NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 16

Jason Dark

1997

- 2 -

Slibovaného překvapení se zatím nedočkal. To se však rychle změnilo.

Najednou byl tady.

Zelený pekelník s krvavě červenýma očima a špičatými ušními boltci vyskočil před ním do výšky. Zaúpěl a vyvalil na něho oči. Když se Yakup pohnul dopředu, ucítil lehký

dotyk. Ďáblík zmizel tak rychle, jak se objevil.

Zůstal po něm jen výsměšný řehot.

Po dalším kroku se před plavovlasým Turkem rozsvítilo modré světlo. Nevyzařovalo jako ostré šípy, spíše to byl obláček. Zdálo se, jako by se skládal z nesčetných rukou, které mu kynuly a zvaly ho k sobě.

Běžel vstříc obláčku. Pravým bokem se třel o zábradlí, kterého se mohli pevně přidržovat bázlivější návštěvníci.

Yakup to neudělal. Pokračoval v cestě - a potom se zřítil do neznáma.

Nepočítal s tím, že by se pod ním otevřela podlaha.

Yakup obdařený téměř nadlidskými reflexy se vrhl kupředu, zašátral po opoře, ale hmátl do prázdna.

Nemohl zastavit pád.

Yakup padal do hlubiny pod sebou. Řítil se dolů jako kámen. Stočil se do klubíčka v poslední naději, že zbrzdí pád. Najednou pod sebou ucítil síť.

Vymrštila ho vzhůru. Padal zpět a otáčel se tak, aby dopadl na kolena. Vtom následoval útok.

Neměl sebemenší tušení, kolik rukou po něm sáhlo.

Vyřítily se na něho z temnoty. Cítil je všude. Zatlačily ho zpět. Ležely na něm jako husté pletivo. Jen ztěžka dýchal.

Yakup se napřímil. Chtěl se vysvobodit z jejich sevření, ale byly silnější.

Nedaly mu sebemenší jiskřičku naděje.

- 3 -

O chvilku později Yakup Yalcinkaya zmizel, jako by předtím ani neexistoval...

Ali, mladík z Maroka a úplný sirotek, který žil od jisté doby spolu s Yakupem a ostatními stejně smýšlejícími v jednom klášteře blízko San Franciska, už to déle nevydržel v hornaté pustině. Tak dlouho přemlouval Yakupa, až ho vzal s sebou do Friska, kde ve světoznámé čínské čtvrti navštívili neobvyklý jarmark.

Žádné posvícení v tradičním pojetí jako je znají v Evropě nebo z amerických zábavních parků. Tady to bylo něco jiného. Bylo v tom více fantazie, neotřelosti a jistým způsobem i senzačnosti.

Tady se žádný kolotoč ani stánek nepodobal druhým.

Ale ti, kdo ho připravovali, si dali záležet. Prodávali zde věci z cizí kultury, předváděli její hry. Byly tu tajemné boudy, kde se návštěvník ocital v říši pohádkového a často i nebezpečného světa.

Tohle všechno Aliho přirozeně přitahovalo, zatímco Yakup se k podobným atrakcím stavěl dost odmítavě.

Ali se nevzdával a tak dlouho žadonil, dokud si nekoupili vstupenky do tunelu hrůzy.

Byla to na první pohled normální, černě natřená bouda.

Mohla by se také označit jako předchůdce strašidelné dráhy. Kdo chtěl dovnitř, musel si koupit vstupenku.

Yakup zaplatil a chtěl společně s Alim vstoupit do tunelu, ale vyzáblá Číňanka v pokladně jenom zavrtěla

- 4 -

hlavou. „Jeden za druhým a jenom na určitou vzdálenost."

„Tak běž napřed," řekl Ali.

Urostlý Turek se širokými rameny a úzkým pasem zmizel za zlatě natřenými dveřmi, které za ním zaklaply.

„Jak dlouho musím čekat?" zeptal se Ali.

Číňan, který stál u vchodu, se hlasitě zasmál. Jeho obličej se přitom scvrknul do nesčetných vrásek.

„Trpělivost je největší ctností člověka," poučoval Aliho.

„Musíš být trpělivý a čekat. Jen tak dosáhneš svého cíle, mladý muži."

„I zde?"

„Ovšem."

Ali pokrčil rameny. V posledních dvou letech hodně zesílil. Rád sportoval a díky sportu získal atletickou postavu. Na hlavě se mu kroutily husté kudrnaté vlasy tuhé jako dráty. Byl z něho velmi pohledný mladík. Ve snědém obličeji v této chvíli nepokojně mrkaly hnědé, laskavé oči.

Ali netrpělivě čekal, až bude moci vstoupit do tunelu hrůzy a následovat svého přítele Yakupa.

„Už můžu?"

Pozlátkový Číňan souhlasně přikývl. „Ano, mladý

příteli, můžeš vstoupit do tunelu hrůzy."

„Musím se bát?"

„Každý se bojí. Ale v tunelu je to něco jiného než

strach, který pociťuješ ve svém nitru."

„Ach tak."

Ali sice nepochopil význam posledních vět, ale byl nakonec rád, že nemusí déle čekat, a rozrazil dveře.

Otevřely se do tmy, do které musel vkročit také Ali, jestliže chtěl projít tunelem hrůzy.

Už po prvních krocích se rozzlobil, protože vůbec nic

- 5 -

neviděl. Vstoupil do tmy, která ho lapila do sítě svých neviditelných chapadel. Hledal nějakou oporu, podle které by se orientoval. Na pravé straně nahmatal zábradlí.

To ho uklidnilo.

Neslyšel ani Yakupa, ani toho, kdo vstoupil za ním. Ali byl v tunelu úplně sám.

Obklopovala ho nejen tma, ale i skličující ticho, které mohlo přivodit pocit osamělosti i strachu. Alimu se hlasitě rozbušilo srdce.

Starý Číňan nelhal. Ali opatrně postupoval dál. Byl v tunelu hrůzy a musel počítat s překvapeními, která ho ještě potkají.

Před ním vyskočil nějaký ďáblík. Zelený obličej, krvavé červené oči a odstávající uši. A potom řehot, když malý

papírový čert opět zmizel.

Ali zůstal sám.

Rychle překonal první leknutí. Nepatřil přece k lidem, kteří by se hned tak něčeho zalekli. Tlukot srdce se postupně uklidňoval, tak jak si chlapec začal zvykat na své okolí.

Pokračoval v cestě.

Tunel musel být dobře uzavřený, protože nebylo cítit sebemenší závan vzduchu.

Suchý vzduch páchl po olejových barvách a jakýchsi bylinách a koření, které Ali vůbec neznal. Nacházel směr pouze podle zábradlí, kterého se mohl přidržovat. Netušil, že Yakup se krátce před ním zřítil do hlubiny. V jeho případě past nefungovala. A proto Ali kráčel dál, jako by se nic nestalo.

Zato uviděl modré, do obláčku tvarované světlo. Nové zjevení nebylo tak příšerně pomalované jako satanášova

- 6 -

hlava. Na diváka působilo spíše přitažlivé a svůdně.

Ali se pustil k němu. Podlaha, po které se pohyboval, se trochu změnila. Byla měkká. Pod jeho podrážkami se ozývalo tiché skřípění, které se jako jemná ozvěna neslo tichem tunelu.

Hmátl opět po zábradlí, ale jeho ruka sáhla do prázdna.

Jediná opora zmizela.

Ale světlo zůstávalo.

Ali se zastavil. Soustředil pozornost na modravý

obláček, který se neustále pohyboval a měnil svůj tvar.

Zdálo se, že se skládá z nesčetných částeček, které se vzájemně prolínají.

Ještě si netroufal přiblížit se k němu. Připomínalo mu to ostrůvek, který však nebyl obklopený vodou, ale neproniknutelnou tmou.

Potom zaslechl tiché zapraskání. Nemohl zjistit, kterým směrem se ozývá, ale každopádně ihned ucítil jeho následky.

Podlaha pod nohama mu ujížděla. Velmi pomalu, ale s trhnutím, které Aliho málem porazilo. Rychle nabyl ztracenou rovnováhu a předklonil se mírné dopředu.

Téměř současně pochopil, že se nachází na nějakém dopravníku, který ho nese dál do temnoty. Stále více se blížil k modrému světlu.

Ani se nemohl přesvědčit, jak široký je pás dopravníku.

Zato se ho zmocnil pocit, že se pohybuje i jeho okolí.

Takový putující ostrov.

Zatím se ho nezmocnil strach, který uváděla reklama u vchodu. Spíše to bylo napětí, očekávání příštích událostí.

Motor poháněl dopravník stejnoměrně, bez trhání a přivážel Aliho k oblaku modravého světla.

- 7 -

Tma jako by ještě víc zhoustla. Ali se však nenechal přivést do úzkých. Roztáhl ruce a vzepřel se, jak jen to bylo možné.

Nikde nenarazil na odpor.

Obláček se zvětšoval, čím více se k němu blížil. Po stranách se třepil a vyzařoval něco, čeho se Ali obával.

Měla snad reklama pravdu? Skutečně se nachází v tunelu hrůzy?

Dotkl se prvních výběžků oblaku. Zděsil se. Byl to chladný závan, který sklouzl po jeho obličeji. Oblak si ho ohmatal a očichal. Ali ztěžka vydechl.

Jeho srdce tlouklo jako splašený kůň v těsné kleci hrudníku.

Dokonce se mu udělalo mdlo od žaludku, který strach sevřel pevně do svých otěží. Tady existovalo jediné východisko.

Musel prchnout!

K tomu však nedošlo. Ačkoliv se pokusil seskočit z dopravníku, nebylo to možné. Kromě toho už neujížděl dopředu, ale pohyboval se v kruhu, ze kterého nebylo úniku.

Oblak ho docela pohltil...

Ali otevřel ústa a koukal, že se zeširoka rozkročil, aby ho odstředivá síla nepřitiskla k zemi.

