na celý svět. Na práci, na stress a trápení, které s sebou toto povolání přináší.

To by bylo něco!

Každý jednou zakusil takovou náladu. Měl jsem všeho po krk.

Práce, stress, démoni a strašidla. Na tohle všechno jsem chtěl zapomenout. Nečekal jsem žádné vyzvánění telefonu...

Co jsem dělal místo toho?

Dřepěl jsem ve své staromládenecké boudě, myslel jsem na příští den a na poslední případ. Přitom hrála bedna a ve zprávách se konečně objevilo něco pozitivního, protože v Ženevě se velmoci dohodly na odzbrojení.

K tomu jsem upíjel whisky.

Po každé dobré zprávě následovala často špatná. Ani tady tomu nebylo jinak. V Londýně se ještě stále diskutovalo o strašlivých následcích požáru na Kings Cross, největší podzemní stanici metra.

Byla tam spousta mrtvých a zraněných. Velkoměsto prožilo šok.

Následky na sebe nenechaly dlouho čekat. V metru nyní panoval přísný zákaz kouření.

To bylo v pořádku.

Večer jako mnoho jiných v listopadu. Zamlžený, hnusný a studený. V takovém počasí neměl člověk nejmenší chuť udělat ani pár kroků do nejbližší hospody. A tak jsem zůstal doma a popíjel jsem whisky. Lednička totiž zela prázdnotou, takže jsem pro tento večer zvolil potravu v tekuté podobě.

Neuvažoval jsem takhle vždycky. Ale dnes večer mohl člověk vybojovat i menší morální bitvu. Jistě, mohl jet ke svým přátelům, manželům Conollyovým nebo dřepět spolu se Sukem.

Jenže můj čínský partner i přítel Conolly už odpoledne zjistili, v jakém stavu se nacházím, a rychle se vytratili.

Kromě toho člověk musí někdy být sám.

Oblékl jsem se podomácku. Kordové kalhoty s téměř muzejní hodnotou, košili, která už rozhodně nepatřila k nejmodernějším, a tenkou pletenou vestu podobného ražení.

Listopadové vězení...

Na matné obrazovce se objevila hlasatelka.

Usmívala se, jako by přicházelo jaro a ne protivná zima. Oznámila další program a já jsem hrál prsty na klávesnici ovladače jako na klavíru.

Přejel jsem několik stanic.

Na soukromých stanicích převládala v tomto čase reklama, která mě nezajímala. Všechno se točilo kolem Vánoc. I pivo prodával Santa Klaus. Z velkého pytle vytáhl obrovskou láhev a naléval pivo do sklenic, které k němu natahovali pivní nedočkavci.

Já zůstanu u své značky. Je sice o něco dražší, ale zato chutnější.

Potom se na obrazovce objevila žena na sněhu. Nápadně se podobala Jane Collinsové. Smála se do kamery, i když kolem ní zuřila sněhová vánice.

Ale ona polykala hašlerky a tak jsem o ni neměl strach.

„Jane!“ Aniž bych chtěl, zašeptal jsem její jméno. Bylo to už

dávno, kdy jsme si nádherně rozuměli. Jane už sice nepatřila k druhé straně, ale pronásledovala ji strašlivá kletba.

Slíbil jsem jí, že ji od ní osvobodím. Ale zůstalo jenom u slov. Při každém setkání jsem četl v jejích očích nevyslovenou výčitku. Už

nikdy se o mém slibu nezmínila.

Vstal jsem, procházel jsem se po pokoji a protřásal jsem si unavené klouby. Obývací pokoj mi náhle připadal malý jako vězeňská cela. Možná to zavinila Šedivá tma, která obklopovala náš

věžák.

Televizor běžel dál, jenom jsem ztlumil zvuk. O to hlasitěji zaznělo vyzvánění telefonu. Téměř jsem se lekl.

Otočil jsem se a zvedl jsem sluchátko.

„Ano, prosím...“

„Johne?“

„To jsem já, Jane.“ Schválně jsem se vesele zasmál. „Zrovna jsem na tebe myslel, když...“

„Zapomeň na to, Johne. Musíš přijít za mnou!“

Podle hluku, který se ozýval v pozadí, jsem usoudil, že se nezdržuje u lady Sarah. Spíš to připomínalo nějakou kancelář.

„Kde vězíš?“

„Na policejní stanici na Piccadilly.“

„Sbalili tě?“

„Ne, schovala jsem se tady. Pronásleduje mě, Johne.“

Z mého hlasu se vytratila zdvořilost. „Kdo, prosím tě?“

„To ti vysvětlím, hned jak dorazíš sem. Jeď podzemkou, budeš

tady dřív. Potom můžeme odjet mým vozem. Stojí na parkovišti.“

„Rozumím. Hned jsem u tebe.“

Divil jsem se a pokyvoval jsem nechápavě hlavou. Zdálo se, že se Jane Collinsová nachází v pěkné bryndě, jinak by mě tak zoufale nevolala k sobě.

Ale kdo ji mohl pronásledovat? Určitě mí to poví. Přemýšlel jsem, jestli se mám převléknout, ale nakonec zvítězila lenost.

Na ochranu před chladem jsem si oblékl koženou bundu s teplou vložkou. To se rozumí, že jsem pod ni zastrčil svou zbraň. Jane by určitě nevyvolávala falešný poplach.

Ten telefonát mě v žádném případě nepotěšil. Zase bylo všechno při starém. Lovec duchů John Sinclair v akci!

Policista jménem Jones si udělal čas a posadil se naproti Jane.

„Tak co, přijde?“

„Ano.“

„Znám Sinclaira.“

„No a?“

Jones se usmál. Měl krátce střižené světlé vlasy.

„Víte, nemohu mluvit o případech, které řešil. Ale jako člověk je mi sympatický.“

„Mně taky.“

„Znáte ho už dlouho?“

„Několik let.“

„Jak se vlastně jmenujete? Kvůli protokolu.“

Jane chtěla odpovědět. Hvízdálek, který seděl opodál, vydal tak hlasitý zvuk, že se k tomu nedostala.

„Buď zticha!“ okřikl ho policista.

„Mí ptáčkové musí zpívat.“

„Kdo je to?“ zeptala se Jane.

„Takový nevinný blázen. Přijde a něco nám zahvízdá. Jindy přijde jen tak a mlčí, protože se už vyhvízdal.“ Jones vyslal k Hvízdálkovi přátelský úsměv.

„Jmenuji se Jane Collinsová.“

Jones ji pozorně naslouchal. „To jméno jsem už někde slyšel.“

„To je možné.“

„Nebyla jste...?“ Zrudl. „Četl jsem to v oběžníku, ale nemyslím to tak.“

„To bylo dřív.“

„Tak přece. Teď je všechno v pořádku?“

„Naprosto v pořádku.“ Jane ani nezalhala.

„Buďte ráda.“ Jones se otočil na židli k psacímu stroji. „Můžete mi popsat muže, který vás pronásledoval, slečno Collinsová?“

„Poslyšte, pane Jonesi. Ušetřte si námahu. Nechci podat žádné oznámení.“

„Ne?“ Muž užasl.

„Ne. Vyřídím celou záležitost s Johnem Sinclairem. Pokud by se tím narušily vaše kompetence, pan Sinclair to dá do pořádku.“

Jones zamával odmítavě rukama. „Proboha, to není řevnivost.

Jsme vděčni za každé ústní oznámení. To nám ušetří spoustu práce, jestli mi rozumíte.“

„Rozumím.“

„Kromě toho by mě osobně zajímalo, jak vypadal chlapík, který

se vám pověsil na paty.“

Jane se zasmála. „Když vám ho popíšu, budete si myslet, že mi přeskočilo.“

„Ale stejně se o to pokuste.“

Jones nevycházel z údivu, když slyšel, že její pronásledovatel byl bosý. „Opravdu běžel bosý?“

„Když to říkám.“

„V tomhle počasí - to je nemožné.“

„Tak nepravděpodobné to zase není, pane Jonesi. Vzpomeňte si na lidi, kteří chodí bosýma nohama po skleněných střepech nebo procházejí ohněm.“

„Nejsou v tom nějaké triky?“

„Ne, je to skutečně tak.“

„Vy to musíte vědět. Ale vraťme se zpět k vašemu pronásledovateli. Známe spoustu všelijakých chlapíků v této části města, i ze Soho, ale nikdo z nich nepřichází v úvahu.“

„To jsem si mohla myslet. Hned by vám byl nápadný. Už

samotnou výškou. Vždyť převyšoval ostatní nejméně o hlavu. Ale nevím, co se stalo s těmi raubíři, kteří na nás - naštěstí pro mne -

zaútočili.“

„Nedostali jsme žádné hlášení.“

„Tenhle Virgil se jim určitě ubránil.“

„On se jmenoval Virgil?“ „Ještě jsem to neřekla?“

„Ne.“

Vtom na Jonese zavolal jeden z kolegů, protože potřeboval pomoc. Dva opilci se stěží drželi na nohou. Našli je na ulici. Nechali je ve dvou celách, až vystřízliví.

Imitátor ptáků byl ještě tady. Teď hvízdal jako čermáček, hleděl přitom na Jane a rytmicky se kýval.

Šla k němu.

Předklonil se. Přerušil hvízdání, aby jí mohl položit otázku. „Paní, rád bych něco věděl.“

„Prosím.“

„Máte ráda ptáčky?“

Jane ihned pochopila dvojsmyslnost jeho otázky. Nenapadla ji žádná vhodná odpověď.

Vychrtlý střízlík se mohl smíchy potrhat. Chechtal se ještě, když

odcházel a kynul policistům na pozdrav.

I Jane se musela usmát. Trochu se uvolnila.

Čelní stěnu budovy tvořila řada oken z pancéřovaného skla.

Museli si je nechat zabudovat, protože v minulém roce jim někdo vhodil do budovy dva granáty. Jane mohla sledovat, co se děje na dvoře, kde si na laku hlídkových vozů hrály namodralé odlesky světla.

Neustále zde někdo přicházel a odcházel. Ale už pominula doba letních vzrušených večerů, kdy nabývaly převahy emoce a lidé se navzájem posílali do horoucích pekel.

Listopad byl zkrátka příliš studený, deštivý a mlhavý.

Jane se postavila těsně vedle velkého okna. Na stanici se cítila v bezpečí i přes všechen ruch a shon, který zde panoval.

Myslela na Virgila!

Kdo byl ten člověk? Barevný obyvatel západoindických ostrovů?

Za neobvyklým zjevem se skrývalo ještě něco. V jeho nitru planul nebezpečný oheň. Nebyl to obyčejný oheň, ale plameny, které vzplanuly v krajině, kde vládla magie. Víra v strašlivé kouzlo a obřady, kde smrt byla počátkem něčeho nového v protikladu ke křesťanské nauce.

Macumba byl uctívaný zvláště v Brazílii, kde se mnohokrát mísil s křesťanstvím. Lidé navštívili kostel a pomodlili se, potom se vrátili do svých domů a chatrčí a před domácím oltářem vyslovovali jiné modlitby, aby ukonejšili pohanské duchy.

To vše byl Macumba. Nedalo se říct, že by byl modlou těch nejchudších. Vzývali jej i lidé z vyšších společenských vrstev. Jenom oltáře a způsob provedení se měnily. Boháči vlastnili nádherné vily se speciálními místnostmi, kde prováděli staré pohanské rituály a obětovali bohům a duchům.

Mezi takové patřil i Macumba. V poslední době se dokonce hovořilo i o lidských obětech.

A to prosím nejen ve vzdálené Brazílii, ale i v centru civilizovaných zemí.

V čele stál New York. Africké kouzlo roztáhlo pařáty a dusilo vše kolem sebe.

Nyní byl na řadě Londýn?

Jane to nevěděla. Vycházela z toho, že Macumbovo kouzlo je teprve v počátcích, protože se Virgil vydal na lov lidí. Ne ledajakých.

Museli mít v sobě něco zvláštního, co lidský rozum nebyl schopen vysvětlit. A Jane - ať chtěla nebo ne - patřila k vyvoleným. Byla rozpolcenou osobností.

Jednou normální - v noci nebo za soumraku - a ve dne výjimečná, protože její obličej se změnil v lebku kostlivce.

Macumba ve velkoměstě.

Kouzlo voodoo, oživlé mrtvoly - zombies, tohle všechno připomínalo předzvěst nezměrné hrůzy, obraz posledního zúčtování. Jestli vpadlo do Londýna, tak Virgil byl jeho počátkem.

Jane měla často co do činění s oživlými mrtvolami nebo také zombies. Vyznala se v podobných nositelích zla.

A poznala, že Virgil není žádný zombie. U něho se jednalo o něco jiného.

Chtěl ji dopravit do jeskyně smrti. Kde se nachází? Muselo to být někde v Londýně. Byla tu spousta vhodných úkrytů.

Jane ovšem vycházela z toho, že Virgil se nevzdal svého plánu polapit ji.

Sama by se neodvážila vyjít ze stanice. Dobře, že se jí podařilo zastihnout Johna Sinclaira. S ním se cítila bezpečněji. I přestože ho Virgil převyšoval fyzickou silou. Věděla najisto, že při vzájemném souboji by byl John ztracený.

Znovu vyhlédla na dvůr. Dva hlídkové vozy právě odjížděly. Ve vratech rozsvítily výstražné světlo a spustily sirénu. Pancéřované sklo utlumilo její kňourání. Ruch na dvoře připomněl Jane jeden výjev z němého strašidelného filmu.

A najednou byl zde!

Objevil se jakoby z nicoty. Hleděla do Virgilova obličeje za silným sklem. Viděla jeho snědou kůži, relativně malé zorničky s obrovským bělmem.

Viděla také jeho úšklebek. Nebyl to žádný přátelský úsměv. Za nic na světě. Spíše vypovídal o zuřivosti a obrovském vzteku.

Ačkoliv sklo bylo pancéřované, Jane se zmocnil strach.

Potvrzovalo se její neblahé tušení.

Couvla.

Nohy se jí podlamovaly. Natáhla ruku před sebe, jako by si chtěla otřít obličej.

Trvalo to jen pár vteřin.

Potom se obraz rozplynul a Virgil zmizel kdesi dole, jako by tu nikdy předtím nebyl.

Jane cítila, jak v ní narůstá vzrušení. V jejím nitru se dalo něco do pohybu. Koloběh zesílil tak, že jí ve spáncích bušila krev. Před očima se jí najednou změnil obraz. Pojednou viděla halu ozářenou světlem nespočetných svíček, za nimi lidi, jejichž obličeje se rozplývaly v beztvarou masu. Zahlédla i kamenné stěny, jako bývají v jeskyních, s výklenky, v nichž se povalovala sirnatá pára z vařícího bahna s otvorem v jeho středu.

Byla to Macumbova jeskyně smrti?

Jane si pomalu přejela rukou přes oči, aby zahnala živou představu. Obraz zmizel. Najednou se ptala sama sebe, jak si mohla něco podobného představovat.

Spočívalo to v její rozpolcenosti a v určitých silách bývalé čarodějnice, které v ní ještě dřímaly? Jane o tom věděla, ale už dávno je nepoužila, protože patřila mezi lidi a nebojovala proti nim.

„Stalo se vám něco, slečno Collinsová? Je vám dobře?“

Najednou se vedle ní objevil Jones. Starostlivě na ni hleděl.

„Mně?“

„Ano...“

Jane zavrtěla hlavou. „Ne, je mi dobře. Všechno je v pořádku, opravdu.“

„Jste celá bledá. Něco se muselo stát. Je vám...?“

„Nic mi není,“ odpověděla zamyšleně. „Ale právě jsem ho viděla...“

„Koho?“

„Toho muže, který mě pronásleduje.“

Jones na ni nevěřícně koukal. „To nemyslíte vážně.“

„Já nežertuju.“

„A kde měl být?“

„Na dvoře, pane Jonesi. Určitě se zdržuje právě tam. Můžete mi věřit a nemusíte.“

„No, nejsem o tom tak přesvědčený. „ Pokrčil rameny a v koutcích úst mu zacukalo.

