Svazek 015

Suko vystoupil z vozu a obešel ho. Náhle spatřil obličej - a ústí automatu.

Venkovan před ním držel v ruce zbraň. Ukazováček se obtáčel kolem spoušti. Stačil jemný pohyb a smrtící střela opustila hlaveň.

Suko zůstal stát.

„Takhle se vítá přítel?“ zeptal se polohlasně.

Druhý se tiše zasmál. „Jestli přítel nebo ne, to se ještě ukáže.“

„Možná. Každopádně jste mě požádali o pomoc. Tak jsem tady.“

„Muselo to tak být.“

„Nevím,“ odporoval Suko, „jestli je to pravda...“

Rozhlédl se. Ulice byla liduprázdná. Celá vesnice vypadala jako po vymření.

Nad střechami nízkých domků se rozkládal ocelově šedý soumrak.

Suko se chtěl podívat do vesnice, protože dům, před kterým zastavil, se nacházel na začátku osady. Tady také bydleli venkované, kteří ho požádali o pomoc.

„Pojď blíž!“

„A když nebudu chtít?“

V bledém obličeji Číňana se nehnul ani sval.

„Budu muset střílet!“

„To by byla vražda.“

Přes mužovy rty se kmitl úsměv.

„Nacházíme se v situaci, kdy se nezastavíme ani před vraždou,“

odpověděl.

Výhružný tón, který zazněl v jeho hlase, Suka úplně odzbrojil.

Sám pocházel z Číny a znal dobře mentalitu svých krajanů a jejich vztah ke smrti, umírání a pomstě.

„Když je to tak,“ řekl, „půjdu. Koneckonců proč bych jinak podnikal tak dlouhou cestu.“ Pokrčil rameny a vykročil proti ústí.

„Opatrně,“ varoval ho muž s automatem, „jen pěkně opatrně. Já vím, kdo jsi.“

„Buď bez obav. Nestojím o tvou hračku.“

Suko viděl, jak muž ustoupil zpět. Spolkl ho šedivý stín tmavé chodby, z níž vykukovala jen hlaveň samopalu. Ocel se leskla namodralým svitem.

Suko nemusel překonávat žádné schody. V této staré budově se s nimi ani nepočítalo. Chodba za dveřmi byla úzká. Dělila dům na dvě poloviny. Vpravo i vlevo odbočovaly dvoje široké dveře. „Kam?“

zeptal se Suko. Z temnoty se ozval hlas: „Nalevo od tebe.“

„Děkuji.“

Suko otevřel dveře. Pach, který ho udeřil do chřípí, znal ze své domoviny. Byla to vůně koření a vonných tyčinek. Číňané, kteří tu našli svůj domov, dodržovali staré zvyky a obyčeje.

„Pokračuj dál!“ Suko za sebou zaslechl kroky chlapíka se samopalem. „Jenom žádnou paniku,“ uklidňoval ho a otevřel dveře tak, že klika narazila do stěny. Potom vstoupil do pokoje pohrouženého do tmy. Nebezpečí!

Sukovy smysly se napnuly k prasknutí. Signalizovaly mu, že něco není v pořádku. Číhalo v ní cosi a chystalo se to každým okamžikem skočit na něho.

„Nechceš jít dál?“ „Co budu dělat ve tmě?“ Muž za ním zvedl nohu a kopl. Tohle Suko nečekal. Soustředil se na tmu a teď do ní vletěl doslova po hlavě.

Vtom už k němu přicházeli. Muselo to být nejméně pět osob.

Suko nedostal šanci, aby se vzpamatoval. Cítil, jak do něho buší.

Údery však nebyly natolik silné, aby po nich zůstal definitivně ležet na zemi.

Prvním z nich se inspektor nebránil. Potom přitáhl nohy k bradě a prudce je vymrštil před sebe. Našly svůj cíl.

Zabořily se do nějakých měkkých předmětů. Zaslechl vyjeknutí a potom zuřivé nadávky. Kdosi padl na zem. Zazněl divoký výkřik, když se Suko ohnal a zasažený padl s temným žuchnutím na zem.

Doufal, že se mu teď konečně podaří vytáhnout beretu.

Suko postřehl známé hvízdnutí. Něco jej udeřilo do levého ramene. Tvrdý předmět, pravděpodobně hůl používaná při bojovém stylu kendo, mu ochromil levou paži. Někdo mu skočil na hruď a

upadli spolu. Současně se cosi měkkého připomínajícího dotyk ptačího pera otřelo o obličej.

Nebylo to ptačí pero, nýbrž smyčka. Tenká hedvábná smyčka, ale neuvěřitelně silná. Pevně se omotala kolem jeho hrdla, zařízla se do kůže a stahovala se stále víc při každém jeho pohybu. Kdyby se teď

chtěl napřímit, byla by to vlastně sebevražda.

Zůstal ležet.

Chlap s hedvábnou smyčkou se nacházel za ním. Suko cítil na zátylku jeho horký dech. Vnímal také pach, který vycházel z jeho oblečení.

Byla to směsice potu a koření.

A to bylo poslední, čeho si Suko ještě všiml. Potom následoval úder do hlavy.

Před jeho očima se roztančily hvězdy. Byly stále větší a větší...

Náhle vesmír před jeho očima explodoval a Suko upadl do sladkého bezvědomí...

Když se Suko znovu probral, nemohl v první chvíli pochopit, co se s ním děje. Neměl ani zdání, kolik mezitím uběhlo času.

Každopádně ležel stále ve tmě a velice rychle zjistil, že ho svázali.

Hedvábné smyčky obtáčely ruce i kotníky na nohou. Byly tak pevně utažené, že všechny Sukovy pokusy uvolnit se byly předem odsouzené k nezdaru. Kdyby se chtěl pohnout, musel by se odkutálet na stranu. Vzdal se toho.

Suko se potřeboval zotavit.

A tak ležel na zádech a soustředil se na své tělo.

Především ho silně bolelo hrdlo, které mu předtím svírala smyčka.

Určitě tam budou pěkné podlitiny. Polykal jen s velkými obtížemi.

Ani hlava na tom nebyla lépe. Úder vedený do čela po sobě jistě zanechal pořádnou bouli. Ptal se sám sebe, z jakého důvodu tady leží svázaný na zemi.

Lidé, kteří ho zavolali, od něj očekávali pomoc. Věděl velmi dobře, že členové jednoho společenství nebo rasy si vzájemně pomáhají, zvláště když se nacházejí tisíce kilometrů od své domoviny. Pokud byl někdo z Číňanů v nouzi, věděl, že na Suka, inspektora Scotland Yardu, se může vždy spolehnout. I po tomto zavolání se vydal na cestu. Ani se příliš nevyptával, o co se jedná.

Ale na mysli mu stále tanula jedna věta.

„Bratranče, musíš přijít!“

Pojem bratranec se nesměl brát doslova. Číňané na celém světě se tak vzájemně oslovovali, ačkoliv nebyli příbuzní. Bylo nepsaným zákonem, že si vzájemně pomáhali, pokud se ocitli v nesnázích.

Ale i mezi bratranci existovaly černé ovce. Ale to Suka v tuto chvíli vůbec netrápilo.

Nechal se napálit a teď usilovně přemýšlel, jak se dostat z této nepříjemné situace.

Se svým přítelem a kolegou Johnem Sinclairem nemohl počítat.

Ten ani netušil, kde se Suko nachází. Inspektor vyjel pozdě odpoledne a nenechal Johnovi zprávu, protože byl mimo úřad.

Určitě jej nepraštili do hlavy jen tak pro potěšení. Za tím se skrývalo něco víc. Co od něho vlastně mohou chtít? Jeho život? Asi ne, to by ho už dávno zabili.

Především ho nechali pěkně podusit jako zeleninu. Ruce mu svá-

zali na zádech, takže ani nebyl schopen podívat se, kolik je hodin.

Mohl pouze ležet, čekat a tajně doufat.

Po silné ráně propadl do hlubokého ticha. Ale sluch se mu poznenáhlu vracel. Suko naslouchal jako ostříž, protože chtěl zjistit, kde se nachází jeho protivník.

Neslyšel téměř nic. Tu a tam se ozvaly kroky a přidušené hlasy. Ti lidé se museli zdržovat ve vedlejší místnosti.

Suko stále neměl potuchy, proč s ním takhle zacházejí. Necítil žádnou vinu, která by zasluhovala trest. Nikoho neprovokoval.

Jenom uposlechl telefonické Výzvy svého >bratrance<. Teď tu ležel svázaný jako balík slámy v jakési místnosti.

Inspektor se zabýval pouty. S těmi se mohl trápit tři dny a nic by mu to nebylo platné. Omotávala jeho kotníky a byla pevná jako drát.

Nadto se ještě zařezávala bolestivě do kůže.

Krev se mu zastavila kdesi v těle a Suko měl dojem, že mu ruce a nohy odpadávají od těla. Náhle se vzdálený hluk změnil. Kroky zesílily. Přicházela jedna jediná osoba. Suko zaslechl vrznutí dveří.

Do místnosti vnikl průvan a nešetrné se mu otřel o obličej. Ale především ho do nosu udeřila nezvyklá vůně exotického koření.

„Kdo jsi?“ zeptal se Suko postavy ukryté ve tmě. „K čertu, odpověz konečně.“

Přicházející mlčel. K tomu Suko zaslechl jeho dech. Bylo to hvízdavé nadechování podmalované lehkým pokašláváním.

„Proč mě tady držíte? Tohle není jemný čínský způsob, kterým se vyjadřuje poděkování, krajane. Mně to můžeš věřit, pocházím přece také z Číny.“

Neznámý neodpověděl. Suko postřehl, že překročil práh a vstoupil do místnosti. Postupoval velmi opatrně. Sice k Sukovi, ale přitom velkým uctivým obloukem, jako by měl ze spoutaného vězně strach.

Najednou se zastavil.

Suko zaslechl šelestění oděvu. Ve tmě nebylo možno rozeznat, co tam ten chlap dělá, ale brzy vyletěl ze tmy ostrý šíp světla. Muž

vytáhl svítilnu a namířil její kužel přímo do Sukova obličeje. Tím ho oslepil, takže Suko musel silně zamrkat víčky a v první chvíli nic nerozeznával.

„To je nějaký způsob mučení?“ zeptal se tázavě.

„Ne, ale musíme být opatrní.“

„Proč?“

„To ti nemohu říct. Je to příšerné, rozumíš? Jsme v hrozné situaci.“

„To ti rád věřím. Jinak byste mě sem nevytáhli. Ale když budu svázaný, tak vám bohužel neposloužím.“

„Brzy ti sundáme pouta.“

„Doufejme. Začínám mít pocit, že mi upadnou ruce.“

„Budeš se ještě chvíli muset ovládnout.“

Suko se lehce pousmál. „Chtěl bych každého z vás vidět na mém místě.“ Zatím měl zavřené oči, protože světelný kužel doslova explodoval v jeho obličeji. Trvalo to dvě nebo tři vteřiny, potom světlo sklouzlo na podlahu a zmizelo. Muž zůstal stát ve dveřích. „Počkej ještě chvíli,“ řekl na rozloučenou.

Odešel. Suko vnímal jen doznívající kroky. Nastalo ticho. Ať se snažil sebevíc, nezaslechl už žádný hluk.

Co od něho chtějí ti lidé?

Suko o tom usilovně přemýšlel, ale stejně nedospěl k žádnému přijatelnému vysvětlení. Dělal si výčitky. Přece jen měl zanechat zprávu svému příteli Johnu Sinclairovi, kam odjíždí. Když zjistí, že zmizel, bude ho lovec duchů hledat, až se z něho bude kouřit. Ale stejně ho neobjeví. A to by bylo nepříjemné...

Jsou situace, kdy člověk bývá jednou v roce v úzkých a musí řešit takové věci jako: Co daruji svým dobrým přátelům a příbuzným k narozeninám nebo na Vánoce.

Znovu jsem musel řešit tyto dva problémy. Přátelům pochopitelně stačily jen maličkosti. Johnny Conolly, můj kmotřenec, byl výjimkou.

Vzal jsem si půldenní dovolenou. To znamená, že jsem byl dopoledne v kanceláři a potom jsem se vydal za milými povinnostmi.

Na vytoužené maličkosti padlo celé odpoledne. Johnny ode mne dostane jízdní kolo. Nekoupil jsem ho osobně, nýbrž jsem ho objednal v zásilkovém domě. Už ho doručili a teď stálo u Conollyo-vých v bezpečném úkrytu.

Ale co bych měl darovat svým rodičům? A Glendě Perkinsové, Sukovi, Jane Collinsové a Sarah Goldwynové? Zdálo se, že nejsnadnější to bude pro hororovou babičku. Tři prázdné kazety ji vždycky potěšily. Bill dostane láhev dobré whisky, ale se ženami to bude svízel. K tomu jsem ještě potřeboval něco pro své staroušky.

Zamíchal jsem se do koupěchtivého davu.

Vytrpěl jsem si svoje. Stejná myšlenka totiž napadla nejméně polovinu Londýna. Město kypělo a vřelo. Zvláště v oblasti, kde se nacházela Regent a Bond Streets, King Road a Sloana Street.

Pochopitelně i ve vedlejších malých uličkách, kde byla spousta malých speciálních obchůdků.

Pro Suka jsem objevil originální budík. Otec dostane v kůži váza-ný adresář. Ale pro ženské to bude oříšek.

V jednom menším vetešnictví jsem konečně objevil stříbrný

rámeček na fotografie. Ten byl pro mou matku. Stejný dárek jsem chtěl pořídit i Sheile. Mohla do něho vložit svou rodinnou fotografii.

Tím by byly vyřízeny.

Zbývala ještě Glenda. Co bych jí měl přinést? Parfém jako obvykle? To mi připadalo trochu levné. Ne cenou, ale jako nápad.

Protože nohy už začínaly protestovat, rozhodl jsem se, že je nechám trochu odpočinout.

Lokál vypadal útulně. Měl zelenou fasádu, od které se ostře odli-

šovaly tmavočerveně natřené okenní rámy. Za skleněnými dveřmi se mě zmocnilo příjemné teplo. Na rozdíl od chladného počasí, které panovalo venku - teplota se pohybovala kolem bodu mrazu. Nad městem se klenula šedivá obloha a stejně Šedivou barvu mělo i samotné město.

Lokál rozhodně nezíval prázdnotou. Téměř všechna místa u stolků

byla obsazena. Kdo tady seděl, pil buď čaj nebo punč. Nalévalo se i svařené víno. Na výčepním pultu stála malá jedlička ozářená elektrickými svíčkami. Stromek byl naštěstí pravý, žádná umělá náhražka.

Našel jsem si místo u pultu a pověsil jsem prošívanou zimní bundu na věšák za sebou.

Hostinský měl černé vlasy sčesané hladce do týla. Byl oblečený

ve stylu barmana čtyřicátých nebo padesátých let. Bílá košile, černá vesta a černé kalhoty.

„Co vám mohu přinést, pane?“ Po hladké desce pultu ke mně přisunul misku se slanými oříšky.

„Svařené víno by odpovídalo dnešnímu počasí, co říkáte?“

„To máte pravdu, pane.“

„Takže sklenici svařeného vína.“

„Hned to bude, pane.“

V lokálu obsluhoval i druhý muž, který se tomu za pultem podobal jako vejce vejci.

Vpravo ode mne u kulatého stolku seděla skupinka mužů a žen, kteří se výborně bavili a přitom pomlouvali svou firmu.

Než jsem se nadál, stálo objednané pití přede mnou na pultu. Do nosu se mi drala příjemná vůně. Ještě jednou jsem zamíchal tmavočerveným nápojem a opatrně jsem usrkl první doušek.

Horký nápoj pálil v ústech. Ale po třetím doušku jsem si zvykl a teprve teď jsem ho mohl řádně vychutnat.

Zapálil jsem si cigaretu a pozoroval malé obláčky kouře stoupající ke stropu.

Pracovat je jedna věc. Jiná věc je běhat po městě a shánět dárky.

Obojí ovšem vyčerpává. Já jsem byl od všeho pobíhání a shánění úplně zničený. Vlastně jsem chtěl přemýšlet o tom, co koupím Glendě, ale nepodařilo se mi to. Určitě to způsobila atmosféra tohoto lokálu, že se mi myšlenky rozběhly do všech světových stran a já jsem se nemohl na nic soustředit.

Všechno bylo jiné. Připadal jsem si jako na nějakém opuštěném ostrůvku. Byl jsem malátný. Opravdu jsem se uvolnil a ani jsem nezpozoroval, že mám dopitou sklenici. Polekal jsem se, když se mne hostinský zeptal, jestli si přeji ještě jednu sklenici. „Ano, samozřejmě, rád.“

„Chutná vám, pane?“

„Je výborné.“

„To mě těší. Je to naše specialita, jestli mi rozumíte?“

„Blahopřeji.“

„Ale vy jste tu poprvé...?“

Přikývl jsem. „To máte pravdu. Bydlím trochu dál odsud. Musím však říct, že se mi tu líbí.“

„Zajděte častě ji, pane.“

Odešel, protože hosté u vedlejšího stolku si také chtěli objednat svařené víno.

Mezitím se venku ještě víc setmělo. Když jsem vyhlédl z okna, viděl jsem lidi jen jako míhající se stíny tu a tam ozářené světlem reflektoru.

Dostal jsem druhou sklenici a sáhl jsem po další cigaretě.

Vlastně jsem si chtěl odvyknout kouření, ale nebylo to tak jednoduché. Byly dny, kdy jsem vůbec nekouřil, ale někdy mě ten zlozvyk přemohl. Jako v tuto chvíli. Mnohdy člověk překoná nevhodně svou vůli tím, že se podvolí svým neřestem.

I když člověk nesedí v hospodě sám, připadá si vlastně osamělý.

Tenhle pocit teď nade mnou zvítězil. Přemýšlel jsem o tom, kde strávím svátky, jestli mi to můj věčný nepřítel čas dovolí.

Pravděpodobně pojedu do Skotska, kde bydleli moji rodiče. To nebyl špatný nápad. Cítil jsem se tam velmi, dobře a moje matka by mi připravovala ta nejchutnější jídla. Jenže to bude až za tři týdny. A já jsem měl neblahou zkušenost, že právě v této době se vždycky něco semele.

Telefon stál na polici za pultem obklopený hejnem sklenic.

Několikrát zazvonil, ale nikoho z hostů nevolali. Patrně si lidé rezervovali místa.

I tentokrát se ozvalo zapípání. Domníval jsem se, že opět půjde o stejnou věc jako předtím, ale mýlil jsem se.

Majitel lokálu podržel sluchátko v ruce a rozhlédl se. Jeho pohled padl na mne. Zeptal se: „Vy jste pan Sinclair?“

„Ano, to jsem já.“

„Je tam někdo, kdo by s vámi chtěl mluvit.“ Přisunul aparát přede mne.

Překvapilo mne to. Kdo by mi mohl volat? Kdo vůbec věděl, že se nacházím v tomhle lokále? Pokud ano, tak mne někdo musel zpovzdálí pozorovat.

„Vezmete si ten hovor?“

„Samozřejmé.“

Vzal jsem sluchátko do ruky a přiložil jsem si ho k uchu.

„Ano, prosím?“

„Sinclair?“

„Ano, co si přejete?“

Opět se ozval cizí hlas. „Poslouchejte dobře, Sinclaire. Zatraceně dobře. Zůstanete dnes večer doma! Jasné?“

„Ne.“

„Máte zůstat doma.“

„A proč?“

„To se dozvíte v průběhu večera.“

Zasmál jsem se do sluchátka. „Zopakujte mi to, pane. Kdo vlastně jste?“

„Ještě se poznáme.“

„Nemůžete mi už teď sdělit své jméno?“

„To neudělám. Jenom tolik: zůstaňte dnes večer doma.“

Chtěl jsem se ho ještě na něco zeptat, ale položil sluchátko.

Položil jsem také. Zahleděl jsem se do sklenice a přemýšlel jsem.

Hlas volajícího jsem pravděpodobně nikdy předtím neslyšel. Usilovně jsem dumal, ale na nic jsem nepřišel. Ale ten chlap mě znal a musel mě odněkud pozorovat.

Jeho hlas zněl normálně. Neozývalo se v něm nic neobvyklého.

Ani nenávist nebo vztek. Byl bez jakýchkoliv emocí. Jedno bylo jisté. Ten člověk věděl naprosto jasně, o co jde.

Vypil jsem i druhou sklenici a hleděl jsem přitom do prázdna. V

mém zorném poli se objevila ruka hostinského a dala přístroj zpět na jeho místo mezi sklenice.

„Špatné zprávy, pane?“

„Jak se to vezme,“ řekl jsem. „V každém případě už půjdu.“

„To je škoda.“

„Také si myslím. Co jsem dlužen?“

Řekl mi cenu. Zaplatil jsem i s drobným spropitným. Dopil jsem zbytek vlažného vína a sklouzl jsem ze stoličky. Tašku s dárky jsem postavil vedle sebe.

Šálu omotat kolem krku, natáhnout na sebe bundu a mohl jsem opustit lokál.