Ali zůstal na nohou. Bohužel i v obláčku, který nyní zakrýval jeho výhled a dokonce začal ovlivňovat i jeho myšlenky. Cítil ho jako kámen, který tlačil na jeho mozek.

Zlé a současně triumfující myšlenky. Tiché myšlenky, které se však postupně zesilovaly. Kdosi k němu promlouval!

A také se mu zjevil!

- 8 -

Vystoupil z modravého světla. Černá postava s hrncovitým kloboukem nad širokým čelem. V nažloutlém obličeji svítily zvlášť nápadně oči. Bylo v nich cosi strnulého a hrozivého. Alimu připadalo, že na něj kouká jeho kat.

Obličej vystupoval z oblaku stále zřetelněji, zatímco tělo se poznenáhlu rozplývalo v modravé mlze.

„Polekal ses, co?"

„Ano," vyjekl Ali.

„Víš, kdo jsem?"

„Ne."

„Já jsem pan Todd. Říkají mi taky Smrťák, rozumíš? Já jsem Smrťák..."

Mladík zíral na postavu před sebou. Nevěděl, kam ji zařadit. Stále více se o něho pokoušela závrať, protože se v této chvíli pohyboval jako v kruhu.

„Smrťák Todd! Dobře si mě prohlédni, příteli. Ovládám lidi. Mohu je proměňovat. Zelená lidská monstra, která se rozejdou, rozletí do všech koutů světa, aby rozsévala hrůzu a děs. Já, pan Todd..." Připojil nenávistný smích, který zněl jako burácení pekla.

Potom odletěl.

Mezi Alim a jím se zatáhla hustá opona utkaná z modravé světélkující mlhy.

Postava se ještě jednou nenávistně zachechtala a potom zmizela stejně nehlučně, jako se objevila.

Ali byl úplné vyvedený z míry. Otočil se znovu na místě a poté se posunoval dál.

Dostal se už z dosahu modrého obláčkovitého světla.

Tunel hrůzy znovu dělal čest svému jménu a spolkl mladíka jako obrovská tlama.

- 9 -

Obklopila ho neproniknutelná tma. O něco později se jakoby

z

prázdnoty

vynořily

prapodivné

obrazy.

Hologramy, trojrozměrné scenérie, které poletovaly v prostoru a nabízely apokalypsu násilí a smrti. Strašidelná monstra, příšerní mutanti, kterými divák proklouzl, aniž by cítil jakýkoliv odpor.

Ali se náhle zastavil a překotil se dopředu. Dalo mu velkou námahu udržet rovnováhu. Popoběhl několika váhavými kroky a opět stál pevně na nohou. Aby se konečně dostal k východu, musel ještě projít velkou rourou, která se postupně osvětlovala. Při každém kroku se rozsvítilo další světlo. Jejich žlutozelený svit dostatečně ozařoval cestu z tunelu.

Cestu ke dveřím, které se daly otevřít pouze zevnitř. Na nich byla jasnými barvami namalovaná rozšklebená grimasa - ta se rozletěla na dvě poloviny, když Ali do dveří strčil.

Zmocnil se ho svěží zimní vzduch. Odfoukl mlhu, která se úporně obtáčela kolem jeho hlavy. Zhluboka se nadechl, podlezl závoru a pustil se po dřevěném schodišti dolů, aby se dostal na cestu mezi různými atrakcemi.

Tam zůstal stát. Nechápavě vrtěl hlavou a přitom se ohlédl zpět. Nacházel se za tunelem hrůzy. Všechny budovy byly stlučeny z hrubých, neohoblovaných prken.

Nedaleko odsud zaslechl melodii flašinetu. Hrál starou píseň, která mu připadala známá. Ali však nemohl přijít na to, kde ji už slyšel.

V této chvíli myslel jen na jedinou věc: Kde se nachází Yakup Yalcinkaya?

Ali se rozhlédl. Domluvili se, že se setkají u východu z tunelu hrůzy. Po Yakupovi však nebylo ani památky.

- 10 -

Mladík se tomu divil. Yakup neměl ve zvyku nechávat na sebe dlouho čekat. Na tureckého mistra asijských bojových umění bylo možno plně se spolehnout. Jestli nečekal na domluveném místě, tak se mu něco muselo přihodit.

Ali si připomněl jízdu tunelem hrůzy. Vlastně téměř

všechno zapomněl. Až na jednu věc. Nebezpečné namodralé světlo, do kterého se vezl na nějakém dopravníku.

Tam se to také stalo!

Zjevila se nějaká postava. Číňan s hučkou na holé lebce.

Podobný katu, který se sám nazýval Smrťákem.

Byla to legrace? Chtěl ho ten člověk jenom vylekat nebo se za tím skrývalo něco jiného?

Ali sice neznal odpověď, ale šestým smyslem vycítil, že se Yakupovi něco stalo.

Jeho pohled zamířil nahoru. Nad Friskem ležela šedivá zimní obloha. Po sněhových vločkách ani památky. Sníh ležel na vrcholcích hor. Na jednom z nich se nacházel i klášter. Teď vyhlížel jako bábovka posypaná cukrem.

Ve městě se teplota vyšplhala o několik dílků nad nulu.

V poledne byla dokonce ještě o něco výš. Foukal nepříjemný vítr. Přicházel od moře a přinášel s sebou chlad.

Ali si přitáhl šálu ke krku.

V nitru se zachvíval neklidem. Příčinou bylo zmizení jeho přítele Yakupa.

Ali se rozhodl, že počká deset minut. Možná mu bylo špatně nebo si musel odskočit. Mohlo se také stát, že potkal známé.

Dvakrát kolem něho proběhly děti, aby si zkrátily cestu.

- 11 -

Nad rovnými střechami nízkých bud ležel mléčný barevný

svit.

Pocházel

od

nesčetných

barevných

světel

nacházejících se v čínské čtvrti.

Člověk od flašinetu neúnavně vyhrával dál. Nyní ještě hlasitěji, takže Ali bezděčně otočil hlavu stranou a ohlédl se po něm.

Viděl člověka, který se k němu pomalu blížil.

Temná postava, která posunovala bedničku na čtyřech kolečkách a přitom otáčela klikou. Z bedýnky se linuly tóny a rozbíhaly se do úzkých uliček mezi boudami.

Kdesi vyhrávala hudební skříň vánoční píseň. Svátky klidu a radosti už klepaly na dveře.

Ali ji příliš nevnímal. Naslouchal vyhrávání flašinetu a přitom pozoroval hráče.

Ponurý zjev s podivným tvarem hlavy. Ali byl nedůvěřivý.

Tvar hlavy?

Okamžitě si vzpomněl na Smrťáka, který měl nasazený

zvláštní klobouk.

Flašinetář se blížil.

Musel si ho všimnout, protože se zastavil, i když přitom k němu nevzhlédl.

Ali mu vyšel naproti. Jeho tělo se napnulo podivným očekáváním. Čím víc se přibližoval, tím byla postava zřetelnější.

Muž sice zůstal skloněný nad flašinetem, ale na hlavě měl pokrývku podobnou anglickému tvrďáku.

To je on! Tahle myšlenka mu proletěla hlavou jako blesk. To je Smrťák.

Alimu bylo šestnáct. Na svůj věk byl nejen urostlý, silný a mrštný, ale i velmi chytrý.

- 12 -

Od Yakupa nezískal jen siláckou postavu. V klášteře žili lidé, kteří se starali i o jeho duševní rozvoj. Ukládali do jeho podvědomí pravidla, která musel jako ninja dodržovat.

Především to byla tolerance k životu - jedno zda člověka nebo zvířete. A jedno pravidlo stálo nade všemi.

Nikdy neútočit jako první!

Yakup je úzkostlivě dodržoval a podobně i Ali, i když

mu to v tuhle chvíli dělalo opravdu velké potíže.

Zastavil se před flašinetářem. Obě tak rozdílné osoby odděloval jenom flašinet. Ali se zhluboka nadechl a potom oslovil muže před sebou.

„Kdo jsi?"

Nedostal žádnou odpověď. Ten člověk se vůbec nepohnul.

„Řekni své jméno!"

Ani tentokrát ze sebe nevydal flašinetář ani hlásku. To už bylo i na mírumilovného Aliho příliš. Natáhl ruku nad nástrojem a uchopil muže za rameno. Chtěl si ho přitáhnout k sobě. Najednou cítil, jak se jeho prsty sevřely v černém saku.

A nejen v něm. Ali se s údivem přesvědčoval, že pod oděvem se nenachází ani kůže nebo svaly. Dokonce ani kosti.

Spíše guma...

Ustoupil zpět a přitom sundal ruku z ramene té podivné osoby, která se převážila a padla na bedničku flašinetu.

Hlavou udeřila o dřevo a klobouk spadl na zem.

Odkutálel se několik kroků stranou. Ali se o něj nestaral. Jednou rukou zvedl postavu a pevně ji přidržoval.

Nebyl to člověk. K tomu byla ta věc velmi lehká. Ali držel něco jiného.

- 13 -

Smrťák nebyl nic jiného než gumový panák!

V následujících vteřinách stál mladík nehnutě na místě.

V poslední době ho nic tak nepřekvapilo jako právě tohle.

Přes otevřená ústa se hvízdavě dral vzduch z plic, který se před obličejem srážel do malých obláčků.

Gumový panák!

Nemohl to pochopit, a proto si panáka přitáhl k sobě.

Protože hlava byla nepokrytá, rozeznal Ali holou lebku.

Obličej zkřivil ohavný úšklebek. Nos byl podivně zkroucený a oči doslova plavaly v gumovém materiálu.

Ne, takhle nemůže vypadat žádný člověk. Ale loutka vypadala přesně jako Smrtihlav, kterého potkal v tunelu hrůzy. Ten se ovšem zdál být až příliš živý. To, co nyní svíral v ruce, byl jen kus obyčejné umělé hmoty, ale žádné živé stvoření.