„Ahoj, Jane, všechno v pořádku?“

Zaslechla hlas a otočila se.

„Johne, konečně jsi tady...“

Stál jsem před ní a v jejím hlase jsem postřehl lehkou výčitku.

„Ale, holčičko, co je to s tebou? Vypadáš, jako bys potkala nějakého ducha.“

Vedle ní stál světlovlasý policista. Tázavě jsem na něho pohlédl, ale on jenom pokrčil rameny. Také nevěděl víc.

„No dobrá, teď jsem tady a přesvědčíme se, o co jde.“

„Johne, musíš mě odsud odvést. Sama bych se neodvážila vyjít na ulici. Tenhle Virgil mi připadá jako násilnický netvor.“

„Tak se jmenuje?“

„Ano... byla jsem jeho zajatcem. Já... jsem viděla jeho, on viděl mne a potom už jsem nemohla utéct.“

„Co od tebe chtěl? Řekl ti to?“

„Ano, řekl.“ Přikývla a unaveně se posadila na židli. „Chtěl mě dopravit do Macumbovy jeskyně smrti, Johne. Dovedeš si to představit? Macumbova jeskyně smrti...“

„Macumba,“ opakoval jsem a cítil jsem přitom neklid. „To nezní dobře.“

„Určitě ne.“

„Bylo by lepší, Jane, kdybys mi ještě jednou řekla všechno pěkně od začátku. Potom můžeme jít.“ „Tak to bude lepší, Johne.“

Zapálil jsem si cigaretu a bedlivě jsem naslouchal jejímu vyprávění. Neměl jsem žádný důvod nevěřit jí. Nechvástala se.

Pověděla mi celou příhodu jasně a pravdivé. „A v okně byl opravdu obličej?“ „Krátce předtím, než jsi přišel, Johne.“

„Jak se to srovnává s tou představou?“

„No ano, měla jsem vidinu. Předtím jsem cítila, že se něco stane.

Krev mi vřela v žilách. A potom se objevily obrazy. Byly neobvyklé, příšerné. Ponurá jeskyně ozářená světlem svíček, výpary, bahenní sopouch...“

„I lidé?“

„Samozřejmě. Stáli za svíčkami a svým strnulým postojem připomínali voskové figuríny.“

„To znamená, že bychom museli najít tu jeskyni. A sice tady v Londýně.“

„Přesně tak.“

Nemohl jsem potlačit úsměv a přitom jsem zamáčkl cigaretu.

„Těžko se bude hledat místo, které by vypadalo tak, jak ho popisuješ.

Přinejmenším ne v Londýně. Nebo jsi už slyšela, že bychom tu měli jeskyně?“

„Nikdy.“

„Potom musí být někde jinde. Virgil nás tam může zavést.“

„To bychom ho nejdřív museli mít.“

„Nevěřím, Jane, že by tě nechal na pokoji. Určitě na tebe někde číhá a...“

„Myslíš na nás.“

„To doufám.“ Usmál jsem se. „V tom případě bych ho rád poznal a zeptal se ho na Macumbu. Tak co? Můžeme vyrazit? Cítíš se fit?“

„Ano.“ Vstala. „Ale pozor: neber to na lehkou váhu. Ten Virgil je pořádný kus chlapa a sílu má jako býk.“

„Buď bez obav, děvče. Ani my nejsme bezbranní.“

„Jako za starých časů?“

„Téměř jako za starých časů,“ odpověděl jsem a pomohl jsem Jane vstát.

Rozloučili jsme se s příjemnými kolegy, kteří nás přesto požádali, abychom se drželi mezi lidmi.

„Staniž se,“ řekl jsem důstojně.

„Půjdeme předním vchodem?“ zeptala se Jane.

„Jistě. Je to blíž k tvému vozu. Nebo ne?“

„Máš pravdu.“

„A teď si odtáhneš kanečka k sobě?“ zeptala se žena opřená o stěnu. Byla už starší, určitě kolem šedesátky. Vypadala příšerně.

Krvavě zarudlé oči svědčily o zvýšené konzumaci alkoholu.

Bylo mi jí líto. „Všechno nejlepší,“ popřál jsem jí. Zmateně po nás koukala a nezmohla se na jedinou poznámku. Jako policista jsem často přicházel do styku s bídou, v níž žila takzvaná spodina společnosti.

Jane čekala, až dojdu k ní. Hrozně zbledla, i když jsme ještě stáli v hale.

„Není ti dobře, že?“

„Ne.“

„Máš strach?“

Přikývla. „Johne, ty víš, že nejsem žádný strašpytel, ale z Virgila mám strach. Patří mezi typy, které bych nechtěla potkat ani ve dne, natož v noci.“

„Uvidíme.“

Když jsme opouštěli okrsek, pozdravili jsme se ještě krátce s kolegy na službě. Nahoře na schodišti jsme se zastavili. Pozorovali jsme hemžení na chodníku, které s přibývajícími hodinami postupně sláblo.

Světla se slévala do barevného řetízku protkaného cáry mlhy. V

jízdní dráze se pomalu posunovala auta. Nad našimi hlavami probleskovaly pestré neonové reklamy.

Po Virgilovi nebylo ani památky. Jane mně ho popsala tak dobře, že bych ho okamžitě poznal, kdyby se objevil někde nablízku.

„Není tady,“ ozvala se opět Jane.

„No dobrá. Třeba to vzdal.“

„Ne, Johne, ten ne. Virgil dostal úkol a musí ho za každou cenu splnit. Musí mě dostat.“

„To bude mít zatraceně těžké.“ Položil jsem jí ruku zlehka na rameno. „Aspoň pokud budu s tebou.“

Na okamžik se ke mně přitiskla. Zaslechl jsem její povzdech. „Už

je to skoro jako dřív,“ řekla tiše. „Ty a já, tak blízko sebe, v objetí...“

Zasmála se. „ Ale běda, kdybys mě viděl ve dne.“

„Musí přece existovat nějaká možnost, jak to změnit,“ odporoval jsem.

„Existuje taková možnost u Na-dine?“ dotírala dál.

„To je něco jiného. V ní se ukrývá duše člověka. Může se udělat prostá výměna. Ale v tvém případě to není možné. Musíme na to z jiného konce.“

„Doufejme, že se nemýlíš. Stejně mi už nezbývá jiná naděje. Dnes večer mě to zase popadlo. Víš, sedím v pokoji a moralizuju. Zkrátka mám deprese. Je toho na mě moc, Johne.“

„Už o tom nepřemýšlejme.“

„My? Snad ty, já ne. Cítím se takhle mizerně vždycky před přicházejícím létem, kdy se dny zase prodlužují. A tím se zase navrací ten prokletý obličej, Johne. A nemůžeš na tom nic změnit.“

„Však uvidíme.“

Procházeli jsme kolem výkladních skříní. V jejich výzdobě už

bylo cítit blížící se vánoce. Jane a vlastně i já jsme tomu věnovali jen malou pozornost. Naše myšlenky se točily kolem člověka jménem Virgil.

„Asi bude zdrogovaný,“ domnívala se Jane. „Možné je všechno.

A když si pomyslím, že i mne by mohl ovlivnit...“

„Taky to tak vidím.“

„Proč?“

„Přemýšlej. Díky jemu jsi opět vyvolala staré síly.“

„Staré síly?“

„Ten zbytek, který v tobě zůstal.“

„Ach, Johne.“ Odmítavě mávla rukou. „Byla bych raději, kdyby ty síly neexistovaly. Potom bych možná vypadala normálně. Musí se dát touhle ulicí.“

Byla to poměrně úzká ulice. A také tmavá, protože nikoho nenapadlo mezi dvěma řadami obchůdků vybudovat řádné osvětlení.

Vstup do podzemních garáží se nacházel po levé straně. Byl osvětlený širokým reklamním štítem. Světlo se rozlévalo po žulové dlažbě.

V jedné výběrčí budce seděl jakýsi stařík.

„Máš parkovací kartu?“

Jane chvilku hrabala v kabelce a potom mi ji podala.

Přistoupil jsem k budce. Stařík žmoulal nezapálenou cigaretu. Na hlavě měl pletenou čepičku a vedle sebe láhev piva.

Prostrčil jsem kartu úzkou štěrbinou. Vložil jsem ji do automatu a čekal jsem, dokud se na obrazovce neukázala suma, kterou bylo potřeba zaplatit.

„Povězte mi,“ začal jsem, „jakou máte vlastně pracovní dobu?“

„Proč? Jste z odborů?“

„Ne.“ Podstrčil jsem mu malé spropitné. „Chtěl jsem jenom vědět, jak dlouho už tady sedíte.“

„Hodně dlouho.“

„To si umím představit. A myslím, že si při práci ani nemůžete zdřímnout. Poslouchejte, určitě jste musel vidět muže, kterého hledáme.“

„Nikoho jsem neviděl.“

To mne nepřekvapilo. „Je nadprůměrně vysoký, snědý, má kudrnaté vlasy a je jen nalehko oblečený,“ pokračoval jsem.

„No a?“

„Viděl jste ho?“

„Ne.“

„Jste si tím jistý?“

Sáhl po lahvi, nasadil ji k ústům a napil se.

Pro mne to bylo znamení, že audience už skončila.

„Pojď, musíme dolů do třetího podlaží,“ řekla Jane. „Z toho už nic nedostaneme.“

„Taky mám takový pocit.“

Mohli jsme jet výtahem, ale rozhodli jsme se pro úzké schodiště.

Stavitelé se rozhodli šetřit místem. I v chodbičkách na jednotlivých podlažích se mohl člověk stěží otočit, ačkoliv dveře k parkovacím boxům byly otevřené. Železná dvířka pokrýval na mnoha místech rez.

Bylo chladno a ještě k tomu tady pořádně protahoval průvan. Jane si zvedla límec pláště. Kromě toho tu byl příšerný zápach. Stěny byly ušpiněné a pomalované barvami.

V takových parkovištích jsem nikdy nenašel zalíbení.

V myšlenkách jsem se stále zabýval Virgilem. Opatrně jsem otevřel dveře s trojkou a nahlédl jsem do haly. Stála tu řada vozů.

Nebyli jsme jediní, kteří zde parkovali. Přímo proti mně nastupovala jakási rodina do světlého opiu.

„Vzduch je čistý,“ prohodil jsem.

„Jak myslíš.“ Jane mě následovala do parkovacího prostoru s nízkým stropem podepřeným sloupy.

Ascona projela kolem nás. Za sklem na zadním sedadle jsme viděli rozesmáté bezstarostné dětské obličeje.

Jane přijela malým vozem. S golfem se mohla lépe proplétat hustým provozem ve středu města.

Utahoval jsem si z ní. „Kde stojí ta tvoje šunka?“

„Až uprostřed. Ve druhé řadě.“

„Drž se u mne.“

„Proč? Myslíš, že Virgil někde tady číhá?“

„To nevím.“

Osobně jsem tyhle podzemní garáže neměl příliš v lásce. Bylo v nich cosi neživého, studeného a nebezpečného. Moje averze vycházela pravděpodobně z toho, že jsem s nimi měl dost často špatné zkušenosti.

Zatím jsme měli štěstí. Za sloupy se nikdo neschovával, pokud jsem se dobře díval. Spíš jsem tančil než šel, protože jsem se neustále rozhlížel na všechny strany a hlavně do míst, odkud jsem tušil nějaké nebezpečí. Osvětlení bylo velmi dobré, jenom u stropu se zahnízdily tmavé stíny. Ale tam jsme neměli namířeno.

Jane už cinkala klíčky od vozu.

„Chceš řídit?“ zeptala se mě.

„Ne, jeď ty. Potřebuji mít volné ruce.“

„Takže tomu všemu věříš, co?“

„Zatím ano.“

Došli jsme k vozu. Červený golf stál vedle amerického vozu z konce sedmdesátých let, který však spolykal neuvěřitelné množství benzínu.

Na pravé straně, kde nastupovala Jane, bylo volno.

Otevřela a vsoukala se do vozu. Stále se nic nedělo.

Pomalu ve mně povolovalo předchozí napětí. Jane odemkla dveře na straně spolujezdce, abych mohl nastoupit.

K tomu už nedošlo.

Nečekaně byl zde!

Odkud se vzal? Vždyť jsem ho nikde předtím neviděl. To znamenalo, že se vynořil někde za mnou.

Ke všemu jsem ještě ucítil jeho stisk. Cosi mne uchopilo za nohu.

Doslova mi to nohy podrazilo, takže jsem se bradou udeřil o střechu auta.

Zadunělo to a před očima se mi roztančily hvězdičky. Potom mě obrovská síla zvedla ze země a najednou jsem se vznášel nad podlahou.

Dříve než mě ten druhý pustil, věděl jsem, jaké bude pokračování.

Budu se muset naučit létat.

Dodnes nevím, jestli jsem přitom křičel nebo ne. V každém případě mě neopustilo štěstí, protože jsem padl zády na střechu jednoho z vozů. Zaznělo to jako úder do obrovské-

ho gongu. Nezůstal jsem ležet, ale svezl jsem se pomalu na tvrdou betonovou podlahu parkoviště. O vteřinu později jsem už nevěděl o světě.

Sladké bezvědomí!

A Jane Collinsová zůstala s netvorem sama!

Jane se naklonila stranou, aby uvolnila zámek dveří a John Sinclair mohl nastoupit. Viděla ho stát vedle dveří. Náhle sklouzl a zmizel jí z očí.

Jane instinktivně stlačila kolík a zasunula klíček do zapalování.

Nestačila jím otočit, protože se na straně spolujezdce vztyčila snědá lidská hora a držela Johna Sinclaira v napjatých pažích jako malé dítě.

Potom se muž otočil.

Jednou, dvakrát. A náhle lovec duchů letěl přes střechy vozů. Jane neviděla, kde přistál.

Takový let nemohl ve zdraví přežít žádný člověk. Ani John Sinclair, který určitě vydržel víc než ostatní.

Byla tu s Virgilem sama!

A ten přicházel. Kráčel jako obrovská opice se spuštěnýma rukama, které se při chůzi pohybovaly kolem těla jako dvě obrovská kyvadla.

Přitom nahlížel do vozu. Otáčel hlavou. Dokonce se zdálo, že mu každou chvíli upadne. V jeho očích nebezpečně blýskalo. Ústa měl protažená ve výsměšném úšklebku. Vycenil zuby.

Tyhle dojmy zaznamenala Jane v několika příštích vteřinách.

Přesvědčila se, že její jedinou záchranou bude spásný útěk vozem.

Motor ještě nenaskočil.

Otočila klíčkem v zapalování.

Ve stejném okamžiku, kdy zaburácel motor, stál Virgil před golfem.

Stál zeširoka rozkročený a mohutné pracky spojil v jedinou obrovskou pěst, kterou zvedl nad hlavu.

Jane se rozjela.

Byl to trhavý start. Každého člověka by teď smetla stranou, jenom ne Virgila.

Ve stejném okamžiku jeho pěst udeřila.

Byl to úder jako kladivem. Rána, která nenašla žádný odpor.

Nezasáhla jenom kapotu vozu, ale doslova ji roztříštila.

Jane slyšela třesknutí ostré jako výstřel. Pak spatřila prohlubeň a poletující úlomky plechu a laku.

Přesto pokračovala v jízdě.

Narazila do snědého obra ve výši jeho stehen. Normálně by měl odletět zpět.

Ale nestalo se tak.

Virgil se vrhl vpřed. Celou vahou padl na přední kapotu, ale tím to neskončilo. Během skoku zvedl pravou pěst.

Jeho cílem bylo přední okno vozu!

Pěst dopadla na sklo jako kovadlina. Vůbec mu nevadilo, že proletěla sklem. Jane si připadala jako ve zpomaleném filmu.

Viděla, jak se sklo roztříštilo a vysypalo se. Ucítila chlad a zaslechla výkřik.

V pudu sebezáchovy vtáhla hlavu mezi ramena a současně se přikrčila. Kdyby to neudělala, pěst by ji určitě zasáhla.