Venku mě přijal zimní večer ve velkoměstě. Spousta barevných světel a živý dopravní ruch. Spěchající lidé, semafory, změť

nejrůznějších zvuků a do toho příjemně znějící vánoční melodie, svátečně vyzdobené výklady, obrovské i malé stromky se spoustou elektrických svíček.

Nervy drásající zmatek, ale také zářící dětské oči, které se těšily na nadcházející svátky. Podle nich mohl celý blázinec začít už

dávno.

Ke stanici podzemní dráhy nebylo daleko. Po hrozném neštěstí na jedné z větších stanic londýnské podzemky platil všude přísný zákaz kouření, který jsem přivítal. Pacovníci dráhy přísně kontrolovali jeho dodržování.

Obstaral jsem si lístek, protáhl jsem se turniketem a čekal jsem na vůz metra.

V mysli jsem se stále zaobíral tajemným telefonátem. Byl jsem si jistý, že se na mne něco řítí. Určitě mě nesledovali pro nic za nic.

Ale kdo mohl ode mne něco chtít? Co se za tím skrývalo?

Množství otázek, na které jsem nenacházel odpověď.

Blížil se vlak podzemky.

Nestvůra vyrazila z doupěte. Ocel a sklo, obojí pomalované sprejery, kteří se činili, seč mohli, aby cestujícím připravili stále nová překvapení. Ani mi to moc nevadilo, zvláště, když se jednalo o vtipné průpovídky.

Všichni nastoupili a hledali si místo. I já. Uklidil jsem se až na konec vozu. Přede mnou stál Číňan opřený o držadlo a netečně zíral do prázdna. Na sobě měl lehký plášť, příliš tenký pro tohle roční období. Kalhoty s manžetou patřily bezmála k muzejním kouskům.

Číňan vystoupil na stejné stanici jako já. Šel přede mnou. Z jeho oblečení se táhl jakýsi cizí ostrý pach.

Také můj přítel Suko byl Číňan. Rád bych si s ním popovídal o tom telefonátu. Ale to nebylo možné. Suko se zdržoval ve společnosti jednoho ze svých početných >bratranců< a odjel z Londýna, aby mu pomohl.

Protože dotyčný nebydlel v hlavním městě, nýbrž na poměrně opuštěném místě severozápadně od Londýna, vyjel Suko už časně ráno. Kam odjíždí, mi bohužel nesdělil. Každopádně patřilo k jeho povinnostem pomoci, kdykoliv to bylo zapotřebí.

Zbytek cesty jsem šel pěšky. V ústech jsem ještě cítil příchuť

vína. Mísila se s dechem, který mi jako tenká pára vystupoval z úst.

Bydlel jsem ve věžáku. Už zdálky mne zdravil jako čtvercová věž

s řadami osvětlených oken. Ve tmě se dokonce zdál být něčím zvláštním, i když jsem ho nikdy nepovažoval za svůj domov. Ale bydlel jsem tam a to bylo všechno.

Vrátný stál před skleněnou kukaní a čistil sklo. Když mě uslyšel, otočil se a usmál se. „Vánoční úklid?“ zeptal jsem se.

„Vánoční nákupy, pane Sinclaire?“

„Tak nějak.“

„I já musím něco dělat. Jinak je všechno v pořádku?“

„Jako vždy,“ Kývl jsem na rozloučenou. Popřál mi ještě příjemný

večer, ale to jsem už mířil k výtahu.

V bytě jsem narovnal dárky na postel v ložnici. Bylo mi všelijak.

Ten hovor mi pokazil celý večer. Rozhodně jsem ho nepovažoval za nepodařený žert. Volající přesně věděl, co chce, a měl mě celou dobu pod kontrolou. Nemohl přece předem vědět, že zamířím do hospůdky.

V kuchyni jsem si nejdřív uvařil kávu. Dostal jsem hlad. V příborníku jsem objevil sáček s instantní polévkou.

Rychle jsem ji připravil a ukrojil jsem si dva kousky chleba. Jedl jsem vestoje v kuchyni. Ozbrojený konvicí s kávou a šálkem jsem se vrátil do obývacího pokoje. Ztěžka jsem dopadl do křesla a čekal jsem, až zazvoní telefon. Čas se táhl jako žvýkačka. Stále častěji jsem šilhal po přístroji, ale ten mlčel.

Vypil jsem spoustu kávy, ale stejně jsem cítil únavu. Zavíraly se mi oči.

Zapomněl jsem na celý svět i neznámého volajícího a pomalu jsem upadal do hlubokého osvěžujícího spánku, ze kterého mě vytrhlo pronikavé zvonění telefonu. Téměř jsem nadskočil leknutím.

To musel být on!

Dříve než jsem se zvedl, vrhl jsem pohled na hodinky. Tři hodiny před půlnocí. To byla ještě snesitelná doba. „Ano, prosím,“ ozval jsem se do sluchátka.

„Hm, jste doma, pane Sinclaire. Výborně...“

„Co chcete?“

„Poslouchejte pozorně a neodcházejte od přístroje. Rozuměl jste?“

„Ano.“

Naslouchal jsem a současně jsem se vyděsil. To, co mi proniklo do uší, byl příšerný výkřik. Plný hrůzy, který ze sebe vyrazila osoba prožívající smrtelný strach. Přitom mi nebylo jasné, zda se jedná o hlas muže nebo ženy. Měl jsem pocit, že vykřikl muž. Nevím, jak dlouho ta osoba křičela, ale mi připadlo mi to jako celá věčnost Náhle křik utichl a nastalo ticho. Skličující ticho.

„Haló,“ zeptal jsem se změněným hlasem. Na čele mi vyrazil pot.

„Slyšel jste ho, pane Sinclaire?“

„To se nedalo přeslechnout.“

„Velmi správně. Muž, který takhle křičel, musel příšerně trpět.“

„A co dál?“

„A brzy bude takhle křičet i váš přítel Suko. Pokud ovšem neuděláte přesně to, co od vás budeme požadovat. Rozuměli jsme si?“

„Akusticky nádherné,“ odpověděl jsem a potlačil jsem svůj strach, který se mě zmocnil po jeho slovech. „Ale co za tím vězí?“

„To lehce poznáte, až dorazíte na místo.“

„A kam, prosím?“

„Do Fillingrowu.“

Zakašlal jsem. „Opravdu? Ale tam je přece můj kolega Suko.“

„Přesně tak.“

„A co tam budu dělat? Já nemám žádné ,bratrance‘.“

„To víme. Jenom sem přijedete. To je všechno. Přijedete, uvidíte a budete jednat.“

„Skvěle vymyšleno. Vy si myslíte, že mám čas na výlety?“

„Když jde o vašeho přítele, měl byste překonat svůj vlastní stín.“

Měl pravdu.

„Kdy mě očekáváte?“

„Zítra večer. Ale buďte přesný.“

„Upřesněte mi to, prosím.“

„K devatenácté hodině.“

„Uvidím Suka živého?“

„Taky doufám.“ Neznámý si odkašlal. „Poslechněte si to ještě jednou, pane Sinclaire.“

Výkřik jsem už znal. I teď mě mrazil v zádech. Do příšerného zvuku se mísil škodolibý smích neznámého.

Potom jsem neslyšel nic. Jen pravidelné pípání ve sluchátku.

Na vteřinu jsem zavřel oči. Na první pohled jsem vypadal klidně, ale uvnitř to vřelo. Myslel jsem na volajícího. Byl jsem přesvědčený, že mají Suka pěkně pod zámkem.

Ale proč?

Požádali ho o pomoc. On tam přijel a nyní mi volá nějaký chlap.

Také já mám přijet do vzpomenuté vesnice a padnout tam do léčky.

Byla to opravdu léčka? O tom jsem nebyl úplně přesvědčený.

Vždycky platilo pravidlo, že poznaná léčka je poloviční léčka. Ale v tom případě by mě patrně nevarovali. Určitě tím sledovali ještě něco jiného.

Patřilo k mé práci, že jsem musel řešit spoustu všelijakých rébusů.

Tohle byl jeden z nich. Moji protivníci používali nejroztodivnější metody, aby se mi dostali na kobylku. Ale na celé věci bylo přece jen cosi kladného. Ten, kdo volal, určitě nebyl démon.

V hlavě se mi splétaly různé úvahy. Existovalo velké množství asiatských sekt, které se neštítily ničeho. Podle mého názoru se Suko připletl do jedné z nich.

Na cestu jsem mohl vyrazit až příští den. Musel jsem se přísně držet směrnice a svou cestu ohlásit. Ale předtím mě čekala velmi dlouhá bezesná noc. Bylo ve hvězdách, jestli se mi vůbec podaří usnout.

Předvánoční nálada se každopádně rozplynula jako dým...

Sukovi připadala noc strašně dlouhá. K tomu ještě patřila ta zatracená tma, která ho obklopovala jako černá vata.

Nikdo mu nevysvětlil důvod tohoto počínání. Nechali ho samotného v místnosti. Připadalo mu, že na něho zapomněli a odešli.

Jen jednou došlo k oživení. Zdálky zaslechl příšerný výkřik.

Potom nastala odmlka a znovu se ozval hrůzyplný skřek.

Nyní se kolem Suka opět rozprostřelo skličující ticho a tma. Ani netušil, kolik je vlastně hodin.

V této místnosti stále panovala tma. Suko neměl nejmenší zdání, jestli je tu vůbec nějaké osvětlení. A tak čekal.

Výkřik se už neopakoval. Zato postřehl jiný zvuk. Kroky...

Tentokrát se k němu neblížila jedna osoba. Muselo jich být víc.

Číhavě naslouchal. Zíral do temnoty před sebou, ale nic neviděl.

Ani stín nebo nějaký pohyb. Ale byli tady.

Možná čtyři nebo pět. Zdržovali se v jeho blízkosti. Cítil jejich pach a slyšel šoupání podrážek po podlaze.

Díky tomu se mohl dobře orientovat. Ujistil se, že kolem něho utvořili kruh. Ano, obklíčili ho jako svou oběť.

Stále byla tma. Nepronikl jí sebemenší paprsek. Suko čekal.

Čas ubíhal ještě pomaleji. Vůbec necítil pouta. Prostě je ignoroval. Tady se chystaly důležitější věci.

Něco zašramotilo. Suko mohl pouze hádat. Došel k závěru, že se hýbalo nábytkem. Patrně to byly židle... A bylo ticho.

Po krátké chvíli Suko zpozoroval, že to není tak docela pravda.

Postřehl hluboké oddechování. Přerývané a úsečné. Jako by osoby, které seděly kolem něho, byly pod nějakým duševním tlakem.

Proč nerozsvítí?

Suko se rozhodl, že převezme iniciativu.

Zeptal se. „Hej, kdo jste? Proč se neukážete? Dělá vám potěšení dřepět ve tmě?“

Odpovědi se nedočkal.

Znovu míjel čas. Ale cosi se změnilo. Pod stropem se objevil světlý kruh. Zazářilo světlo. Dopadalo přesně na místo, kam mělo dopadnout.

Suko, který dlouho seděl potmě, musel přivřít oči, aby ho neoslepilo.

Před jeho očima se pohyboval tenký závoj, ale ten se brzy rozplynul.

Koukal a myslel si, že má noční můru. To, co se kolem něho změnilo, sotva mohla být pravda. Ale odpovídalo to skutečnosti.

Sedělo kolem něho šest lidí. Ale skutečně to byli lidé?

V každém případě měli na sobě dlouhé přehozy, které splývaly až

na zem.

Ale Suko se zděsil něčeho jiného. Každý z těch mužů se změnil.

Suko zíral do nenávistných grimas šesti vlkodlaků!

To už na něho bylo moc.

Na okamžik zatajil dech. Hrdlo se mu sevřelo a srdce se rozbušilo jako splašený kůň. Cítil, jak je bezmocný proti těm bestiím. Ležel svázaný u jejich nohou. Mohly se na něj kdykoliv vrhnout a rozsápat ho na kousky. A on by proti tomu nic nenadělal.

Z jejich tlam nevyšel ani hlásek. Němě dřepěly před ním. Paže se skrývaly pod přehozy.

Suko pomalu překonal první chvíle zděšení. Musel si nejdříve odkašlat, aby mohl promluvit.

„Okay, přátelé.“ Jeho hlas zněl uvolněně. „Tak jste si užili dost legrace. Teď jste tady a já ležím před vámi.“

Jeden z nich promluvil. A udělal věc, která Suka překvapila.

Vystrčil zpod přehozu ruku. Suko se okamžitě přesvědčil, že se nejedná o žádnou pracku vlkodlaka. Normální lidská paže. To byla záhada.

Ale brzy měla být vyřešena, protože domnělý vlkodlak zvedl ruku a jedním trhnutím sundal masku z obličeje. Suko hleděl do obličeje neznámého krajana.

Číňan byl velmi starý. Jeho kůže měla nesčetné vrásky, ve kterých ústa připomínala jen tenkou čárku.

„Ty jsi vůdce?“ zeptal se Suko.

„Ano. Postaral jsem se o to, abys přišel mezi nás.“

„Kdo jsi?“

„Jmenuji se Ho Chan.“

Ho Chan položil masku na kolena. Přitom si s ní pohrával.

„Možná, že jsi přítel, ale ruku bych za to do ohně nedal.“

„Ale hned jsem přijel.“

„Tak to bylo dohodnuto.“

„Potom mě tvoji muži srazili na zem a spoutali...“

„Neměli jsme jinou možnost.“

„Tomu nerozumím...“

„Brzy ti sejmeme pouta a zavedeme tě na jedno místo. Všechno zapadá do našeho plánu, který se naplní příštího dne, jak doufám.“

„A co se tam změní?“

„Nerad bych ti to zatím říkal, Suko. Je mi jasné, že se tam s nejvyšší pravděpodobností něco zrněni. Pro tebe se to brzy stane

případem. Nemusíš se ničeho obávat, pokud budeš rozumný. Kdyby ses ale bránil, byli bychom nuceni tě zabít.“

„Kdo jste?“

„Skupina lidí, která chtěla žít v míru a pokoji, ale nebylo jí to dopřáno. Pronásleduje nás kletba naší i tvé vlasti. Doufali jsme, že se jí společnými silami zbavíme. Dosud se nám to nepodařilo. Promiň, že jsme s tebou takto zacházeli, ale neměli jsme jinou volbu.“ Ho Chan se zvedl a kývl na ostatní. „Dopravíme ho do studny,“ poručil.

„Tam mu můžete sundat pouta, ale mějte ho neustále na očích.“

Zbývající „vlkodlaci“ se jenom uctivě uklonili. Bylo patrné, že mají respekt před svým vůdcem.

Ale Suko už nerozuměl vůbec ničemu...

Superintendant sir James Powell byl skeptický. Asi mi dost dobře nerozuměl. „Nevím, Johne, ale na vašem místě bych jednal jinak.“

„A jak?“

„Nečekal bych.“

„A Suko?“

Sir James pokrčil rameny. „Měl byste tajně odjet do Fillingrowu a trochu se tam porozhlédnout. V tom případě byste získal určitý

náskok.“

„Ne, pane, mám Čas.“

„A Suko?“

„Určitě přežil. Ti lidé od něho něco potřebovali a ode mne taky.“

„Co by to mohlo být?“

„To nevím, pane. Ale já tomu přijdu na kloub.“

„V každém případě vám přeji hodně štěstí. Ohlaste se, až tam dorazíte.“

„To je samozřejmé.“

Ihned po našem rozhovoru jsem vyjel, abych ještě za soumraku dorazil do Fillingrowu, malé vesnice ležící východně od Doveru v opuštěné krajině blízko pobřeží.

Až do Ashfordu jsem jel po dálnici M20. Vedla téměř k Doveru.

Využívali jí především lidé, kteří se chtěli přepravit přes Kanál.

Dnešní den byl jedním z řady jiných tak typických pro náš ostrov.

Na obloze sice probleskovalo slunce, ale mnoho z něho vidět nebylo.

Schovávalo se za kupovitými šedivými mraky a sem tam vykouklo mezerou v hradbě mračen. Nad krajinou se vznášel mlžný opar jako tenký závoj. Musel jsem rozsvítit světla. . Všechno jsem si dobře spočítal, ale i lovec duchů musí počítat s osudem, který se v mém případě pro jevil jako dopravní zácpa. Zrovna mezi dvěma výjezdy z dálnice. Nezapnul jsem si bohužel rádio a najel jsem na kolonu.

Potom se už nedalo nic dělat. -Vpředu muselo dojít k nějaké velké nehodě, protože nade mnou přeletěl vrtulník záchranné služby.

Zakroužil nad dálnicí a posadil se vedle ní. To bude určitě pěkné zdržení.

Asi po deseti minutách se vrtulník znovu zvedl vzhůru. Trvalo ještě celou hodinu, než se had vozidel konečně pohnul kupředu.

Touto dobou jsem měl být dávno ve Fillingrowu. Pomyšlení, že věci nejdou, jak bych si přál, mě rozčilovalo. Mohl jsem jenom doufat, že se Sukovi zatím neděje nic hrozného.

Když jsem projížděl kolem místa neštěstí, všiml jsem si, že hlavním aktérem byl velký náklaďák. Obrovský kolos, který zmáčkl několik . osobních vozů dohromady. Na dálnici jsem se dlouho nezdržel. U Ashfordu jsem odbočil směrem na Hamstreet a ocitl jsem se v rovině, kterou bylo možno označit za romantickou. Spousta lesů, rozlehlé louky a pastviště, které protínaly četné potoky. Přes ně vedly úzké lávky.

Tohle všechno se vylouplo z oparu a mraků. Připadaly mi jako strážci, kteří chtějí krajinu ukrýt před zraky takových zvědavců, jako jsem já.

V tomto kraji mohl každý lehce podlehnout depresím. Zvláště trudnomyslní lidé. Projel jsem malou vesnicí, ve které stály staré kamenné domky. Byly tu rozházené jako balvany, které se zřítily z hor do údolí.

Několikrát jsem také zahlédl rolníky na polích. V mlze připomínali vzdálená strašidla.

V takové krajině se rodily ságy o trolech, vílách a jiných pohádkových bytostech. Tady ještě stále věřili na skřítky a zakletá strašidla.

Provoz na silnicích řídl. Teprve u pobřeží opět ožíval. Ale tak daleko jsem nemusel jet. Vesnice Fillingrow se nacházela přesně uprostřed.

Silnice byla poměrně úzká. Místy asfaltovaná přecházela v kamenitý povrch. Zapnul jsem reflektory. Před jejich ostrými paprsky se táhly cáry mlhy.

Topení pracovalo dobře. Ve voze bylo už přetopeno, a tak jsem je trochu ztlumil.

Neslyšně se připlížil soumrak. ,Touto dobou byl denní svit velmi slabý, takže nad krajinou neustále visely šedivé stíny. Mezi nimi se natahovaly sukovité větve stromů jako chapadla, která se mě chtěla za každou cenu zmocnit.

Jinak se chovaly vzpřímeně stojící topoly. Doprovázely mě asi dvě míle. Připomínaly cínové vojáčky strážící po obou okrajích cesty.

Občas jsem se míjel s vozy, které přijížděly z opačného směru.

Bylo s podivem, že žádný z nás neskončil v příkopu.

Znovu jsem se ocitl před nějakou vesnicí. Nemusel jsem jí projíždět, protože cesta se těsně před ní rozdvojila. Pustil jsem se nalevo. Projížděl jsem mezi poli, která vyhlížela jako opuštěný

hřbitov. Nad nimi poletovala neodbytná mlha.

Teď bych rád něco malého snědl, ale odsunul jsem to na později.

Ve Fillingrow se určitě najde něco k jídlu. Vesnice už nebyla daleko.

Zbývalo mi asi šest mil.

Silnice opsala levotočivou zatáčku. Ocitl jsem se v ní. Vpravo mi dělaly společnost štíhlé břízy, nalevo se otevřel pohled na krajinu. A přesně tam stála postava.

Protože jsem jel pomalu, rozeznával jsem i přes mlhu obrysy ženského těla. V každém případě měla dlouhé vlasy. Stopařka se halila do dlouhého pláště. Měla zvednutou ruku a provokativně s ní kývala.

Dojel jsem k ní.

Neměl jsem ve zvyku brát stopaře. Tentokrát jsem podvědomě cítil, že tahle osůbka chce do Fillingrowu. Přesně tam jsem měl namířeno i já. Dost možná, že mi poskytne nějaké informace o té vesnici.

Zastavil jsem těsně vedle ní.

Předklonila se. Její obličej plaval v mlze.

Otevřel jsem dveře na spolujezdcově straně a zeptal jsem se:

„Kampak?“

„Do Fillingrowu.“

„Také tam jedu.“

„Vezmete mě s sebou?“

„Nastupte si.“

Vklouzla do vozu. Po očku jsem si ji prohlédl a zjistil jsem, že má trochu mužský profil. Pod nosem se rýsovaly úzké rty. Brada byla poněkud vysunuta dopředu.

Protože vypadala strašně vážně, pokusil jsem se zažertovat. „Můj otec mě vždycky varoval, abych nebral stopařky. A teď jsem neposlechl jeho dobře míněné rady.“

„Mám zase vystoupit?“

„Ne, jen zůstaňte sedět. To byl jenom žert.“

„Ach tak.“

Nastartoval jsem a čekal jsem, jak se neznámý zachová. Jako chlap nebo ženská?