Co se tady odehrálo?

Ali nad tím usilovně přemýšlel, ale jeho myšlenky se stále rozbíhaly na všechny strany.

Bylo jisté, že jeho život byl v nebezpečí a také skutečnost, že jeho přítel Yakup zmizel. Ali byl přesvědčený, že Yakup a zjevení Smrťáka mají něco společného.

V tunelu Ali necítil strach, který mu slibovala reklama.

Ten se dostavil až teď. Najednou si připadal hrozně osamělý. Věděl, že se Yakupovi něco stalo. Unesli ho. Ti, kteří to dokázali, museli mít velkou sílu. Zmocnit se

- 14 -

Yakupa nebylo vůbec jednoduché.

Ale to nebyla jediná možnost, která se Alimu honila hlavou. Na tu druhou nechtěl ani pomyslet. Nemohl ji však vypudit z hlavy.

Možná ho zabila postava, která si říkala Smrťák.

Chlapci naskočila husí kůže. Sevřelo se mu hrdlo. Ale vzpomněl si na svou spartánskou výchovu, která mu přikazovala, aby potlačil všechny pocity.

Ali byl dobrým žákem a brzy se opět ovládl. Kdyby se jemu přihodilo něco podobného, Yakup by neváhal a okamžitě by mu šel na pomoc.

Na tohle myslel Ali a došel k závěru, že musí Yakupovi pomoci. Přinejmenším se chtěl pokusit najít ho.

Ali prohledával tržiště. Ptal se návštěvníků i majitelů

zábavních stánků. Všichni na něho tupě zírali a mlčky krčili rameny. Neobjevil ani tu nejmenší stopu.

Číňan v pokladně, kterého se podruhé ptal, mu neodpověděl. Jenom se smál. Nakonec prohlásil, že tunel hrůzy si už vyžádal mnoho obětí.

„Ale ne mého přítele," vykřikl Ali.

„Běž a hledej ho..."

„Ano, půjdu," řekl Ali nápadně tichým hlasem, „ale vrátím se zpátky..."

„V tunelu hrůzy, mladý příteli?" Číňan se předklonil a roztáhl ústa v širokém úšklebku.

„I tam," zašeptal Ali. „Najdu svého přítele."

Číňan se zmuchlaným obličejem přikývl. „Trpělivost, mladý příteli. Jenom trpělivost."

Ali se otočil. Nechtěl nic slyšet. Tenhle člověk si z něho dělal blázny. Ubíhal pryč a neviděl studený úsměv, který

ho provázel.

- 15 -

Ali se ještě jednou vrátil k zadnímu východu. Mezitím se zešeřilo. Výbojková světla a pestré lampióny zářily stále jasněji. To se mu hodilo. Jejich svit prorážel výpary z nesčetných čínských specialit, které měly být božskou krmí pro hladové návštěvníky.

Ali, který si oblíbil tato jídla, necítil hlad. Strach o přítele mu sevřel žaludek, že by jím neprotáhl ani slámku.

Flašinet stál pořád na stejném místě. Bez svého pána vypadal poněkud opuštěně.

Ali se zastavil vedle něho a hleděl až na konec uličky, kde

zahlédl

část

vánočního

stromku

ověšeného

elektrickými svíčkami. Světlo, které viděl docela jasně, se náhle ztratilo v závoji, který jakoby někdo přes něj přehodil.

Namodralá mlha, ve které stála postava.

Mister Todd!

Vypadal stejně jako v tunelu, na hlavě měl posazený

stejný klobouk, který teď smekl a kynul jím Alimu na pozdrav.

Potom se zasmál - a zmizel!

Mladík se chtěl k němu rozběhnout. Po dvou krocích se zastavil a přetřel si rukou oči. Když znovu prohlédl, viděl znovu jen vánoční stromek.

Mezi jeho větvičkami se protahovaly poslední cáry mlhy.

Vrátil se zpět a porazil flašinet, který vydal několik skučivých tónů a padl na zem.

Ali se o něho dál nestaral. Pádil pryč a přitom prožíval pocit, který se u něho v tunelu neprojevil.

Strach!

- 16 -

Ve Státech bylo krátce před Vánocemi!

Kdo by si to pomyslel? Já rozhodně ne a Suko taky, ale přesto jsme se rozhodli sednout do letadla a vyrazit za Velkou louži. Aliho prosbu jsme prostě nemohli přeslechnout.

Mládenec nám zavolal a podělil se s námi o svůj problém. Ještě teď mi zněl v uších jeho zoufalý naléhavý

hlas. Ten nás také vyburcoval k činu. A pochopitelně i zmizení našeho přítele Yakupa Yalcinkayi.

Patřil k lidem, kteří se vymykali běžným měřítkům.

Nejen svojí postavou. Vlastnil také zbraně, které patřily spíše do říše pohádek nebo fantazie.

Například korunu ninjů, kterou směl nosit pouze on.

Když si ji nasadil, stal se neviditelným.

Nebo rukavice s dračími motivy, které svému nositeli dávaly ještě větší sílu a kromě toho léčily i rány. Přesto tady byl někdo silnější než on, kdo unesl našeho přítele Yakupa a držel ho několik dní v zajetí.

Není divu, že Ali byl zoufalý. Počítal dokonce s tím, že někde objeví Yakupovo tělo. Ale tak daleko jsme to nechtěli domyslet. Nejdříve jsme si museli prohlédnout místo činu, kterým bylo Frisko.

Měli jsme za sebou proklatě dlouhý let a oba jsme potřebovali načerpat nové síly. Spánek nás však neosvěžil tak, jak jsme si představovali. Kromě toho jsme museli bojovat i se změnou času. Stewardka, Japonka, štíhlá jako proutek, nás velmi jemně probudila. Sdělila nám, že za

- 17 -

dvacet minut přistáváme.

Vyhlédl jsem z okénka. Přilétali jsme do probouzejícího se rána. To nebylo špatné, protože před námi byl celý den.

Kdo se chtěl ještě nasnídat, musel si pospíšit. Dopřál jsem si sendvič. Se sýrem a okurkou. K tomu jsem upíjel kávu. Suko si vzal čaj.

Pod námi se vypínal horský masiv. Boening pomalu klouzal nad jeho posledními výběžky.

Ali slíbil, že si nás vyzvedne. Nepřijde sám. Na FBI rovněž dostali zprávu. Určitě je tam některý z jejích agentů

se spoustou zvídavých otázek.

Už jednou jsme v těchto místech prožili malé dobrodružství. Přitom jsme poznali spoustu policistů a přesvědčili jsme se, že jsou mezi nimi znamenití chlapíci.

Postupně jsme začali ztrácet výšku. Nad pobřežím se válela hustá mlha. V ní zmizel i známý Golden Gate Bridge. Moře jsme jenom tušili kdesi v hloubce pod sebou.

Předpověď počasí slibovala bezmračný, i když chladný

den. To se nám hodilo.

Dříve než pilot mohl navést stroj na přistání, musel udělat ještě jednu otáčku. Potom už všechno probíhalo velmi rychle. Pod námi se objevil rozlehlý areál mezinárodního letiště v San Francisku. Svět sám pro sebe.

Nejdříve maličký jako dlaň, ale neustále narůstal a zvětšoval se. Protínaly ho široké pásy rozjezdových a přistávacích drah.

Měkce jsme dosedli a letadlo velkým obloukem rolovalo k terminálu.

Suko se protáhl. „Úplně jsem zdřevěněl. Potřeboval bych konečně trochu pohybu."

„Toho budeš mít víc než dost."

- 18 -

„Určitě?"

„To uvidíš."

„Myslím na Shimadu," řekl Suko a vyslovil tím jméno jednoho z našich a Yakupových úhlavních nepřátel.

„Kdoví, jestli se neskrývá za tím únosem."

„To je docela možné. Kdo jiný by měl takovou sílu, aby Yakupa unesl."

„No právě."

Zastavili jsme. Mnozí pasažéři z vděčnosti zatleskali, protože všechno dobře dopadlo. Přidali jsme se. Na rozdíl od jiných spolucestujících jsme zůstali sedět, protože jsme neměli tak naspěch. Rozloučili jsme se s příjemnou letuškou mezi posledními.

Chodbou terminálu jsme vyrazili směrem k celnici. A tam jsme ho uviděli. Nemohl to být nikdo jiný než kolega z FBI. Vystupoval na špičky a rozhlížel se.

Toho tmavovlasého muže s knírem jsem neznal. Měl na sobě hnědou koženou bundu podšitou světlou kožešinou.

Zastavil jsem se před ním a postavil jsem kufr na zem.

„Hledáte nás?"

Podíval se na mne. „Sinclair!"

„V životní velikosti."

Kolega z FBI se ušklíbl. „Takže s vámi potom musí být váš kolega Suko."

„Trefil jste se do černého," ozval se Suko.

„Těší mé, kolegové." Zastrčil fotografii do kapsy.

„Jmenuji se Roger Sherman. Jsem tím, kterého brzy ráno vyštvali, aby vás přivítal."

„Výborně."

„Pojďte, půjdeme do salonku pro VIP."

„To jsme vlastně ani neměli v úmyslu."

- 19 -

Zkoumavě si nás prohlédl a přitom si odhrnul pramen vlasů z čela.

„Čeká nás jeden z našich přátel. Kromě toho vám nemůžeme poskytnout žádnou informaci. Dorazili jsme sem proto, abychom pomohli při pátrání po zmizelém příteli."

Naše odpověď Rogera Shermana trochu zmátla. „Po pravdě řečeno," vymáčkl ze sebe, „něco jsem se o vás dozvěděl."

„Doufám, že jenom to nejlepší," řekl Suko.

Sherman se uvolněně zasmál a vycenil přitom dva zlaté zuby. „Jak se to vezme. Už jednou jste tady dělali pořádek."

„To souhlasí. Nic jiného nám ostatně nezbývalo. Ale tentokrát se nemáme čeho chytit."