Tak se stalo, že volant se pod strašným nárazem ohnul a vůz byl rázem nepoužitelný.

Nohy se sesmekly z pedálů. Zastavila motor.

Virgil se ještě snažil loktem vytlouci poslední zbytky skla z rámu.

Jane viděla, jak se pevně usadil na kapotě. Znovu se ušklíbl.

Jeho pravá ruka se znovu sevřela v pěst. Na kostnatých kloubech ze zaperlily kapičky krve. Z očí mu vyšlehl vztek, ale i triumf vítězství.

„Nemůžeš mi uniknout,“ řekl hrubým hlasem. „Potřebuji tě. Slíbil jsem, že někoho přivedu. A teď jsem tě dostal.“

Dostal jsem tě.

Tohle slovo znovu probudilo v Jane Collinsové její snahu o přežití. Chlap stále ležel na kapotě zničeného vozu. Jane netušila, co má v úmyslu. Nechtěla se však déle zdržovat ve voze, kde si připadala jako ve vězeňské cele.

Dveře se rozletěly, jakmile se do nich opřela celou vahou. Když

předtím nastoupila do vozu, nestačila se připoutat. Proto nyní vyletěla z vozu a odpotácela se až ke sloupu, kde se zachytila, aby neupadla.

Když se otočila, zaslechla Virgilův smích. Mrštně sklouzl z kapoty a blížil se k ní.

Vystartovala.

V tomto okamžiku začala velká honička v podzemním parkovišti.

Jane nic jiného nezbývalo. Neměla pistoli, kterou by ho zastavila.

Chtěla získat trochu času. Možná se mezitím zvedne i John Sinclair, kterého zahlédla ležet bezvládného na podlaze.

Virgil nepřihlížel nečinně.

Jeho řev proletěl prázdnou halou a odrážel se od jeho zdí jako zlověstná ozvěna. Rozběhl se. Běh připomínal spíše šelmu než

člověka.

Jane měla stále šanci uniknout. Podařilo se jí vběhnout mezi odstavené vozy. Ale Virgil na to nebral žádný ohled. Zkrátil si cestu a skákal jednoduše po střechách vozů. Tak mohl Jane zabránit, aby unikla. Podívala se nalevo. Viděla, jak skočil.

Ještě jednou se odrazila a vrhla se dopředu. Byl to mohutný skok -

unikla nataženým prackám svého pronásledovatele.

Za sebou zaslechla plesknutí, když se Virgilovy bosé nohy dotkly podlahy. Rozběhl se za ní, aby ji dostihl.

Jeho ruce dopadly na Janeina záda. Úder ji vrhl na stěnu garáže.

Ještě stačila zvednout ruce, aby se ochránila před nárazem.

„Mám tě!“

Zaslechla zařvání. Vtáhla hlavu mezi ramena. Bála se otočit.

Zůstala sedět přikrčená u zdi a ani se nepohnula.

Krok před ní stál Virgil. Připomínal stěnu, kolem níž se nedalo proklouznout. Ruce měl roztažené, jako by ji chtěl obejmout. V očích se mu žádostivě zablýskalo.

Ústa roztáhl do úšklebku. Pravá ruka mu krvácela. Silně se potil.

„Mám tě,“ řekl ještě jednou. „Macumba čeká. Pojďme do jeskyně smrti...“

Probudil jsem se. Ještě v polospánku jsem zaslechl tvrdé nárazy podpatků na podlahu. Okamžitě jsem věděl, kde se nacházím.

Ležel jsem v podzemní garáži!

V hlavě mi vyzvánělo jako při poplachu a v hrdle jsem cítil podivnou pachuť.

Smích, který jsem postřehl, mě dokonale přivedl k životu.

Jane Collinsová by se takto určitě nesmála. Musela to být ta lidská nestvůra, kterou jsem si ani nestačil pořádně prohlédnout, protože všechno proběhlo hrozně rychle.

Obrátil jsem se na stranu a nadzvedl jsem se. Zůstal jsem chvíli trčet v této poloze. Všechno se se mnou točilo. K tomu jsem ještě cítil bolest v zádech. Střecha vozu může být zatraceně tvrdá.

Dalo mi hodně námahy, abych se

zorientoval natolik, že jsem konečně mohl rozeznat oba aktéry tohoto příšerného dramatu.

Ten hnusák zatím Jane nedostal. Ale už to jistě nebude dlouho trvat. Tenhle Virgil byl zkrátka neskutečný. Jako by ani nepocházel z tohoto světa.

A co já?

Zatraceně, připadal jsem si, jako by mě protáhli mandlem a pro jistotu ještě i přes mlýnské kolo. Byl jsem sice při vědomí, ale byl jsem příliš zesláblý, abych se dostal do formy a mohl se postavit takovému medvědu, jakým byl Virgil. Namáhavě jsem se postavil.

Měl jsem pocit, že mám záda přelomená vejpůl.

Zapotácel jsem se, ale zůstal jsem stát. Ruce se bezmocně kymácely podél těla. Lapal jsem po dechu. Ve staženém hrdle mi hvízdalo jako meluzína v komíně. Oči mi slzely a kromě toho jsem na jazyku cítil nepříjemnou pachuť po oleji a benzínu.

Potom jsem se vydal na cestu. Potácivě a namáhavě. Při každém kroku mě rýplo v zádech.

A další záda jsem měl před očima.

Byl to Virgil.

Stále měl na sobě jenom košili. Pod tenkou látkou se rýsovaly mohutné svaly. Měl postavu, o jaké sní každý chlap. Široká ramena a úzké boky. Jeho síla mi naháněla hrůzu.

Jít proti němu holýma rukama by bylo hotové šílenství. Ale měl jsem jinou možnost.

Vytáhl jsem beretu.

Střelnou zbraň, kterou jsem namířil na nekrytá záda.

No ovšem, ještě nikdy jsem na nikoho nestřílel zezadu, ale Jane byla v obrovském nebezpečí. Vystřelil bych, kdyby mi už nic jiného nezbývalo.

V obličeji se mi usadil tvrdý výraz. Cítil jsem, jak se mi napíná celé tělo. Po zádech mi přeběhl mráz. Vtom se chlap natáhl. „Ne!“

vykřikl jsem.

Jane Collinsová se ocitla v pasti. To věděla sama nejlépe, ale nemohla proti tomu nic dělat. Virgil byl silnější.

I kdyby se mu vysmekla, stačilo, aby natáhl dlouhou paži a chytil ji.

Něco se za ním pohnulo. Jane nemohla přesněji rozeznat, co to je, ale počítala s tím, že se mezitím zvedl John Sinclair. Mohl vůbec pro ni něco udělat? Jestliže ano, muselo by se jim podařit toho druhého zastavit.

Virgil dosud nic nepodnikl. Naopak tahy jeho obličeje se změnily.

Změkly. Hleděl na ni se skrytým zalíbením.

„Ty jsi moje oběť!“ zašeptal tak tiše, že Jane stěží rozuměla.

„Budeš mojí první obětí. Nedůvěřovali mi. Drželi mě dlouho ve vězení. Pustili mě, když jsem jim slíbil, že tě přivedu. Ostatní budou přihlížet, jak budeš umírat, věř mi. Ale já k tobě budu laskavý, to ti mohu slíbit. Nemusíš mít strach, opravdu ne. A neměla bys hledat jiného ochránce, když jsem s tebou. Já jsem ten, který tě ochrání před vším. A až budeme u Macumby, budeš celá patřit jenom jemu.“

„Ne,“ řekla Jane tiše. „Běž pryč, vypadni konečně, ty surovce.“

Zíral na ni.

Jane neuhnula pohledem. Viděla, jak zavrtěl hlavou. Ale zahlédla ještě víc.

Opět ji přepadl pocit, který už zažila na policejní stanici, když

uviděla obličej za oknem.

Současně se v jejím těle začal probouzet proces přeměny, který si

nedovedla vysvětlit. Znovu měla pocit, že v jejím nitru vzplál plamen.

Probouzela se v ní síla - stará síla - síla čarodějnice...

Strach zmizel. Něco jí vystřelilo do hlavy, její oči začaly planout.

Před sebou viděla postavu černocha, která se začala chvět, protože jejich magické síly se vzájemně srazily.

Potom upadl.

Jane si myslela, že ji chce udeřit rukou do obličeje, ale nestalo se tak.

Vzepřel se vedle ní a Jane současně zaslechla hlas Johna Sinclaira.

„Ne!“

Mohl bych vystřelit, ale neudělal jsem to. Nedokázal jsem se přinutit vystřelit na člověka, který byl ke mně otočený zády. Kromě toho už Jane nehrozilo takové nebezpečí.

Virgil na ni nezaútočil. Jenom se opíral o stěnu vedle její hlavy.

Jane zaslechla můj hlas.

„Johne!“ ozvala se. „Nech toho, prosím.“

Musela mít k tomu nějaký důvod. Zastavil jsem se a sledoval jsem, jak černoch začal vrávorat.

Vlastně se mu nejdříve začaly podlamovat nohy a chvění zachvacovalo celé tělo. Otřásalo hrudníkem, rameny i hlavou.

Potom se otočil.

Poprvé jsem zblízka zahlédl jeho obličej. Byla to pitvorná maska.

A potom jsem uviděl Jane Collinsovou. V jejím nitru se ozvala obranná funkce, protože za jejím obličejem probleskovala příšerná žlutobílá lebka.

Dvě osoby v jedné!

Démon a člověk!

Často jsem měl co do činění se zombiemi. Stejně jako tyto oživlé mrtvoly se nyní pohybovala i Jane Collinsová. Natáhla přitom ruce, jako by chtěla popadnout černocha, který se však jejímu sevření vyhnul a chtěl utéci pryč.

To se mu nepovedlo.

Ten obrovský chlap po nárazu magické síly, kterou vyslala Jane, úplně zeslábl. Sledoval jsem, jak se potácí a potom padá. Ještě se pokusil zachytit sloupu.

Marně.

Obejmul ho dlaněmi, ale neudržel se.

Svezl se po něm k zemi, kde zůstal nehnutě ležet. Já jsem se staral především o Jane. Opět vypadala jako jindy. S lidským obličejem a planoucíma, dokořán otevřenýma očima.

I ona byla na konci svých sil. Rozběhl jsem se k ní a zachytil jsem ji dřív, než mohla upadnout.

Jane visela na mých pažích. Vnímal jsem její téměř neslyšně vyslovenou otázku: „Johne, co to bylo? Pověz mi to!“

„Později, Jane...“

„Ne, cítím se nějak divně. Jako by do mne něco vstoupilo. Bylo to příšerné. Chtěla jsem... chtěla jsem dokonce i zabít.“

„No dobrá, ale to jsi nikdy neudělala.“

„Ale Virgil...“

„Leží tady na zemi.“

„Je mrtvý?“

„Nemám zdání. Ale můžeme to zjistit. Nejdřív se někde posaď.“

Nenašel jsem vhodné místo, tak jsem ji posadil na kapotu jednoho z parkujících vozů.

Potom jsem přistoupil k Virgilovi, abych si ho prohlédl. Ležel na břiše.

Když jsem ho chtěl otočit na stranu, všiml jsem si, jak je těžký.

Zapřel jsem se oběma rukama a podařilo se mi ho převalit na záda.

Měl zkřivený obličej, jako by prožil velkou bolest. V jeho zorničkách mohl člověk vyčíst hrůzu, bělmo kolem nich se podobalo pudingu. Ústa zůstala napůl otevřená. Z nich se dral chraptivý dech.

Uklidnil jsem se, když jsem zjistil, že stále žije. Mohlo to dopadnout i jinak.

Narovnal jsem se. Pak jsem se protáhl, až mi ruplo v zádech.

Jane mě sledovala napnutým pohledem.

„Dostal tě, co?“

„Máš pravdu.“

„No a?“

„Podívej se, jestli mám vůbec záda. Ale to není důležité. Jak se cítíš?“

Pokrčila rameny. „Neptej se mě, Johne. Mohla jsem ho sice přemoci, ale nelíbilo se mi, jakým způsobem by se to stalo. Ve mně je něco, co nemohu ovládnout.“

„Síla čarodějnice?“

„I tak se tomu říká.“

„Ještě něco jsem na tobě pozoroval, Jane. Když jsi byla ve stresu, objevila se pod kůží lebka. Chtěl jsem tím jen říct, jak jsi vypadala zvenčí.“

„To mne nepřekvapuje.“

„Podívej se na to trochu jinak. Je to tvoje možnost, aby ses mohla bránit, chtěl tě odvléci. Ale v tobě nenašel tu pravou osobu. Musíme se od Virgila dozvědět, kde se nachází jeskyně smrti. Dělá mi starosti, že se něco podobného může nacházet přímo v Londýně.

Tady se dalo dohromady cosi, o čem nemáme nejmenší tušení.

Jenom doufám, že ještě není pozdě.“

„Jak ho chceš odvézt, Johne? Pochybuji, že můj vůz bude schopen jízdy.“

„Tak se na něj podíváme.“

Vypadal hrozně. Bez předního skla, se zmáčknutým chladičem.

Ani střecha nevypadala líp. Určité se na ní vyřádila Virgilova pěst.

Pokusil jsem se otevřít poklop. Byl ohnutý. Nemohl jsem s ním pohnout.

„Tady se nedá nic dělat.“

„Mám přivést pomoc? Mohla bych zavolat Sukovi. Přijel by pro nás s roverem.“

„To je výborný nápad.“

„Uvidíme se později.“ Jane odešla a já jsem se vrátil k Virgilovi, který stále ležel nehybně vedle sloupu.

Dosud se tady nikdo neukázal. To se změnilo v okamžiku, kdy do haly vstoupilo šest lidí. Jak se zdálo, tvořili všichni uzavřenou společnost.

Smáli se a hlasitě mezi sebou rozmlouvali. Jejich vozy naštěstí stály na druhé straně. Proto se nedostali do mé blízkosti.

Na policejní škole se člověk naučí jedno důležité pravidlo. Školní léta jsem měl dávno za sebou, ale pravidlo mi utkvělo v paměti.

Zručně jsem prohledal bezvědomého. V kapse u košile jsem nic nenašel. Více štěstí jsem měl v zadní kapse kalhot.

Zatímco dva vozy se proplétaly halou k výjezdu, nahmátl jsem prsty malý útržek papíru.

Opatrně jsem jej vytahoval ven, abych ho nezničil. Potom jsem vstal a podržel jsem papír proti světlu.

Nejdříve jsem nepochopil, o co se jedná, ale potom jsem rozeznal lístek z pokladny. Byl špatně vytištěný a tak jsem jen s obtížemi rozeznával jednotlivá písmena.

PWC-Cafeteria.

Byla to stopa? Jestli ano, tak jsem byl opět bezradný. V každém případě jsem neznal žádnou kafetérii, která by se jmenovala PWS.

Bylo jasné, že se jedná o zkratku. Ale čeho?

Virgil ležel v hlubokém bezvědomí, ze kterého se neprobral, ani když jsem ho lehce popleskal po tvářích. Zdálo se, že upadl do věčného snu, ze kterého není probuzení.

Vrátila se Jane. Zaslechl jsem vrznutí železných dveří, kterými se vcházelo do haly.

„Volala jsem Sukovi. Už je na cestě.“

„Dobrá.“

„A co je nového u tebe?“

Ukázal jsem Jane nalezený lístek. „Dá se s tím něco podniknout?

Našel jsem ho v kapse Virgilových kalhot.“

Jane si ho přečetla nejdřív potichu, potom nahlas, ale nic ji přitom nenapadlo.

„Neznám to místo.“

„Vypadá to na velkou stopu.“

„Můžeš se podívat do telefonního seznamu. Ale co je s Virgilem?

Kam ho chceš dopravit?“

„Do Scotland Yardu. Především ho zavřeme do cely. Tam bude dobře schovaný.“

„Já jsem pro.“

Virgil se stále nehýbal. Ani když dorazil Suko. Přítel a kolega zastavil rover těsně vedle nás. Vystoupil z vozu a kroutil přitom nechápavě hlavou. „Když mi Jane vysvětlovala, co se stalo, nemohl jsem tomu ani uvěřit.“

„Tak se na něho podívej.“ Ukázal jsem na Virgila.