Dlouhý plášť neměl žádné zapínání. Sahal téměř k zemi. Ani ruce nebylo vidět. Vězely v teplých rukavicích.

„Pocházíte z Fillingrowu?“

„Ne.“

„,Ale bydlíte tam?“

„Ano.“

„Líbí se vám?“

„Člověk někde musí žít.“

„Hovorná zrovna nejste.“

Osůbka hleděla tvrdohlavě dopředu. „Jenom nemám ráda vyptávání.“

„Tak je to. Ale to mi špatně rozumíte. Nechci se vás vyptávat.

Chtěl bych jenom něco vědět o vesnici, do které mám namířeno.“

„Není nijak zvláštní.“

„Myslíte?“

„Ano.“

Byl jsem čím dál zvědavější. Normálně by musela následovat otázka, koho tam chci navštívit, ale tahle osoba mlčela a nechtěla nic vědět.

„Smím se vás přesto na něco zeptat?“ informoval jsem se a hleděl jsem přitom dopředu na silnici, která jako čárka mizela v mlze a soumraku.

„Radost z toho nemám.“

„Ale stejně se zeptám. Jste ženská nebo chlap?“

Neznámý na okamžik ztuhl. Moje otázka ho zaskočila. „Záleží na tom?“

„Vlastně ano. Vypadáte jako ženská, ale máte hluboký hlas.“

„Kdybych byl žena, tak byste se na mě vrhl?“

„To určitě ne,“ odpověděl jsem s úsměvem.

„Tak je to v pořádku.“

Tahle osoba, kterou jsem pro sebe pojmenoval jako Ono, byla skutečně neobvyklá. Seděla vedle mne a paže zkřížila na prsou. Ruce zmizely v rukávech.

Potom se zeptala: „Co chcete dělat ve Fillingrowu?“ „Uvidíme.“

Rozesmála se. Opět jsem nepoznal, zda je to mužský nebo ženský

smích. „Předtím jste vyprávěl o svém otci.“ „A co?“

„Tu záležitost se stopaři.“ „Ach tak, to je pravda.“ Přikývla a náhle se bleskurychle pohnula. Levá paže vyletěla z rukávu. V ruce se zablýsklo něco dlouhého a lesklého. Současně se osoba naklonila ke mně.

Byl jsem příliš zaměstnán řízením, abych mohl odpovídajícím způsobem reagovat.

Najednou jsem ucítil na hrdle chladné ostří nože a zaslechl tlumený šepot. „Tvůj otec měl pravdu. Stopaři by se neměli brát. Měl jsi ho poslechnout.“

Seděl jsem strnule jako socha a hleděl jsem upřeně předním sklem. „Ano, taky se mi zdá.“ „A teď zastav!“

Nic mi nebylo milejšího jako splnit tenhle příkaz. Pomalu jsem přibrzďoval, aby mi náhodou při trhnutí vozu nevjelo ostří do krku.

Byl jsem rád, když vůz zastavil a já jsem zůstal celý.

„Dobrá práce!“ pochválil mě cizí stopař.

„A co bude dál?“

Z jeho úst se ozval tichý smích. „Chtěl bych tě varovat.“ „Před čím?“ „Před vesnicí.“ „Fillingrow?“ „Správně.“ „Nemám tam jezdit?“ „Je vidět, že rychle chápeš.“ „A proč ne?“ Po této otázce jsem zašilhal na čepel nože.

„Není to dobré. Nesmíš nic poplést. Nech věci tak, jak jsou.“ „Co tím myslíš?“

„Budu tě asi muset zabít,“ pronesla nezvučným hlasem osoba.

„Moment,“ řekl jsem rychle. „Ještě jsem neřekl, že tam pojedu.“

„Já vím. Pojedeš zpátky?“

„To je těžké, ale...“

„Podříznu tě jako sele,“ pohrozila mi osoba. „Tušil jsem, že k tomu dojde. Jsi nerozumný.“

„Tak dobrá, otočím se. Pojedu zpátky a udělám všechno, co budeš

chtít.“

„Teď už ti nevěřím.“

Moje postavení se vyhrocovalo. Tenhle zjev mě chtěl opravdu zabít. Něco se ve mně vzedmulo. S hrůzou jsem zjišťoval, že je to strach.

Zpozoroval to i tenhle hrdina s nožem. „Ty se chvěješ?“

„No ovšem.“

„Máš strach?“

„Jo.“

„Všichni se bojí smrti. Všichni dostali strach, když jsem vytáhl nůž...“

„Už jsi někoho zabil?“

„Spoustu lidí.“

Už jsem se nechtěl dál vyptávat, protože jsem mu bohužel věřil každé každé slovo.

„No? Jak dlouho už žiješ v tomhle slzavém údolí?“

„Padesát let.“

Začal se smát. Byl to hrozivý smích. Vysoký a ostrý! Přitom zněl tiše. A k tomu ještě to prokleté ostří pod mou bradou. Připadalo mi, jako by začalo tančit.

To bylo zlé. Současné jsem ucítil palčivou bolest v místech, kde lehce nařízlo kůži.

„Podívej se, vždyť krvácíš.“

„Taky jsem si toho všiml.“

„Měl jsi mě poslechnout. Teď už je pozdě. Je prostě...“

Vtom jsme zaslechli klakson a současně se vynořila světla reflektorů. Proti nám nepřijížděl náklaďák, ale linkový autobus, který

se řítil po cestě. Připadal mi jako stodola a ani rover nepatřil k nejmenším vozů. Jen s obtížemi jsme se mohli vzájemně vyhnout.

Ale řidič musel dodržovat jízdní řád. Proto si počínal téměř

agresivně.

Před námi znovu zazněl podrážděný tón klaksonu. Potom řidič

zapnul dálková světla a oslepil nás.

„Co teď?“ zeptal jsem se. „Chceš mě zabít na osvětlené scéně?“

Osoba byla na rozpacích. Nevěděla, jak se zachovat. Náhle sebou trhla na stranu. Nůž se ještě naposledy dotkl zlehka mé brady. Potom neznámý vyskočil z vozu a ve stejném okamžiku vystoupil i řidič

autobusu. Přicházel ke mně s výhružným postojem, zatímco neznámý stopař se jedním skokem vzdálil do bezpečí.

Také jsem musel ven. Ale na druhou stranu, kde stál řidič jako skála.

Tvářil se mrzutě a navíc patřil do supertěžké váhy.

Nemohl jsem kolem něho proklouznout. Odrazil jsem se od jeho mohutného břicha jako gumový míček a přistál jsem zase u roveru.

„Tak jednoduché to nebude,“ osopil se na mě. „Nemůžete tady blokovat silnici. Tyhle piráty silnic mám nejraději.“ Začal řečnit jako na nějakém shromáždění a zdržoval mě.

Zamával jsem odmítavě rukou. „Dobrá, zvítězil jste. Hned udělám místo.“

„Nejraději bych vás oznámil za omezování,“ zavrčel a zmizel v autobusu. Posadil jsem se za volant a odstavil jsem vůz na kraj cesty.

Přitom jsem cítil teplo, které se mi rozlévalo po krku. Autobus projel kolem mne a ještě jednou zuřivě zahoukal. Podíval jsem se do zrcátka a zjistil jsem, že moje setkání s podivným stopařem nebylo výplodem mé fantazie, protože mi po něm zůstaly na krku viditelné stopy.

Vylezl jsem z vozu a běžel jsem směrem, kterým zmizel neznámý

stopař.

Hned vedle cesty se nacházel hluboký příkop. Přeskočil jsem ho a ocitl jsem se ve volné krajině. Stál jsem na sklizeném poli a bořil jsem se do měkké půdy.

Po několika krocích jsem se zastavil. Nevěděl jsem kudy kam.

Mlha a také tma vykonaly své a poskytly podivnému zjevení patřičnou ochranu.

Když jsem ocitl u roveru, začal jsem se chvět. Teprve teď začalo moje tělo reagovat na předchozí události. Současně mi naskočila husí kůže. Panebože, to bylo štěstí.

Přitiskl jsem si na obě ranky čistý kapesník. Krvavé skvrny na kapesníku mi připadaly obrovské. Takhle jsem nemohl vjet do Fillingrow. Z lékárničky jsem vytáhl náplast a přilepil jsem si ji na postižená místa na krku a bradě.

Stopař mě vlastně přivedl na jednu myšlenku. Teď jsem věděl naprosto přesně, že mě ve Fillingrowu něco očekává. Určitě ne zrovna příjemné věci. A Suko jim určitě přišel na stopu.

Uběhlo pár minut od chvíle, kdy autobus zmizel ve tmě. Ani jsem neslyšel zvuk jeho motoru. Nad krajinou znovu panovalo ticho zimního večera. I teplota silně poklesla a pohybovala se kolem bodu mrazu.

Velké pole tonulo v mlze a tmě. Tam někde se skrýval i ten podivný stopař.

Dveře vozu zůstaly otevřené. Chtěl jsem je přibouchnout, když

jsem najednou zaslechl cosi nepatřičného, co nezapadalo do toho posvátného ticha.

Byl to zvuk, který se zrodil kdesi v polích a porušil opuštěnost krajiny. Příšerné vytí, při kterém jsem ztuhl jako socha.

Takhle se neozýval ani pták, pes nebo šakal. Spíše to připomínalo vytí vlka.

Ale vlci se v Anglii nevyskytovali. Pouze v jediné podobě, s níž

jsem se několikrát setkal.

Vlkodlaci!

Naslouchal jsem vytí. S vlkodlaky jsem se střetl a byl jsem si jistý, že tohle vytí pochází od podobné bestie.

Tropil snad vlkodlak ve Fillingowu nějakou neplechu? Proto si pozvali Suka?

A kdo se za tím skrývá? Kdo se mění za noci, v mlze a při úplňku ve vlkodlaka?

Snad ne stopař?

Každopádně vypadala celá ta záležitost velmi zajímavě. A taky nebezpečně...

Fillingrow mě přivítalo způsobem, který jsem očekával.

Tichá malá vesnička s nízkými domky a několika pouličními lampami. Mezi budovami byla spousta místa. Ležela v pahorkovité krajině, přičemž nad vesnicí se tyčila temná hradba lesa.

I přes její opuštěnost tu bylo všechno. Benzinová pumpa, menší řemeslná dílna, kostel, tržiště a několik hospod. Jenom mi tady chyběli lidé.

Na ulici nebyl nikdo. V tomhle počasí se většina obyvatel stáhla do svých příbytků. Jenom několik mladých lidí se sešlo k dostaveníčku.

Když jsem k nim pomalu dojel, zadrhla se jim hrdla a němě hleděli na vůz.

Dvě děvčata oblečená do zimních kabátků se začala chichotat a potom se odvrátila.

Chlad pronikal na kůži. O tom jsem se přesvědčil, když jsem zastavil na místě, kam dopadal svit tří luceren. Stály přesně rozdělené mezi starými stromy.

Dvě věci mi byly zvlášť nápadné.

Především to byl široký dům, kde byla restaurace a pravděpodobně i hotel. Stál schovaný za stromy a proti ostatním budovám měl světlejší průčelí. Nad vchodem svítily dvě obloukovky.

Potom mi padla do oka podivná studna. Byla nezvykle velká a obklopená třemi fontánkami. Objel jsem studnu a přitom jsem pohlédl na oblohu. Za tenkým mlžným závojem vykukoval měsíc v úplňku. Podobně se vyjadřovala i předpověď počasí. K večeru se mělo vyjasňovat. V noci bude třeba počítat se silným mrazem.

Studnu jsem zanechal napravo. Můj zájem přitahoval hostinec.

Dveře nebyly zamčené. Vstoupil jsem do světla zářivek, které dopadalo na dva poměrně široké schody. Ve výklenku se nacházely dvojkřídlé vstupní dveře. Zatlačil jsem do levého křidla a vešel jsem do hostince.

Vpravo vedly dveře k několika pokojům a ke kanceláři - patrně úřadu místního starosty. Mne zajímal především hostinec. V

podobných vesnických hospodách jsem často získal cenné informace.

Pokud se tady Suko objevil, určitě se hovořilo o jeho příjezdu.

Číňan by musel být v podobné vesnici nápadný. Na druhé straně Suka zavolali jeho ,bratrance. Bylo docela možné, že se zde zdržovalo víc Číňanů. Zlobil jsem se, že mi Suko nic neřekl a nechal si všechno pro sebe.

Staré mahagonové dveře mi bránily ve stupu do výčepu. Klika držela jako přibitá a dveře zrovna tak.

„Víc zatlačit!“ ozvalo se zevnitř.

Konečně jsem se dostal do šenku, který mi připadl velmi prostorný.

Nebyl jsem jediným hostem. Za stolem v rohu seděli dva muži a hráli šachy. Byli zabraní do hry a vůbec si mě nevšímali. Mezi nimi stál šachový stolek, na němž po chvilkách přemýšlení posunovali figurky.

Místnost měla poměrně vysoký strop. Člověk si připadal uvnitř

trochu ztracený. Nepomáhal ani nábytek rozestavěný po celé místnosti.

Můj pohled padl na dlouhý nálevní pult. Byl zhotovený z tmavého dřeva, na němž byly patrné stopy častého čištění. Stejně jako na mosazném zábradlíčku, které ho obklopovalo.

Za ním na mne hleděl šedovlasý hostinský. Na očích měl brýle s niklovou obroučkou. Připomínal účetního. Byl velmi štíhlý, až

vychrtlý. Protože mu brýle často padaly, šilhal přes jejich horní okraj. Ruku měl položenou na pípě.

Přátelsky jsem pozdravil.

Hostinský jenom pokýval hlavou. Potom se zeptal: „Zabloudil jste?“

„Ne.“

Čelo nad brýlemi se nakrabatilo. „Přijel jste sem dobrovolně?“

„Správně.“

„Odkdy je Fillingrow tak zajímavé?“

„To vám přesně neřeknu. Někdo mi zavolal a pozval mě sem.“

Hostinský o krok ustoupil a opřel se o polici. Přitom hleděl na jedno světlo visící ze stropu. „Přijel jste zdaleka?“

„Jenom z Londýna.“

„No ovšem, pár lidí z vesnice tam má příbuzenstvo. Koho si přejete navštívit?“

„Jednoho Číňana,“ řekl jsem nahlas.

Hospodský najednou nebyl tak netečný a přívětivý. Jeho chování se změnilo. Ztuhl a oči se mu zúžily. „Jednoho z těch Číňanů?“

„Ano, ale proč jednoho z nich?“

Protáhl koutek úst. „Neříkejte, že jste to nevěděl, pane?“

„Co jsem měl vědět?“

„Že ve vesnici je ubytováno několik Číňanů. Uprchlíci. Dostali se sem téměř dobrodružným způsobem z Cíny. Vláda je ubytovala tady, protože tu jeden větší dům zůstal prázdný. Tak se věci mají.“

„To je v pořádku. Co vlastně máte proti těm lidem? Nejsou přece zlí.“

„Jak to víte?“

„Předpokládám to.“

Muž opět vyrobil grimasu. Potom se naklonil ke mně. „Něco vám řeknu. Vy přicházíte z Londýna. Velkoměsta, kde vládne šílenství.

Tam nejsou tihle cizinci nápadní. Ale tady je to jiné. My jsme na hony vzdáleni od Londýna.“ Oháněl se přitom rukou. „My žijeme v úplně jiném světě, jestli mi rozumíte. Měli jsme tu takřka vesnickou idylku a vtom přišli oni.“

„A co spáchali?“

Koukal dost vyjevené. „Proč?“

„Myslím, jak jste je přijali. Jak se chovali. Co všechno zničili?“

„Nic!“

„Opravdu?“

„Ano, ale...“

„Panebože. A vy se tady zlobíte na Číňany, kteří se chovají naprosto normálně. Možná dokonce lépe než mnozí místní obyvatelé Fillingrowu.“

No to jsem si dal. „Chcete urážet mé spoluobčany?“

„To nemám v úmyslu. Pokusil jsem se jenom o určité srovnání.

Nic víc. Vy jste taky o...“

„Znám žluťochy.“

„Tak mi řekněte, co proti těm lidem máte?“

Hospodský se podíval na oba šachisty, kteří se však o nás nestarali. Poté opustil své místo za pultem. Vzal tři šipky a rozsvítil lampu, jejíž světlo dopadlo na korkový terč visící na zdi.

Hodil šipku. Zuřivě plnou silou. Mířil na Červený kruh uprostřed, ale šipka se zabodla na okraji terče. Hostinský zaklel. Než vytáhl šipky a otočil se, stál jsem na bílé čáře vyznačené na podlaze.

„Smím si také hodit, pane?“ „Když chcete.“ Položil mi tři šipky do ruky.

Zamířil jsem a hodil jsem první z nich. Vedle. Druhý hod už byl lepší a třetí šipka se zapíchla těsně vedle středového kruhu.

„To nebylo špatné,“ přiznal hostinský.

Pokrčil jsem rameny. „Žádná mistrovská trefa, ale byl jsem lepší než vy. Nebudeme soutěžit o pivo nebo peníze. Možná o pár informací, které mi zatím dlužíte.“ „Já?“

„Proč ne?“

„Co chcete ještě vědět?“ „Jde mi o ty Číňany a o jednoho zvlášť.

A teď dobře poslouchejte, protože je to hrozně důležité.“ Popsal jsem mu Suka.

Poslouchal a přitom přemýšlel. Potom zavrtěl hlavou. „Ne, toho neznám.“

„Jste si tím jistý?“ „Ano. Lidé, kteří jsou tady, vypadají všichni stejně. Nosí téměř stejné oblečení. Takové, jaké jste mi popsal, nikdo z nich nemá.“

„Přijel vozem. Kde teď stojí jeho auto?“

„Tady není jiný cizí vůz kromě vašeho.“

„Víte to jistě?“

„O tom by se mluvilo.“ Hostinský si posunul brýle. „Proč se ptáte?“ „Jde o mého přítele.“ „ Číňana?“ Tón jeho hlasu se mi nelíbil a výsměšně protažený koutek úst už vůbec ne.

„Ano, Číňana,“ odpověděl jsem hlasitěji než bylo nutno. „A člověka jako jste vy nebo já. U mne nehraje roli, jestli se jedná o Číňana, Turka, černocha, indiána a pro mne za mne třeba kostkovaného. Člověk zůstává člověkem bez ohledu na barvu pleti.“

„Ale já si myslím něco jiného.“ „To se ovšem rychle odnaučte, pane...“

„Jmenuji se Redburn, D. C. Redburn.“ Odpověděl naléhavým tónem. „A co má být? “

„Měl byste si povšimnout jména Redburn, cizinče. Najdete nás na celém Fillingrowu. To jen tak pro informaci. Redburnové tu mají velká slovo.“

„Vy také?“

„Ano, patřím k předním občanům a nejsem zvyklý, aby se do mne navážel každý přivandrovalec z města.. Máme tady svůj pořádek, to byste měl rychle pochopit.“ „Pořádek?“

„Ano. Tady je všechno přesně rozděleno. Tady každý dostane, co zaslouží. Nemohli jsme se bránit, když nám sem poslali Číňany. Ale tak| před nimi nepadneme na zadek kvůli tomu, že jsou jiní než my.“

„To také nikdo nežádal,“ Rozohnil se. „Odkdy jsou tady, dějí se podivné věci.“ „Jaké věci?“

D. C. Redburn si pošoupnul brýle. „Měli jsme tu zabitého,“

zašeptal. „ Zavražděného.“ „Kdo byl vrahem?“ „To nevíme, ale slyšeli jsme, jak z podzemí vychází podivné vytí a...“ „Ano, to vytí jsem taky zaslechl. V tomhle kraji se ještě vyskytují vlci?“

„Ne!“ odpověděl podezřele rychle. „Ne, tady už nejsou žádní vlci...“ „To je komické. V tom případě jsem se musel přeslechnout.

Když jsem přijížděl k vesnici, zaslechl jsem podivné vytí...“

Hleděl jsem přitom na hostinského a viděl jsem, jak mu po mých slovech naskakuje husí kůže.

„To vytí známe. Ozývá se především při úplňku.“ „Takže i vy znáte to vytí?“ „No ovšem.“

„Určitě jste o tom přemýšleli. Přišli jste na něco?“ „Na nic, pane.“

„Na nic?“

„Poprvé se to ozvalo, když sem přišli ti Číňané, pane. Tak se věci mají.“

Tentokrát jsem neodporoval. Možná měl pravdu. Sukovi krajané by ho sem nevolali bez příčiny. Za tím se muselo něco skrývat. A sice věc, která se vymykala běžnému lidskému chápání.

D. C. Redburn získal opět ztracenou převahu. „Teď mlčíte, co?

Už vám došly argumenty. Nemůžete se těch žlutých zastávat. Nebo s nimi táhnete za jeden provaz, pane?“ Číhavě mě pozoroval.