„Kde chcete začít pátrat?" zeptal se.

„To se teprve ukáže, pane Shermane."

„Rogere, prosím."

„Okay." Přikývl jsem. „Naše jména znáte. Chtěl bych vás poprosit, abyste nás doprovodil přes celnici. Je jasné, že jsme sem nepřijeli neozbrojeni."

„To je v pořádku." Pokrčil rameny a otočil se. Naštěstí to nebyl žádný náfuka.

Dostat se přes celnici nebyl opravdu žádný problém.

Zaregistrovali jsme naše zbraně. Sherman otevřel oči dokořán, když zahlédl bumerang.

„Umíte s tím zacházet, Johne?"

„Pro domácí potřebu to stačí."

„To bych chtěl vidět."

„Raději ne." Odkašlal jsem si. „Teď je pro nás důležitější setkat se s Alim."

- 20 -

„On ví víc?" Sherman nenechal nic bez povšimnutí.

„Nemám zdání, uvidíme."

Nechali jsme ho zkrátka stát. Ani Suko ani já jsme neradi pracovali pod dozorem.

Letištní hala byla obrovská a současně i útulná.

Kráčeli jsme spolu s ostatními cestujícími k výdeji zavazadel. Za chvíli k nám pás dopravil dva kufry a cestovní kabelu.

Zahlédli jsme Aliho. Stál trochu stranou. Panebože, ten chlapec vyrostl. Byl to kus pořádného chlapa se širokými rameny a útlým pasem. Bylo na něm patrné, že sport je součásti jeho života.

Ali objevil nejdříve Suka. Už ho nic neudrželo na místě.

Rozběhl se k příteli a obejmul ho. O chvilku později jsem byl na řadě já. Oba jsme cítili, jak je chlapec nesmírně šťastný, že jsme přijeli. V jeho očích se zaleskly slzy, když

řekl: „Konečně jste tady. Až do této chvíle jsem tomu moc nevěřil."

Usmál jsem se na něho. „Slib je slib. Ale let trval příliš

dlouho. Je něco nového?"

Ali ustoupil o krok a smutně zavrtěl hlavou. „Ne, vůbec nic."

„Žádná stopa po Yakupovi?"

„Ne."

„Nebylo by lepší, kdybys nám všechno v klidu popsal?"

zeptal se Suko.

„Ano, samozřejmě. Můžeme...?"

Kolem nás byl dostatek malých restaurací. Kavárničky, automaty. I bistra, ale to jsme zavrhli.

Ukázalo se, že Ali ještě nesnídal. Posadili jsme se k pultu a já jsem pro chlapce objednal omeletu se slaninou.

- 21 -

„Tu máš rád, že ano?"

„No jasně."

Dal jsem si kávu a k tomu jsem si zapálil cigaretu. Suko se držel svého čaje.

„Tak spusť, Ali." Usmál jsem se na našeho mladého přítele a plácl ho po rameni. Vždy, když jsem ho uviděl, vzpomněl jsem si na velké dobrodružství, při kterém jsme se poznali. Byl prakticky při tom, když se mi podařilo zničit většinu Velkých starců. Byla to příšerná sebranka.

Nad nimi už zůstával jenom Spuk.

Ali vyprávěl. Mezitím přinesli snídani a šťávu. Co chlapec vyprávěl, neznělo příliš nadějně. Naopak pro našeho přítele Yakupa to vypadalo zle. Zpozorněli jsme, když se Ali zmínil o panu Toddovi alias Smrťákovi. Nikdo podobný nám ještě nezkřížil cestu.

Obrátil jsem se k Sukovi: „Ty jsi původem Číňan.

Slyšel už něco o podobné postavě z vaší mytologie?"

„Ne, žádná taková osoba nepřipadá do úvahy. Kolik Číňanů si může říkat pan Todd. Nanejvýš ten, který

pochází ze Států."

„Čínská čtvrť," řekl jsem.

„Správně."

„A tam také postavili jarmark," řekl Ali. „Vždycky před Vánocemi. Vyhledává ho spousta lidí, protože se liší od ostatních."

„A jak?"

„Jako za starých časů. Malé boudy, žádné nesmyslné kolotoče a horské dráhy. Takový útulnější."

„Najdeme tam jenom Číňany?"

„Ano, jako obchodníky."

Podíval jsem se na Suka. „Nebylo by to něco pro tebe?"

- 22 -

„Jak to myslíš?"

„Mohl by ses tam docela dobře ztratit. Nemyslíš?"

„To je pravda."

„Už jsem si to tam prohlížel a ptal jsem se lidí," řekl Ali, „ale nedostal jsem žádnou odpověď. Vypadá to jako by se Yakup vypařil. Jako by nikdy neexistoval."

Poplácal jsem ho povzbudivě po rameni. „Uvidíme. Jak jsi se sem vlastně dostal?"

„Přivezl mě jeden známý z kláštera."

„A kde zůstal?"

„Čeká ve voze."

„Pořád v tom starém roveru?"

„Ano."

Zamáčkl jsem cigaretu a rozhlédl Jsem se. V téhle restauraci brali ještě kuřáky na milost, ale nebylo tomu všude stejně. Ve Spojených státech vedli obrovskou kampaň proti kuřákům, kteří z toho dostávali psychická traumata. Míst, kde se nesmělo kouřit, přibývalo.

Ali mi popsal toho podivného pana Todda jako postavu s příšernou hučkou na hlavě.

A přesně takovou postavu jsem zahlédl stát v otevřených dveřích. Byl černě oděný s bílou košilí a připomínal čínského funebráka. Ustoupil kousek stranou, aby mohli projít cestující obložení kufry jako sendviče.

Nenápadně jsem strčil do Aliho. „Podívej se ke dveřím.

Není to ten Todd?"

Ali se otočil na stoličce. Bylo zajímavé pozorovat výraz jeho obličeje. Chlapec zbledl, otevřel oči dokořán a roztřásly se mu ruce. „K čertu, Johne, to je... to je ten Todd."

Chtěl seskočit ze stoličky.

- 23 -

Moje ruka byla rychlejší. Sevřela mu pevně rameno.

„Jen klid, hochu, uděláme to jinak."

„A jak?"

„Já půjdu."

Mezitím i Suko zpozorněl. „Co kdybychom ho vzali ze dvou stran do kleští, Johne?"

„Ne, to by bylo možná nápadné. Zůstaň tady s Alim."

„Zeptej se ho, Johne, co provedl s Yakupem - ano?"

„Ovšem." Mírně jsem se pousmál.

U dveří sice nevládla tlačenice, ale cestující, kteří nespěchali, si ještě chtěli vypít kávu nebo pojíst.

Na okamžik jsem ztratil Číňana s podivnou ozdobou hlavy z očí.

Když jsem obešel černošku, velmi korpulentní dámu a ztratil jsem se z dosahu jejího štěbetání, mohl jsem už

chytit Todda.

Marně.

Stál jsem tam jako zmoklý pudl. Po Smrťákovi nebylo ani památky. Využil vzniklé situace a zmizel.

Vyšel jsem z restaurace. Po dvou krocích jsem se zastavil a rozhlížel jsem se kolem sebe. Připadal jsem si jako pitomec, ale nakonec jsem ho zahlédl.

Stál před sloupem, šklebil se na mne a přitom sundal klobouk. Zaleskla se lysá lebka. Potom si výmluvným gestem přejel rukou pod krkem.

Bylo to varování!

Otočil se a ztratil se za sloupem.

Musel jsem si dát pohov. Nechtěl jsem za ním běžet. V

ruchu, který panoval v hale, nebylo pro něho obtížné, zmizet z mého zorného pole.

Otočil jsem se - a málem jsem narazil do tmavovlasého

- 24 -

muže s knírem a zlatými zuby.

Přede mnou stál Roger Sherman.

„Ahoj, Johne."

Rozpačitě jsem se ušklíbl, ale rychle jsem se ovládl.

„Hej, Rogere, to je náhoda."

„Ano." Zasmál se. „Cítíte se dobře?"

Bouchl jsem ho zvesela do ramem. „Děkuji za zeptání.

Dokonce ještě líp."

„To je skvělé."

Čekal, že mu povím víc, ale mlčel jsem. Rozhlédl se po hale. „Hledal jste tady něco?"

„Jak jste na to přišel?"

„Máte výraz nepříjemně překvapeného člověka, Johne.

Možná bych vám mohl pomoci."

„Ne, to nebude nutné. Přijdu na to sám. Ale je milé, že jste mi to navrhl. Jistě se ještě uvidíme, co říkáte?"

„Možná."

„Musím se trochu najíst."

Suko a Ali čekali napjatě na můj návrat. Sherman zůstal v hale, ale vycházel jsem z toho, že se naše cesty ještě setkají. Kolegové z FBI ho pověřili, aby na nás dohlížel.

„Byl to on, že?"

Zhroutil jsem se na stoličku a němě jsem přikývl na chlapcův dotaz. „Pokud pan Todd nemá svého dvojníka, tak to byl skutečně on."

„A co chtěl?"

Musel jsem se usmát. „To kdybych věděl. V každém případě o nás ví. To znamená, že je informovaný o tom, že jsme přicestovali Alimu na pomoc. A jasně jsem zahlédl, co s námi zamýšlí." Což jsem názorně předvedl rukou.

„Varování," řekl Suko.

- 25 -

„Správně."

Ali svěsil hlavu. „Nebo znamení," zašeptal, „že Yakup už nežije."

„Ne, chlapče, nesmíš to vidět tak černě, opravdu ne.

Kdyby chtěli Yakupa zabít, zvolili by si jiný prostředek.

Rána z úkrytu nebo něco podobného, co já vím."

Ali pokrčil bezradně rameny. „Kdybych jen tušil, kde ho skrývají."

„Přijdeme na to."

„A kde?"

„Na posvícení. Na výročním trhu. Vydáme se tam. Kdy otvírají?"

„Odpoledne."