„Panebože, to je hromotluk,“ zašeptal Suko. „Ten by s tebou dovedl zatočit.“

„A měl spadeno na mne,“ ozvala se Jane. „Můžeme mluvit o štěstí.“

„Co jsi mu udělala?“ zeptal se Suko.

„Nic. Vyčíhal si mě. Ale unikla jsem mu, zavolala jsem Johnovi, no a nakonec vidíš sám.“

„Jen tak bez příčiny, Jane?“

Zavrtěl jsem hlavou. „On k tomu měl důvod, Suko. Tenhle muž

jménem Virgil byl na lovu lidí, kteří se odlišují od ostatních. Chtěl je najít a dopravit do Macumbovy jeskyně smrti.“

Suko na mne jen němě zíral. „To zní, jako by nás tady v Londýně poctilo svou návštěvou nějaké dědictví z Brazílie.“

„Přinejmenším se jedná o něco exotického. Už jsme se přece přesvědčili, že tato mystika se velmi rychle rozšiřuje. Je to jako kopí vržené do naší civilizace, které nachází stále nový cíl. Připadá mi jako hydra. Usekneš jí hlavu a narostou dvě nové.“

Suko ukázal na ležícího Virgila. „Ale přesto jsme dostali hlavu.

Jenom ji ještě musíš probudit.“

„Kdyby to bylo tak jednoduché.“

Přítel se skrčil. „Vezmi ho za nohy.“

Jane otevřela zadní dveře u roveru, abychom mohli strčit tělo dovnitř.

Ačkoliv jsem ho držel jenom za nohy, měl jsem co dělat, abych ho udržel. Možná se také ozvala pohmožděná záda.

Rover sice není žádná dodávka, ale podařilo se nám Virgila dostat do vozu. Suko vlezl do vozu a stočil Virgilovo tělo tak, aby měl dostatek místa pro sebe.

„Sednu si dozadu. Kdyby padal, tak ho zachytím.“

Ještě jednou jsem Sukovi udal cíl cesty a zavřel jsem dveře. Když

zaklaply, zaznělo to skoro jako výstřel z pistole.

Ke Scotland Yardu nebylo daleko. Ale stejně jsme museli projet středem města, což ani večer nebylo žádné potěšení. Aspoň ne v předvánočním čase.

Nemohl jsem se přesvědčit, jestli je Virgil opravdu v bezvědomí nebo to jenom předstírá. V zatáčkách padal proti mně a když se vrátil do původní polohy, nejevil žádné známky života.

Pevně jsem ho přidržel, protože jsme se blížili k pokladně.

„Musíš nejdřív zaplatit,“ řekl jsem.

„Ke všemu ještě tohle.“ Suko vystoupil.

Jane se otočila. Usmál jsem se na ni.

„Už se cítíš líp?“

„Trochu,“ připustila. „Ale bylo by mi lépe, kdybych věděla, co za touhle nebezpečnou hrou doopravdy vězí.“

„To ti bohužel neřeknu.“

Suko stál u pokladny a konečně dostal známku. Virgil mezitím nehnul ani brvou.

Přítel otevřel dveře na řidičově straně a vlezl do vozu. Chtěl nastartovat, když vtom se to stalo.

Pravé křídlo zadních dveří se rozletělo a Virgil vyplachtil z vozu.

Hmátl jsem po něm, ale ruce se sevřely naprázdno. Přitom jsem se ještě překotil dopředu.

Dříve než jsme mohli se Sukem zareagovat, získal Virgil slušný

náskok. Hnal se pryč z místa osvětleného reklamami. Pustil se nalevo. Cesta nevedla směrem k Piccadilly, ale do mlhavé podzimní noci, která opanovala Londýn.

Suko byl rychlejší a předběhl mě. Kromě toho jsem měl zlost, protože záda nechtěla povolit. A tak jsem sledoval přítele, který se vracel zpět a krčil přitom bezmocně rameny.

„Je mi líto, ale upláchl.“

„To se nedá nic dělat.“

Stáli jsme tam jak dva zmoklí pudlové. Nemělo smysl něco si vyčítat. Mohli jsme být rádi, že jsme z toho vyvázli se zdravou kůží.

„Kdy se nám něco podobného stalo naposled, starý brachu?“

zeptal jsem se Suka.

„Ani nepamatuju.“ „A co teď?“ zeptal se Suko. „Chceš jezdit nazdařbůh Londýnem a čekat, že na něho narazíš?“ „Ne.“

„Tak co budeme dělat?“ „Však uvidíme.“

Jane nadzvedla nechápavě obočí, když nás viděla přicházet bez Virgila.

„Tak co?“

„Zmizel,“ řekl Suko.

Bouchla rozlobeně pěstí do otevřené dlaně. „Je to k vzteku, ale taky lidské. Tak to dopadne, když dva lovci duchů zestárnou.“

„Máš pravdu. Bohužel si tím útěkem nikdo z nás nepomohl. A obávám se, že především ty ne.“

„Myslíš, že se mne pokusí znovu dostat zpět.“

„To by také mohl dlouho hledat.“

„To říkáš ty, Johne. Ale já mu věřím všechno - všechno...“

Jane Collinsová trvala na tom, že nepojede až ke Scotland Yardu.

Cestou vystoupila a vzala si taxíka, který ji odvezl k lady Sarah.

Jane byla velmi tvrdohlavá a proti tomu jsme se Sukem nic nezmohli.

V noci nebo zvečera jsme většinou v kanceláři nepobývali. Naše případy se odehrávaly povětšinou takříkajíc v terénu. Proto nám místnost připadla opravdu studená, když jsme do ní vstoupili.

V předpokoji, kde ve dne seděla Glenda Perkinsová, panovalo hrobové ticho. Zaslechl jsem i jemné zavrzání otáčecí židle, když

jsem do ní dosedl.

Sáhl jsem po telefonním sluchátku.

„Voláš lady Sarah?“

„Ano.“

Ohlásila se okamžitě, jako by už seděla vedle aparátu. „Johne, co se zase přihodilo?“

„Budeš muset odtáhnout golfa do dílny. Potřebuje novou kapotu.“

„Nedělej si legraci. Ptám se, co je s Jane? Do čeho jste ji zase zapletli?“

„My ne, ona sama.“

„Něco jsem slyšela a...“

„To je v pořádku. Jane je mimo nebezpečí. Suko a já se o ten případ postaráme sami.“

„Mohu vám pomoci?“

Znal jsem hororovou babičku dost dlouho. Svou přezdívku si plně zasloužila. „Ne, tentokrát raději ne, mohlo by to být pro tebe nebezpečné.“

„Ale já miluji nebezpečí.“

„Tentokrát ne. Dobrou noc a dej na Jane pozor, ano? Velmi po ní touží jistá osoba.“

„Spolehni se.“

„To by bylo vyřízeno,“ řekl jsem, jakmile jsem položil sluchátko do vidlice. Kývl jsem na Suka. „A teď vyrazíme po stopě.“ Lístek jsem předtím nechal na stole. Teď jsem ho přistrčil k Sukovi. „Dá se z toho něco vyčíst?“

Suko si rozsvítil stolní lampu a začal lístek polohlasně studovat.

Potom pokrčil rameny. „PSW-Cafeteria. Promiň, budu se muset přeptat.“

„To já taky.“

„Je to nějaký lokál. A lokály se obvykle uvádějí v telefonním seznamu.“

Zašel jsem do předpokoje, kde ležely seznamy pod skříní se spisy zajištěné dřevěnou roletou. Takové už dnes ani neexistují. Nábytek v kanceláři toho pamatoval hodně. Nejméně tolik co já, když jsme toto oddělení zakládali. Takové dřevo, z jakého byl vyrobený, se už

nenajde.

Pátrali jsme v tlusté knize, ale kombinaci tří písmen jsme nenašli.

„Ale musí to být nějaká hospoda,“ řekl Suko. „Ale hospodu bez telefonu si při nejlepší vůli neumím představit.“

Dal jsem mu za pravdu. „Kde bychom mohli ještě něco najít?“

„Dole ve sklepě.“

„To je naše poslední naděje.“

Tak jsem označil naše pátrací oddělení. Na rozdíl od zastaralého kancelářského zařízení byli kolegové z tohoto oddělení vybaveni nejnovější technikou, na kterou jsem nyní spoléhal.

Ve sklepení Scotland Yardu panoval ruch ve dne i v noci. Bez ohledu na víkendy nebo svátky běžely přístroje na plné otáčky a s nimi pochopitelně i obsluha.

Určitě zjistili naši přítomnost, jakmile jsme vstoupili do chladných chodeb. Nemálo kolegů před námi prchalo. Jakmile jsme se objevili, znamenalo to pro ně práci.

„Tak co to bude dnes?“ vřískl vedoucí oddělení, který před námi nestačil uniknout.

„Potřebujeme jenom informaci.“

„Aha. Počasí bude zítra stejné jako dnes. Nemá smysl kupovat akcie, protože dolar opět klesá...“

„PSW-Cafeteria,“ řekl jsem.

„Cože?“

Opakoval jsem to slovo a Suko se ještě zeptal: „Znáte ho, Waltře?“

„Ne.“

„Tak se ještě zeptejte svého vychytralého bratříčka bez srdce.“

Tím jsme ho ovšem urazili. „Jenom netvrďte, že počítač nemá srdce. To je omyl. Průběhem času do něj vstupuje duše jeho obsluhy nebo aspoň část z ní. Rozumíte?“

„Pro laiky to není důležité.“ Otevřel jedny dveře. „Jak se jmenuje ta věc?“

„PSW-Cafeteria.“

„Aha. Víc nevíte.“

„V telefonním seznamu jsme nic nenašli.“

„To je málo.“

„My víme.“

„Půjdete se mnou?“

„Ne. Zajdu si pro kávu.“

„Ano, výborně.“

„Opravdu chceš?“ zeptal se Suko, když viděl, že jsem zamířil k automatu.

„Přece víš, že v nouzi je každá káva černá.“

„Jen aby.“

Zastavil jsem se před automatem. Mohl jsem z něj vydolovat i čaj, polévku, vodu nebo limonádu. Já jsem zůstal při kávě. Tentokrát jsem si nepopálil prsty, protože jsem dával pozor a vzal jsem pohárek konečky prstů.

„Jak chutná?“ zeptal se Suko.

„Jako staré ponožky.“

„Děkuji, nemlsám.“

Usrkl jsem. V prázdné chodbě jsem si připadal ztracený. Suko se zatím posadil na lavičku naproti místnosti s počítači. Zbytek kávy jsem do sebe nalil se skutečným opovržením. Prázdný šálek jsem vhodil do odpadkového koše a otevřel jsem dveře do velkého počítačového sálu, kde kolegové v bílých halenách vypadali trochu sterilně.

Na pravé straně se za velkými prosklenými stěnami nacházely kanceláře. Seděla tam spousta lidí a zabývala se administrativou, která jim byla přidělena.

Někteří na mne kývli, jiní dělali, že mě nevidí. Nechtěli si přidělávat další práci.

Walter Spirl hleděl na nás. Stál u tiskárny a vítězně nám kynul.

„Měli jsme štěstí,“ hlásil.

„Vždyť to bylo docela lehké. Příště přijdu s větším problémem.“

„Ale ne, když budu mít směnu.“

„To si ještě nechám projít hlavou.“

Walter Spirl odtrhl proužek papíru. „Tak se na to podíváme. Pro tuto kombinaci tří písmen našel počítač pouze jediné vysvětlení.

PSW znamená Pinewood Studio World.“

Suko do mne strčil. „Člověče, to je přece tam, kde se natáčí velkofilmy.“

„Ano... a také horory.“

„Velmi správně,“ potvrdil Walter.

„Děkuji vám. Velmi jste nám pomohli.“

Rozpřáhl ruce a zasmál se. „Děláme, co umíme. Když má člověk k ruce dobrého pomocníka, jde všechno líp.“

„To máte pravdu. Dobrou noc a příjemnou službu.“

„Vám taky.“

„Řekl bych, že ta naše bude pernější.“

V kanceláři jsme dopadli na židle. „Myslíš, že nám ta informace pomůže?“

„Domnívám se, že ano.“

„V tom případě by musel Virgil v kafetérii něco vypít“

„Jsem stejného názoru.“

„Jak se tam dostal?“

„Zeptejme se jinak. Kde se nachází Macumbova jeskyně smrti?

Ve studiu?“

Suko svraštil čelo. „Johne, kdyby to vyšlo, tak to bude bomba.“

„Zrovna na to myslím.“

„Jak to?“

„Dávej pozor. Studia nejsou stále v provozu. Pokud je mi známo, tak se také pronajímají. A kde se dá věrně vybudovat jeskyně smrti?

Přece tam, kde i hvězdné války nebo bondovky vypadají jako pravé.

Ve filmovém studiu. Existuje tu obrovské množství možností.“

„Stačí jen najmout halu.“ „A je v tom nějaký problém?“

„Řekněme to takhle. Nesmí se žádný objevit.“

„Přesně tak.“ Vstal jsem. „Tahle noc bude dlouhá, kamaráde.

Postarejme se, aby nebyla...“

Sarah Goldwynová hleděla na Jane Collinsovou a řekla tichým, ale rozhodným hlasem: „Nevím, děvče, jestli jsi neudělala velkou chybu.“

„Proč?“

„Neměla jsi sem chodit, ale zůstat s Johnem.“

„A k čem by to bylo?“

„Mohl by tě chránit.“

Jane mávla odmítavě rukou. „To je pravda. Ale předpokládám, že Virgil upláchl a teď se schovává. Nedostane mě. Byla to náhoda, že jsem ho potkala...“

„Našel tě i na policejní stanici.“

„To jsem si mohla spočítat na prstech ruky. Kdo ví, kde se teď

zdržuje. Londýn je obrovský.“

„Myslíš, že se to Johnovi a Sukovi podaří?“

„Nevím. Stopa už vychladla. Ten lístek nepomůže.“

Lady Sarah si nalila z konvice čaj. Šlo na desátou hodinu večerní.

Na ulici panoval klid. Jen tu a tam projely vozy. Na holých větvích se blýskaly vodní kapky, když na ně dopadlo světlo z pouličních lamp.

Městem se táhla mlha. Vyplazila se odnikud jako šedivý had.

Jane ochutnala čaj. Zdál se jí trochu hořký. Osladila si ho kandysovým cukrem.

Lady Sarah pila čaj hořký, pouze s mlékem. Po prvních doušcích se zeptala: „Co chceš vlastně podniknout?“

„Nic. Zůstanu s tebou a budu čekat.“

„Nebudeš pátrat na vlastní pěst?“

„Tentokrát ne, lady Sarah. Zažila jsem, kdo je to Virgil a ještě teď

se chvěji strachem. Ten chlap je učiněné monstrum.“

Lady Sarah zvedla ruku. „Ale jenom ty se mu můžeš bránit.“

Nezamračila se. Její pohled směřoval spíše do nitra.

Potom se skloněnou hlavou řekla: „Ano, máš pravdu, Sarah.

Dokonce víc než si myslíš. Ale já nechci, aby k tomu došlo. Vím, že je ve mně ukrytá taková síla. Dříme hluboko ve mně a já chci, aby to tak zůstalo, rozumíš? Nechci, aby to vyšlo najevo. Já...“ Zvedla hlavu a upřeně se dívala na lady Sarah. „Mám z ní strach.“

„Rozumím.“

„Takže chápeš, proč jsem s tebou.“

Hororová babička se usmála. „Hlavně, když máš jistotu, že tě to monstrum tady nenajde.“

Jane odporovala. „Co to znamená mít jistotu? Mohu si jen držet palce, abych měla štěstí.“

„To bude v pořádku, Jane.“

Jane se napila čaje.