„Ani ne,“ odporoval jsem. „Kromě toho je výraz ,táhnout za jeden provaz‘ poněkud přehnaný. Ale také jsem sem nepřijel bez důvodu.“

„Ovšem, hledáte svého přítele.“

„Velmi správně. A můj přítel je zároveň policista.“

Užasle na mne zíral. „Ale co neříkáte. Policista a k tomu Číňan?“

„Správně.“

Redburn byl poněkud vyvedený z duševní rovnováhy. Hnětl si tváře a hleděl k zemi. „Já... tomu nerozumím. Nebo mi věšíte bulíky na nos?“

„Ne, je policista. Inspektor Scotland Yardu.“ Servíroval jsem mu pěkně hustou kaši.

Hostinský uvažoval dál. „Znamená to, že i vy jste policista?“

„Teď jste se trefil do černého, pane Redburne. Jmenuji se John Sinclair a jsem vrchním inspektorem Scotland Yardu.“

Otočil se a hleděl na baterii lahví v polici. „Teď potřebuji hlt kořalky,“ řekl zhrublým hlasem. „Je to těžké pochopit. Vždyť je to hotové šílenství.“ Vytáhl láhev a otočil se. „Je to pravda, co jste mi říkal?“

„Tady, přesvědčte se sám,“ podal jsem mu služební průkaz.

Hostinský ho vzal špičkami prstů a důkladně si ho prohlížel.

Porovnával obličej s fotografií a pokýval souhlasně hlavou.

„Vypadá to tak,“ zašeptal. „Policista z Yardu.“

„Který má zatraceně dobré důvody být zde.“

„O co jde?“

„Jak už jsem řekl, hledám svého přítele a kolegu. Číňané, kteří zde bydlí, ho požádali o pomoc.“'

„Tak?“

„Nevíte náhodou, proti čemu by jim měl pomoci?“

Redburn zavrtěl hlavou. „Ne.“ Překlopil do sebe kořalku.

Žaludeční likér, jak mi napověděl můj nos. Utřel si ústa. „Promiňte, pane Sinclaire, ale já se s těmi lidmi nestýkám. Nevím.“

Oba šachisté přestali hrát. Jeden z nich se otočil. „Možná to všechno souvisí s těmi zmizelými, D, C.“

„Ach, nesmysl.“

„Kdo tady zmizel?“

„Pár Číňanů.“

„No a? Ohlásili jste to policii?“

Redburn na mne hleděl s očima dokořán. „Policii? Kvůli několika zmizelým Číňanům?“

„Promiňte,“ řekl jsem sarkasticky. „Zapomněl jsem, jak o těch lidech smýšlíte.“

„A co jsme měli dělat? Prostě zmizeli. Utekli, protože to tady nevydrželi.“

„Jste o tom přesvědčený?“

Vydržel můj zkoumavý pohled.

„Ano, pane Sinclaire, jsem o tom přesvědčený.“

„Ale já ne.“

„A jaký je váš názor?“

„Docela jednoduchý. Číňané nemuseli bezpodmínečně zmizet nebo utíkat. Je docela možné, že se stali obětí zločinu.“

Zasmál se. „Tady ve Fillingrowu?“

„Proč ne?“

„Ne, tady se neudaly žádné zločiny. Máme tady velmi poklidnou vesnici, jestli mi rozumíte.“

„Vždycky? A vy se staráte, aby tomu tak bylo.“

Redburn se ušklíbl. „Dá se to tak říct. A my na tom máme svůj podíl.“

„Jaký podíl?“

„No ovšem, náležíme tady ke starousedlíkům. Patři nám téměř

všechno ve vesnici. Zastáváme úřad starosty a staráme se o to, aby všechno běželo podle našeho pořádku.“

„To se mi vůbec nelíbí.“

Vysmál se. „Měl byste jako policista raději zmatek, pane?“

„Ne, to ne. Chtěl bych vám jenom něco vysvětlit. Předtím než

jsem dorazil do vaší spořádané vesnice, stál na kraji cesty stopař.

Naložil jsem ho. Byl to muž nebo žena s dlouhými světlými vlasy.

Myslel jsem, že jsem v chladném počasí vykonal dobrý skutek. Ale tohle milosrdenství mě málem stálo život.“ Natáhl jsem hlavu a vystavil jsem Redburnovi před očima obě náplasti. „To jsou stopy po noži, který mi stopař najednou přiložil ke krku.“

„Aha - opravdu?“

„Ano, nemám žádný důvod k tomu, abych si vymýšlel. Protože jste místním znalcem, měl byste vědět, o koho jde. Nebo se mýlím?“

Redburn si znovu nalil. Potom přiložil sklenici k ústům.

„Ne, toho neznám,“ odpověděl, „je mi líto. Neznám ho. Asi bude ze sousední vesnice.“

Zadíval jsem se na oba šachisty. Ti se rychle otočili, jako by měli špatné svědomí. Bylo mi jasné, že tady něco nehraje. Někdo z přítomných přinejmenším lže.

„Takže ho neznáte,“ zeptal jsem se ještě jednou. „Bohužel ne.“

„Zaráží mě, že blízko Fillingrowu, vesnice, kde všechno má svůj řád, se zdržuje vrah. Nebije to trochu do očí?“

„Určitě.“

„Promiňte, pane Redburne. Mám poněkud opačnou zkušenost.

Ten člověk měl v úmyslu zabít mě. Mohu vlastně děkovat náhodě, že k tomu nedošlo. O něco později jsem zaslechl vytí vlkodlaka. Nevím, jestli mezi oběma událostmi existuje ně* jaká souvislost, ale umím si domyslet, že tu je.“

„Ale to je nesmysl.“

„Ne, to není nesmysl. A říkám vám, že odtud neodejdu, dokud ten případ neobjasním. Je to i ve vašem zájmu, pane Redburne...“

Znejistěl. „Jak to myslíte, pane Sinclaire?“

„Jak jsem řekl. Máte tu rádi pořádek. Pokusím se ho znovu obnovit.“

„To nebudete mít zapotřebí. Až najdete svého přítele, vrátíte se zpátky do Londýna nebo si zajedete do sousední vesnice, kde určitě narazíte na toho stopaře.“

Jeden ze šachistů vstal a hodil na sebe zelený hubertus. Do čela si vtiskl bekovku a odcházel.

Podíval jsem se krátce za ním. „Zajímá mě ten člověk s nožem. Je možné, že zabil Číňana?“

„Možná.“ Redburn pokrčil rameny. „Není mým povoláním, abych po tom pátral.“

„Já vím. Vy jenom chcete pořádek. Ale mám ještě jednu otázku.

Existuje ve vaší čisté, útulné vesnici také obecní policista?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Pokud se něco přihodí, zavoláme na policii do Ashfordu. Pokud se jedná o menší záležitosti, ujímám se toho osobně.“

„Gratuluji vám, pane Redburne, vy jste pro svou obec opravdovým požehnáním.“ Ledabyle jsem pozdravil a dodal jsem s vážným obličejem. „Ještě se uvidíme.“

„Možná,“ zašeptal za mými zády.

Bez ohlédnutí jsem kráčel ke dveřím. Ještě za mnou zakřičel.

„Jestli chcete najít Číňany, musíte za nimi do baráku.“

„Děkuji, já si je najdu.“

Venku mě sevřel chlad do svého mrazivého objetí. Počasí bylo skutečně odporné.

Vyšel jsem z obou světelných kruhů směrem k vozu. Tenhle hostinský se mi vůbec nezamlouval. Věděl víc, než přiznával.

Vypadalo to, že on je osobou, v jejichž rukou se sbíhají všechny nitky. Byl to člověk, který měl všechno dovoleno a který rozhodoval o osudech vesnice. Určitě znal i tajemného stopaře, který si se mnou tak nešetrně zahrál.

Rover stál tam, kde jsem ho opustil. Na jeho střeše se vytvořila tenká vrstva jinovatky. Ani oknem jsem nic neviděl.

Kromě toho se mi nelíbilo, jak vůz stojí. Zdálo se mi, že je trochu nakloněný. Jako by se svezl na stranu.

Skrčil jsem se a hned jsem viděl to nadělení.

Někdo rozřezal obě přední pneumatiky. K tomu potřeboval hodně ostrý nůž.

Člověk s nožem. Automaticky mě napadl stopař a naskočila mi husí kůže. Najednou jsem něco zaslechl. Kroky a hlas.

„Zdá se, že vás tu chtějí zdržet, pane Sinclaire...“

Otočil jsem se a spatřil jsem pochmurnou postavu. Muž měl ruce hluboko vražené v kapsách pláště. Z jeho obličeje jsem také mnoho nevyčetl, protože měl bekovku hluboko naraženou do čela.

Poznal jsem ho, neboť v této úpravě opouštěl hospodu.

„Vy jste šachista.“

„Ano. Slyšel jsem váš rozhovor s hostinským.“ Pokýval hlavou.

„Redburn představuje moc v této vesnici. Na to byste neměl zapomínat. Není pro něho překážkou zbavit se lidí, kteří mu nepadli do oka.“

„Jako Číňané?“

„Ano.“

„A co si myslí ostatní obyvatelé? Například vy.“

„Co k tomu můžeme říct? Neexistuje nikdo, kdo by se postavil Redburnovi.“

„Také mi to tak připadá.“ Přejel jsem si rukou po namrzajících vlasech. Potom jsem ukázal na rozřezané pneumatiky. „Tušíte, kdo to mohl být?“

„Ne. Také jsem to objevil náhodou. Když jsem se cestou podíval na váš vůz, připadalo mi, že stojí nějak nezvykle. A potom jsem poznal proč.“

„Máte nějaké podezření, kdo by to mohl udělat?“

Pousmál se. „Domnívám se, že stejné jako vy.“

„Stopař?“

„Ano.“

„Víte o něm?“

Muž přikývl. „Každý o něm ví. Je to postava, která se stále někde zjevuje. Někteří ho mají za ducha. Je to kletba naší vesnice. Jak jistě víte, pane Sinclaire, bydlíme v kraji opředeném různými ságami.

Občas se, něco přihodí. Jako ta věc se zmizelými Číňany.“

„Jistě jste uvažoval nad tím, kde by mohli vězet?“

„Ne.“

„Ani o tom, kdo se za tím...?“

Zamával rukama a naznačoval mi, abych mlčel. „Domněnek může být spousta. Jisté je, že Číňané nejsou ve Fillingrowu zvlášť trpěni.“

„To jsem už také stačil poznat. A za vším vězí Redburn - nebo ne?“

„Nemám zdání.“ Šachista rozpřáhl ruce. „Trávím tady podzim života. Býval jsem učitelem, moji rodiče pocházeli z Fillingrowu.

Patřil nám tady rodinný domek. Ale říkám vám, pane Sinclaire, ne každý ve vesnici je tak povídavý jako já. Chtěl bych vám dát jednu radu. Buďte opatrný!“

Chtěl odejít, ale zadržel jsem ho. „Ne tak naspěch. Jsou tady i jiné problémy. Například to vytí j e velmi důležité.“

„Ale zní to tak, jako by...“

„To byl pes,“ dokončil jsem jeho větu.

Zavrtěl hlavou. „Vytí psa poznám. Zní úplně jinak.“

„V tom případě už vám nemohu pomoci.“

„Nemůžete nebo nechcete?“

Pokrčil rameny. „Možná obojí, pane Sinclaire. Nemíchejte se jako cizinec do věcí, které jsou zde hluboko ukryté. Míním to dokonce doslovně.“

Poznal jsem na něm, že už mi víc neřekne. Nicméně jsem měl na jazyku ještě jednu otázku, „A vaše jméno, pane?“

„Jmenuji se Payne, Frank Payne.“

„Děkuji. A kde najdu Číňany? Myslím ten barák, o kterém mluvil Redburn.“

„Jděte doleva. Tam už na něj patrně narazíte.“

„Ano.“

„Dům leží na pravé straně. Za války tam byli ubytováni vojáci.

Proto se mu říká barák. Mnohokrát ho chtěli zbořit, ale nemohli se k tomu nikdy odhodlat. Hodně štěstí, pane Sinclaire.“

Odcházel. Hleděl jsem za ním a viděl jsem, jak jeho postava splynula s temnotou.

Frank Payne mi popsal cestu. Neviděl žádný důvod k tomu, abych se vydal jiným směrem. Znovu jsem minul neobvykle velkou studnu, na jejíchž kamenech ležela tenká vrstvička ledu.

Nepřikládal jsem jí žádný význam, když jsem náhle zaslechl zavytí.

A ještě jednou.

Nebylo možno rozeznat, jestli přicházelo zblízka nebo zdálky. V

každém případě existovalo a přehnalo se jako siréna přes střechy nízkých domků.

Potom utichlo.

Bylo mi jasné, že se jedná o stejné zavytí, se kterým už jsem se jednou setkal.

Tenhle zvuk nepocházel od žádného zvířete. Za tím se skrýval vlkodlak.

Myslel jsem na to, že mě čeká dlouhá a nebezpečná noc. Jestliže vlkodlak tropil neplechu, musel jsem ho jednoduše chytit.

Také mne udivilo, že jsem na ulici nepotkal žádné lidi.

Zdálo se, že obyvatelé vesnice buď chodí spát se slepicemi, nebo se uchýlili před zimou do svých domovů.

V jedné chvíli jsem zaslechl vrčení motoru, ale na druhé straně vesnice.

Postavil jsem si límec bundy a vyrazil jsem opuštěnou vesnickou ulicí. Z oken domků se linulo světlo. Tu a tam parkovaly před domky vozy. Jiné parkovaly v otevřených garážích. Dosud jsem nepotkal žádného Číňana.

Z komínů se valil kouř. Šedý a třepetající se kouř, který se mísil s mlhou nad střechami domů. A nad tím vším se klenula temná obloha, na které svítil úplněk jako obrovské kolo.

Úplněk, který přivolával vlkodlaky...

Zaslechl jsem kroky. Otočil jsem se a zahlédl jsem člověka přecházejícího ulici. Zmizel v domku. Dveře zapadly a cvakla západka zámku.

Moje myšlenky se točily kolem stopaře. Byl to nebezpečný

člověk, psychopat, který se svým zatraceným nožem nejen vyhrožoval, ale byl připravený ho použít.

Hostinský o tom nechtěl mluvit, ale já jsem vycházel z toho, že zmizelí Číňané skončili na špičce nože toho násilníka.

Pokud to byla pravda, udělal to z vlastního popudu, protože Číňany nenáviděl. Nebo za ním stála jiná osoba, která mu vedla ruku?

Nedaleko odtud jsem zahlédl na levé straně jednoduchou autobusovou čekárnu. Jednoduchou lavičku krytou stříškou.

Míjel jsem čekárnu a zašilhal jsem přitom na lavičku.

Kdosi tam seděl zachumlaný v tmavém plášti. Zvedl se, když jsem procházel kolem něho.

Zůstal jsem stát, protože neznámý ode mne něco chtěl. Pro jistotu jsem vytáhl ruku z kapsy bundy.

Ten druhý si rovněž zvedl límec kabátu. Jeho obličej jsem rozeznal až v posledním okamžiku. Okamžitě jsem se ujistil, že proti mně nestojí Evropan, ale Číňan.

„Ty musíš být John Sinclair,“ oslovil mě.

„Snad.“

„Ano, jsi to ty. Známe tě. Máme tvoji fotografii a Suko...“

„Žije?“

„Samozřejmě.“

„Aha. Vy jste ten volající?“

„Ne, já ne. Ale dostal jsem příkaz, abych tě sem přivedl.“

„Do baráku?“

„Ano, tam žijeme,“ vysvětlil hořce znějícím hlasem. „Pojď se mnou. Ostatní už tam zalezli jako vždycky, když padne soumrak.“

Mluvil úsečnou angličtinou se slangovým přízvukem, který se nedal přeslechnout.

Kráčel jsem vedle něho. Měli jsme stejný cíl. Můj nový průvodce nepromluvil po celou cestu jediné slovo.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„Říkejte mi prostě Li.“

„Ale tak se přece jmenuje téměř polovina všech Číňanů.“

„To je možné.“

„Proč mají vaši lidé strach?“

Zpočátku jsem nedostal odpověď. Oba jsme naslouchali skřípění našich kroků.

„Občas kráčí osud podivnými cestami. A tak je to i s námi.“

„Provedli jste něco zdejším obyvatelům? Nahnali jste jim něčím strach?“

„Ne. Chovali jsme se úplně normálně a ani jsme neopouštěli barák. Řekli nám, že bychom měli odejít. Jednou, ale to už bylo před půlrokem. Zdá se, že na nás zapomněli.“

„Ale někteří z vás zmizeli.“

„To je pravda.“

„Kdy a jak se to stalo?“

Zavrtěl hlavou. „Já ti k tomu nic neřeknu. Ani nesmím. Musíš si promluvit s naším vůdcem. Ho Chan tě už očekává.“

Vyznal jsem se v mentalitě Číňanů. Když někdo nechtěl promluvit, tak ho k tomu nedonutili ani párem volů. A tak jsem se už

nevyptával.

Vesnice nepatřila k těm větším. Na konci stály domky dál od sebe.

Zahrady mezi nimi kryla slabá vrstva jinovatky.

Takzvaný barák byl dost nápadný.

Čtyřhranná hrubá budova, do níž vyřízli okna a dveře. Zamířili jsme ke vchodu uprostřed čelní stěny. Li se chystal, že je otevře.

Dotkl jsem se zlehka jeho ramene. „Řekněte mi jedno: Slyšel jste vytí?“

„Ano.“

„No a?“

„K tomu určitě víc řekne Ho Chan. Pojď už. Ho Chan je starý, potřebuje spánek a sen, který ho přenese do vlasti. Nesmíme ho nechat déle čekat. Jsme mu tím povinni.“

Dal jsem Liovi přednost, aby mne provedl budovou, ve které svítilo jenom mdlé světlo. Ještě horší to bylo se zimou, která zde panovala. Netušil jsem, jestli tady mají vůbec k dispozici topení.

Každopádně tady bylo, jestli ne chladněji, tak stejná zima jako venku. Tady se člověk mohl snadno dožít nachlazení.

Cestu nám ukazovaly ostrůvky světla. Byly to pochodně a svíčky.

Vystoupil jsem po třech schůdcích a ocitl jsem se uvnitř baráku nebo jinak řečeno kasáren.

Přivítala nás vůně, která připadla mému nosu poněkud cizí.

Poletovala chodbami. Jednou čpěla velmi ostře a z toho opět příjemně. Byla to skutečně podivná směsice.

Li mě vedl chodbou kolem několika dveří. Většinou byly otevřené. Byly to primitivní příbytky. Často jenom s prostými lůžky bez skříněk. Byly téměř neobyvatelné.

Před jedněmi dveřmi čekali dva Číňané. Zahlédli nás, ale ani se nepohnuli. V rukou drželi pochodně.

Jejich světlo tančilo po podlaze i stěnách. Zanechávalo na jejich tvářích světlé pruhy, které se střídaly se stíny.

Li, který kráčel přede mnou, se zastavil. Pohnul nepatrně hlavou a zahleděl se tázavě na jednoho ze strážců.

Oba přikývli současně. „Ano,“ řekl Li, „smíme k němu.“

Byl jsem zvědavý na tohoto Ho Chana. O několik vteřin později jsem ho spatřil. Obýval zvláštní pokoj. Dřepěl na širokém sedátku, které stálo na tmavém koberci. Byl obklopený kruhem čadících vonných tyčinek.

V pozadí pokoje jsem rozeznal lůžko vysoko nastlané kůžemi a dekami. Nasládlý pach opia, který se šířil pokojem, mně byl velmi nepříjemný.

Li se před ním uklonil, řekl několik slov a dostal odpověď. Starý

muž mluvil slabým hláskem. Nerozuměl jsem, ale Li se znovu uklonil a vyšel z místnosti. Nechal nás o samotě.

Světlo svíček, které se mihotalo po stěnách, stropu i podlaze stačilo k tomu, abych si prohlédl jeho obličej. Ano, ten muž byl velmi starý. Určitě nesl na zádech nejmíň osm křížků. Jeho obličej se skládal z nesčetných vrásek. Oči připomínaly dva malé srpky a ústa se ztrácela v záhybech kůže. Ho Chan zvedl hlavu a prohlížel si mne ze svého sedátka.

„Posaď se, prosím.“

„Děkuji.“

Našel jsem jedno menší sedátko a složil jsem se na ně. Naštěstí stálo také na koberci, takže od nohou netáhla taková zima.

„Tak ty jsi John Sinclair?“ zeptal se mě.

„Ano. Vy jste mě nechal zavolat?“

„Musel jsem.“

„Vy jste se zmocnili i Suka.“

„To je pravda. Museli jsme ho dostat sem. Neměli jsme jinou možnost.“

„Přijel sem dobrovolně a vy...“ Starý Ho Chan zavrtěl hlavou tak zprudka, že jsem se odmlčel.

„Ty neznáš zdejší poměry, Johne Sinclaire, protože bys mluvil jinak.“

„Prosím,“ řekl jsem a gestem ruky jsem mu naznačil, že očekávám nějaké vysvětlení.

Přikývl. „Chci ti to objasnit. Proto jsem tě sem nechal přivést.“ I tady, v exilu, měl tenhle Ho Chan v sobě něco důstojného. Počínal si jako rozený vůdce.

A já jsem si vyslechl zajímavý a neuvěřitelný příběh...

Dali Sukovi najíst a napít. Rýži, čaj, trochu vepřového masa v pikantní omáčce. Z jejich jednání i z toho, že mu neodebrali zbraň, vyplývalo, že ho budou potřebovat.