„Dobrá, máme ještě čas přenést věci do hotelu a dát si sprchu."

„Kde se ubytujete?"

Vyslovil jsem jméno. Byl to menší hotel, který Ali neznal. Podíval jsem se mu do talíře, který zel prázdnotou.

„Chtěl bys ještě něco k jídlu?"

„Ne, už jsem plný."

„V tom případě zaplatím."

Platil jsem u pokladny, kde stála hezká mulatka, která se na každého hosta zářivě usmála. Na hlavě měla červený

čepeček. Hodil se k její halence.

Zaplatil jsem a za to se mi dostalo obvyklého přání hezkého dne. Opustili jsme s přáteli kavárnu. Pochopitelně jsme se ještě jednou rozhlédli, ale Todda jsme nikde neviděli.

Z Rogera Shermana tu nezůstal ani jeho knír, i když

jsem si byl jistý, že nás někde zpovzdálí pozoruje.

„Kde stojí vůz?"

- 26 -

„Na parkovišti."

„Tak pojďme!"

Nechali jsme se tam odvézt dopravníkem, na který Ali vstupoval mírně rozrušený. „Něco podobného bylo v tunelu strachu," řekl. „Přesně tak. Potom jsem ho uviděl."

„Byl to on nebo gumová loutka?"

„To nevím."

Na konci dopravníku jsme museli přestoupit na pohyblivé schody, které nás konečně dopravily do parkovacího podlaží, která stál odstavený rover Aliho průvodce.

V tom množství vozů bylo velmi obtížné najít ten svůj.

Alimu se to podařilo s naprostou jistotou.

Drželi jsme se těsně za ním, když zabočil kolem sloupu a vstoupil na otevřené prostranství.

Nad Friskem se vznášel jasný zářivý zimní den s celkem přijatelnou teplotou. Chyběl tu vlastně jen sníh.

Vůz už měl své lepší časy za sebou. Měl spoustu vypouklin a byl silně zašpiněný. Za volantem seděl jeden z Yakupových žáků stejně vycvičený jako Ali.

Teď Ali otevřel řidičovy dveře.

Stáli jsme na druhé straně. Suko hleděl přes ochrannou zídku dolů do ulice, kde hřmotil dopravní ruch. Pohlédl jsem směrem k vozu. Zaznamenal jsem v něm nějaký

pohyb a potom zazněl Aliho výkřik plný překvapení.

Vyrazil jsem jako blesk, oběhl jsem přední kapotu a spatřil jsem, co se stalo.

Řidič padl Alimu přímo k nohám. Ležel na zádech s rukama doširoka rozhozenýma. Jeho obličej byl bledý jako stěna. Odrážel se v něm údiv.

Na rozervaném hrdle se táhly červené pruhy.

- 27 -

V tom okamžiku jsem pochopil, že Mister Todd zčásti splnil svou výhrůžku...

I Suko doběhl. Stáli jsme vedle Aliho. Chlapec ze sebe nevydal ani hlásku. Ruce svíral v pěst a trhaně oddechoval.

Byl to pro něho krutý pohled. Když jsem se na něj podíval ze strany, zaleskly se mu v očích slzy.

„To byl Todd," řekl.

Ani Suko ani já jsme proti tomu nic nenamítali.

Co velkolepého bychom mohli v tuto chvíli pronést?

Sklonil jsem se nad mrtvým a přejel konečky prstů po tvářích.

Kůže byla ještě teplá. Nemohl být dlouho mrtvý. Možná deset, patnáct minut.

„Co budeme dělat?" zeptal se Suko, když jsem se narovnal. „V Londýně bychom zavolali kolegy z mordparty."

„Tady budeme postupovat stejně." Zastrčil jsem kufry do vozu a rovněž Sukovu cestovní tašku. „Někde tady musí být telefom, kde..."

„To vám zařídím, Johne!"

Z úkrytu za zaparkovanými vozy se vynořila postava kolegy z FBI.

Sherman.

Měl ruce zastrčené v kapsách bundy a houpavě se přibližoval.

„Tohle jsem předpokládal," řekl. „Vždycky, když se

- 28 -

objevíte, vzniknou problémy." Podíval se na mrtvého, kývl hlavou a prohlásil typickým policajtským způsobem:

„Skutečně čistá práce."

„Nemáte u svých kolegů nějakou přezdívku, Rogere?"

„Proč?"

Ušklíbl jsem se. „Protože bych vás pokřtil na ,Nos'.

Máte čich na potíže, když dovolíte."

Jenom se zasmál. „Máte smysl pro humor, ale to je o Angličanech známo." Přejel si rukou po krku, jako by se chtěl ujistit, že on je v pořádku. „Pochopitelně jste neviděli, kdo to udělal, že?"

„Ne."

„Hmm, samozřejmě. Máte nějaké podezření?"

„Také ne."

Podíval se na Aliho. „Přivolal sis pomoc z Londýna.

Nějaký tvůj známý zmizel."

„Ano, je to můj přítel."

„Proč ses neobrátil na nás? Únos je přece společenská záležitost."

„Já vím, ale vy byste mi nevěřili a vyčkávali by ste."

„Nemáš o nás nejlepší mínění."

„Dá se to tak říci, pane. Špatné zkušenosti. Lidé hodně povídají, víte?"

„Kromě toho obklopuje zmizelého nějaké tajemství,"

prohlásil jsem. „Zatím vám nemohu říci nic určitějšího, Rogere..."

Zamával odmítavě rukama. „Jasně, já rozumím, Johne.

Nejsem přece včerejší. O vás a vašich přátelech se tu hodně povídalo. Jste tu známí. I v Alcatrazu jste tenkrát zanechali nějakou stopu."

Tím mi připomněl jeden případ, když Jane Collinsová

- 29 -

měla zemřít pod popravčím mečem kata a Yakup Yalcinkaya ji zachránil. Tenkrát se do ní Yakup zamiloval.

Žila s ním několik měsíců v horách, ale potom se vrátila zpátky do Londýna. Nemohla v sobě překonat stesk po domově.

„Dáte zprávu svým kolegům?" zeptal jsem se.

„Samozřejmě. Hned se vrátím."

Opustil nás. Postavili jsme se tak, aby případní návštěvníci neviděli na mrtvolu. Vůz stál naštěstí předkem ke zdi.

„Naši protivníci jsou krutí," zašeptal Ali. „Zabíjejí... jen tak."

„Bohužel máš pravdu." Podíval jsem se přes střechy vozů. Okraje parkoviště zaléval denní jas. V jeho středu panovalo přítmí. A tam jsem zahlédl postavu. Hleděla směrem k nám.

Byl to Mister Todd!

Netušil jsem, jestli už zjistil náš zájem o jeho osobu. V

každém případě jsem nejednal unáhleně. Sykl jsem na Aliho a Suka.

„Chytíme ho?"

„Pokusíme se o to."

Ali hleděl na nás. „Mám počkat u vozu?"

„Ano."

Suko mezitím zmizel. Běžel přikrčený podél zdi. Před zraky Smrťáka ho kryly zaparkovaná auta. I já jsem se kryl za vozy a vydal jsem se obloukem na druhou stranu, abychom ho sevřeli do kleští. Na příhodném místě jsem se opatrně narovnal a vykoukl přes střechu vozu tam, kde musel stát. Ale nenašel jsem ho tam. Zmizel!

Rozčileně jsem se nadechl nosem, až to hvízdlo. Ten

- 30 -

chlap mě začínal dráždit. Nejen kvůli té vraždě, ale také proto, že si se mnou hrál jako kočka s myší. A to mne štvalo.

Teď jsem jenom doufal, že Suko bude mít víc štěstí. Za sebou jsem zaslechl ženské hlasy. Skupinka čtyř elegantně oblečených žen vešla na parkoviště. V dlouhých kožešinových pláštích z drahého kašmíru vypadaly jako velvyslankyně módy.

Asi jsem se zakoukal příliš dlouho, protože jsem vedle sebe zaslechl zasyčení. Zareagoval jsem na poslední chvíli.

Náhle se objevil pan Todd.

Vztyčil se za vozem. Obličej ukrytý pod okrajem klobouku mi připadal jako propíchnutý míč. V jeho očích se zle blýskalo a v pravé ruce svíral velmi nebezpečnou zbraň. Nůž se zakřivenou čepelí.

Mířil s ním na mne.

Naštěstí nás dělila kapota vozu. Uskočil jsem dozadu a upadl jsem zády na parkující auto. Zahlédl jsem jenom blýsknutí, když se nůž mihl těsně před mým obličejem.

Smrťák se okamžitě vyšvihl na kapotu. Přeskočil mne a pádil po střechách vozů pryč. Přitom se drsně chechtal.

Šlo mu to dobře, ale já jsem byl rychlejší, protože jsem využil uličky, která vedla kolem vozů.

Todd zamířil směrem k Alimu a to se mi vůbec nelíbilo.

Najednou se na střeše jednoho z vozů objevila jiná postava. Byl to dostatečně široký vůz, na kterém Suko mohl udržet rovnováhu.

Mister Todd a Suko se srazili. Ostří se zablýsklo. Ze svého místa jsem neviděl, kdo rozhodl boj pro sebe. Todd se převrátil. Slyšel jsem, jak spadl, oběhl vůz a zmizel.

Jako fantom se hnal širokou uličkou do temného zákoutí

- 31 -

parkoviště.

Začal jsem ho pronásledovat, ale brzy jsem toho nechal.

Neměl jsem naději ho dostihnout.

Suko stál s Alim. Viděl na mně, že jsem měl smůlu.

„Johne, ten je hrozně rafinovaný - a nebezpečný. Už jsem ho skoro měl. Ten nůž je ďábelská zbraň." Suko mi ukázal, kde nůž prořízl látku pláště. „Je to jen pár škrábanců. V

hotelu je přelepím náplastí."