„Počítám, že to bude dlouhá noc. Určitě bude patřit k těm, které mi nepřinesly spánek. Ačkoliv při tom nebudu, mám jakýsi divný

pocit. Rozumíš tomu?“

„Mně to nemusíš povídat. Ale co za tím může vězet?“

„Hodně,“ zašeptala Jane. „Obrovské věci. Netušené možnosti.

Jistým způsobem i konec světa.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Ani sama nevím. Každopádně mám takový pocit. Tímhle Virgilem všechno začíná. Zmínil se o Macumbovi. Slyšela jsem zřetelně tohle slovo. Víš sama z novinových zpráv, co se valí na největší evropská města, že Macumba je nebezpečný. Je to druh staré magie černého kontinentu. Dlouhá léta je běloši vykořisťovali, a oni teď se s jeho pomocí chtějí pomstít. A nejsou to jenom černoši, kteří vyhledávají volání Macumbova bubínku. Jsou mezi nimi i běloši. A nebojí se přinést i lidskou oběť.“

„Myslíš vraždu?“

„Ano, rituální vraždu. Jsou pro mne nepochopitelní. Četla jsem v jedněch novinách, že v New Yorku kdosi Macumbovi obětoval i vlastní sestru. Vlastní sestru!“ Jane se udeřila dlaní do čela. „To mi nejde do hlavy.“

„Počítáš s tím, že se mohli znovu objevit v Londýně?“

Jane zhluboka vydechla. „Půjdu ještě dál. Je docela možné, že se už v Londýně objevili. Nebo ne?“

„To nevím,“ odpověděla lady Sarah tiše. Nervózně si přitom pohrávala s řetízkem. „Zatím jsem o tom nic nečetla. Ale ruku bych za to do ohně nedala.“

„To bych na tvém místě také neudělala. Macumba mi nahání strach.“

„A proč tě potřeboval ke svému kouzlu?“ dotazovala se lady Sarah.

„To je rovněž velký problém. Nemá pro něj logické vysvětlení.

Virgil vycházel z toho, že jsem jiná než ostatní lidé.“

„To je pravda.“

„Jistě. Cítil to. Pravděpodobně vyzařuji nějakou auru, ale zatím jsem si toho nevšimla. Ale je to možné, že?“

„Dokonce víc než pravděpodobné.“

„A ty nic necítíš, Sarah?“

„Ne, dítě, já ne. Když přede mnou sedíš, připadá mi, že přede mnou sedí jakákoliv paní Smithová nebo Millerová. Nevykládej si to falešně, ale mám takový pocit. Řekněme, že v tom není nic magického.“

„Ano, rozumím ti.“ Jane se zasmála tlumeně do šálku. „Přesto se cítím lépe. Důležité je, že jsem u tebe našla svůj nový domov.“

„Ale ne stoprocentní jistotu.“

„Jistě. Ale existuje vůbec?“

Sarah Goldwynová zavrtěla hlavou. „Ne, Jane, neexistuje.“

Jane se protáhla. Znala dobře lady Sarah a viděla na ní, že je unavená.

„Půjdu teď nahoru do svého pokoje. Udělej mi radost a běž si taky lehnout.“

„Určitě půjdu.“

„Doufejme, že usneš.“

Oslovená odmítavě mávla rukou. „Víš, pro starší lidi, jako jsem já, je klid velmi důležitý. Hned ráno se poohlédneme po novém voze, pokud by oprava starého byla příliš drahá. Ten Virgil opravdu jedním úderem pěsti zničil kapotu?“

„Bohužel, je to tak.“

„Ale není to žádný zombie?“

„Ne, to není.“

Obě ženy se rozloučily.

„Ještě tady uklidím,“ řekla Jane.

„Děkuji. A dávej na sebe pozor.“

„Jak to myslíš?“

„Mysli na to, že už tě jednou chtěli odvést z pokoje.“

„Budu dávat pozor. Dobrou noc.“

Jane naslouchala krokům lady Sarah, která kráčela po schodišti nahoru. Potom klaply dveře a rozhostilo se ticho. Také Sarah Goldwynová vlastnila po přestavbě domu koupelnu, ze které se mohla dostat přímo do ložnice.

U Jane to bylo stejné.

Odnesla nádobí do kuchyně a uložila je do myčky. Potom zhasla světlo v obývacím pokoji a nechala svítit pouze v chodbě.

Také Jane vyšla nahoru. Staré dřevěné schody zavrzaly pod její vahou. Přitom koberec, který se táhl středem schodiště, tlumil většinu hluku.

Bylo to jako každý druhý den a přece trochu jiné. Jane Collinsová cítila uvnitř tlak, kterého se nemohla zbavit. Nechtěla si připouštět slovo předtucha, ale bylo docela možné, že dnes v noci se něco stane.

Virgil byl nebezpečný. I když se dal na útěk, necítila se Jane před ním bezpečná.

Otevřela dveře do pokoje. Dříve to byly dvě místnosti. Při přestavbě odstranili přepážku a vznikl zde poměrně velký pokoj.

Zařídila si ho útulně a také malá koupelna se světlými obkladačkami působila větším dojmem.

Ani neulehla do postele, protože věděla, že by se spánku stejně nedočkala. Místo toho se posadila na židli a hleděla na telefon.

Podaří se Johnovi něčeho dosáhnout? Jestli ano, určité zavolá.

Natáhla se po ovladači a zapnula televizi. Jako na potvoru právě dávali nějaký horor. Na obrazovce poletoval obrovský upír a chystal se zmocnit pobíhající dívky. Jane přepnula na jiný kanál.

Revue ji sice nijak zvlášť nezajímala, ale byla lepší než

strašidelný film. Necítila se zkrátka v takové náladě, aby mohla podobné filmy sledovat.

Ozvalo se zaklepání a objevila se lady Sarah. „Je všechno v pořádku, holčičko?“ zeptala se.

„Ano. Proč se ptáš?“

„Jen tak. Přeji dobrou noc.“ Usmála se. „A už na to nemysli.

Pánbůh to s námi lidmi myslí dobře. On také řídí naše osudy, aby se všechno v dobré obrátilo.“

Jane jenom souhlasně přikývla.

Lady Sarah odešla a zanechala v pokoji deprimovanou Jane Collinsovou. Ani hudba, která se linula z přístroje, ji nemohla zbavit starostí. Hleděla strnule na obrazovku a nevnímala, co se na ní odehrává.

Uběhla půlhodina. I přes duševní neklid, který ji ovládl, se jí pomalu klížila víčka.

Do uší jí pronikl nějaký šum. Publikum tleskalo. Jane vypnula televizor.

V pokoji se rozhostilo ticho.

Svítila jenom lampa. Mléčně žluté světlo se rozlévalo po její tváři, která nabyla měkkých uvolněných rysů.

Nikdo by nepoznal, co se skrývá za normální lidskou kůží.

Teprve když den vystřídal noc, blížila se hrůzná proměna. Ale tak daleko ještě nedošla.

Náhle sebou Jane trhla. Zaslechla nějaký hluk, který nezapadal do ticha pokoje.

Přicházel od okna.

Jane Collinsová vyskočila z křesla, otočila se a hleděla směrem k oknu. V potemnělém dvoře rostlo několik starých stromů, jejichž větve se téměř dotýkaly okna.

Za nimi svítila okna protějšího domu. Byl poměrně blízko, ale Jane připadalo, že je na míle vzdálený.

Nezůstala stát. Hluk se ozýval za oknem. Kromě toho nefoukal venku tak silný vítr, aby větve bušily do okenní tabule.

Před oknem se zastavila. Její dech se srážel na skle. Začínalo pomalu svítat a předměty opět dostávaly svůj tvar.

Jeden z nich byl velmi zřetelný.

Obličej.

Virgilův obličej!

Jane Collinsová nevykřikla, ani neutekla. Jenom stála na místě a zírala ven. Nepřemýšlela o tom, jak se její protivník dostal k oknu.

Jenom si připomínala, že něco podobného prožila na policejní stanici.

I tam se najednou vynořil ze tmy.

Ale jak ji vyslídil? Vždyť byli od sebe na míle vzdáleni. Nebo snad doopravdy vyzařuje silné magické vlny, pro které vzdálenost nehraje žádnou roli?

Tohle Jane nevěděla a nechtěla o tom nic slyšet. Přála si, aby tento muž zmizel z jejího života.

Ale on byl tady. Dokonce ještě blíž, protože rozplácl nos na okenní tabuli, takže jeho obličej vytvořil obrovskou masu, která zakryla téměř celé okno.

Jeho oči planuly. Temné zorničky v bílé, třesoucí se huspenině.

Jane opět začala bojovat, aniž by sama chtěla.

Cosi v jejím nitru se vzedmulo. Ohromná síla připomínající její minulost bývalé čarodějnice. V hlavě se jí rozšuměl vodopád, krev začínala vřít. Už jednou se Virgilovi ubránila, když se jejich magické aury navzájem srazily.

A nyní také?

Ne, najednou byl pryč!

Už tu nebyl žádný obličej. Zůstala pouze tma a prázdnota.

Zhluboka vydechla. Rázem se cítila líp. Její reakce byly znovu normální, tep srdce se zpomalil a dech se zklidnil. Jane se vrátila zpět do křesla.

„Vítězství!“ vydechla tiše. „Bylo to opravdu vítězství?“

Stále cítila sílu, o které teď blíž uvažovala. Skutečnost se opět stala skutečností.

Zavřela oči a v duchu hledala cestu ke svému druhému Já, které však zůstalo ukryto. Bylo to všechno příliš zamotané.

Ale odehrávalo se v ní něco jiného.

Jejím tělem otřásl náraz obrovské síly, kterou bylo možno přirovnat k výbuchu atomové bomby. A tento výbuch ji uvedl do pohybu.

V tomto okamžiku věděla, co chce udělat.

Během následujících vteřin se z Jane Collinsové stala jiná bytost.

Na první pohled vypadala stejně, ale v jejím nitru se odehrála přeměna. Odrážela se v jejím pohledu.

V očích se objevil tvrdý výraz. Vůle a energie!

Otočila se ke dveřím. Pravou ruku sevřela v pěst jako neklamné znamení vítězství.

Přes její rty se drala následující slova: „Ano.“ A znělo to jako přísaha. „Postavím se vám. Mám dost síly. Budu s Macumbou bojovat jako muž proti muži. Jeho jeskyně smrti nesmí zvítězit. Proto tam vstoupím.“

Jane šla ze dveří. Rozhodně, ale opatrně. Lady Sarah neměla mít

nejmenší tušení, k čemu se Jane odhodlala.

Otevřela dveře, které naštěstí ani nezavrzaly. Chodba byla prázdná. Svítilo tady jen nouzové osvětlení, které jen stěží proráželo přítmí.

Jane opustila pokoj. Pustila se ke schodišti. Jemně našlapovala na schody, aby nezpůsobila sebemenší hluk. Za dveřmi ložnice, kde spala lady Sarah, se nic nepohnulo. Zato postřehla vzdálený šum vody. Lady Sarah se osvěžovala koupelí jako ostatně každý večer.

Jane sešla do spodní chodby, kde se nacházela šatna. Její plášť

visel na ramínku. Pod ním stály boty. Vklouzla do nich a přehodila přes sebe plášť. Před dveřmi zaváhala. Nevěděla se stoprocentní jistotou, co ji za nimi očekává. Nejen vlhký noční vzduch, ale možná i jiné nečekané překvapení.

Dveře byly zamčené. O to se každý večer postarala lady Sarah a ani dnes neučinila žádnou výjimku.

Jane otočila dvakrát klíčem a jedním trhnutím je otevřela.

Za jiných okolností by prošla před-zahrádkou, odkud by se dostala na chodník.

Tentokrát to nebylo možné.

Před ní stál Virgil!

Široký, mohutný jako zeď. Nepohnul se ani o centimetr.

Znovu si hleděli zpříma do očí. A potom se stalo neuvěřitelné.

Virgil ustoupil od prahu.

Uvolnil místo Jane Collinsové, která toho využila.

„Půjdeme!“ řekla ostře znějícím hlasem. „Macumbova jeskyně smrti nás očekává. Konečné ji poznám.“

Tím Jane Collinsová převzala velení. Z oběti se stal lovec...

Studio, ke kterému jsme měli namířeno, leželo mimo Londýn v rozlehlé oplocené oblasti, ke které vedlo více příjezdových cest.

Nebylo tak jednoduché zjistit, která z nich je ta pravá. Ale něco nám bylo nápadné.

V noci bývá většinou v okolí studia klid. Dnes v noci tomu bylo naopak. Zarazilo nás nebývalé množství vozů, které se zde pohybovaly.

Suko, který seděl na místě spolujezdce, to trefně vystihl: „Míří ke stejnému cíli jako my.“

„Také mne to napadlo. Poznáš, kdo sedí v těch vozech?“

„Muži a ženy. Pestrá směsice. Běloši, černoši...“

„Macumba?“

„Řekl bych, že ano.“ Suko nakrčil čelo. „To se mi vůbec nelíbí.

Zdá se, že nás čeká hodně protivníků.“

„Počkáme.“

Motal jsem se za jedním starším volkswagenem, který měl stejnou cestu jako my. Seděly v něm dvě osoby. Jejich hlavy připomínaly dva stíny stěží rozeznatelné přes zadní okno.

Minuli jsme jednu bránu. Pokud jsem se nemýlil, byla to dokonce hlavní brána.

Ostatní pokračovali v jízdě.

Projeli jsme ještě dvěma dalšími branami téměř na hranici pozemku. Vozy před námi zabočily napravo a posunovaly se dál po užší straně.

Gate five bylo napsáno na směrové tabuli.

„To by mohlo být ono,“ mínil Suko.

„Uvidíme.“

Před námi se rozsvítila brzdová světla malého brouka. Vůz jel hrozně pomalu a tak jsem se ploužil za ním jako zchromlý kůň. Suko sledoval cestu a mnohé věci zahlédl dřív než já.

„Brána je otevřená a závora zvednutá. Doufejme, že se nevyžaduje pozvánka.“

Zazářil pravý blikač vozu jedoucího před námi. I já jsem odbočil napravo. Po chvíli jsme museli zastavit, protože nás kontrolovali.

Brouk stál. Přišoural se k němu nějaký muž. Měl na sobě dlouhý

šedý plášť, po kterém sjížděly kapky deště. Vedle řidiče zůstal stát a sklonil hlavu.

Spustil jsem okno roveru a zaposlouchal jsem se.

Řidič brouku odpovídal. Bylo mu špatně rozumět, ale podle některých hlásek jsem pochopil, o co se jednalo.

„Teď musíme být dvojnásob opatrní,“ mínil Suko, když brouk odjel a my jsme ho následovali.

Zastavil jsem přibližně v místě, kde stál volkswagen. U okénka se objevil muž v nepromokavém plášti a kývl na pozdrav.

„Vy jste noví?“ zeptal se. Jeho obličej se ztrácel v mlze. K tomu měl ještě ohrnutý límec.

„Ano,“ řekl jsem.

„A heslo?“

V té chvíli by mi měla naskočit husí kůže, ale držel jsem nervy pevně na uzdě. Z toho, co jsem předtím zaslechl, jsem si dal dohromady slovo, které se mohlo hodit.

„Macumba,“ řekl jsem.

Muž v plášti spokojeně kývl. „V pořádku. Jeďte přímo a potom napravo. Tam můžete odstavit vůz a nebudete nápadní.“

„Smíme být nenápadní?“ zeptal jsem se.

Muž se jen ušklíbl. Potom dal rukou znamení, abychom pokračovali v cestě.

Jeli jsme po široké vozovce. Nalevo od nás vysadili úzké pruhy trávy. Za nimi se rozkládala dlouhá budova s plochou střechou.

Možná budova správy nebo studio. Ostatní studia byla umístěna ve velkých halách, které se rozdělily po celém pozemku. Haly patřily společnosti, která je pronajímala. Ne

vždy přinášely zisk svým majitelům.

Pustili jsme se naznačeným směrem. Za námi už nejel žádný vůz.