Za jejich dohledu se Suko najedl, napil a přitom ještě stačil položit pár otázek, na které nedostal odpověď. Ale vždy na něho mířilo ústí automatu. Čert ví, kde ho sebrali.

Mohl si odpočinout a vyspat se. Zavřený v pokoji, ze kterého nebylo úniku. Zato pořádně chladno. Tam strávil Suko zbytek noci a spoustu hodin následujícího dne. Měl dost času, aby se zamyslel nad svým osudem, který nikdy předtím nevypadal tak špatně jako dnes.

Jenom na ten výprask, kterého se mu dostalo od jeho krajanů, tak rychle nezapomene.

Najednou se tu opět objevili. S nezbytnými automaty.

„Ty zbraně nepotřebujete, já vám neuteču.“

„Nechali jsme mu zprávu,“ vysvětlili Sukovi.

„Komu?“

„Tvému příteli.“

„No a?“

„Přijde sem, jestliže bude rozumný a pokud mu na tobě aspoň

trochu záleží.“

„To doufám taky.“ Suko se zasmál. „Uvítáte ho stejně mile jako mne?“

„To nevíme.“

„Skvělé! A co bude se mnou?“

„Nejdříve se najez a napij. Potom tě dopravíme na jisté místo.“

„To zní napínavě.“

Odpovědi se nedočkal. Zato dostal rýži a čaj. „Je to i naše jídlo,“

dostalo se mu vysvětlení.

„Dovedu to ocenit.“

Za deset minut se Suko musel zvednout. Počítal s tím, že zůstane v baráku'. Ale byla to falešná představa, protože jeho strážci otevřeli padací dvířka v podlaze a Suko musel slézt dolů.

Bylo tam staré zchátralé dřevěné schodiště. Vedlo do hlubiny páchnoucí plesnivinou. Končilo u štoly. Byla tak vysoká, že se člověk mohl pohybovat vzpřímeně.

Několik Číňanů zůstalo za ním. Pochopitelně i muž s automatem.

Suko se podivil, jak je štola dlouhá. Vedla rovně do neznámého území. Pokud se nemýlil, museli přejít pod celou vesnicí.

Suko se nedíval na hodinky. Konečně byli u cíle ležícího hluboko pod zemí.

Číňané vzali s sebou jenom baterky. Suko cítil tlak hlavně automatu v zádech. Zaslechl syknutí a uviděl oheň. Hořel vysokým plamenem, protože i tady byl dostatek kyslíku.

Suko zjistil, že zapálili pochodeň. Nosič ji zastrčil do železného držáku ve skalnaté stěně, která vedla k tunelu.

„Co to má...?“

Bezprostředně následoval úder do zad. A zasáhl přesně určitý

nerv.

Suko se zhroutil. „Připoutejte ho!“ přikázal muž s automatem.

Jeden z Číňanů se sehnul a vytáhl z rozbahněné země ocelovou manžetu s řetězem, pevně zakotveným ve skále.

Mezitím jiný muž zapálil další pochodeň, takže nejbližší okolí kolem Suka bylo dobře osvětlené. Muž s automatem poslal ostatní pryč. Sám čekal na to, až se Suko probere z bezvědomí, což netrvalo dlouho. Suko si třel zátylek a několikrát tiše zasténal, když se dotkl bolestivého místa. Nechápavě hleděl do hlavně samopalu.

„Ani hnout,“ řekl jeho strážce. „Víme, jaké zbraně s sebou nosíš a nenecháváme tě tady bez příčiny. Připoutáme tě tak, aby ses mohl pohybovat a případně i bránit.“ '„Proti komu?“

„Brzy uvidíš. Rozhlížej se kolem sebe. Já teď půjdu přivítat tvého přítele z Londýna. Jenom se rozhlížej. Pochodně ti vystačí na celou noc. Budeme držet palce, aby to dobře dopadlo. Je to naše poslední šance. Kdybychom jí nevyužili, bylo by všechno ztraceno.“ Kývl Sukovi na pozdrav a vracel se štolou zpět.

Jakmile jeho kroky dozněly, začal se inspektor rozhlížet.

Připoutali ho vlastně jen za levou ruku. Pravou mohl volně pohybovat a v případě nutnosti i bránit.

Hmatal po svých zbraních.

Měl k dispozici beretu stejně jako démonický bič a také bumerang, který však nevzal s sebou, protože jeho zvědavost byla větší.

Teď toho litoval, ale přitom nebyl bezbranný a mohl by splnit svůj úkol.

Suko se podíval vzhůru a uviděl válcovou šachtu. Věděl, že v těch místech se nachází studna.

Vězení, ze kterého nebylo úniku. Hleděl nahoru. Světlo obou pochodní tančilo na vnitřním okraji šachty a brzy ji zanechalo v absolutní tmě. Ze štoly se neozval sebemenší šramot. Stěží by se vysvobodil z pout jen vlastní silou. Pokud by se nedočkal pomoci, mohl si ještě v poslední minutě prohnat kulku hlavou.

Ale tak daleko ještě nebyl. Bylo jasné, že s ním něco zamýšlejí.

On a John měli svým způsobem provést jistou objednávku.

Byli sem zkrátka vylákáni k nějakému účelu, který jim zatím zůstal ukrytý.

Předtím se Suko nedověděl, co od něho chtějí. Drželi se zpátky.

Nedůvěřovali mu a přitom ho žádali o pomoc.

Inspektor se pokusil vžít do jejich situace. Připadalo mu, že to bude snadné, ačkoliv žil delší dobu v Evropě. Teď se mu to však nedařilo. Ti lidé museli řešit velmi obtížný problém, když mu sami nevěřili a přitom od něho očekávali, že je zbaví jejich nesnází. A k tomu ještě spoutaný.

Poslední slovo Suka provokovalo. Když někoho spoutají, tak ho chtějí buď učinit neschopným boje, nebo ho využijí jako...

Volavku!

Pěkně ho posadit spoutaného na dně šachty a udělat z něho vábničku.

Pro koho? Kdo představoval pro azylanty smrtelné nebezpečí?

Lidé z vesnice? Předtím vycítil, že mezi obyvateli a utečenci neexistují žádné styky. Obě strany se tvrdohlavě od sebe odtahovaly, ale současně věděly, že Číňané mají strach. Strach z jisté věci, o které Suko nic nevěděl. To jej rozčilovalo.

Pokud ho dopravili do hluboké studny, muselo to mít nějaký

důvod. Tady dole číhalo nebezpečí, kterému se Suko musel postavit.

Pochodně plápolaly tiše. Neklamné znamení, že zde neprovíval žádný průvan.

Světlo nevyplňovalo celou šachtu studny. Stěna proti Sukovi zůstávala v přítmí. Ale ne natolik, aby nezpozoroval, že se odtud něco vylouplo.

Suko se pozorněji zahleděl a nemohl uvěřit vlastním očím. Někdo tam cosi položil...

To, co Suko uviděl, byla noha!

Suko zůstal nehybně sedět a zíral tam, kde se tyčila noha. Obutá ve staré černé a nemoderní botě. Vedle ní spíše vytušil stín druhé nohy.

Odvrátil zrak a podíval se ke zdi, kde byl řetěz uvázaný k železnému oku. Jeho články byly provlečené skrz očko. Neklamný

důkaz toho, že má jistou volnost pohybu. Nejlépe by bylo, kdyby popolezl a prohlédl si mrtvého.

Zůstalo jenom při pokusu. Řetěz povolil jen o tři centimetry. Aby si opatřil víc světla, vytáhl silnou tužkovou baterku. Její paprsky prořízly pološero a přejely přes jakési postavy.

Ano, byly to postavy!

A Suko, který už strávil nějakou dobu na dně studny, najednou poznal, odkud přichází ten příšerný zápach, který vyplňoval celé okolí.

Vydávaly ho mrtvoly.

Ve světle svítilny objevil tři mrtvoly. Ještě nezpráchnivělé, ale přesto příšerně vyhlížející. Zhasl svítilnu a strčil ji do kapsy.

Tři mrtvoly na dně studny!

Proč, jak to? Dobrá, ti muži byli zavražděni, ale jedno měli společné.

Byli to Číňané!

Jeho krajané tady leželi vedle sebe. Byli podříznuti jako kuřata.

Podle toho se musel vesnicí plížit vrah. Zabiják, který měl spadeno na utečence a ti chtěli použít Suka jako volavku.

Teď tomu začínal rozumět. Zabiják měl tady dole úkryt. Sem zavlekl i své oběti. Proto je nemohli najít.

Suko neměl zdání, kolik běženců se zdržuje v baráku, ale dovedl si představit jejich strach. Strach z toho, kdo z nich přijde na řadu.

Proto si pozvali Suka s tím, že se postaví zabijákovi. Připoutali ho, aby měli jistotu, že jim neuteče. Logika, kterou nemohl pochopit. Ale koneckonců, kdo ví, co se jim honí hlavou?

Určitě nic jiného. Nezbývalo mu tedy nic jiného, než očekávat příchod zabijáka - a pravděpodobně i svého přítele Johna Sinclaira, který už stejně mířil do Fillingrowu. O tom byl Suko pevně přesvědčený.

Pokud John reagoval tak, jak Suko očekával, určitě se už nacházel ve vesnici a spojil se s utečenci.

Ukážou mu cestu? Proč vlastně potřebují Johna Sinclaira, když

jim jako volavka poslouží krajan Suko. Potřebovali mít absolutní jistotu a připravit si i druhou volavku?

Bylo těžké najít správné řešení této zamotané záhady. Ať se inspektor; snažil sebevíc, nemohl tomu přijít na kloub. Nedalo se nic jiného dělat než trpělivě čekat, jak se budou věci vyvíjet dál. Suko doufal, že celá záležitost se brzy vyjasní. : Nejdřív něco ucítil. Byl to závan studeného vzduchu, který se mu otřel o obličej a rozčechral vlasy.

Suko, který klečel, se otočil a hleděl upřeně do otvoru štoly ve zdi studny. Odtud žádný závan nepřicházel.

Musel k němu dorazit z jiného směru. A ten byl jediný.

Shora!

Suko zaklonil hlavu a snažil se ve tmě zahlédnout kruhovitý okraj studny.

Vyčkával. Jeho zrak se pomalu přizpůsoboval. Potom něco padlo dolů a plesklo o zem.

Bylo to lano!

Kde se nacházelo lano, tam s musel objevit i ten, kdo se chystal se šplhat dolů.

Suko měl pravdu.

O několik vteřin později se začalo lano zmítat a otvor zakryla postava. Spouštěla se po laně dolů!

Dříve než se Ho Chan dostal k samotnému tématu, zvedl ruce a otočil dlaněmi ke mně.

„Především bych se chtěl omluvit za plán, který jsme uvedli do života. Ten plán jsem vymyslel já a nesu za něj plnou odpovědnost.

Netrestejte proto mé přátele.“

„Dobrá, ale přesto nemohu nic slíbit.“

„Rozumím. Nacházíme se v cizí zemi, užíváme jejího pohostinství

- i přes všechny nepříjemnosti - a musíme být za ně vděčni. Byli jsme odsouzeni a naše vlast nás vypověděla, protože jsme smýšleli jinak a nechtěli jsme spolupracovat se státem. To jenom na okraj.

Anglie, vaše země', pane Sinclaire, nás přijala a poskytla nám něco jako přechodný domov. Neočekávali jsme, že nás místní obyvatelé přivítají s otevřenou náručí. Ale také jsme neudělali nic, čím bychom si popudili lidi proti sobě. Žili jsme pokojně a čekali jsme, co nám přinese budoucnost.“

„Jaký byl váš vztah k panu Redburnovi? Dá se vůbec mluvit o něčem podobném? Určitě ho znáte.“

Ho Chan souhlasně přikývl. „Ano známe ho. Je to člověk, který

pro nás nemá pochopení.“

„Váš nepřítel,“ upřesnil jsem.

„Ne, tak ostře bych se nevyjádřil. Ale mohl byste mít pravdu.“

Pokrčil rameny. „Slíbili nám, že nás pošlou do Londýna. Ale k tomu možná ještě dojde. Mám dostatek trpělivosti. Ale to není váš

problém, s tím se musíme poprat sami. Chtěl bych s vámi mluvit o bolestivějších věcech. Jak jsem už řekl, žili jsme zde skromně a nenápadně. Občas nás kontrolovali. Najednou se objevily ty zločiny.“

„Kdy to bylo?“

„Začalo to přibližně před třemi týdny. Naši lidé zmizeli.“

„Utekli?“

„Ne, pane Sinclaire. Zavraždili je. Podřízli je.“

„Odkud to víte?“

Ho Chan se usmál. „Objevili jsme tajnou chodbu, která začíná tady v domě a končí pod obecní studnou. V šachtě jsme objevili jejich mrtvoly. Ležely pěkně srovnané jedna vedle druhé.“

„A vy jste neuvědomili policii?“

„To jsme nemohli. Kdo by nám věřil?“

„Okamžik, pane Ho Chane. Vy jste...?“

„Nemohli jsme nic dělat. Vůbec nic. Všechno by dopadlo úplně jinak. Jsme běženci a vyobcovaní dokonce i ve svobodné zemi. Co by udělala vaše policie? Ve Fillingrowu vládne policejní mocí pan Redburn. A víte dobře, jak s námi smýšlí.“

„Ano, to vím. A jak to probíhalo dál?“

„Vzpomněli jsme na našeho bratrance Suka, o kterém někteří z nás už slyšeli. Přilákali jsme ho sem a nezacházeli jsme s ním právě jemně. Nevěděli jsme, nakolik se vzdálil tradicím své vlasti. A tak jsme použili násilí. Náš plán musel vyjít. Já vím, sáhli jsme k poněkud neobvyklým metodám...“

„Nezákonným, řekl bych. Vy jste mého přítele prostě unesli.“

„Ano, to víme.“

„Kde je teď?“

„Nechte mne dokončit mou myšlenku.“ Ho Chan přitáhl plášť k tělu. Určitě mrznul, i když svíčky vydávaly se svitem i trochu tepla.

V baráku byla nekřesťanská zima. „Použili jsme vašeho kolegu jako volavku. Volavku pro vraha. Je spoutaný na dně studny a čeká tam na zabijáka.“

Předklonil jsem se.

„Co že jste to udělali?“ zeptal jsem se, protože jsem si myslel, že jsem se přeslechl.

„Použili jsme ho jako volavku, protože víme ze zkušenosti, že zabiják se vrací zpět do studny. Až se tam objeví, bude na něho přinejmenším čekat Suko.“

Nebyl jsem daleko od úmyslu vyskočit a říct staříkovi své mínění.

Určitě by si je nedal za rámeček. Ale nakonec jsem zůstal klidně sedět.

„Suko je volavka. A co mám dělat já?“

„Chtěli jsme vás mít u toho. Vy jste pro nás v tomto případě dvojnásobná pojistka. On jako volavka a vy jako ten, kdo může chytit zabijáka.“

„Dobře vymyšleno, opravdu.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Ale co se stane, když Suko nepřežije? Znám toho vraha, pane Ho Chane.

Nejenže jsem ho viděl, ale cítil jsem přitom čepel jeho nože na krku.

A byla zatraceně ostrá...“

Stařík se ulekl. „Co to znamená, že jste ho viděl?“

„Jak už jsem řekl. Vzal jsem ho do vozu. Vezl jsem stopaře.“

„Jak vypadal?“

„Byl to muž, aspoň si to myslím. Dlouhé blond vlasy ...!

„Žádná bestie?“ Staříkovy oči se rozšířily.

„Co myslíte tou bestií?“

„Neslyšel jste vytí?“

„Ale ano, slyšel.“

„V této vesnici se ještě jedná o jednu bestii. Nikdy jsem ji neviděl, ale slyšeli jsme její vytí při úplňku. Víte, co by to mohlo být?“

„Vlkodlak?“ zeptal jsem opatrně.

„Známe staré legendy a umíme si představit, že právě on tady páchá zlo.“

Poznenáhlu mi to docházelo. „Vy počítáte s tím, že zde pobíhá jeden zabiják a taky vlkodlak?“

„Ano. Možná patří pod jednu střechu.“

„Nebo jsou jedna a táž osoba.“

„Na to se neodvažuji ani pomyslet.“ Starý muž se naklonil ke mně.

„Musím vás ještě jednou poprosit, pane Sinclaire, abyste mi prominul. Ale nejde to bohužel jinak.“

„Všechno by probíhalo jinak, kdybyste začali přemýšlet.“

Na tohle Ho Chan nepřistoupil. Místo toho změnil téma. „Dnešní noc,“ řekl, „je znovu velmi nebezpečná. Zaslechli jsme vytí.

Vlkodlak je už na cestě. Jestli je také tím zabijákem, o tom se musíme teprve přesvědčit.“

Tentokrát jsem se zvedl já.

„Nejlépe bude, když se poohlédnu po svém příteli Sukovi. A ještě něco. Někdo mi rozpáral přední pneumatiky. Neslyšel jste, že by ten zabiják s nožem spáchal něco podobného?“

„Ne, o ničem takovém jsem neslyšel. Jenom si dovedu představit, že ví, kdo dorazil do vesnice. Chce vás tady zadržet a nepřeje si, abyste mu znovu upláchl.“

„To vy také nechcete, pane Ho Chane.“

„Myslíte si, že to provedli moji lidé? Věříte tomu?“

„Co si myslím nebo nemyslím, teď nehraje žádnou roli.

Přinejmenším to musím vzít v úvahu.“

„My jsme to nebyli!“ řekl Ho Chan pevným hlasem.

Pokrčil jsem rameny, otočil jsem se a zamířil jsem ke dveřím.

„Je jasné, že nyní...“

Vtom jsem zaslechl nějaký rámus. Hlasité výkřiky, temné rány a několik po sobě jdoucích výstřelů.

Rozrazil jsem dveře, ale zůstal jsem opatrně stát na prahu a nahlížel jsem do spoře osvětlené chodby. Zahlédl jsem tam postavu.

Byl to Li. Potácel se proti mně. Automat svíral pod paží. Pravou ruku si tiskl na ošklivě vyhlížející ránu na rameni. Chtěl proklouznout kolem mne. Vytrhl jsem mu automat z ruky a obořil jsem se na něho.

„Co se stalo?“

„Redburn dorazil. Se svými lidmi. Chtějí to tady podpálit.“

Pevně jsem ho zachytil za loket. „Je to pravda?“

„Ano, ano...“ Zapotácel se. „Jsou venku. Čekají.“

To mi stačilo!

Zabiják vyrazil.

Dostal příkaz a provede ho.

Jeho nůž byl dobře naostřený!

Jeho oběť nic netušila. Byla od jisté doby klidná jako mnoho jiných bližních v jejím věku. Nedalo se mluvit o nějakém silném strachu.

Dnes večer si bývalý učitel a vdovec Frank Payne umínil, že si přečte knížku. Tlustou historickou knížku, ve které se pojednávalo o Vikinzích. Jeho koníčkem byla historie. K tomu ji vyučoval na škole, když byl ještě v činné službě.

Frank Payne bydlel trochu stranou. Jeho rodičovský dům patřil k nejstarším budovám ve vesnici. Byl obklopený bujně zarostlou zahradou. Našli se samozřejmě lidé, kteří tomu říkali boží zahrada.

Mysleli tím pochopitelně místo, kde příroda prostě hospodařila sama.

U Franka Payna tomu bylo trochu jinak. Neměl už sílu, aby udržoval v pořádku tak rozlehlou zahradu.

I za denního světla bylo v domě slabé přítmí. Za tmy vypadal ještě strašidelněji. Ani před vchodem nesvítilo světlo, Payne kráčel opatrně po schodech, protože při těchto nízkých teplotách musel počítat s náledím. Z kapsy vytáhl klíč, ale neotočil s ním v zámku. V jeho hlavě zazněl poplašný signál. Něco nebylo v pořádku.

Otočil se, podíval se zpět a... nic neviděl. Úzká cesta za předzahrádkou byla opuštěná. Poletovaly tam jenom cáry větrem roztrhané mlhy.

Opravdu ho nikdo nesledoval?

Frank Payne chvíli naslouchal. Nakonec pokrčil nechápavě rameny a věnoval se dveřím. Opatrně otočil dvakrát klíčem v zámku a zaslechl, jak západka odskočila.

Zatlačil do dveří. V domě bylo teplo. Ne přetopeno, ale přece jen útulně. Kdepak staré dobré uhlí, na to nedali ve vesnicí dopustit.

Chodba byla úzká a poměrně krátká. Na pravé straně visel věšák.

Payne na něho zavěsil kabát i čepici a upravil si šedivé vlasy. Potom se odebral do obývacího pokoje a rozsvítil.

Nábytek kupovali ještě jeho rodiče a žena. Byl mohutný a nevelkou místnost ještě zmenšoval. Žár v okénku kamen na něj pomrkával jako ďábelské oko.

Na okamžik zavřel oči a pomalu se spustil do ušáku. Tady to bylo jeho nejoblíbenější místo. Odsud mohl koukat na televizor.

Ale nezapnul ho. Místo toho vzal do ruky připravenou knížku a rychle nalistoval stranu, na níž minule přestal.