„Ne, uděláme to hned, stejně už nic jiného nemůžeme dělat," vmísil se Ali. Vytáhl z auta lékárničku. Otevřel jsem ji. Suko vytáhl košili z kalhot. Zjistili jsme, že měl štěstí. Nůž vlastně jen sklouzl po kůži, ale zanechal za sebou škrábnutí, které krvácelo.

Odstřihli jsme kus náplasti a přiložili ji na ránu.

„To je v pořádku, děkuji."

„Zranil jste se?" zeptal se Roger Sherman, který se opět odkudsi vynořil a přihlížel, jak si Suko zastrkuje košili zpět do kalhot.

„Trochu."

„A čím?"

„Nožem."

„Ach." Kolegovi z FBI ztuhl úsměv na tváři. „Ale potom jste museli vidět toho zabijáka."

„To ano."

Agent Sherman pozorně naslouchal, když jsem stručně vylíčil, o co jde. Popis pachatele mu nic neříkal. „Číňanů je ve Frisku jako much."

„A s tvrďákem na hlavě?" zeptal se Suko.

Pokrčil rameny. „Co chcete? Vaši krajané tady běhají v nejroztodivnějším oblečení, to mi věřte. Často nad tím jen kroutím hlavou."

- 32 -

„V každém případě vám ten popis moc nepomůže."

„Ne, Johne." Podíval se mi zpříma do očí. „Ale zdá se, že tomu chlapíkovi ležíte pořádně v žaludku. Proč by se vás jinak pokusil zabít?"

„To je pravda."

„Ale proč?"

„To kdybych věděl, byl bych chytřejší."

„Ale je jisté, že mu šlo o Aliho."

„O mne?"

„Jistě. To je jediná možnost. Musíme vycházet z toho, že jsme všichni v nebezpečí." Můj přítel přitom hleděl na Rogera Shermana.

„Ano, na to jsem zvyklý. I my z FBI máme zkušenosti s vrahy. Kolegové hned přijedou. Uděláte výpověď a můžete potom jet. Bydlíte v hotelu Kalifornia?"

„Ano."

„Taková turistická ubytovna, ne zrovna prvotřídní, ale vyhovující. Ani my při našich služebních cestách nemáme žádný luxus."

Kolegové z oddělení vražd se přiřítili s velkým hřmotem a uzavřeli celý prostor. V jejich čele stál černoch.

Hřmotný hromotluk se širokými rameny a ještě větší koženou bundou. Sundal tmavé brýle, pozdravil se s námi a začal obhlížet mrtvého.

„Vypadá to na vraždu ze msty."

„To je možné," mínil agent Sherman. „Každopádně za tím vězí Číňané."

Černoch se podíval na Suka a ušklíbl se.

„Ale já jsem to nebyl," řekl můj přítel.

„To si umím představit." Poručík vydal příkazy a odvedl nás stranou, abychom sepsali protokol.

- 33 -

Předtím bylo parkoviště liduprázdné. Teď mě udivilo, kolik čumilů se tady najednou objevilo. Stáli v uctivé vzdálenosti a natahovali krky, aby něco uviděli.

Poručík o ně nezavadil ani pohledem. Byl na to zvyklý.

Místo toho chtěl vědět, co hodláme dál dělat.

„Nejdřív zůstaneme ve Frisku," vysvětloval Suko.

„Roger Sherman o nás ví."

„Dobrá. A nemůžete mi říci, jak dlouho?"

„Ne."

„Pustíte se za tím zabijákem?"

„Podpoříme vás," řekl jsem.

Poručík se znovu ušklíbl a potom se začal zabývat Alim, který mu mohl uvést osobní údaje mrtvého.

Černochovi se nelíbila poznámka o klášteru a dal to jasně najevo. Suko i já jsme ho obhajovali i jeho obyvatele, a vysvětlili jsme úředníkovi, že jsou velmi přátelští.

Poručík mávl nesouhlasně rukou. „Můžete si říkat, co chcete. Stejně tomu nevěřím."

„To je vaše věc."

O půl hodiny později nás propustili. Mrtvého odvážela sanitka. Vzali jsme si rover a já jsem se posadil za volant.

Frisko jsem sice neznal tak dobře jako Londýn, ale už

jsem také několikrát projížděl městem. Město rozložené na pahorcích nabízelo nádherný pohled. Tu a tam jsme zahlédli odlesky slunečních paprsků od šedozelené hladiny oceánu. Golden Gate se také vyhřívala ve slunečním svitu, jako by ji namalovali speciálně pro nás.

Suko se koukal víc do zpětného zrcátka než dopředu.

„Pátráš po Rogeru Shermanovi?"

„Jistě."

„Ten už je jistě v hotelu a schovává se v recepci,

- 34 -

abychom ho neodhalili."

„Ten mluvka se umí šetřit."

„To jsi řekl ty."

Museli jsme se dvakrát přeptat, než jsme konečně dorazili k hotelu. Nacházel se na malém návrší. Ze silnice probíhající údolím vedla nahoru soukromá cesta. Končila před průčelím vysoké budovy z pálených cihel.

Zastavili jsme na parkovišti.

„Mám počkat tady?" zeptal se Ali. Celou cestu až k hotelu byl nezvykle zamlklý.

„Ne, pojď s námi."

„To bych raději."

Položil jsem mu ruku na rameno. „Máš strach, chlapče?"

„Ano. Přitom jsem se naučil, jak strach překonat. Yakup mne vedl k tomuto umění, ale nyní jsem všechno zapomněl. Nemohu se ho zbavit."

„To je dokonce velmi dobře."

Mezi parkovištěm a hotelem se ještě rozkládala zahrada, která v této době vypadala poněkud ponuře. V létě jistě skýtala příjemnější obrázek. Velké skleněné dveře byly, neustále v pohybu.

Vypadalo to, že hotel je obsazený a neustále tudy proudily skupinky lidí.

Hala mi připadala trochu studená. Byla téměř celá obložená šedivými obkladačkami. Stejně jako recepce, ke které jsme zamířili.

Pokoje byly zamluvené. Zapsali jsme se, vzali jsme si klíče a pátrali jsme po výtahu.

Pokoje jsme našli v jedenáctém poschodí. Na křižovatce chodeb před výtahem jsme se zorientovali a vydali jsme se

- 35 -

nalevo. Byla opravdu úzká. Voněla kávou a čistícími prostředky. Snědá pokojská táhla za sebou vozík s ložním prádlem a ostýchavě nás pozdravila.

V pokojích bylo běžné zařízení. Suko dostal pokoj vedle mne. Samé tmavé dřevo - postel, stůl, židličky a malé psací koutky vedle okna. Samozřejmě byla k dispozici i televize.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo skoro poledne.

„Kdy můžeme navštívit ten vánoční jarmark?" zeptal jsem se Aliho.

„Krátce před setměním. Potom otvírají stánky."

„No dobrá."

„Osprchuju se," řekl Suko a zmizel.

Vybalil jsem si kufr. Ali stál vedle mě. „Johne, věříš, že se nám to povede?"

„Určitě."

„A Yakup? Žije?"

„Chci doufat, že žije."

„Ale tenhle Todd je smrtelně nebezpečný."

„Už jsme se s ním utkali." Z kufru jsem vytáhl tašku s osobními věcmi a ručník. „Půjdu se dát trochu do pořádku.

Můžeš se zatím dívat na televizi."

„Možná."

„Nebude to trvat dlouho." S těmito slovy jsem zmizel v malé koupelně, kde byla i toaleta.

Sotva jsem za sebou zavřel dveře, když Ali poodešel k oknu. Musel nejdříve odhrnout závěs, aby měl volný

výhled.

Protože jsme bydleli poměrně vysoko, přeletěl jeho zrak značnou část města až k přístavu a také k moři, nad nímž se vznášel tenký opar. Na obloze panovala jasná zimní modř.

- 36 -

Jenom vysoko nad mořem se vznášelo pár obláčků.

V obličeji mladíka se zračil zármutek. V uplynulých dnech byl velmi deprimovaný ztrátou svého přítele Yakupa. Turecký ninja prožil mnoho dobrodružství a překonal spoustu překážek, Ale teď to vypadalo, že z toho nevyjde tak lehce.

V přístavních uličkách se míhala auta. Byla maličká jako hračky. Slyšel také šumění sprchy a ve vedlejším pokoji se o něčem dohadoval mužský a ženský hlas.

Jak rád by teď byl v klášteře spolu s Yakupem. Místo toho stál u okna, zíral do ulic a cítil se bídně. Kdyby nedorazil John se Sukem, určitě by někam zalezl do úkrytu nebo byl už mrtvý. Tyhle myšlenky ho děsily.

Náhle se objevil stín!

Neviděl ho přicházet. Vynořil se odněkud zdola a nehlučně se mihl kolem okna, aby opět zmizel kdesi nahoře. Ali se ulekl a ustoupil o krok zpět. Myslel si, že je to nějaký velký pták.

Čekal, že se zvíře znovu objeví. Okno bylo zavřené, protože každý pokoj vybavili klimatizačním zařízením.

Ali znovu postoupil dopředu, aby lépe viděl. Zajímalo ho zkrátka všechno, co bylo neobyčejné. Velký pták, který

se tu objevil, ho nesmírně zajímal.

Potom ho zase uviděl.

Tentokrát přibližně ve výši okna. Zdálo se, že poletuje vzduchem, jako by tažený na neviditelném lanu, protože se ani nepohnul.

Opravdu je to zvíře?

Ali zamžikal víčky. Nechtěl tomu uvěřit. Přimáčkl se obličejem na okenní tabuli v okamžiku, když se pták začal pohybovat.

- 37 -

Teď Ali poznal, co mu na něm vadilo. Zvíře nemělo žádná křídla. A také to nebyl žádný pták, ale člověk.

Létající člověk!

Přibližoval se s narůstající rychlostí přímo proti oknu.

Letěl jako Superman v době své nejvyšší slávy s nataženýma rukama a nohama těsně přitaženýma k sobě.