Pravděpodobně jsme byli poslední. Projeli jsme zatáčkou až na malé parkoviště, kde už stál brouk, který jel před námi.

Zastavil jsem. Suko už otevřel dveře a vystoupil z vozu téměř za jízdy.

„Co děláš?“

„Zatím nikdo z nás neví, kudy máme jít dál,“ vysvětloval.

„Přilepím se těm dvěma z brouka na paty.“

Nebylo to nutné. Viděli jsme, že bez ohlédnutí míří k širokému průčelí haly.

Kráčeli rychle, byli sklonění, jako by měli strach, že je někdo zpozoruje.

Potom zmizeli. Na chvíli se objevilo bledé světlo zářivky a zase zmizelo.

Mezi halami pořádně protahovalo. Ostrý vítr neúprosně útočil na naše obličeje. Přinášel vůni sněhu. V nejbližší době se objeví první vločky. Možná už dnes v noci.

Suko se dostal ke dveřím jako první. Počkal na mne.

„Jak se tam dostaneme?“

„Prostě tam vejdeme.“

„Jak chceš.“

Znal jsem Suka jako své boty.

„Máš jiný nápad?“

„Ne, teď ne. Doufám jenom, že...“

Ten člověk se objevil jako duch. Vůbec jsme netušili, kde mohl číhat. Každopádně se vynořil před námi. Byl to černoch. Ze snědého obličeje blýskala řada bílých zubů. Přiznávám, že jsme se oba - tedy Suko i já - pořádně lekli.

Ale on zavrtěl hlavou. „Nelekejte se,“ ozval se kostrbatou angličtinou. „Prosím vás, pánové, jenom se nelekejte. To auto, ve kterém bliká světlo, patří vám?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Proč?“

„Děkuji,“ křikl jsem a vyřítil jsem se zpět k autu. To blikání mělo svůj důvod. Někdo se s námi pokoušel telefonicky spojit. Telefon se neozýval vyzváněním, ale i opticky, hnal jsem se k autu, div jsem na mokré zemi neuklouzl. Otevřel jsem dveře a ohlásil jsem se.

„Už jsem myslela, Johne, že se tě nedovolám,“ zaslechl jsem hlas lady Goldwynové.

„Skoro se tak stalo. Co se děje? Stalo se něco Jane?“

„Ano.“

Polkl jsem. „Zatraceně!“ zašeptal jsem, „to jsem si mohl myslet.

Kde...“

„Ne kde, Johne. Nebo přece. Zmizela. Jen tak. Ležela jsem už v posteli, když mě popadla neblahá předtucha. Šla jsem se na ni podívat do jejího pokoje. Byl prázdný. Hledala jsem ji po celém domě. V šatníku chyběl její kabát. To ostatní jsou jenom dohady.

Rozumíš?“

„A jak,“ řekl jsem tiše. Najednou jsem se cítil pod psa. Všechno je zbytečné. Moje nasazení, náš boj s Virgilem. Podařilo se mu to.

„Proč mlčíš?“

„Promiň, Sarah. Ta zpráva mě zaskočila. Co jiného. Objevila jsi nějakou stopu po násilném vniknutí? Odvedli ji nebo odešla sama?“

„Ne. Všechno je v pořádku. Zámek u vchodových dveří je nepoškozený. V jejím pokoji je všechno na svém místě. Až z toho jde strach.“

„Ten mám taky.“

„Co chceš nyní podniknout?“

Vysvětlil jsem jí, kde se nacházíme. Lady Sarah hned pochopila.

„Počítáš s tím, že se Jane nalézá někde ve vaší blízkosti?“

„To je možné. Děkuji, že jsi zavolala, ale teď bohužel nemám čas.

Rozumíš?“

„Samozřejmě. A Johne? Prosím tě, dostaň ji odsud. Nenechávej ji v tom, slibuješ?“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Když jsem zavřel vůz, nedával jsem na sobě znát nejmenší známky rozrušení. Suko ovšem poznal, že se něco děje. Nadzvedl tázavě obočí.

„Jsi naštvaný?“

„Volala lady Sarah.“

„Co je s Jane?“

Stručně jsem mu sdělil, co jsem se dozvěděl.

„Nemohu tomu uvěřit,“ zašeptal. „Přece to neproběhlo tak hladce.“

„Zdá se, že odešla dobrovolně. Lady Sarah nezjistila žádné stopy po únosu.“

„To je zvláštní.“

„Ani ne,“ řekl jsem. „Vycházejme z toho, že Jane odešla o své vůli. Musí mít něco za lubem nebo existují věcí, o kterých nic nevíme.“

„To je pravda,“ souhlasil Suko. „Jane se nemůže smířit se svým osudem. Připusťme, že chce proti tomu bojovat. Potom udělá všechno, aby toho dosáhla.“

„Vůbec se mi to nelíbí.“

„Ani mně.“

Znovu se objevil černoch. „Je všechno v pořádku?“ zeptal se s úšklebkem. „Přišla zpráva?“

„Ano, děkuji.“

„Tak pojďte, prosím. Už to začíná. Vy jste tu noví, že?“

„Je to poznat?“

Pronikavě se zasmál. „Ano, pozná se to. Ale není to nic neobvyklého. Téměř každý den přicházejí noví lidé. Všichni chtějí k němu. Všichni slyšeli o jeho neobyčejné moci. Rozumíte?“

„Macumba!“

„Ano, správně. Pouze Macumba. Přišel z Ameriky přes Velkou louži.

Dorazí do každého velkoměsta a bude ho kontrolovat.“ Ustoupil dva kroky zpět, uklonil se a zmizel.

„Zvláštní pták,“ řekl jsem.

„Ale přesvědčený.“

„Jako všichni tady kromě nás.“

Vypadalo to, že jsme poslední, protože za námi už nedorazil žádný vůz. Věděli jsme, kde je vstup a nikdo nás přitom nezastavil.

Suko otevřel železné dveře. Počítali jsme s tím, že za nimi bude přítmí, ale mýlili jsme se.

Nebylo zde tolik světla jako od zářivek. Přesto byla hala ozářena nezvyklým svitem, který se rozložil na podlaze, ale chvěl se i vysoko nad námi.

„To by mohly být hořící svíčky,“ řekl Suko.

„Však také jsou.“ Zůstal jsem stát a rozhlížel jsem se. Nacházeli jsme se sice uvnitř velké haly, ale nic jsme v ní neviděli, protože nám v tom bránila stěna sahající až ke stropu. Přes ni se dralo z druhé strany světlo. Připomínalo světlý závoj, který zde někdo přehodil.

Tolik první optický dojem.

Ale existoval tady ještě další. Akustický.

Velmi zřetelně jsme vnímali tlumené bubnování.

Nebylo příliš hlasité, nýbrž jednotvárné jako při voodoo...

Vzpomněl jsem si na případ, který jsem zažil v New Orleansu.

Tam jsem se bezprostředně střetl s mocí a brutalitou voodoo. Tenkrát jsem také slyšel rytmické ohlupující bubnování.

Voodoo a Macumba. Dvě odlišné věci, které přesto měly něco společného.

Suko stoupal přede mnou vzhůru k osvětlenému stropu haly.

Pátral jsem po nějaké skulině ve stěně, ale nic jsem neobjevil.

Kromě toho jsem viděl Suka, jak se ztrácí kdesi nalevo. O dvě vteřiny později jsem i já dosáhl konce schodiště. Zahlédl jsem průchod ve zdi. Proklouzl jsem dovnitř a ocitl jsem se na široké galerii, která se táhla podél stěny.

Zaujali jsme velice příznivé postavení. Pod námi se rozprostíralo celé studio. Obrovský areál, v němž se ale netočil žádný film.

Bylo to místo pro Macumbovy děti.

Obraz, který jsme měli před sebou, vzrušoval svou nevšedností.

Bylo možné označit ho za děsivý a současně nádherný.

Nikdy předtím jsem neviděl tolik hořících svíček pohromadě.

Dávaly světlo i teplo.

Obojí do sebe vstřebávaly Macumbovy děti.

Zároveň jsme objevili i bubeníky. Seděli před nesčetnými svíčkami. Těla byla do půl obnažena a natřená olejem nebo tukem.

Vypadalo to, jako by se koupali v červenožlutém světle.

A světlo dopadalo i na četné muže a ženy, kteří se pod námi shromáždili do velkého půlkruhu.

Postoupili jsme ještě několik kroků dopředu, protože jsme chtěli vědět, o co půjde.

Galerie byla skutečně široká. Mohli jsme se na ní bezpečně pohybovat. Abychom se dostali dolů, museli bychom sestoupit po kovových žebřících, které se natahovaly zdola jako dlouhé ruce. To by také nebyl žádný problém.

Problémem zůstali lidé.

Často se stává, že se skupina lidí oddává démonickým obřadům, uctívá své bohy a obětuje jim. Už jsme takové lidi poznali. I ženy, které se cítily jako moderní čarodějnice podle tradic středověku.

Tady to bylo jiné. Nepřišel jsem na tu fintu, ačkoliv jsem to mohl popsat jednou větou.

Macumba zasáhl všechny. Macumba byl pro tyto služebníky všudypřítomný.

Také Suko byl překvapený. Jenom vrtěl hlavou.

„Co se děje?“

„Nevím, Johne. Počítal jsi s tím?“

„Ne.“

Světlo svíček, které stály na různých úrovních, měkce ozařovalo obličeje shromážděných postav. Muži, ženy i dospívající mládež - to byl vzorek obyvatelstva, který se nám tu představoval.

Byla zde zastoupena všechna povolání i věkové kategorie. Viděl jsem muže v elegantních oblecích, jako by právě přišli ze zasedání generální rady.

Jiní měli kožená saka nebo nepromokavé pláště, dvě ženy, které vypadaly moderně a zároveň arogantně, stály vedle svých souputnic, které byly pomalované jako ptačí peří.

Rodiny, známí, přátelé, cizinci -ti všichni se sešli, aby vzdali hold svému bludnému učení.

Macumba...

Ještě se nic nedělo.

Lidé tam mlčky stáli a vyčkávali. Nikdo nevypadl z role. Nikdo si nestěžoval, ani neutíkal. Tady vytvořili černí i bílí jedno velké společenství spojené společným cílem. Všechny sjednocovalo velké kouzlo Macumby.

Suko se sunul kupředu jako had. Něco zahlédl. Po několika krocích se zastavil a potom se přiblížil těsně k zábradlí.

Zamával na mne.

„Co máš?“

„Když se tam blíž podíváš, Johne, tak zjistíš, že mezi postavenou galerií svíček a čekajícími Macumbovými služebníky se pohybuje podlaha. To není normální.“

Měl pravdu.

Opravdu tam bylo volné místo, kam se žádný z čekajících neodvážil.

Půlkruhová skvrna se zvedala nad podlahu.

Pohybovala se. Dokonce z ní stoupala lehká pára, která se jako tenké obláčky plížila mezi svíčkami.

„Napadá tě něco?“ zeptal se Suko.

„Nezapomeň, že se nacházíme ve filmovém studiu. Tady je možné napodobit všechno. Znám něco podobného z Hollywoodu.“

„Jistě. Jenom to musí mít nějaký smysl. Ta bažina musí mít něco společného s Macumbovými lidmi. Nemohlo by to být obětní místo?“

„Jeskyně smrti,“ doplnil jsem.

„Jak?“

„To se tak říká. Znám to od Virgila.“

„Tím bychom se dostali k našemu tématu. Už jsi ho objevil?“

„Ani jeho, ani Jane Collinsovou.“

„Také počítáš najisto s tím, že se tady oba objeví?“

„Samozřejmě, že s tím počítám. Jenom nevím, jestli přijde dobrovolně, nebo ji sem Virgil přivleče násilím.“

„Jak dlouho chceš čekat?“

„Máš nějaký jiný návrh?“

„Ne, Johne. Cítím se, i když to zní poněkud komicky, jaksi bezmocný. Nevím, jak můžeme uspět proti takové spoustě lidí. Ani nevím, odkud začít. Okay, konfrontujeme se tady s cizí magií. Ale není tu žádný vůdce, žádný Macumbův první služebník. Připadá mi to všechno nějaké divné. Co ti lidé dole mají v úmyslu? Co?“

„To se mne ptáš moc.“

„Vidím, že z toho máš taky těžkou hlavu. Není to přece poprvé, co jsme zažili podobné shromáždění. Ale tady jsem neobjevil žádného vůdce.“

„Mysli na tu díru v bažině. Umím si docela dobře představit, že se schovává uvnitř.“

„To myslíš vážně?“

„Je to jediná možnost. Dopadne to tak, že se ještě objeví a bude to velký výstup.“

„To je pravda.“

Měli jsme skutečně dobrá místa k pozorování. Lepší už jsme nemohli najít. Kromě toho spousta svíček poskytovala dostatek světla, takže střed ohromné haly neležel v přítmí. Obličeje tak různorodých mužů a žen působily jako rozmazané skvrny. Nikdo se nerozčiloval, nikdo neutíkal. Všichni stáli strnule na svých místech jako dálkově ovládaní roboti. Ten, kdo je řídil, mohl všechny v jediném okamžiku vytrhnout ze strnulosti.

Suko na mne koukal.

„Zůstaneme tady nahoře nebo se vmísíme mezi čekající?“

„Tady je to útulnější.“

„Jak myslíš.“

Oběma nám bylo jasné, že se něco musí stát. Tihle lidé se tu neshromáždili uprostřed noci v obrovské hale jenom proto, aby tu nečinně postávali. Muselo k něčemu dojít a možná dokonce o půlnoci. Tahle hodina, kdy vlastně končí jeden den, se vždy považovala za něco zvláštního. Ve všech kulturách hrála důležitou roli.

Nikdo ze shromážděných pod námi nepromluvil. Všichni stáli nepohnutě a zírali na galerii svíček.

Před nimi seděli oba bubeníci.

Vůbec se nenechali rušit. Bylo s podivem, jak dokázali údery dlaní do bubínku udržovat pravidelný monotónní rytmus. A přitom zvuk bubnu zůstával stále stejný.

Nikdo z nich nevypadl z taktu. Bubnovali ve stejném rytmu, který

uspával. Aspoň na nás to tak působilo.

A ještě něco se přihodilo. Překvapilo nás to, i když jsme s tím počítali a současně si to přáli. Na protilehlé straně jsme zaslechli lomoz, jehož ozvěna doletěla až k nám.

Něco tam upadlo. Možná někdo neznámý otevřel poklop a nechal jej padnout na podlahu.

Slyšeli jsme to stejně jako ti dole. Ale nikdo z nich nehnul ani brvou.

Několik vteřin se nic nedělo. Dokud jsme nezpozorovali pohyb naproti naší pozorovatelně.

Kdosi odtud přicházel.

Další aktér tohoto dramatu. Neskutečně vysoký muž, snědý s kudrnatými vlasy, do panujícího počasí absolutně nedostatečně

oblečený.

Muž, kterého jsem znal.

Virgil!

Suko vzhlédl ke mně, aniž bych opětoval jeho pohled.

„To je on?“

„To je on.“

Inspektor polkl.

I přes vzdálenost mezi námi a Virgilem bylo patrné, že máme co dělat s opravdovým kolosem. Mezi shromážděnými lidmi nebylo nikoho, kdo by se mu vyrovnal tělesnými proporcemi. Virgil byl prostě jedinečný.

Však si dal záležet na tom, aby jeho vstup byl patřičně zaznamenán. Vůbec ho nebylo slyšet. Pohyboval se jako tanečník, který se chystá vystoupit na jeviště.

Virgil se nestaral o lidi, kteří se tu shromáždili. Prorazil půlkruh bez toho, aby se někoho dotkl a brzy se dostal přímo do světla svíček, které se rozptýlilo na jeho těle a dodalo jeho bizarní mohutné postavě červenožlutý odlesk.

I přes svou nadměrnou velikost se pohyboval velmi obratně mezi rozestavěnými svíčkami. Z našeho stanoviště jsme to těžko rozeznávali, ale mezi svíčkami byly úzké cestičky. Plamínky se rozkomíhaly, když Virgil procházel kolem nich.