Po pěti minutách odložil knížku stranou. Dnes večer se nemohl soustředit na její obsah. Bylo to jako při šachové hře. Neskončil ji, pokud k tomu neměl důvod. Něco se stane.

Vstal.

V obývacím pokoji byla dvě okna. Jedním krokem se dostal ze světelného kruhu stojací lampy s pergamenovým stínidlem a šel pomalu k oknu na protilehlé straně. Svou velikostí se náramně hodilo k přízemnímu domku. Bylo rozdělené na malé tabulky. Z rámu odprýskával tmel.

Když netopil v kamnech, vytvářely se na okenních tabulkách ledové květy.

Vyhlédl ven.

Jeho pohled přitom padl na strašidelnou krajinu. Stromy se nápadně podobaly malým netvorům, kteří k němu natahovali své křivé pařáty, aby se ho zmocnili.

Jinak neviděl nic. Stáhl se zpět do pokoje. Stávalo se, že se mu děti občas plížily přes zahradu, aby ho pozlobily. Vědělo se, že býval učitelem, ale jejich žerty nepřesáhly míru drzosti.

Dnešní noc byla jiná.

I přes teplo v místnosti a tlustou pletenou vestu mu jezdil mráz po zádech. Ještě se nedostal k poslednímu obratli, když Frank Payne náhle postřehl zašramocení.

Lomoz, který ho varoval a současně polekal, zazněl za jeho zády -

za oknem.

Otočil se.

Okno bylo prázdné.

Třeba se mýlil.

Mrazení v zádech zůstalo. I když se bál, přibližoval se pomalu k oknu. Když foukal silnější vítr, tloukly mnohokrát větvičky keřů do oken. Ale dnes bylo téměř bezvětří.

Frank Payne patřil k lidem, kteří prošli dlouhou životní cestu a to je naplňovalo jistou dávkou odvahy. Ale stejně se musel přemáhat, když otvíral okno. Otočil starou železnou kličkou a zatlačil silněji do rámu. Okno povolilo. Otevřelo se.

Studený noční vzduch hnal do pokoje chuchvalce mlhy.

Frank Payne se vyklonil.

Podíval se napravo i nalevo, ale ne dolů. Tím zpečetil svůj osud.

Přímo pod oknem napůl ukrytý v břečťanu číhal vrah.

Znenadání byl tady.

Vztyčil se do výšky a vynořil se před starým učitelem jako přízrak.

Frank Payne spatřil jeho obličej.

Mrtvolně bledá grimasa ověnčená světlými dlouhými vlasy. A oči, ve kterých planulo šílenství.

Potom zahlédl nůž.

Frank Payne ani nestačil vyrazit smrtelný výkřik. Vrah byl prostě rychlejší. Ostří se blýsklo zprava doleva. Zabiják čekal, až se tělo převážilo a vypadlo z okna. Na zem už dopadla mrtvola.

Vrah se zeširoka rozkročil nad mrtvolou Franka Payna. Z jeho otevřených, úšklebkem zkřivených úst se dralo příšerné supění.

Poznenáhlu ustávalo.

Trhnutím hlavy odhodil vlasy dozadu a přitom si vzpomněl na

příkaz.

Nůž zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. Potom se sklonil, zvedl mrtvolu a hodil si ji přes rameno. Měl přesné úkoly a řídil se podle nich.

Jeden z nich skončil, teď byl na řadě problém číslo dvě.

Studna!

I na ni se těšil...

Ještě tohle mi scházelo!

Vypálit a ještě k tomu lynčovat. Tenhle Redburn se musel zbláznit, pokud se tak nestalo dřív. Tady jsme nežili na Divokém Západě, ale v civilizované společnosti. I když jsem o tom často pochyboval.

Hnal jsem se zpět. Číňané se neodvažovali vyjít ven. Mačkali se v úzkých chodbách. Hleděl jsem do jejich vystrašených obličejů a utrhl jsem se na jednoho z nich: „Kde jsou?“

Ukázal směrem ke dveřím. „Vyrazili je.“

„Okay.“

Dveře už neexistovaly. Zato jsem spatřil mihotavé světlo pochodní, které dopadalo prázdným obdélníkem dveří do baráku.

První řada mužů vypadala jako hradba obrovských stínů.

Redburn stál uprostřed.

Vedle sebe měl dva puškami ozbrojené pomocníky. Byli to oni, kteří pravděpodobně stříleli.

Ale to nebylo všechno.

Na Redburnově rameni ležela nehybná postava. Ten muž byl příšerným způsobem zavražděný. Na jeho hrdle mokvala obrovská tmavá skvrna.

„Tady!“ zařval Redburn. „Podívejte se, koho tady mám, Sinclaire.

Určitě ho poznáte!“

Zastavil jsem se u vchodu. Vůbec mi nevadilo, že na mě míří puškami. „Ano, vidím ho. Je to jeden z té dvojice šachistů.“

„Správně, Sincalire. Jmenuje se Frank Payne a byl kdysi učitelem.

Teď si užíval penze...“

„Kdo ho zabil?“

Redburn se mi vysmíval do obličeje: „K čertu, vy to nevíte?“

„Ne. Kdo tedy?“

„Číňané. Šikmoocí!“ Byl neuvěřitelně vzteklý. Měl na sobě kožešinovou čepici i plášť.

Mezi tím se rýsoval jeho obličej. Byl bledý se strniskem neholených tváří.

Tento muž byl pod cizím vlivem. Ústa otevřel dokořán.

Přerušovaně, jako voda z pramene z nich vyletovaly obláčky páry zmrzlého dechu.

Ostatní mlčeli. Obklopili ho jako ochranná hráz z lidských těl, kterou jsem nemohl prorazit. Kdybych to udělal, riskoval bych, že tu zůstanou mrtví a zranění.

„Můžeš jít,“ vyštěkl na mě. „No tak, zmizni už! Nechci tě tady vidět. Potřebuji volnou cestu. Chci, aby ses ztratil.“

„Ne.“

Zdálo se, že tomu nechce uvěřit, vrtěl hlavou a přejížděl si rukama nervózně po těle. „Řekl jsi ne?“ zařval. „Opravdu jsi řekl ne?“

„Správně.“

Obrátil se ke svým lidem. Určitě zcela normální lidé, ale v této chvíli vybičovaní tímhle šílencem. „Řekl ne. Nechce nám vydat žluťochy. Není o nic lepší jako ten, kdo vraždil.“

Po těch slovech pustil mrtvého na zem. Ani se po něm nepodíval.

„Řekl jsi ne,“ opakoval několikrát a přitom svíral ruce v pěsti.

„Tomu nemohu uvěřit. Vrazi kryjou vrahy!“

„Jsem policista,“ prohlásil jsem nahlas a zřetelně. „Rozuměl jsi?

Policista!“ Krucinál, musel jsem si pospíšit, jestli jsem chtěl najít Suka pokud možno živého a zdravého.

„Ty nejsi žádný policajt,“ zařval. „Policajti nechrání vrahy.“

Ukázal podél mě do baráku. „A určitě by se nepostavili za tuhle pakáž. Vytáhneme si je pěkně jednoho po druhém. A ty, prokletý

pse, nám v tom nezabráníš. V téhle vesnici má do toho co říci. Mé slovo platí. Redburnovo slovo je zákon!“

Někdy dochází k tomu, že i tomu neklidnějšímu policistovi dojde trpělivost. A já jsem patřil mezi klidné policisty. Jenže míra se naplnila a já jsem začal jednat.

Moje ruka vyletěla dopředu. Pevně jsem ho chytil.

Na rozdíl od něho jsem neměl rukavice, proto mi nemohl vyklouznout. Moje paže se mu ovinula kolem krku jako ocelové pouto. Přitáhl jsem ho k sobě a dřív než jeho střelci mohli něco podniknout, vylovil jsem pravičkou svou beretu.

Nepřitlačil jsem hlaveň k jeho spánku jako nějaký únosce. Zamířil jsem podél jeho těla na muže s puškami.

„Ještě nějaký dotaz?“

Redburn se bránil. Chtěl se vykroutit z mého objetí. Nepovedlo se mu to. Můj stisk byl nepřekonatelný.

Muži neodpověděli. Stáli na okraji cesty a zírali strnule na nás.

„Kdo teď chce ještě lynčovat?“

Ve světle pochodní bylo vidět, jak náhle svěsili ramena. To bylo všechno.

„Dobrá, jestli si nikdo na sebe nechce vzít odpovědnost, bude lepší, když se rozejdete do svých domovů. Dobře se zamkněte, protože už tady žádného z vás nechci vidět. Je to jasné? Rozuměli jste mi?“

Přikývli.

„Vy, Redburne, zůstanete se mnou. Mám na vás pár otázek.“

Můj stisk mu dovoloval promluvit. A to právě udělal.

„Ty zatracenej policajte!“ zasupěl. „Teď jsi vyhrál. Ale počkej!“

„To taky dělám!“ Víc jsem mu neřekl. Pro mne byly jiné věcí důležitější. „Zmizte už!“ obořil jsem se na váhající lidskou smečku.

„Pryč odtud! Nerad bych to ještě jednou opakoval.“

Koukali upřeně na mne. Byly to obyčejné lidské tváře. Některé starší, jiné mladší. Nosiči pochodní se vzpamatovali jako první.

Otočili se. Když to oba odzbrojenci viděli, sklonili zbraně k zemi.

Dobře jsem si vštípil do paměti jejich obličeje. Jestli to všechno přežiju, budu s nimi muset prohodit pár slov. Vždyť stříleli a určitě nemají zbrojní pas.

Lidé se obrátili ke mně a mému zajatci zády. Šourali se shrbeni přes ulici. Vypadali jako zmrzlí sněhuláci. Což nebylo právě nejlepší přirovnání.

„Vy zatracení zbabělci!“ vřeštěl za nimi hostinský. „Vy holoto.

Ještě se budete divit, až spolu zúčtujeme.“

„Nejdřív budeme účtovat my dva,“ zasyčel jsem mu do ucha.

Bleskurychle jsem se s ním otočil a mrštil jsem Redburnem do tmavé chodby. Zakopl o vylomené dveře a vpadl do pološera chodby, kde mlčky čekali čínští utečenci a prohlíželi si ho prázdnými pohledy. V jejich očích se nezračila ani touha po odplatě, ani nenávist. Nedali najevo nic ze svých pocitů.

Redburn to pochopil jinak. Začal se bránit mému úmyslu. Zapřel se nohama o podlahu a nechtěl se nechat postrčit hlouběji do chodby.

Takhle jsme se nedomluvili. Zesílil jsem tlak a sklidil jsem od něho divoké nadávky a urážky.

„Prohlédni si je důkladně. Jak se na mě dívají. Takhle vypadají zabijáci, člověče.“

„Ne, to určitě ne.“ Přitiskl jsem Redburna zády ke studené zdi.

Povolil jsem stisk a uchopil jsem ho oběma rukama za límec pláště.

„Tak, pane Redburne a teď pěkně zazpívejte. Kdo ve skutečnosti zabil Franka Payna?“

„Ti ...“

„Neříkejte zase, že to byli Číňané.“

„Našel... našel jsem ho. Nedaleko od mého domu. Ještě se tam dovlekl.“

„To si zjistíme. Co chtěl zrovna od vás?“

„Pomoc. Neměl už nikoho, kdo by mu pomohl.“

„Kdo ho zabil? Kdo něco takového mohl udělat?“

„Číňané, nikdo jiný. Ti všechno spáchali. Dovedou zacházet s noži. Jsou zákeřní jako všichni Asiaté, to vám říkám.“

„Copak ve vesnici neexistuje nikdo, kdo pracuje s nožem?

Myslím, řezník nebo...“

„Kdo by měl něco takového udělat,“ křikl na mě, až mu odlétly sliny od úst.

„Možná stopař s dlouhými blond vlasy.“

„To jste si jenom vymyslel, abyste chránil žluťochy. Žádný

stopař neexistuje.“

„Tu ránu na krku mi nezpůsobil žádný duch,“ zarazil jsem ho.

„Ale stejně to byli oni.“ Nechtěl se nechat poučit. Chystal se pokračovat ve svých slovních útocích, když vtom se ozval hlas.

Vyřkl jediné slovo, ale tak nahlas, že ho všichni dobře slyšeli.

„Ne!“

Náhle se rozhostilo ticho. I hostinský zmlkl. Zašilhal do chodby, kde se blížila nahrbená postava. Byl to starý Ho Chan.

Opustil pokoj a zaslechl, co se tu povídalo. Jeden z jeho lidí přiskočil k němu a zachytil ho, jinak by klesl k zemi.

Ho Chan zůstal stát, zvedl pomalu pravou ruku a ukázal prstem na Redburna.

„Je plný nenávisti. Je to výplod zla v této vesnici. Cítím to ve svém nitru. Z něho pochází všechno zlo. Jako pavouk sedí v pavučině a spřádá její nitky. Ovládá děs, který se nás všech zmocnil.

Je jako vřed, který je třeba vyříznout.“

Starý muž pronášel svou obžalobu a hleděl upřeně na Redburna, který zarytě mlčel. Jenom jeho blednoucí obličej prozrazoval, co se v něm odehrává.

Ho Chan už nemohl dál. Byl příliš zesláblý dlouhou řečí. Vtom přiskočil další a podepřel ho z druhé strany. Potom se všichni tři obrátili a odcházeli pryč.

Ale Redburn se znovu vzchopil. Nabral vzduch a koukal upřeně na mě.

„Fantazíruje,“ zasupěl. „Má všechno pomotané. Nevšiml jste si toho?“

„Ne!“

„Ale to vypadá...“

„Nemohu uvěřit, že by fantazíroval. Ten ví velmi dobře, o čem mluvil.“

Hostinský se na mě nenávistně podíval. „Vy mu věříte?“

„Ano!“

„Víc než mně?“

„To taky. Protože jste v této vesnici vlivná osoba, postarejte se, aby odklidili mrtvolu z ulice. Rozuměli jsme si?“

„Ano. Mohu už jít?“

„Pro mne za mne. Ale už se nevracejte, pane.“

Odpověděl mi, teprve když stál ve dveřích. „To vám nemohu slíbit, Sinclaire.“

Potom přeskočil mrtvolu a zmizel. Hleděl jsem za ním s nedobrým pocitem. Někde v sobě jsem cítil, že jsem udělal chybu.

Možná, ale Suko byl nyní důležitější.

Suko sice nevěděl, kdo šplhá po laně dolů a co to má znamenat, ale bylo mu jasné, že se situace pronikavě změnila. Ptal se sám sebe, co má neznámý za lubem.

V žádném případě nechtěl neznámého provokovat, proto nechal své zbraně schované a ani se nepohnul, aby náhodou nezarachotil jediný článek řetězu.

Neznámý člověk se blížil. Byl určitě velmi zručný a fyzicky zdatný, protože pohyb na laně mu nečinil nejmenší potíže. Komíhal se z jedné strany na druhou a přitom se musel několikrát odrazit kolenem nebo loktem od stěny šachty. Skláněl hlavu a hleděl dolů.

Určitě už zjistil Sukovu přítomnost.

Nedal to najevo. Sukovi bylo pouze nápadné, že ta osoba má dlouhé světlé vlasy.

Byla to snad žena?

S neznámým přicházel i noční chlad.

Jako příval vtrhl do hlubiny studně a přinášel s sebou mrazivý

dech, který se otřel o Sukův obličej. Zdálo se, že šplhající si z chladu nic nedělá. Měl tenký plášť, který těsně obepínal jeho hubené tělo.

Když byl několik stop od země, pustil se lana a padal dolů.

Obratně vyskočil, otočil se a zůstal stát zeširoka rozkročený jako před velkou bitvou.

Suko si ho mohl teprve nyní důkladně prohlédnout, protože světlo obou pochodní ho obtékalo jako průzračný závoj.

Byl to muž nebo žena?

Patrně obojí, snad transsexuál. Taková podivná směsice. V

každém případě se jednalo o nešťastného člověka. Na první pohled působil trochu žensky, zvlášť když si přehodil dozadu dlouhé světlé vlasy jakoby posypané zlatým práškem.

Svit plamenů dodával jeho obličeji načervenalý odstín. Za denního světla by byla jeho tvář bledá. Tady připomínala krev a také vlasy dostaly barvu plamenů. Lehce povlávaly, a tak si je znovu špičkami prstů přihladil dozadu.

Zasmál se.

Jeho úsměv se mohl směle označit za hranatý. Projevil se pouze pohybem úst, ne očima. V nich ležely zorničky jako černé skvrny, přes které se míhalo světlo pochodní. Nervózně pohyboval rukama, které byly nezvykle dlouhé se silnými prsty..

„Hallo,“ řekl na pozdrav. Mluvil chraplavým, šeptavým hlasem.

„Nápodobně,“ Suko skromně opětoval úsměv. „Smím se zeptat, kdo jste?“

Příchozí se téměř neslyšně zasmál. Přitom rozšklebil ústa. Přes rty se vydral jen lehký hrdelní smích. „Kdo jsem? Ty mě neznáš?“

„Ne, jsem tady nový.“

„Ach tak, nový.“ Přikývl a posunul se blíž k Sukovi. „Jsem zlý

muž.“

Suko tušil, že má před sebou cosi zvláštního. Podle odpovědi poznal,; že ten hošík to nemá v hlavě v pořádku. „Zlý muž?“

„Ano.“

„A vy jste se sem dostal ze studny?“

„Zrovna tak.“

Sukův pohled putoval po jeho oblečení. Na několika místech si všiml vlhkých tmavých skvrn. Ještě nezmrzly. Mohla to být voda, ale také krev. Tak přesně to Suko nemohl odhadnout.

„Víte také, kdo leží za vámi?“

„Ano, mrtví.“ Ani se neotočil. „Znám je velmi dobře. Dokonce víc než dobře, protože jsem je osobně zabil, rozumíš? Poslal jsem je na onen svět.“

„Opravdu?“

„Jasně.“

Suko se nutil ke klidu. „A proč jsi ty Číňany zabil?“

Zlý muž pokrčil rameny. „Co je to za otázku? Musel jsem to udělat.“

„Jen tak?“

„Ne nebo možná ano. To je jedno. Dostal jsem příkaz. Musím je vyřídit a já...“

Vtom vytáhl nůž. Bleskurychle a obratně, že překvapil i takového odborníka, jakým byl Suko. Inspektor sice mohl hýbat jednou rukou, ale nepodařilo se mu už vytáhnout beretu. Jen se dotkl konečky prstů

její pažby, když se na něj blondýn vrhl a odhodil ho zpět.

Přitom se napnul řetěz. Sukovou levičkou projela ostrá bolest a pouto mu zkrvavilo zápěstí.

Ležel na zádech. Blondýn se tlačil na něho. Mezi jeho a Sukovým obličejem se blýskala hladká smrtící čepel s červenými vlhkými skvrnami.

Krví poslední oběti.

„Tři mrtví,“ řekl blondýn, „leží tady. Brzy budou čtyři, protože zemřeš.“

„Proč?“

„Protože to chci. Ty... patříš k těm šikmookým. Všichni zemřou. I ti, kteří byli s vámi a pomáhali vám.“

„Proč to děláš?“

„Z vděčnosti. Chci být vděčný.“

„Komu?“

„Jednomu příteli. Musím, protože se o mne postaral. Ukryl mě před ostatními. Proto udělám všechno, co ode mne žádá. Je to už

jasné nebo ne?“

„Mně ne.“

„Za to já nemohu. Ale brzy budeš ležet vedle nich. Nebo chceš

shnít v poutech?“

„Ani ne.“

„Máš smůlu, že tě přivedli sem. Kdo to udělal? Kdo tě tady připoutal?“

Sukovi svitla nepatrná jiskřička naděje.

„Udělali to Číňani. Tvoji nepřátelé. Rozumíš tomu?“

„Jak?“

„No, tvoji nepřátelé jsou mými nepřáteli.“

Hleděl upřeně do očí překvapeného mladíka - hledal v nich špetku soucitu.

Blondýn s nožem nereagoval.

„To není možné,“ řekl. „Ne, to je nepochopitelné. Číňané by nemohli... ty... lžeš. Chceš mě tahat za nos.“

„To určitě ne.“

„Jak dlouho jsi už ve vesnici?“

„Od včerejška.“

Blondýn se zachechtal ostrým vysokým hláskem. „Nekecej, k čertu! Už jsi tady delší dobu.“

„Přijel jsem teprve včera. Podívej se na mne. Vypadám snad jako ti Číňani z baráku? Opravdu tak vypadám? Jsem úplně jiný a kromě toho mluvím anglicky lépe než oni. Ne, já k nim nepatřím.“ „Ale ty jsi Číňan.“ „To nemohu popřít.“

„Proto musíš zemřít. Všichni cizinci musí zemřít. Tahle vesnice bude zase patřit jenom nám.“

Suko viděl, jak jeho naděje protéká mezi prsty. Tenhle fanatik se nedal od svého krvavého díla odvrátit ani penězi, ani dobrým slovem. Vliv neznámé osoby v pozadí, kterou nazýval svým přítelem, musel být ohromný.