Tmavé vlasy vlály ve větru. V obličeji byl snědý a jenom oči plály jako dva červené kruhy.

Létající muž, který něco držel v ruce. Žádný nůž nebo kopí. Bylo to lehké a třepalo se to pod nárazy větru.

Popravčí oprátka, která se přesně hodila na jeho hlavu.

Ali uskočil, přepadl přes postel a myslel na to, že se okno v nejbližším okamžiku roztříští. Na druhé straně postele vyskočil a rozběhl se ke dveřím, které vedly do sprchy...

Ať si říká každý o hotelích, co chce. Já jsem ještě nikdy nezažil, že by v amerických hotelích nefungovala sprcha.

Pouštěl jsem si střídavě horkou i studenou vodu.

Spokojeně jsem funěl pod vějířem kapek vystřikujících z hubice. Přitom jsem pochopitelně přemýšlel o případu, panu Toddovi a zmizení našeho přítele Yakupa Yalcinkaya.

Dosud jsme nepokročili ani o milimetr. Vycházel jsem z toho, že tuhle spletitou záležitost nejspíš rozmotáme na jarmarku nebo v tunelu hrůzy.

Naše odpolední návštěva určitě vnese do případu nové světlo. Už jsem nechtěl nechat Aliho déle čekat a tak jsem

- 38 -

zastavil sprchu a vystoupil jsem z vany.

Ručník jsem už měl připravený. Rychle jsem se osušil, oblékl jsem si čisté spodní prádlo a chtěl jsem hmátnout po košili, když se dveře zprudka otevřely. Jejich nápor mě opět přivedl k životu, zvláště když jsem uviděl Aliho, který

se zastavil na prahu koupelny.

Na smrt bledý, s očima dokořán otevřenýma. Třásl se na celém těle. „Johne," zasípěl. „Johne, pojď honem!"

„Co se děje?"

„K oknu... člověk... létající člověk!"

Odstrčil jsem chlapce stranou, vyrazil jsem do pokoje a vyhlédl jsem z okna. Nic jsem neviděl.

Jenom prázdný čtverec okna.

„Vidíš ho?"

„Ne."

Ali přistoupil ke mně. Zastavil se a zavrtěl nechápavě hlavou. „To přece není možné."

Zeptal jsem se ho: „Opravdu jsi viděl létajícího člověka?"

„Vždyť ti to povídám. Nejdřív jsem si myslel, že je to pták. Potom se vrátil a..." Ali zavrtěl hlavou. „Zatraceně, Johne, to se nedá popsat. Já... já nemohu ani vyjádřit, jak jsem se cítil..."

„Já ti rozumím. Jak vypadal ten létající člověk?"

„Jako nějaké monstrum a přitom úplně normálně."

„Moment." Začalo mi být chladno. Vzal jsem z koupelny oblečení a natáhl jsem si je. „Tak od začátku.

Vypadal jako člověk a přesto byl monstrem?"

„Zelený člověk!"

„Se zelenou kůží?" upřesňoval jsem.

„Správně, Johne. Měl zelenou kůži. Bylo to příšerné, to

- 39 -

mi věř."

„A dál?"

„Byl nahý. Jeho obličej nebyl zelený, spíše šedivý jako popel. Téměř černý. A oči, Johne," vzrušeně vykřikl.

„Krvavě rudé. Hrozivé."

„A mohl létat?"

„Správné. Neměl žádná křídla. Několikrát zamával rukama a nohama. A přitom nesl tu příšernou oprátku."

„Myslíš popravčí oprátku?"

„Ano."

Sedl jsem si na okraj postele a musel jsem o tom přemýšlet. Létající člověk, katovská oprátka, k tomu vrah, který si říkal pan Todd. Jak tohle všechno šlo dohromady?

A k tomu ještě zmizelý Yakup Yalcinkaya.

Ali pokrčil rameny. Gesto, kterému jsem dobře rozuměl. Ani já jsem v této chvíli nevěděl, co bude dál.

Přesto jsem šel k oknu, rozhlédl se po městě a především na oblohu, kde jsem v dálce zahlédl mráčky a také letadlo.

Ale nikde ani stopu po nějakém létajícím člověku.

Když jsem se otočil, musel jsem mít v obličeji výraz, který Aliho znepokojil, protože se zeptal: „Ty mi nevěříš, že ?"

„Je těžké tomu uvěřit."

„Já vím." Svěsil hlavu. „Zůstaneme u našeho plánu?"

„Samozřejmě. Pojedeme. Odpoledne se podíváme na jarmark. Uvidíme. Třeba nám jako překvapení nabídne létající lidi."

Ali se nespokojeně zavrtěl. „S tím nejsou žádné žerty, Johne. Mám opravdový strach."

„To ti věřím. Příště u toho budeme spolu se Sukem, to ti slibuji."

- 40 -

Ozvalo se zaklepání. Suko vstoupil do pokoje a hned na nás zpozoroval, že něco není v pořádku.

„Jsou nějaké mrzutosti?"

„Ne tak docela."

„Ale?"

„Ali objevil létajícího člověka a přitom to nebyl Superman."

Suko se nemohl mé poznámce ani zasmát, protože viděl můj vážný obličej. Sdělil jsem příteli, co Ali zažil. Suko užasl.

„Teď chceme slyšet tvůj názor, Suko."

Pousmál se. „Co ti mám na to říci? Jestliže létající monstra s lidskou podobou opravdu existují, potom s nimi budeme mít ještě co do činění."

Nikdo mu neodporoval. Jenom jsem dodal: „Sbalíme se."

„Chceš už odcestovat?"

„Ne, myslel jsem spíš na naše zbraně. Ať už jsou to létající monstra nebo létající talíře, musíme je nějak dostat z oblohy dolů, ne?"

Yakup Yalcinkaya už častěji během svých meditací v klášteře přemýšlel o pojmu čas a došel k závěru, že čas je skutečně pomíjivá veličina. Nyní to prožíval jako neuvěřitelnou skutečnost. Ztratil veškerý cit pro vnímání času, protože byl zajatcem ve vězení, ze kterého se nemohl osvobodit.

- 41 -

Neměl nejmenší tušení, kde se nachází. Byla tu jen neprouiknutelná tma, ve které ho zanechali samotného, jiní lidé by se z toho určité zbláznili. Ale to nebyl jeho případ.

V určitém směru se považoval za fatalistu. Bral věci tak, jak přicházely.

Ale jeho problém měl teprve nastat!

Muž, kterého Yakup neznal. Číňan s hučkou na hlavě.

Podivná postava z tunelu hrůzy Byla pokaždé obklopena namodralým světlem. A při každém příchodu snímal klobouk k pozdravu.

Yakup dostal i něco k jídlu. Obyčejnou rýži a vodu. Ale obojí snědl s chutí a požitkem. Kdo tak dlouho hladoví jako já, netouží po vybraných lahůdkách.

Tak se Yakup udržel při síle a vycházel z toho, že si Číňan nic jiného nepřeje.

Čtyřikrát se objevil v jeho nedobrovolném vězení a nepromluvil přitom jediné slovo. Jenom vždy nasadil v obličeji studený, vševědoucí a zároveň potutelný úsměv.

Yakup netušil, kde se nachází. Možná v nějakém sklepení, šachtě nebo štole. V každém případě se mu nelíbil zápach, který ho obklopoval.

Páchlo to zatuchlou vodou a plísní. Jako v kobkách kláštera, kde trouchnivěly mrtvoly předků. S jejich dušemi vstupoval Yakup čas od času do kontaktu a radil se s nimi.

Pokusil se o to i zde, ale bez úspěchu. Věčnost mlčela.

Samozřejmě se snažil osvobodit se. Na železné tyče však jeho trénované tělo nestačilo. Své nejdůležitější zbraně, rukavice a korunu ninjů, nechal v klášteře.

Velmi často myslel na Aliho, svého mladšího druha. Co by mohl mládenec podniknout, aby ho našel? Neměl dost sil na to, aby mohl pátrat na vlastní pěst. Měl by si přivést

- 42 -

někoho na pomoc. Možná z kláštera. Na druhé straně Yakup odhadoval, že i druhá strana počítala s touto možností a náležitě se proti tomu zabezpečila.

Vypadalo to zle.

I přes temnotu, která ho obklopovala, mu zůstal určitý

smysl pro čas. Vypočítal si přibližně, kdy ho Číňan opět navštíví a přinese mu jídlo. Už by to vlastně mělo být brzy.

Turek se nemýlil. Nic sice neslyšel, ale podvědomě cítil, že není sám. Něco se pohybovalo v jeho blízkosti, protože cítil závan vzduchu na obličeji.

Kdo tu je?

V neproniknutelné tmě zazněl smích. Odrážel se od stěn místnosti jako gumový míček. Yakup poprvé uslyšel Číňanův hlas.

„Trochu se nám to zamotalo, příteli. Uplynulo pár dní a ten mladík se postaral o pomoc. Budeme pomalu končit."

Yakup, který jedl na podlaze vězení, se zvedl a zůstal stát před mříží. Oběma rukama se chytil tyčí jako vězeň, kterého se chystají v příštím okamžiku popravit.

„Ukaž se!"

„Jen trpělivost. Hned všechno uvidíš. A budeš

překvapený."

Yakup vnímal slabý lomoz. Někdo se pohnul. Zazněly hlasité kroky, které postupně utichaly. Konečně se ozvalo zasyčení. Ve tmě se objevil malý červenožlutý ostrůvek světla, který putoval, až si našel knot svíčky.

Zažehly se tři další svíčky. Do držáků ve stěně zastrčily dvě pochodně. Připomínaly dlouhé paže trčící ze zdi. Černá smola na jejich koncích rychle hořela. Dávala spoustu světla a kouře, který stoupal do nějaké větrací šachty.

Yakup Yalcinkaya mohl poprvé vnímat své okolí.

- 43 -

Trvalo nějakou chvíli, dokud jeho oči zvyklé na tmu se přizpůsobily světlu a Yakup se mohl rozhlédnout.