Nešel horní řadou svíček, ale směřoval jinam.

Jeho cílem - aspoň to tak vypadalo - byl ten neobvyklý bahenní sopouch mezi světlem a shromážděním.

Na druhé straně bažiny se zastavil. Stál přesně mezi oběma bubeníky.

Byl snad Virgil očekávaným vůdcem? Jen stěží jsem tomu mohl uvěřit. Suko uvažoval stejně jako já.

„Neumím si představit, že má takovou moc, aby mohl vést tyhle lidi.“

„Já taky ne. A nikdy nepochopím tyhle sektářské typy.“

Virgil už našel místo, které hledal. Napřímil se, jako by se chtěl vyhřívat ve světle svíček. Z výrazu jeho obličeje bylo patrné, že je na vrcholu blaženosti. Hlavu zaklonil dozadu. Teprve teď jsme rozeznali, že se směje. Oči se mu přitom všelijak kroutily.

Pomalým gestem rozpřáhl ruce, jako by chtěl obejmout všechny přítomné.

Bubeníci ho nespouštěli z očí. Náhle se změnil rytmus jejich bubnování. Už nebyl tak měkký a nepoletoval halou jako motýl.

Tentokrát zněl úsečně jako dupání bosých nohou na tvrdé jílovité zemi.

Virgil tančil.

I přes svou velikost a dozajista i váhu se pohyboval elegantně a vláčně jako tanečník samby.

Shromáždění Macumbovi příznivci němě přihlíželi. Nebylo nikoho, kdo by neupíral pohled přímo na Virgila.

Otočil jsem hlavu, abych si mohl prohlédnout jejich obličeje.

Změnil se výraz jejich očí? Neblýská se v nich fanatismus?

Odpověď jsem nedostal, protože Macumbovi služebníci stáli dál jako sochy.

Jenom Virgil tančil.

Suko mi zašeptal. „Zatím je všechno téměř jasné. Ale kde vězí Jane Collinsová? Jestliže ji přivedl sem, proč nepřišla s ním?“

Pokrčil jsem bezradně rameny. „Je skutečně jisté, že ji sem odvedl?“

„Ty jsi to neočekával?“

„V každém případě nám chybí jasný důkaz.“

„Ale souhlasíte“

Virgil tančil dál.

Divočeji a brutálněji. Nebral ohledy na nic a na nikoho, pohyboval se jako dobře namazaný stroj. Bosýma nohama bušil do země. Trhavě pohazoval hlavou dopředu a dozadu. Pot už zalil celé tělo. Kapky odletovaly a rychle se vypařovaly v plamenech svíček.

Byla to příšerná, strhující scéna, která se nabízela našim očím.

Představovala se cizí, neznámá kultura. Chtěla zaplavit takové město jako Londýn a podrobit si ho. Šířilo se to po celém světě. Z podzemí se vynořil Macumba a byl jako spalující oheň, který roznáší vítr, přičemž vzdálenosti nehrály žádnou roli.

Bubeníci věděli přesně, co mají dělat. Bubnovali v divokém staccatu a nenechali se od své činnosti odvrátit.

Zazněly první výkřiky.

Vyrazil je Virgil. Byly to ostré, pronikavé zvuky. Nerozuměli jsme tomu, co vykřikuje. Připadalo nám to jako skřeky.

Ale vybičoval tím Macumbovy služebníky.

Jako by čekali jen na tento okamžik, začali se rovněž pohybovat.

Ne tak tvrdě a přitom elegantně jako Virgil. Dokonce ne v rytmu, který udávali bubeníci. Zvedali nohy a opět je ztěžka pokládali na zem. I oni začali vyrážet výkřiky, které mohly nezúčastněnému pozorovateli připadat jako volání. Zatím zněly dost nezřetelně, ale postupně se hlasy vyjasnily a bylo možno rozeznat jediné slovo.

Macumba!

Jejich hlasité, pronikavé volání skandovalo toto slovo po slabikách.

Ma-cum-ba...

Stále znovu jenom jediné jméno. Byla to zoufalá prosba, příšerné volání po síle, která existovala i v jiných kulturách. U Asiatů se nazývala Kataya, pokud mi bylo známo.

„Postupně se dostávají do tranzu,“ řekl Suko. „Pokud je pořádně vybičuje, nepřál bych si stát proti nim.“

„Zatím nedělali nic nezákonného. Každý se může svobodně shromažďovat a poslouchat bubnování.“

Náhle všechno skončilo.

Přišlo to tak rychle, že jsme se téměř lekli a mlčky jsme naslouchali ozvěně, která bloudila halou.

Dozněla.

Rozhostilo se ticho.

Měl jsem dojem, že slyším dech lidí, kteří stáli pod námi.

I oni byli přemoženi tancem. Většina z nich se koupala v potu.

Oči měli dokořán otevřené a zírali do mihotajícího se světla.

Stíny a světlo se střídaly v pestrém reji na jejich obličejích.

Připadalo mi, jako by mnozí z nich měli místo obličeje strnulou masku.

Stále ještě panoval klid.

Bubeníci drželi ruce napůl zvednuté. Všichni očekávali, že se konečně něco stane. Iniciativu v tomto směru převzal opět Virgil.

Nejdříve otočil hlavu napravo a kývl na jednoho z bubeníků. Dlaň

dopadla celou plochou na napnutou kůži.

Dalším otočením hlavy dal pokyn druhému bubeníkovi. Také ten udeřil do bubnu.

Nakonec se oba bubeníci střídali. Virgil stál skoro na špičkách, když jim pozorně naslouchal. Náhle vykročil dopředu.

Stejně toporně a ve stejném rytmu, jak zněly bubny. V jeho obličeji se nepohnul ani sval, když kráčel k sopouchu.

Suko se tiše zasmál. „Umíš si představit, že by Virgil zmizel?“

Pokrčil jsem rameny.

Virgil ještě nic nepodnikal. Musel si promluvit se služebníky.

Jeho hlas se nesl nad bažinou.

„Našel jsem ji!“ vykřikl. „Splnil jsem přání svého velkého mistra.

Našel jsem ji a přivedl jsem ji až sem. Ona je jiná. Jsou v ní ukryté silné magické síly. Ona je tím, koho potřebujeme. Ona vynese Macumbu na svět. Zatím je v podzemí. Vede mě. Já ho neznám, ani vy ho neznáte. Ale přišel z daleké Afriky, aby na sebe strhl veškerou moc. V jeho těle se mísí krev mnoha ras. Je v Londýně. Žije tady, ale nikdo o tom neví. Teď jsem vám všechno řekl. Pocítíte Macumbovu moc a sílu. Ještě dnes v této dlouhé noci.“

Suko přemýšlel stejně jako já. „O kom to mluvil? Kdo číhá v podzemí?“

„Nemám zdání. Ale musí tam něco existovat. Jejich mistr, jak jsme slyšeli.“

„Který přišel z Afriky.“

„Povídá se to.“

„Rád bych se mu podíval zpříma do obličeje,“ řekl Suko.

„Nemám rád tyhle typy, které se ukrývají v podzemí. Smísila se v něm krev mnoha ras. Ale to musí sám vláčet pěkné dědictví.“

„Zatraceně nebezpečné dědictví, pokud vím.“

Virgil mluvil dál. „Mistr mě poslal, abych připravil cestu. Já jsem našel vás, kteří se na tuto cestu vydáte se mnou. Jeho poselství je budoucnost. Macumba bude žít, já budu žít i vy budete žít.“

Potom skočil.

Vypadalo to dost úsměvně. Stál těsně před sopouchem a poskakoval jako žába.

Jeho cílem byl bahenní sopouch!

Vskočil do něj. Nejdříve nohama. Tmavozelená břečka vystříkla do výše, předtím než se ho bahno zmocnilo a začalo ho vtahovat do sebe.

Virgil se pomalu nořil do otvoru před očima početných diváků.

A měl z toho obrovskou radost. Příjemně se bavil, zvedl ruce do výše, zvrátil hlavu tak, že hleděl přímo ke stropu, jako by tam viděl něco zvláštního.

Přitom volal jedno jediné jméno.

„Macumba!“

Pro něho byl tím nejvyšším v životě i ve smrti, protože bahno ho neúprosně stahovalo dolů. Virgil patřil k vyvoleným.

Bažina byla trochu zvláštní. Jiná než močál nebo slatina. Bahenní sopouch se otáčel ve svém nitru. Vířil a kolotal. Vypadal jako pouto omotané kolem spodní části mužova těla.

Otáčelo s ním jako s vlčkem a on se nebránil.

Nikdo mu nepomohl.

Naopak. Ostatní si přáli, aby ho bahno pohltilo. Jejich postoj se nepatrně změnil. V pravidelných intervalech natahovali ruce před sebe a znovu je přitáhli k tělu. Při každém výpadu volali Macumbu.

Tento pokřik z mnoha hrdel provázel Virgila na jeho cestě do hlubiny.

Světlo svíček dopadlo na jeho obličej. Oči měl otevřené dokořán.

Zdálo se, že vidí něco, o čem ví jen on sám.

Z jeho úst nevyšel ani hlásek. Bahno ho nehlučně stáhlo dolů.

Najednou byl pryč. Černá hmota se přelila přes jeho hlavu. Z

bahna vykukovaly pouze jeho ruce s roztaženými prsty a světlými dlaněmi, jaké mívají jen černoši.

Konec...

Virgil zmizel!

Bažina ho pohltila.

Se Sukem jsme na sebe mlčky zírali.

„A co bude teď?“ zeptal se po chvilce můj přítel.

Dostal odpověď. Ne ode mne. Byl to akustický signál, který

zazněl kdesi nad námi. Nejdříve chrastění, jak když se dají do pohybu řetězy a potom skřípěni. Najednou jsme uviděli výjev, při němž se nám zatajil dech...

Jane Collinsová si nikdy nemohla zvyknout na bolest. Ačkoliv začínala pod pažemi, zachvátila postupně celé tělo. A Jane musela připustit, že se zmýlila.

Nebyla vítězem v této příšerné hře. I když předtím to vypadalo jinak.

Skutečně se jí podařilo převzít iniciativu. Virgil ji poslouchal.

Přišel k ní a stačil jediný pohled, aby se podrobil a považoval ji za svoji paní.

Vydali se na cestu.

Jane necítila žádný strach z černého obra. Měla dojem, že to dokáže se svojí utajenou silou.

Za sebou už měli hodný kus cesty. Tmavými zákoutími, úzkými uličkami. Dokonce překročili i jedno staré železniční nádraží.

Konečně po dlouhém putování byli u cíle.

Obrovský pozemek, který Jane znala. Tady se natáčely filmy.

Ohromné haly sloužily jako studia, kde se vyráběla dokonalá iluze.

Virgil odvlekl Jane Collinsovou do jedné z hal. Nedostali se do ní normální cestou. Pohybovali se ve výšce, protože lezli po různých žebřících uchycených na střechách budov. Byl to úplně jiný svět.

Moderním počítačem řízená osvětlovací zařízení se tu svorně snášela se starou veteší, ručními světlomety a kulisami, které ještě pamatovaly filmový pravěk.

Jane zapomněla na strach. Už se nebála Virgila, ale to se v příštích minutách změnilo.

Nacházeli se sami mezi veškerou technikou uloženou pod stropem haly. Na tuto chvíli čekal Virgil, když se přikrčený postavil před ni.

„Konečně jsi tady,“ zašeptal.

Jane zpozorněla, když zaslechla jeho hlas. Zněl jinak než předtím.

Hrubé a přitom vítězně. Jako by opět nabyl ztracené jistoty. Což byla pravda.

Natáhl mohutnou paži. Jane se jí nemohla vyhnout a pracka ji uchopila pod krkem. Jedním krokem se přiblížil těsně k ní.

„Tak,“ řekl. „Konečně tě mám ve své moci.“

Jane neodpověděla, protože stisk byl příliš silný. Cítila jeho pot -

byl jí odporný. Uchopila oběma rukama jeho zápěstí a snažila se strhnout je dolů.

To se jí nepodařilo. Asi by nepochodila ani s ocelovou tyčí.

Uvolnil sevření, aby mohla dýchat. Kdyby přitlačil, zadusil by ji.

Náhle ji pustil a vytočil jí druhou ruku.

Dříve než se Jane zmohla na obranu, chytil ji za pravou paži a zvedl ji vzhůru. Byl to starý policejní hmat, ale stále velmi účinný.

Jane Collinsová s hrůzou viděla, že nemá žádnou šanci na útěk.

Přitlačil ji až ke kladkostroji.

Přes váleček probíhal silný řetěz, na jehož konci se houpal řeznický hák. Na něm visela smyčka lana stočeného na podlaze.

Volnou rukou uchopil konec lana a omotal ho Jane kolem těla.

Ruce

jí svázal vzadu na zádech. Přitom se hrubě zachechtal.

Jane se ne mohla bránit. Pokusila se o to sice, když ji Virgil svazoval, ale zůstalo jen při marném pokusu. Proti Virgilově nadlidské síle neměla žádnou šanci.

Měl ji tam, kde ji chtěl mít. Zatočil s ní a přitom zaslechla zaskřípění článků řetězu.

„Provaz a kladkostroj jsou spojeny,“ upozornil Jane a šklebil se jí přímo do obličeje. „Ty... jsi obětí pro Macumbu. Budeš mojí první obětí...“

„Co chceš?“

„Hned tě pošlu. Nejdříve jsem stoupal nahoru a potom jsem byl v hlubině. Rozumíš?“

„Ne.“

Odstoupil zpět, protože Jane se ještě jednou pokusila použít zbytky své čarodějné moci. Virgil tentokrát odvrátil hlavu. Zmizel na pozadí tmavé podlahy. Klapla dvířka a bylo ticho.

Jane zůstala sama.

Ale ona nepatřila k lidem, kteří by sen tak lehce poddávali svému osudu. Zůstala - i přes svou hroznou minulost - bojovnicí. Sotva se Virgil vzdálil z dohledu, pokoušela se osvobodit z pout.

Otáčela rukama i tělem. Přitom slyšela skřípění řetězu a naskakovala jí z toho husí kůže. Vzpomněla si na podzemní sklepem, z kterého nebylo úniku. Ne však pro ni.

Jane se nevzdávala.

Její pokusy doprovázelo protivné skřípání. Pod pažemi měla lano velmi pevně utažené. Zařezávalo se do kůže a určitě po něm zůstanou červené skvrny.

Ještě se jí nepodařilo vyvléct z pout, když zaslechla tichý smích.

Někdo přišel.

Hlavou mohla otáčet a objevila neznámého člověka, který se připlížil po plošině.

I z hloubky pod sebou vnímala nějaký lomoz.

Tlumené monotónní bubnování ne nepodobné voodoo.

Neznámý měl na sobě dlouhý plášť. Byl to také černoch. Dvakrát ji obešel, spokojeně kývl a potom řekl: „Ty jsi také oběť pro Macumbu.“

Jane mlčela.

Zíral na ni. Potom si prohlédl pouta, pokýval hlavou a skrčil se.

Jane doposud nevěnovala pozornost tomu, co je pod ní. Když

sklonila hlavu, viděla, že černoch zvedl nějakou záklopku a pod ní se otevřel čtvercový otvor. Jane se otevřel pohled do hloubky pod ní.

Zpočátku si myslela, že vidí peklo. Na mnoha obrazech, které vytvořila fantazie lidí, bylo peklo zpodobněno jako hořící Něco. A takový obrázek se jí nyní naskytl. Oheň hluboko pod ní však neplanul, ale hořely tam tisíce svíček rozestavěných do kruhu.

Před kruhem stáli oni.

Jednolitá masa lidí. Muži a ženy různého věku, kteří naslouchali zvukům bubnu a hleděli na toho, který stál mezi nimi a svíčkami.

Virgil!

Byl dirigentem veškerého dění. Lidé v jeho rukou připomínali voskové figurky. Hnětl je a utvářel podle libosti. Ovládal je a oni dělali, co chtěl.