„Kdo ti to řekl?“ zeptal se Suko. „Kdo?“

„Přítel!“

„Znám ho?“

„Ano, určitě. Každý ho zná. Je to dobrý člověk. Nikdy mne nezapudil.“

„Kdy to bylo?“

Blondýn se rozesmál. „Kdy to bylo? Unikl jsem a on mě schoval.“

„Unikl?“

„Ano,“ zasípěl zabiják. „Z mé cely. Zavřeli mě. Posadili za mříže.

Do ústavu. Bylo to příšerné, to mi věř. Já jsem odtud vyvázl. Bylo to jako noční můra. Ale on mě přijal. Byl jsem mu vděčný a vždycky budu. Oba jsme vyděděnci. My...“

„Řekni mi jeho jméno!“

Vrahova ruka sebou škubla. Suko počítal s tím, že čepel zasáhne jeho hrdlo. Proto se otočil. Ale nůž se opřel plochou stranou o jeho kůži.

„Proč to chceš vědět? Proč? Jsi zvědavý, ale za chvíli budeš stejně mrtvý. Ano, budeš mrtvý. Proto ti vůbec nic neřeknu, rozumíš?

Vůbec nic, ty... ty...“

Sukovi bylo mezitím jasné, že toho chlapíka nepřesvědčil. Dělalo mu radost, když mohl kohokoliv sprovodit ze světa. Kromě toho na slovo poslouchal člověka, který mu dával příkazy a ke kterému ho pojil zvláštní vztah. Byl mu oddaný tělem i duší.

„Máš ještě nějaké přání?“ zeptal se blondýn.

„Ano.“

„Tak ven s tím.“

„Postav se, prosím tě!“

Blondýn se rozesmál. „Ne, ne! Tu laskavost ti neprokážu. Pěkně si tě přidržím a proříznu ti hrdlo, jasný?“

Sukovi vyvstal na čele studený pot.

„Ano, rozumím. Chceš mít jistotu!“

„Přesně tak.“

Místo, horečně uvažoval Suko. Potřebuji jen trochu místa, abych se mohl bránit. Jenom nepatrnou vzdálenost od něho. Odhodlal se k velice riskantní akci. „To je všechno pěkné. Ale tak, jak ležíš na mně, se ti to nemůže podařit. Je to příliš obtížné. Věř mi, já se v tom vyznám.“

Blondýn se dál nesmyslně chechtal. Jeho vlasy padaly dolů.

Několik pramenů se dotýkalo řas. „Nemáš strach?“ zasyčel. „Proč

bych měl mít?“ „Ostatní měli strach. Nejdřív ne, ale potom se začali klepat.“ „Podle mne patří smrt k životu.“ Tahle slova ho zmátla. „Jak to myslíš?“

„Každý život končí smrtí. Někdo dřív a někdo později. Teď jsem na řadě já.“

Zabiják naznačil souhlas nejasným kývnutím. „Ano, tak je to. Máš

pravdu. No, když se nad tím člověk zamyslí, tak je to jasný. Ty se nebojíš, že taky zhasneš?“ „Ty ano?“

Vrah přemýšlel. Usilovně krčil čelo. Bylo vidět, že je myšlenkami hodně daleko.

„Ovšem,“ řekl nakonec a přitakal si kývnutím. „Nějak mám taky strach. Nechci vidět svou krev. To nemůžu. Tenkrát jsem se řízl do prstu a bylo to příšerné. To bych nedokázal. Proto mám strach ze své krve. Dříve než poteče moje krev, musím pustit žilou ještě dalším lidem a...“

Vtom Suko bleskurychle zvedl pravou nohu a tvrdě udeřil. Bylo mu jasné, že toho člověka neodradí od jeho úmyslu. Tohle byla jeho poslední šance.

Zásah odhodil útočníkovo tělo stranou. Nůž se smýkl po hrdle a zanechal slabou stopu na bradě.

O vteřinu později ležel zabiják na zemi. Nůž stále svíral pevně v ruce. Nadával. Současně s ním se vymrštil i Suko. Jeho ruka zmizela pod bundou a vytáhla beretu.

Zabiják také vyskočil.

Tentokrát na něho koukalo ještě třetí oko. Kulaté, na okrajích černé a uprostřed prázdné.

Ústí pistole!

„Víš, co to je?“ zeptal se tiše Suko. „Znáš pistoli, zabijáku?“

Blondýn neodpověděl. Jeho rty sebou cukaly. Otočil hlavu, rozhlédl se kolem a začal se chechtat. Přitom pohledem hypnotizoval čepel svého nože.

„Krev nebude,“ řekl Suko. „A moje už vůbec ne. A teď odhoď

nůž a ...“

„Ne, to neudělám!“

„Chceš, abych tě zastřelil?“

„Ne, to taky ne. Teď tady budu jenom stát a čekat.“

„Na koho?“

„Až se objeví můj přítel a vytáhne mě odtud. Na to se můžeš

spolehnout. Nevyhraješ. Nevěř tomu. Já jsem vždycky byl a budu vítězem.“

„Odhoď ten nůž!“ nařídil ostře Suko.

Doufal, že zvolil správný tón, ale mýlil se.

Blondýn se projevil jako zcela pomatený.

„Říkalo se o mně, že vypadám jako anděl. A na anděla se nestřílí.“

„Ty jsi nanejvýš anděl smrti, hochu.“

„I tak se nesmí střílet na anděla.“

„Ale může!“ Suko stiskl spoušť.

Zabiják se ani nepohnul, když mu kulka zasvištěla kolem ucha a narazila na stěnu. Jenom byl překvapený.

„Ty... jsi vystřelil na anděla?“ zeptal se, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Vystřelil jsem,“ vysvětloval Suko s úsměvem. „Příště budu mířit líp. A pak už kulka najde svůj cíl. Rozuměl jsi? Můžeš si dokonce říci, kam ji...“

„Anděla nesmí nikdo zabít.“

„Tak odhoď ten nůž!“

Zavrtěl zprudka hlavou. „Ne, v žádném případě. To by byla hanba.“ Ustoupil o krok zpět, takže stál přímo pod šachtou studny.

„K tomu mě nedonutíš. Je to dárek, který jsem dostal od něho. Od něho, rozumíš?“

„Já vím, chlapče. Dal ti ho. Ale nemůže ti pomoct.“ Suko si odkašlal. „Tak pryč s ním. Prohrál jsi, hochu!“

Zabiják koukal přímo na něj. Na jeho klaunovském těle probíhala hra světla a stínu. Zdálo se, že se chce pohnout. Probíhal v něm vnitřní boj a Suko doufal, že v něm zvítězí rozum. Ale mohlo se v případě psychopata hovořit o rozumu? Tomu nevěřil.

Zabiják stále svíral v pravé ruce svou nebezpečnou zbraň. Pohnul paží, otočil ji a zvedl ji do výše.

„Nedostaneš můj nůž. To nemohu dopustit. Já se...“

Zarazil se a současně přiložil čepel k hrdlu. Čepel byla široká.

Přikryla celý krk i s bradou.

„Chceš se zabít?“

„Ano, tentokrát uvidím vlastní krev. Miluju tuhle zbraň. Je to dárek. Je to...“

Suko už se nedozvěděl, co ještě byla. Zaslechl hluk. V prvním okamžiku nemohl rozeznat, o co se jedná, protože neviděl to, co ho způsobilo.

V každém případě však zazněl a byl smrtelný!

Z šachty studně, kam Suko neviděl, se něco přibližovalo. Rostlo to do ohromných rozměrů a s neochvějnou jistotou zasáhlo svůj cíl.

Tím cílem byl zabiják!

Kámen byl obrovský a hranatý. Blondýn neměl žádnou šanci uniknout.

Suko ani nezaslechl jeho výkřik. Jenom tlumené žuchnutí, jak se zhroutil. Vypadalo to, že ho kámen vmáčkl do měkké půdy.

Suko už nezahlédl jeho hlavu. Byla i s částí těla pohřbena pod balvanem. Vykukovala pouze jedna ruka a noha.

Suko potřeboval několik vteřin, aby se vzpamatoval z šokujícího překvapení. S tím nepočítal ani v tom nejsmělejším snu. Ale ve skutečnosti tomu bylo tak.

Stejně jako příšerný smích, který se dral šachtou a jako ozvěna se odrážel od stěn studny.

Zazníval v něm triumf vítěze, který Suka v žádném případě nepotěšil...

Zato se potěšil o chvilku později, když se ze štoly ozvaly hlasy.

Jeden mu připadl zvlášť známý. Hlas jeho přítele Johna Sinclaira.

Byl jsem to opravdu já, kdo sem přivedl Číňany. Běžel jsem v jejich čele a jako první jsem uviděl slabý svit pochodní. Tam se nacházel náš cíl.

Uviděl jsem Suka i kámen a také oběť. Podle oblečení jsem poznal, že se jedná o stopaře. Číňané, kteří mě doprovázeli, se shlukli na okraji štoly a rozčileně si šeptali.

„Já jsem to neudělal, jak si jistě dovedeš představit,“ vítal mě Suko.

„To si umím domyslet.“

„A ani nevím, kdo ten kámen svrhl do studny. V každém případě mě chtěl zabít. Mohu mluvit o štěstí, že ještě žiju.“

„To ti taky věřím.“

Popošel jsem pár kroků a koukal jsem do otvoru šachty.

Její konec se rýsoval jen nezřetelně. Zničený okraj, nic víc.

Zavrtěl jsem hlavou. „Přitom to vypadalo tak, že se jedná o úplně normální studnu. Koukal jsem do ní, ale nic jsem neviděl. Musela tam být nějaká přepážka, která mi bránila ve výhledu. A teď

zmizela.“

„Nemohl by ses postarat o to, aby mi sundali pouta?“ ozval se Suko.

„Opravdu?“

Ušklíbl se. „Trochu drhnou. Mí krajané mají neobvyklý smysl pro humor.“

Podíval jsem se po Číňanech, kteří hned věděli, která bije. Jeden z nich vytáhl plochý klíč.

Vzal jsem si ho. Zapadl do zámku jako ulitý. Vysvobodil jsem Suka z pout. Suko koukal na zápěstí a usilovně si je mnul. Potom otočil hlavu.

Jeho krajané tam stáli jako provinilí školáčci a upřeně hleděli k zemi.

„Nevím, jak bych vám měl poděkovat, moji milí bratranci. Nějak to udělám.“ Vstal a ovázal si odřené zápěstí kapesníkem. „To byl ale stupidní plán, přátelé.“

Zamíchal jsem se mu do řeči. „Dobrá, Suko, už nikoho nezabije.

U mne se o to pokusil, ale nevyšlo mu to. Jeho poslední obětí byl učitel na penzi.“

„Neudělal to z vlastní vůle. Někdo ho k tomu navedl. Ten člověk byl nemocný,“ řekl Suko. „Řekl mi o tom. Utekl z ústavu a ve vesnici našel úkryt.“

„Kde?“

„To nevím. Nechtěl mi to říct. Ale měl zde pomocníka, který ho také zabil.“

Podíval jsem se na kámen. „Zatraceně těžká věc. Kdo je tak silný, aby ho zvedl?“ „Když jste tři nebo čtyři...?“ „V tom případě ano. Ale ten vrah přece mluvil o pomocníkovi, který musel zpozorovat, jak se zabiják dostal do nesnází. Potom začal jednat.“

„A my musíme taky jednat, Johne. Čím dřív tím líp. Vyznáš se ve Fillingrowu?“

„Tak trochu.“

„Máš nějaké podezření?“

Hleděl jsem upřeně do světla pochodně. „Ovšem, Suko, jedno podezření bych měl. A dokonce velmi určité.“

„Má tvoje podezření nějaké jméno?“

„Myslím, že ano. D. C. Redburn.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„To ti věřím. Redburn je něco jako vládce nad vesnicí. Podle něho se všechno řídí.“

„Kde bydlí?“

„Nedaleko studny má lokál; Pojď, položíme mu pár otázek.“

Číňané nám nemotorně udělali místo, když jsme vstoupili do štoly. Při odchodu po nich Suko hodil zlým pohledem.

Rychle jsme nechali štolu za sebou a brzy jsme stáli v baráku.

„Chceš pozdravit Ho Chana?“ zeptal jsem se kamaráda.

„Až později.“

„Okay.“

Vyběhli jsme do chladné noci. Mrtvého už mezitím odklidili.

Cestou ke studni mi Suko sdělil svoje zážitky. Mnoho nového mi neřekl a kromě toho ani neslyšel vytí.

„Domnívám se, že tu máme co dělat s vlkodlakem,“ řekl jsem.

„Už se tady neukáže.“

„Proč?“

„Jestli tady byl vlkodlak, tak se podle mého mínění jednalo o toho blonďatého zabijáka.“

„Ne, to byl psychopat. Tady ve Fillingrowu se musí potulovat ještě jedna bestie a té se chci dostat na kobylku. Redburn bude určitě vědět víc.

„Takže nám to může rovnou říct.“

Pokrčil jsem rameny. „Nic jiného mu nezbyde.“

Cestou ke studni jsme nikoho nedotkali. Obyvatelé vesnice dbali mé rady a zůstali ve svých domovech.

Před studnou jsme se zastavili. Položil jsem ruce na kamenný

okraj a hleděl jsem - stejně jako Suko do hlubiny.

Teď nám došlo, o jaký trik se jedná, kamenná deska s tryskami se pohybovala a bylo možno ji překlopit stranou. Starý trik, ale velmi účinný. Pro toho, kdo ho znal, ideální úniková cesta.

„To je jeho tajemství,“ řekl jsem. „Nic víc.“

Vtom jsme zaslechli vytí.

Tajemné, hrůzyplné. Vznášelo se nad střechami domů jako temný

slib.

Suko se na mne zadíval. „To je určitě on,“ zašeptal. „To je ten zatracený vlkodlak,“ „Ano, bohužel...“

Vytí utichlo. Ale bestie byla někde tady. Z toho jsme vycházeli.

Pohlédl sem se na oblohu. Za mraky se odrážel bledý úplněk.

Ideální počasí pro vlkodlaky... „K Redburnovi?“ zeptal se Suko.

„No ovšem, starý brachu...“

O chvilku později jsme stáli před dveřmi hostince a zjistili jsme, že jsou zavřené.

Suko lomcoval klikou, já jsem nahlížel do oken. Byly to jen temné obdélníky, za kterými nesvítilo světlo. Ani v horním poschodí.

Vrátil jsem se k Sukovi.

„Nevypadá to dobře,“ řekl přítel a ukázal na ulici. „Tvoje podezření se potvrzuje. Tenhle Redburn v tom má určitě prsty.“

„Taky si to myslím.“

„Kdoví, jestli je doma.“

„Víš, že je vlkodlak...“

Suko se zasmál. „Ne, to neví nikdo. Proto navrhuji, abychom se trochu porozhlédli po domě.“

„Fajn.“

Měli jsme speciální klíč, kterému neodolal žádný zámek. Budeme muset převzít případnou odpovědnost za násilné vniknutí do cizího domu.

Obklopil nás typický pach hospody. Bylo tu cítit zvětralé pivo a také kouř. Rozsvítil jsem světlo v lokálu. Byl prázdný a dokonce uklizený.

„Tady se nedá nic dělat,“ řekl Suko. „Nevíš náhodou, kde jsou obytné místnosti?“

Ukázal jsem palcem nahoru. „Pravděpodobně v horním poschodí.“

„Tak pojďme.“

Začali jsme pátrat po schodišti. V tmavé vykachlíčkované chodbě jsme objevili tmavé dřevěné schodiště. Schody pronikavě zavrzaly, když jsme na ně vstoupili. Po nich by se nedostala ani kočka, aby přitom nezavrzaly. V prvním poschodí jsme se ocitli proti proskleným dveřím. Otočil jsem knoflíkem a dveře se otevřely.

Opatrně jsem do nich strčil. Přivítala nás tma, v níž jsme vytušili malou chodbičku.

Suko stál za mnou. Vytáhl beretu, aby mi mohl krýt záda.

Zbraň jsme nakonec nepotřebovali, protože na nás nikdo nezaútočil. „Nikde nikdo.“

Vstoupil jsem do chodbičky a zahlédl jsem několikery dveře.

Otevřel jsem první z nich.

Naskytl se mi pohled do staromódní kuchyně s plynovým sporákem, který svědčil o tom, že majitel si nepotrpěl na komfort moderních hospodyněk.

Suko prohlížel ostatní pokoje. Zaslechl jsem jeho volání. „Pojď

sem, Johne.“

Stál v obývacím pokoji. Když zaslechl moje kroky, otočil se a rozpřáhl ruce.

„Tady to vypadá, co?“ I já jsem byl překvapený, protože takový

nepořádek bych ve srovnání s uklizeným lokálem nečekal. Připadalo mi, že místností musela prolétnout silná vichřice.

Poražené židle i stůl. Na podlaze ležela zlomená stojací lampa.

Její šňůra byla ještě zastrčená v zásuvce. Zbytky rozbitého nádobí se povalovaly společně s papíry a telefonem, které někdo smetl z psacího stolu. Koberec byl na jednom konci rozervaný, jako by se do něj zaťaly dravci drápy. „Co tomu říkáš, Johne?“ Svraštil jsem čelo a současně bezradně pokrčil rameny. „Co k tomu říct.“

„Podívej se na ten koberec.“ „Je roztržený.“

„Řekl bych rozervaný.“ Sukův prst mířil do jednoho místa.

„Drápy,“ řekl. „jestliže vezmeme v úvahu, že se tady potuluje vlkodlak, pak tou bestií je Redburn.“

Neodporoval jsem. Prošel jsem ještě jednou zdánlivě velkou místností a našel jsem pod papíry, poházenými po zemi, popsaný list.

Zvedl jsem ho. Do očí mě uhodilo roztřesené písmo. „Co to tam

máš?“ „Jakousi zprávu,“ odpověděl jsem. „Je velmi zajímavá. Pojď

sem, přečtu ti ji.“ „Dobrá.“

„Zasáhla mě kletba. Kletba mých předků. Nemohu proti ní nic dělat. Při úplňku se musím proměnit. Ještě mě neobjevili. Ale mám něco v úmyslu. Osvobodím toho vraha. Dostanu ho z ústavu a nechám ho na svobodě. On uspokojí své pudy a přitom zakryje stopy mých zločinů. Já vím, že je hrozné, co dělám, ale nikdo nemůže bojovat proti svému osudu. Krev vlkodlaků je v naší rodině pevně zakořeněna. Více jak jedno století jsme žili v klidu a míru, až teprve mne kletba opět brutálně zasáhla a téměř zničila. Jsem vlkodlak.

Musím lovit lidi a uspokojovat svůj pud. Chtěl bych, aby mi odpustili, ale já nemohu jinak...“

Ke konci se písmo rozběhlo. Redburn určitě prožíval velké duševní napětí. Byl vězněm vlastního já, odkazu své krve a nemohl tomu uniknout - jedině smrtí.

List papíru mi vypadl z ruky a snášel se k zemi.

„Je to pravda,“ řekl jsem tiše. „Redburn je ta druhá bestie.“

„Teď také víme, proč se tu potuloval ten blonďatý zabiják.“

„Zakrýval stopy. Redburn potřeboval někoho, kdo by od něho odvrátil pozornost.“

„A kde se chvíli může ukrývat?“

Dobrá otázka. Podíval jsem se na přítele, ale neodpověděl jsem mu.

„Ty se tu vyznáš líp, Johne,“

„Myslím, že ano.“

„No a?“

„D. C. Redburn nenávidí Číňany jako mor. Patrně potřeboval alibi pro své zločiny. Možná ne. V každém případě je nenávidí. Raději by je viděl mrtvé než živé. Jako vlkodlak musí mít svou oběť...“

„A tu si najde mezi utečenci, kteří jsou ti nejubožejší...“

„Správně.“

Sotva jsem tu větu stačil vyslovit, když Suko už pádil ke dveřím...

Ho Chan požádal své krajany, aby mohl být sám. Seděl ve svém pokoji. Malý záchvat slabosti už pominul, ale rozklepal se zimou.

Světlo svíček vydávalo jen nepatrný žár. Přitáhl si deku těsně k tělu, aniž by mu to dodalo pocit tepla. Dřepěl na polštáři a mezi prsty svíral troubel opiové dýmky. Díval se upřeně na malé kuličky opia v hlavičce dýmky. Přemýšlel.

On přemlouval své krajany, aby opustili vlast, protože nemohli déle snášet násilí, které na nich páchali. Odešli do ciziny. Prožili spoustu nesnází a ústrků. Z jednoho pekla se dostali do druhého.

Přitom hledali pro sebe druhou vlast. Odplatou jim byla hrůza, smrt a strach.

Ve vesnici byl člověk, který je nenáviděl jako mor. Osoba bez nejmenší známky lidskosti, bez morálky. D. C. Redburn!

Starý Ho Chan stál proti tomu muži a cítil, že je jiný než ostatní obyvatelé vesnice. Redburn měl sice lidskou podobu, ale chyběla mu duše. Byla to loutka, která sice existovala, ale nežila tak, jak by Ho Chan očekával od člověka.

Byl vychováván v duchu starozákonních mudrců. Jeho vzorem byl Konfucius a jeho žáci. Kdo řídil svoji životní pouť podle nich, ten se nacházel na cestě do blaženosti. Tato filosofie mu umožňovala, aby přesně vycítil, kdo je dobrý nebo zlý. Redburn byl zlý!

Byl to ďábel. Vyzařoval cosi, co muselo senzibilním Člověkem otřást do morku kosti. Přinášel nenávist a děs a smetl každého, kdo mu stál v cestě.

Ho Chan pokýval hlavou, když ve svých myšlenkách dospěl až

sem. Redburn byl ničitel. Bylo třeba postavit se mu do cesty, jinak by napáchal spoustu zla.

Styděl se za to, že právě on vymyslel plán, jehož ústřední postavou byl Suko. Bude-li to možné, poprosí ,bratrance‘ za odpuštění. Víc nemohl dělat.

Kromě toho se cítil unavený a prázdný. Bývalo to i jiné, ale mimořádně nepříznivých dnů v poslední době přibývalo. Jeho dny už

byly sečteny. Těžko si uměl představit, že ještě uvidí Londýn. Jeho život skončí v této pustině.

Ho Chan si povzdychl. Momentálně se nalézal sám v prochladlém baráku. Jeho mladší přátelé sestoupili s Johnem Sinclairem do šachty k Sukovi. V poschodí zůstal pouze Li.

Ten teď přicházel za ním. Nešlo se mu dobře. Zasáhly ho dvě kulky. Jedna se o něho jen otřela, ale druhá zůstala v rameni. Kolem krku měl omotaný hadr a na něm visela bezvládná paže. Obličej mu zbledl a čelo se orosilo. Musel se opřít zády o studenou zeď. • Ho Chan mu pohlédl do tváře. „Je to zlé, příteli.“

„Mnohým se vede hůř,“ odpověděl tiše Li.

„Dovedu tvou odpověď ocenit. Přesto bys měl zajít k doktorovi, aby ti vyoperoval kulku.“

„K doktorovi?“ Zasmál se, „Copak je v této nenávistí naplněné vesnici doktor, který by někoho z nás ošetřil? Existuje vůbec?“

„Potom pojedeme někam jinam.“ Li si otřel zdravou rukou čelo.

„Ano, někam jinam. Ale později. Možná zítra...“ „Slyšel jsi vytí?“

„Nedalo se přeslechnout, Ho Chane. Ta bestie se zase vydala na lov. Potřebuje k tomu měsíc a úplněk.“ „Postavíme se jí!“ „Nejsme na to příliš slabí?“ „Máme pomoc, Ho Chane.“ „Ano, Suko a John Sinclair. Ale oni ji musí nejdříve najít. Je jasné, že se skryje. Těžko bychom se jí dostali na stopu. Ale to nebude nutné. Sama přijde.“ Li užasl. „K nám, Ho Chane?“

„Ano, k nám.“

„Ve Fillingrowu přece žije spousta lidí. Proč by měla vyhledat právě nás?“

„Protože nás nenávidí.“

„Bestie nás nenávidí?“ Li se zasmál. Znělo to neupřímně. „To musí mít nějaký důvod. Nic jsme jí neudělali.“

„No tak, Li. Přemýšlej. V každé bestii je ukrytý člověk. Kdyby to měl být vlk, který se mění při úplňku, musí být předtím člověkem, který se promění v toto zvíře. Znám jednoho, který nás tak nenávidí, že si nepřeje nic jiného než naši smrt.“

„D.C. Redburn.“

„Správně.“

Li úplně zapomněl na bolest v rameni. Rozhovor ho začal zajímat.

„A ty myslíš, že on je tím vlkodlakem. Že se za ním...“

„Ano, je to Redburn. A také vím, že přijde. Možná za minutu, možná za hodinu. Měli bychom se na to připravit. Kde jsou ostatní?“

„Ještě dole v šachtě.“

„Prosím tě, přiveď je sem. Uděláš to?“

„Samozřejmě, Ho Chane, samozřejmě...“

Li se obrátil a opustil místnost.

Ho Chan zůstal sám se svými myšlenkami, představami a sny.

Co Li netušil, bylo, že ho záměrně poslal pryč. Ho Chan vycházel z toho, že bestie se potuluje někde v jeho blízkosti. Dokonce už v domě. Proto chtěl dát Liovi šanci na přežití.

A tak čekal.

Uběhla minuta, potom druhá.

Starý Ho Chan seděl nepohnutě na svém místě. V této poloze připomínal kamennou sochu. Ani nemrkl. Úplně se ponořil do sebe a přemýšlel o věci, která by mu za normálních okolností nepřipadla na mysl.

Myslel na smrt...

Té se starý muž nebál, ale polekalo ho něco jiného.

Bylo to jakési vnitřní varování. Všemi smysly cítil, že něco cizího vstoupilo do domu. Přišlo to zvenku a přinášelo to do domu podivný

chlad.

Ho Chan pohlédl ke dveřím.

Byly otevřené a zely ve zdi jako temný obdélník. Světlo se jen obtížně prodíralo až k nim. Osvětlení na chodbě bylo příliš daleko.

Blížil se.

Pohyboval se nehlučně. Už byl v chodbě. Obrovský stín, jehož

lebka se téměř dotýkala stropu.

V této místnosti čekala jeho oběť...

Přes jeho nenávistí stažený obličej proběhlo trhnutí. Tlama se otvírala a zavírala. Bílé tesáky se odrážely od tmavé srsti.

Z obličeje svítily oči jako dva úplňky.

A najednou byl tady!

Ho Chan ani teď nezamrkal, když uviděl postavu stojící ve dveřích. Vyplnila obdélník dveří. Zdálo se, že má přes sebe přehozený kožený plášť.

Ale ten D. C. Redburn před svou proměnou odložil. Narostla mu

srst.

Zíral upřeně studenýma prázdnýma očima do místnosti a na svou oběť.

Ho Chan věděl, že proti němu stojí smrt. Nebyl to ani kostlivec s kosou ani nějaké přesýpací hodiny, ale postava vlkodlaka.

Ho Chan na něho promluvil.

„Pojď blíž ke mně,“ řekl. „Cekal jsem tě.“

Bestie nemohla mluvit. Avšak dobře rozuměla a dala to najevo syčivým prskáním. Potom vstoupila do pokoje. Při chůzi pohybovala rameny a doslova se valila dovnitř. S otevřenou tlamou se rozhlížela kolem sebe.

Přitom se zablýskal její nebezpečný chrup. Jedním kousnutím mohla zabít. Stejně jako úderem tlapy.

Ho Chan se ani nepohnul. Ani v okamžiku, kdy se k němu vlkodlak ze strany blížil a zíral do plamenů svíček. Vlkodlak natáhl tlapu a vyrval ze svícnu jednu svíčku. Rozmáčkl ji a její zbytky přitom padaly na podlahu.

Zaprskal a náhle podrazil stoličku, na které Ho Chan seděl. Stařec ztratil rovnováhu. Jeho hubené tělo se překotilo na stranu. Nad ním stála široce rozkročená bestie.

Potom se ho chopila.

Zvedla starého Číňana do výšky. Ho Chan uviděl těsně před svým obličejem rozšklebenou grimasu a očekával, že teď bude následovat smrt. Ale nestalo. Vlkodlak si ho přehodil přes rameno jako drahocennou kořist.

Otočil se a zůstal na okamžik stát. Slyšel blížící se kroky a hlasy.

Přicházeli ostatní.

Nebál se jich. Stejně je uloví. Později a jednoho po druhém.

Teď měl jejich vůdce. S Ho Chanem na rameni opustil barák stejně tiše, jako když do něho vstoupil...

Když jsme se Sukem dorazili k Číňanům, byli jsme u konce s dechem. Od úst nám odletovaly obláčky páry. Vyhledali jsme největší místnost a tam jsme našli vyděšené utečence. Byli bezradní a nevěděli, co mají dělat.

„Kde je Ho Chan?“ zeptal jsem se.

„Pryč!“ odpověděl Li a sklopil hlavu. „Není tady. Před několika minutami jsem s ním hovořil. Poslal mě, abych přivedl ostatní.“

„Proč?“

Podíval se na mě. „Čekali jsme na bestii.“

„Na vlkodlaka.“

„Ano. A kdyby sem přišel, bojovali bychom s ním. Proto jsem měl varovat své přátele.“

Byl to Suko, který vyslovil, co jsme všichni věděli: „Určitě byl tady.“ „A Ho Chan?“ vykřikl někdo. Suko pokrčil rameny. „Unesl ho. Bestie ho odnesla s sebou. Jinak si to nedovedu vysvětlit.

Promiňte.“

Muži na něho mlčky hleděli, jako by jim vyprávěl bůhvíjakou lež.

„To nemůže být pravda. Museli bychom něco zaslechnout.“

„I vlkodlaci se umějí chovat tiše, když je třeba,“ řekl Suko. „To není v této chvíli důležité. Musíme zjistit, kam ho ta bestie odnesla.“

Jeho slova nepadla na úrodnou půdu.

Nikdo neznal řešení. Všichni jenom bezmocně krčili rameny.

„Jsme tady sice delší dobu,“ řekl tiše Li, „ale neznáme tuhle vesnici. Určitě je zde spousta úkrytů.“ Dal jsem mu za pravdu. Suko hleděl ke dveřím, jako by tam viděl klíč celé záhady. „Možná zamířil domů.“ „Do hostince?“ „Tak nějak.“

„Ne.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Určitě ne. Redburn ví, že jsme mu v patách. Jistě nepůjde tam, kde bychom to předpokládali. Ne, potřebuje klid, aby mohl dokončit své krvavé dílo.“ „Tak řekni to místo,“ dorážel na mě Suko.

„Já to také nevím.“ „Vytvoříme pátrací skupinu, která prohledá vesnici?“

„To by nebylo špatné.“ Ale pohybem ruky jsem to odmítl.

„Napadá mě ještě něco jiného. Když vyjdeme z toho, že Redburn jako vlkodlak chce zničit všechny Číňany, tak se potom musí nebo bude zdržovat v jejich blízkosti. Pokud správně uvažuji, tak nemůže být daleko. Je to tak správně?“

Suko uvažoval stejně. Podíval se na Lia, který zvedl zdravou paži.

„A co studna?“

Ten nápad přišel jako blesk z čistého nebe.

„Jak to?“

Některý z utečenců položil otázku a dostal na ni odpověď.

„Je to prosté. Ve studni jsme viděli mrtvoly. Je to něco jako hrob.

A je tam dostatek místa. Proto bych si uměl představit, že bestie dopraví Ho Chana právě tam. Možná ještě neví o smrti svého pomocníka...“

„To je ono!“ vykřikl Suko. „Vyrazíme ke studni!“

„Ale ne z jedné strany.“

Suko pochopil.

„Běžím ke studni.“

„A já to vezmu štolou.“

Číňané jenom užasle přihlíželi, jak rychle jsme začali jednat...

Bestie běžela se svou kořistí ztichlou vesnicí v mrazivé noci.

Věděla přesně, jak se pohybovat. Především se vyhýbala osvětleným místům, kam dopadalo světlo z oken.

Cesta byla volná. Bestie ji dobře znala. Velmi často ji používala, a to dvěma směry.

Teď zbývala pouze studna! Našla si ji už dřív jako hrob pro Číňany. Uvnitř by zůstali navěky ukryti před lidskými zraky.

Tři z nich už tam leželi, čtvrtý je bude následovat.

Ho Chan nebyl ani mrtvý, ani v bezvědomí. Jenom si připadal jako ochrnutý. Vůle k odporu v něm vyhasla. Ležel na rameni vlkodlaka bez toho, aniž by se mohl pohnout. Při každém kroku se kolébal. V hlavě mu bušilo. K tomu ten příšerný zvířecí zápach, na který nebyl zvyklý.

Přestože cesta byla krátká, mráz štípal až na kost. Cítil, jak se zakusuje do nohou, rukou i zad.

V jedné chvíli projel po ulici vůz. Bestie se obrovským skokem přenesla do jedné z předzahrádek, kde se schovala a čekala, až vůz přejede. Potom se hnala dál.

Ještě jednou museli přeběhnout přes náměstíčko uprostřed vesnice. Místo, kde nenašel úkryt. Proto vlkodlak spěchal, aby byl co nejdřív pod stromy. Odsud byl výhled na jeho dům i na studnu.

Znal trik, kterým se studna otevírala. Těsně u jejího okraje zastavil. Hleděl dolů, ale nemohl nic rozeznat. Svou oběť složil na kamennou obrubu studny. Nebyla ještě úplná tma, ale studna byla příliš hluboká. Dole na dně svítily obě pochodně. V průvanu, který

nastal při otevření, se jejich plamínky roztančily na stěnách.

Bestie zůstala sama. Její pomocník už nebyl mezi živými.

Postarala se o to, aby jeho život vyhasl. Už ho nepotřebovala.

Teď bylo potřeba vykonat příšernou pomstu. Lano stále viselo na háku. Odolalo ohromné váze. Bestie znovu vyzkoušela lano a byla spokojená. Znovu si přehodila hubené tělo starého Číňana přes rameno.

Poté začala sestupovat.

Jinému člověku by takový sestup dělal potíže. Bestii to nevadilo.

Byla obratná a jistá. Navíc měla dostatek síly, aby se mohla držet lana jen jednou prackou a spouštět se dolů.

Obratně a jen s lehkými výkyvy bez toho, aby pustila starého Číňana, se přibližovala ke dnu staré studny. Oheň také tančil. Náraz větru nebyl dost silný, aby pochodně rozfoukal.

Část cesty na laně nechala bestie volně klouzat lano v pracce, aniž

by si přitom spálila kůži.

Ještě poslední skok a bestie přistála se svou obětí těsně vedle kamene, který zabil jejího pomocníka. Nechala Ho Chana sklouznout z ramene. Padl na záda. Oči měl přitom otevřené a hleděl do strašného obličeje. Byla to maska hrůzy, jejíž obraz bude nosit v sobě až do úplného konce.

Vlkodlak nedýchal, jenom supěl. Z jeho dokořán otevřené tlamy vycházel teplý a zároveň smrdutý dech, který nad tělem starého Číňana vytvořil neprodyšný, neviditelný poklop.

Vlkodlak se sklonil níž. Jeho pracky přejížděly po postavě, uchopily ji pod pažemi a zvedly do výše.

„Proč?“ zašeptal Ho Chan. „Proč mě chceš zabít?“

Redburn určitě znal odpověď, ale nemohl ji vyslovit.

Místo toho chtěl muže roztrhat, aby to měl už konečně za sebou, ale něco mu v tom bránilo.

Jako vlkodlak měl výrazný instinkt, který ho varoval před nebezpečím. Ono existovalo.

Ustoupil o krok, až se zády dotkl kamene, pod kterým ležel blonďatý zabiják. Jeho postava se přitom dostala do svitu pochodní, který zalil jeho postavu jakoby tenkou vrstvou krve.

V jeho očích se studeně a žlutě zablýsklo. Do toho se mísila červeň plamenů.

Kde číhalo nebezpečí? Ho Chan se napřímil. Vlkodlak to zpozoroval, nohou ho uhodil do hrudi a srazil zpátky na dno.

Stařík neznamenal pro bestii žádné nebezpečí. Muselo číhat někde jinde. Do studny se dalo vstoupit ještě jedním vchodem, který se nacházel za jejími zády.

Vlkodlak se pomalu otočil na místě a zaryl tlapy do měkké půdy.

I netvoři se mohou zděsit. K tomu posloužil D. C. Redburn jako nejlepší příklad.

Ze štoly se cosi vysunulo ven. Velmi pomalu a neslyšně... Byla to pěst. Z ní trčela věc, která byla pro bestii znamením smrti. Svěcený

stříbrný kříž!

A ten vykukoval z mé dlaně! Panebože, hrozně jsem spěchal, ale neukvapoval jsem se, když jsem zjistil, že Ho Chan žije. Zůstal jsem stát zády pevně opřený o stěnu Štoly. Zmizel jsem v jejím stínu. Ale můj kříž nezmizel. Vlkodlak a stříbrný kříž. Za normálních okolností by to byla jeho smrt. Zdálo se, že i proměněný Redburn ví, co to pro něho znamená.

Náhle dostal strach.

Pomaloučku se stahoval zpět. První krok, potom druhý. Pátral po nějakém úkrytu, ale nic nenašel. Kámen byl příliš malý. Kromě toho na něho působila aura kříže. Přikrčil se a ohnutou rukou si chránil obličej, aby se nemusel dívat na kříž. V té chvíli mi připomněl zvoníka od Matky Boží v Paříži, kterého vynikajícím způsobem zahrál Antony Quinn.

Neviděl jsem důvod dál se zdržovat na stejném místě. Vylezl jsem ze štoly a dotkl jsem se nohou dna této příšerné studny.

„Redburne,“ řekl jsem tvrdě, „už se odsud nedostaneš. Je...“

Z jeho tlamy se vydralo zavytí. Přikrčil se ještě víc. Nebránil se a nechal mě jít. Abych ho s konečnou platností dostal, musel jsem obejít kámen.

Ale on Číhal.

Jeho strach byl patrný. Ovšem jen zčásti. Na druhé straně se pokusil o trik, aby mi unikl.

Náhle vyskočil.

Dříve než jsem obešel kámen a mrtvého zabijáka, podařilo se mu zachytit se lana a šplhat nahoru. Chtěl zmizet stejnou cestou, jakou se sem dostal. Ale něco se změnilo. Suko číhal u okraje studny. Musel vidět, co se dole děje, protože tmou proletěl paprsek jeho svítilny.

„No, tak pojď už!“ vykřikl do šachty. „Cekám na tebe, Redburne!“

Jeho hlas musel bestii připadat jako troubení k poslednímu soudu.

Zůstala viset kousek nade mnou, jako by přirostla k lanu. Redburn se podíval pod sebe. Tam jsem stál já a ve zvednuté ruce jsem svíral kříž.

Viděl jsem, jak se jeho morda zkřivila vztekem. Otevřel tlamu i oči dokořán a pokusil se o poslední trik. Pustil se lana. Padal dolů

jako beranidlo. Určitě by mě zarazil do země, kdybych nepočítal s jeho lstivostí.

Jenom jsem uskočil stranou a přihlížel jsem, jak bestie narazila na kámen a od něho se odrazila na stranu. Naštěstí těžké tělo nedopadlo na ležícího Ho Chana, nýbrž vedle něho. Začal jsem jednat, dřív než

mohl opět vyskočit na nohy. Můj kříž ho zasáhl. Hodil jsem ho obloukem na jeho chlupaté tělo.

Vlkodlak ze sebe vydal ukrutný řev. Válel se po podlaze. Z jeho těla vyrazil kouř a plameny, které ho pomalu spalovaly.

Kříž zůstal nepoškozený. Vzal jsem si ho k sobě, jakmile plamínky pohasly.

Před mýma nohama ležela scvrklá, spálená černá postava, která byla jednou člověkem, a podruhé vlkodlakem. Ale teď už definitivně vydechl naposledy.

„Johne, je všechno v pořádku?“ zaznělo shora.

„V pořádku, Suko. Čekám na tebe v baráku.“

„Hned tam budu.“

Já jsem se ještě musel postarat o Ho Chana, který nemohl pochopit, že ještě žije, a hleděl na mne udiveně jako malé dítě.

„Prosím,“ řekl jsem a pomohl jsem mu vstát. „Dokázali jsme to.

Vlkodlak už nežije. Ale vy žijete.“

Zhluboka si oddychl, „Ano,“ řekl tiše. „Teď tomu také věřím, pane Sinclaire...“

Suko musel uhánět jako mistr světa, protože mi přicházel po schodech naproti. Viděl, že Ho Chan žije a pomohl mi s ním nahoru.

V chodbě čekali ostatní utečenci. Nic neříkali, ale jejich oči zářily štěstím. Měl bych jim nyní vyčítat, že se na nás dopustili zbytečného příkoří?

Ne, to jsem nemohl a také můj přítel by to nepřenesl přes srdce.

Radovali jsme se společně s nimi.

Ho Chana dovedli do jeho pokoje, zatímco Suko se vydal hledat lékaře, který by se postaral o Liovu ránu. Kdosi přinesl čaj.

Byl horký a hořký, ale přesně to jsme v této chvíli potřebovali nejvíc. Napětí posledních hodin postupně opadávalo.

„Doufám,“ řekl jsem, „že obyvatelé vesnice se k vám budou chovat přátelsky a zjistí, že utečenci jsou také lidé. Nikdo s vámi nesmí jednat jako s osobami druhé kategorie. Ale i vy jim musíte vyjít vstříc. Určitě to umožní vzájemné soužití. Přece to nemůže být tak těžké.“

„To nezáleží jen na nás,“ slíbil Li. „V každém případě bychom vám chtěli poděkovat.“

„Zapomeňte na to. Konali jsme jen svou povinnost. Suko i já vám nic nezazlíváme. Ale něco takového už se nesmí opakovat.“

Což všichni slavnostně slíbili.

Opustil jsem místnost se šálkem v ruce. Předtím jsem si ovšem nalil další dávku čaje.

V obdélníku dveří jsem se zastavil. Koukal jsem na úplněk a myslel jsem na to, že ve Fillingrowu už nežije nikdo, komu by jeho paprsky mohly být nebezpečné.

Jedině náměsíčníkům...

KONEC