Přitom se stále ozývalo jediné slovo.

Macumba!

Příšerné slovo, které shromáždění fanatici vyslovovali s neuvěřitelnou úctou. Macumba!

Stále znovu a znovu je vykřikovali a mumlali, přičemž Virgil nebyl výjimkou. Svými výkřiky je přiváděl do nábožné extáze a potom udělal něco, s čím Jane nepočítala.

Skočil dopředu a - zůstal v něčem vězet.

Byla dost daleko od něho, ale přesto pochopila, že skočil na nějakou měkkou plochu, která ho jako bažina nebo močál vtahovala do sebe.

Ten druhý se najednou objevil vedle ní.

„Vidíš?“ zašeptal. „Vidíš, jak se Virgil obětoval. Zmizí v bažině, ale vrátí se zpět jako velký mistr. Povede nás, protože za ním stojí obrovská moc.“ „Jaká?“ „Ona je tam...“

K další otázce se Jane Collinsová nedostala. Zato přihlížela, jak bažina pohltila Virgila.

„Vstupuje do Macumbova ráje. Ale vrátí se zpět. A ty, blondýnko, ho budeš následovat.“

Muž přistoupil těsně k ní. Jeho oči strnule zíraly přímo na ni.

Snažil se něco vyčíst z jejího obličeje a současně pohyboval rty.

„Já?“ vydechla Jane. „Ano, ty. Spustím tě dolů. Budeš se vznášet nad sopouchem, dokud tě bažina rovněž nespolkne. Stejně jako Virgila.

On tě vyhledá.“ Jane zavrtěla hlavou. „Ne, ty jsi...“ „Co jsem?“

vykřikl a zahrozil pěstí. „Nebuď nafoukaná, bílá ženo.“ „Tak dobře.“

Otočil se a hleděl dolů. „Ano,“ řekl. „Virgil se kvůli nám spustil dírou, aby vyzvedl kouzlo. Budeš první, která pocítí jeho moc.“ V

příštích vteřinách vyvíjel horečnou aktivitu.

Jane zaslechla řinčení jednotlivých článků řetězu. Lano se náhle napjalo ještě silněji. Lehce zavrávorala. Úder dlaní do zad ji postrčil k otvoru. Náhle se ocitla ve vzduchoprázdnu! Téměř vykřikla. V

posledním okamžiku se ovládla. Lano ji svíralo čím dál víc.

Svého trýznitele už nezahlédla. Zdržoval se v pozadí, kde se nacházela černá ovládací páka kladkostroje. Přehodil ji.

Kladkostroj se rozběhl.

To vše proběhlo v jediném neskutečně krátkém okamžiku, když

Jane Collinsová vstoupila do prázdna. Do očí jí vstoupily slzy bolesti. Měla pocit, že jí lano odřízne obě ruce. Byl to malý zázrak, že nekřičela. Pevně sevřela rty, aby nepronikl jediný hlásek, sklonila hlavu a hleděla pod sebe.

Skřípění řetězu se prodralo otvorem. Přihlížející ho zaslechli a zvedli hlavy nahoru, aby zjistili, co se děje.

Jane zašilhala dolů. Nemohla rozeznat jednotlivé obličeje. Byla to bledá jednolitá masa a tisícero svíček, které osvětlovaly její cestu.

Také teď měla Jane Collinsová pocit, jako by se v jejích očích rozhořel plamen. To nejhorší teprve přicházelo. Před ním se otvíral vstup do Macumbovy jeskyně smrti a Jane Collinsová si musela přiznat, že se přecenila...

Suko a já jsme rovněž zaslechli skřípění řetězu. Na rozdíl od Macumbových služebníků stojících pod námi, jsme nemuseli zvedat hlavu, abychom zjistili, kdo to poletuje nad námi v přítmí stropu haly.

Byla to Jane!

Oba jsme byli šokováni. Svázali ji a pověsili jako balík na hák kladkostroje. Visela tam zcela bezbranná. Ani její vlastní moc jí nepomohla, aby se vysvobodila z pout.

„Johne, to vypadá zle,“ zašeptal Suko.

„Já vím.“

„Existuje jediná šance.“

Přítel nemusel dál nic říkat. Věděl jsem přesně, co má na mysli.

Skočit!

Ne do hloubky pod sebou nebo do bahna. Skočit směrem k Jane, zachytit se řetězu a doufat, že lano vydrží pod naší vahou.

Vyšplhal jsem na zábradlí a Suko mě zezadu přidržoval. Vůbec mi v tom nebránil. Věděl, že nám nic jiného nezbývá.

Stál jsem na úzkém zábradlí a neodvažoval jsem se podívat pod sebe. Bylo mi jedno, jestli mě už objevili. Naštěstí mě Suko přidržoval pevně v bocích, jinak bych se převážil dopředu.

„Jane!“ vykřikl jsem polohlasem.

Otočila hlavu. Uviděla mě a její oči se rozšířily. Možná úlekem, překvapením nebo radostí. Ve stejném okamžiku jsem se odrazil.

Letěl jsem vzduchem jako artista na visuté hrazdě. Jenom s tím rozdílem, že se pode mnou nenacházela záchranná síť...

Bažina vířila a vřela. V jejím nitru se něco odehrávalo. Prastará a neobyčejná moc opustily své místo v hlubinách země a draly se na její povrch.

Macumba, pro mnohé lidi nejvyšší absolutno, natahoval své ruce po věcech, které mu lidé obětovali.

Jeden člověk skočil do bažiny, aby s ním spojil své síly.

Tělo už nedýchalo. Bažina mu vzala život. Ale stejně našlo svou cestu.

Vnikal do každého otvoru. Jeho stará síla nacházela přesně cestu, kterou se chtěl Virgil jako člověk vydat.

Samotný vládce se držel v pozadí. Byl pozorovatelem, ale jeho osidla byla roztažena a nemilosrdná.

Rozpustila kůži mrtvého a smísila ji s bahnem. Podivná masa pokryla bledé kosti a nikdo netušil, jaký proces přeměny řídí hrůzostrašná magie.

Taková přeměna často trvala celá staletí.

Tady ne.

Stačily minuty, aby se z Virgila stalo něco jiného.

Něco příšerného, co ani bažina nesnesla. Vyvrhla to ze sebe...

Mohl jsem dělat, co jsem chtěl. Mohlo se mi stát všelicos. Jenom jsem nesměl sáhnout vedle.

Nebyl jsem schopen říct, jak dlouho jsem letěl vzduchem. Doba nebyla rozhodující.

Viděl jsem Janin zděšený obličej s očima dokořán otevřenýma, ale mne zajímalo jenom lano visící nad ní a doufal jsem, že kladkostroj zastaví.

Padl jsem na ně.

Zachytil jsem se pevně oběma rukama. Sklouzl jsem o něco níž, až jsem si odřel kůži na dlaních. Rozhoupali jsme se jako obrovské kyvadlo ze strany na stranu. Přitom jsem zaslechl její výkřik hrůzy.

Nemohla chudák ani vykoktat mé jméno.

Ale já jsem se držel lana jako pijavice.

Jenom se nepustit, jenom nespadnout...

Vnímal jsem pouze vrzání řetězu a tlukot vlastního srdce, který se pozvolna uklidňoval.

Otevřel jsem oči.

Pode mnou se nacházela Jane. Stál jsem téměř na jejích ramenou.

Mohl jsem ji zasáhnout botou do obličeje, ale co na tom v této chvíli záleželo.

Oba jsme se zmítali sem a tam a nad námi zlověstně vrzal řetěz.

Jane se sykavě nadechovala a já jsem vykoktal první slova.

„Podařilo se to, Jane, podařilo...“

V odpovědi zazněl jediný výkřik. Vydral se z mnoha hrdel a jako vzteklé zavytí udeřil do našich uší. Masa neznámých lidí pod námi neskrývala své zklamání a také muž nad námi sklízel ovoce své práce.

Nemohli jsme nic rozeznat, ale Suko zahlédl pohyb na okraji otvoru. Viděl také snědý obličej lesknoucí se potem.

A spatřil ještě něco.

Nůž.

Na široké čepeli se odráželo světlo svíček. Bylo jasné, co má chlap za lubem.

Chtěl přeříznout lano. Kdyby se mu to podařilo, byli bychom s Jane ztraceni.

Už zvedal ruku, když Suko vytáhl beretu.

Vzdálenost nebyla příliš velká, nýbrž zcela postačující pro přesný

zásah. Ale světlo vrhalo odlesky na všechny strany a Suko musel zatraceně dobře mířit.

Vystřelil přesně v tom okamžiku, kdy se muž předklonil a přiložil nůž k lanu.

Kulka našla svůj cíl.

Suko mířil na rameno. Doufal, že toho chlapa trefí přesně tam, protože nechtěl mít zbytečně na svědomí dalšího mrtvého.

Černoch sebou trhl. Vyrazil výkřik, bolestný výkřik plný

zuřivosti. Na chvíli se zdálo, že se zřítí do haly, ale podařilo se mu vrhnout se stranou a dozadu.

Ale přitom ztratil nůž.

Padl jako kámen a naštěstí nikoho nezranil.

Tím bylo jedno velké nebezpečí pro Johna Sinclaira a Jane Collinsovou zažehnáno.

Ale další se připravovalo.

Vydralo se z bažiny.

Dvě příšerná šupinatá klepeta s dlouhými prsty a jako jehla ostrými nehty se vyrazila z hnědé masy, aby muže a ženu stáhla do smrtící bažiny...

Nejen Suko zpozoroval nebezpečí, ale i mně nebylo jedno, co nás očekává dole pod námi. Viděli to i Macumbovi uctívači. Namačkali se k vnějšímu okraji kruhu. Nikdo nezůstal na svém místě. Všichni chtěli sledovat obludu, která se drala z bažiny. Tlačili se kolem sopouchu, div do něj sami nepadli.

Ale k nám se vztahovala klepeta.

Také Jane je zahlédla. Zašilhala ke mně nahoru.

„Johne,“ zasupěla. „To je Virgil.“

„Já vím.“

„Můžeš ho...?“

„Dávej pozor, děvče. Postavím se ti na ramena. Vydržíš to?“

„Budu muset.“

„Pokusím se o to se svou beretou.“

„Tak dělej.“

Jednou rukou jsem se pevně zachytil lana. Pravačka zmizela pod sakem. Ucítil jsem chladnou pažbu mé zbraně a vytáhl jsem pistoli z pouzdra.

Nejen ruce se vzpínaly z bahna. I proměněný Virgil se vracel zpět.

Mezi rukama a pažemi se objevilo cosi tmavého.

Jeho lebka.

Rovněž pokrytá šupinami, které vytvořily kůži. Připadalo mi, že je neprůstřelná jako pancíř.

Zamířil jsem na ni.

Práskl výstřel.

Předtím střílel Suko. Teď jsem byl na řadě já.

Zásah!

Můžeme jásat?

Ne! To prokleté monstrum se jen otřáslo, jako by se jednalo o pár kapek deště.

Možná jsem ho zasáhl. Každopádně tu stále existoval proměněný

Virgil a vězel zcela v Macumbových klepetech.

Jane vzhlédla ke mně nahoru. „Johne, to se ti nepodaří,“ vydechla.

„Pokusím se...“

„Ne, teď to zkusím já!“

Skoro jsem se rozesmál. „A jak, prosím tě? Myslíš, že umíš lépe střílet?“

„Ne zbraní.“

„A jak?“

„Musíš mi důvěřovat, Johne!“ vykřikla. Její obličej byl zkřivený.

Kůže jako by se ztenčila. Prosvítala pod ní lebka.

Byla to naděje?

„Tak dobře, pokus se o to!“

Nezbývalo nám příliš času. Klesali jsme níž a níž. Lidé v hale vztahovali ruce a pohybovali přitom lačně prsty, jako by se nás chtěli zmocnit a rozsápat nás nebo strčit do bažiny.

Tam se objevil změněný Virgil. Nejen jeho ruce a paže, ale také příšerná hlava s obličejem.

Obličejem?

Ne, byla to pitvorná maska!

Nenávistná grimasa vyhlížející ze šupinaté kůže stejně jako oči veliké jako dvě oválná jezírka. Svítily žlutě. Místo nosu jakýsi zmáčklý předmět a ústa připomínala dračí tlamu.

Rozšklebenou tlamu s nebezpečnými trháky.

Macumbova nestvůra z bažiny. Reinkarnace zla. Virgil se vrátil zpět tak, jak sám doufal.

Jako nejoddanější služebník neznámé, v pozadí se ukrývající síly.

Jako ďábel přinášející smrt.

Podaří se to Jane?

Neviděl jsem jí do obličeje. Sklonila hlavu, aby se podívala na obludu. Zavrtala pohled do jejích očí

a doufala, že vyburcuje něco ze své staré čarodějné síly, která jí ještě zbyla.

Mezitím se Suko hnal po schodišti dolů a cestou si připravoval svůj démonický bič.

Stále více jsme se blížili k bažině, ze které vylézala samotná obluda. Už proti nám vyrazily i obláčky bahenního plynu.

Jane se napřímila. Její pohled vnikl jako kopí do příšerného, znetvořeného Virgilova obličeje.

Jeho oči pocítily Janinu sílu jako první. Vyhasly. Zorničky se roztříštily jako skleněné kuličky.

Paže sebou trhly a tyto pohyby se přenesly i na ruce. Sevřely se v pěsti a znovu se otvíraly. Potom bezvládně padly do bažiny.

Současně se začalo zachvívati celé tělo. Zmítal se ze strany na stranu. Ani bažina nezůstala klidná. Reagovala jako vždy.

Začala do sebe opět vtahovat zlomené monstrum.

Náhle ze země vyrazilo zvláštní záření.

Tmavá červeň z lůna země se zvláštním fialovým nádechem.

V této barvě klesalo do bažiny to, co bylo dříve člověkem jménem Virgil.

Ve stejném okamžiku se Jane dotkla země. Ještě přitáhla nohy k tělu.

„Johne, já...“

Zmlkla, protože se ocitla na zemi. Současně jsem i já odskočil stranou - a stál jsem na pevné zemi.

Nic nepřipomínalo bažinu, která se ještě tu před chvílí rozprostírala.

To však zdaleka nebyl všemu konec. Halou náhle zaburácela podivná vichřice. Vítr se hnal přes moře plamínků a všechny je pozhasínal. Hala rázem upadla do tmy.

Okamžitě nastal zmatek.

Jane se vrhla ke mně. Pevně jsem ji objal, zatímco kolem nás nastal zběsilý útěk. Nechali jsme je běžet.

Hráli vysokou hru a prohráli. Ale tím tahle hra neskončila.

O tom jsme si povídali, když jsme se usadili v roveru. Předtím jsme se ještě poohlíželi po zraněném černochovi. Ale kde mu byl konec.

„Čeho jsme dosáhli?“ zeptal jsem se.

„Nic moc,“ odpověděl Suko.

„Možná dokonce vůbec ničeho,“ přidala se Jane. „Jisté je, že se k nám něco blíží.“

„Macumba!“

„Správně, Johne. Střední a Jižní Amerika ve spojení s Afrikou.“

Položila hlavu na opěradlo. „Zatraceně nepříjemná magie, na jejímž

počátku jsme byli i my. Někdo číhá v podzemí. Někdo, koho lze považovat za Macumbu. Ale neptej se mne, kdo to je. Virgil byl pomocník. Ale poslal ho někdo jiný.“

„O tom už dnes nebudeme přemýšlet,“ řekl jsem.

„Mám jet?“

„Ano, Suko, přidej plyn. Mám pocit, že se mi tohle místo vůbec nezamlouvá.“

„Ani mně ne,“ řekla Jane, položila si hlavu na moje rameno a zavřela oči.

Teď byla spokojená. Ale za několik hodin, až se rozední, bude svět vypadat úplně jinak.

Všichni jsme se ptali sami sebe, jak dlouho ještě tento stav potrvá.

Ale odpověď dá teprve budoucnost.

KONEC