Nikdy by nevěřil, že to, co vidí, je vůbec možné. Bylo to prostě nepopsatelné a strašné.

Nacházel se ve starém sklepení se silnými kamennými zdmi.

Na jedné straně byly železné mříže hluboko zapuštěné do podlahy. Když se podíval na protilehlou stranu, přejel mu mráz po zádech.

Houpali se tam oběšenci!

Pět těl viselo v oprátkách a kývalo nohama těsně nad zemí.

Otočili se obličeji k Yakupovi. Zelené obličeje dobře viditelné v mihotavém světle. Proti nim ostře vystupovaly krvavé oči.

Číňan se postavil mezi Yakupa a oběšence. Sňal klobouk, uklonil se a pozdravil svého zajatce. „Smím ti představit své přátele, Yakupe? Touží po tom, aby tě mohli vzít mezi sebe..."

Už je tomu pár let, co jsem něco podobného prožil v Rumunsku. Na toto dobrodružství jsem musel myslet, jakmile jsme v Čínské čtvrti vstoupili na prostranství, kde se konal jarmark. Neměl nic společného s jarmarkem, jak ho známe z Evropy.

Byl čínský a přitom měl v sobě už něco amerického.

Slyšeli jsme rolničky známé vánoční písně, která se

- 44 -

většinou linula z nedalekých obchodů, kde se prodávalo všechno, na co si člověk pomyslel.

Po chvilce se nám podařilo najít místo k zaparkování.

Číňané jsou velmi prohnaní obchodníci. Ti, kteří bydleli v těsné místnosti jarmarku, pronajímali své malé dvorky jako parkoviště. Stálo mě to deset dolarů, ale mohli jsme nechat vůz až do večera.

Ale stejně nás pořádně natáhli.

Trh nezabíral jednu nebo více ulic, ale soustředil se na jednom místě. V jeho středu se točily nejrůznější kolotoče a nacházely se tu boudy s různými atrakcemi.

Ještě se nesetmělo. Proto se spousta lidí protahovala úzkými uličkami mezi kolotoči a boudami.

Nad vánočním tržištěm, jak ho znám, poletovala normálně tradiční vůně opékaných vuřtů, pražených mandlí, marcipánu a jedlových větviček. Tady to bylo jiné.

Do našich nosů se vetřela zvláštní vůně koření, vařených jídel, kouř z teplých kuchyní. Všude kolem nás to syčelo a prskalo. Na několika stáncích visely kachny a slepice, které si mohli návštěvníci jarmarku koupit. Číňané si také dali záležet na osvětlení. Nad uličkami se houpaly zářící girlandy, otáčely se kolem kolotočů, které byly hotovým rájem zejména pro děti.

Pištící

drobotina

se

nemohla

nabažit

draků

nejroztodivnějších tvarů, obrovských hadů a dalších příšer z čínské mytologie.

Ali kráčel mezi mnou a Sukem. Cítil jsem jeho vnitřní neklid. „Jsi v pořádku?" zeptal jsem se.

Zasmál se. „Ne, jsem jen trochu nervózní."

„Létající lidi jsme zatím neviděli."

Podíval se na mne. „Doufejme, že je ani neuvidíme."

- 45 -

„To máš tak velký strach?"

„Ano, Johne, mám. Neumíš si představit ten pocit, když

se ta postava objevila v okně. Myslel jsem, že je vyrazí."

„Ale neudělala to."

Čím více jsme se blížili do středu jarmarku, tím větší tady panovala tlačenice. Už jsme nemohli jít vedle sebe.

Suko vyrazil dopředu a my s Alim jsme ho následovali.

Ačkoliv jsem se pozorně rozhlížel, nikde jsem nezahlédl náš věrný stín jménem Roger Sherman. Nevěřil jsem tomu, že by se vzdal tak příjemné zábavy, jakou bylo naše sledování. Jenom jsem doufal, že se do něčeho nepřiplete a neohrozí vlastní život.

Shora na nás dopadalo mihotavé světlo. Bylo obzvlášť

pestré a veselé. Vpravo od nás prodávali na vozíku vystavené čínské loutky.

Byly zčásti velmi šeredné, opravdová malá monstra. Ali se zastavil a šťouchl do mne. „Podívej se na toho ďáblíka se zelenou hlavou. Takhle vypadala i ta hračka v tunelu hrůzy."

Prohlížel jsem si zelenou lebku. Byla upevněna na tenké spirále, která se neustále překlápěla, takže zelená hlava s krvavýma očima byla pořád v pohybu.

Vedle vozíku stála starší prodavačka s uvázaným šátkem na hlavě. Když nás uviděla, ušklíbla se, jako by spatřila staré známé.

Šli jsme dál, protože jsme ještě nedosáhli svého cíle.

Byl to tunel hrůzy, strašidelná dráha na čínský způsob.

Tentokrát nás musel vést Ali. Vtiskli jsme se do jedné úzké uličky, kde prodávali různé figurky a hračky. Viděli jsme zde i teplou kuchyni. Na pánvi prskala na prst vysoká vrstva tuku, v níž plavaly kousky vepřového masa, mezi

- 46 -

které kuchař nasypal spoustu koření. Jakási žena nám podstrkovala cosi k ochutnání, ale my jsme pokračovali v cestě.

Tunel hrůzy se nenacházel přímo uprostřed jarmarku.

Tyhle atrakce umístili na druhou stranu mezi maringotky.

V dálce jasně svítil mohutný vánoční strom sestavený z malých zářivek. I na jarmarku jsme tu a tam objevili malé jedličky. Trošku evropských zvyklostí v tak vzdáleném a cizím Frisku.

V tuhle dobu zde byla spousta dětí. Nejen malí Číňánci.

Frisko je Babylón národností. Bylo tu možné potkat lidi všech barev pleti a ras. Jenom jsem doufal, že se nic nestane dětem, pokud by k něčemu došlo.

Dosáhli jsme svého cíle.

Tunel hrůzy nepůsobil zvenčí nijak hrůzostrašně. Byla to vlastně dlouhá bouda s podestou, na které se nacházela i pokladna.

Na vnější straně byl velkým roztřeseným písmem vyvedený název atrakce.

„Tady zmizel," řekl Ali. I teď cítil, jak mu naskakuje husí kůže.

„Ale uvnitř."

„Jistě."

„Takže bych měl zakoupit tři vstupenky," řekl Suko a chtěl vyrazit směrem k pokladně.

Zadržel jsem ho. „Ne, ještě ne."

„Co se děje?"

„Chtěl bych si to tady nejdřív pořádně prohlédnout."

„Myslíš vzadu?"

„Například."

Suko nic nenamítal. Naše trojice obešla boudu a dostala

- 47 -

se do světa ticha. Tady už jarmareční veselí končilo. Na konci úzké uličky mezi boudami svítila osaměle stojící jedlička.

„Tamhle se mi stala ta příhoda s flašinetářem,"

vysvětloval nám Ali. „Potom jsem mu tu masku..."

„Zamčeno." Suko se vracel zpět. Objevil zadní vchod a zkoušel, jestli je otevřený.

„A teď půjdeme na začátek?" Ali byl rozčilený. „Pustím se tam ještě jednou, ale společně s vámi."

„Okay." Byli jsme s tím srozuměni a zamířili jsme k budce, kde se prodávaly vstupenky.

Mezitím se začalo stmívat. Soumrak se posunoval po obloze jako obrovská šedivá přikrývka. Nejrůznější světla a světýlka na boudách s atrakcemi s ním sváděla marný boj.

Blízko nás jsem zahlédl nějakého muže. Mezi ústy mu probleskoval žhavý konec cigarety. Přilajdal se pomalu až

k nám. Vstoupil do světla a já jsem poznal našeho známého Rogera Shermana.

„Zase pohromadě," řekl jsem. „To je ale náhodička."

„Ano," Usmál jsem se. „Agenti FBI mají zvláštní schopnost dokonce je i přivolávat."

Vyfoukl kouř nosem a přikývl. „Kromě toho mám rád tyhle jarmarky."

„My také."

„Za předpokladu, že opět nezmizí nějací lidé."

„To je pravda."

„A co máte teď za lubem?"

„Vlastně jsme se chtěli naučit, co je to strach," řekl Suko. „Přitahuje nás tunel hrůzy."

„Opravdu?"

„Namouduši."

- 48 -

Sherman zavrtěl hlavou. „Prošel jsem ho. Je spíš k smíchu než pro strach. Vstup byl zdarma, ale musíte to umět."

„Ale zmizel tam Yakup," vykřikl Ali. „Na to byste neměl zapomínat."

„Ano, myslím na to. Přeji vám příjemnou zábavu."

Chtěl odejít, ale zastavil jsem ho.

„Řekněte mi, Rogere, zdržíte se ještě na jarmarku?"

„To mám v úmyslu."

„Takže se potom uvidíme."

Vyslal ke mně přátelský úšklebek a mohutně přitom dýmal z cigarety. „Za předpokladu, že také nezmizíte. "

„Teď víte, kam se chystáme."

Ali už to nemohl vydržet. Stále nás popoháněl k pokladně. „Tomu staříkovi," zašeptal, „který tam sedí, moc nevěřím. Hleděl na mě, jako by o všem věděl. Myslím, že měl za úkol mě zdržet, protože jsem musel nějakou chvíli čekat, než mě pustil dovnitř."

To bylo opravdu dost neobvyklé, protože kdo si koupil vstupenku, šel ihned do tunelu hrůzy. Stejně jako otec se dvěma dětmi před námi. Všichni tři prošli společně létacími dvířky.

Suko, který už stál u pokladny se najednou otočil a zasmál se. „Ten prodavač mi nepřipadá tak starý. Spíše naopak."

„Cože?"

Ali se rozběhl k němu, podíval se do budky a zavrtěl nechápavě hlavou. „Suko má pravdu. Sedí tam někdo jiný.

Nějaká... mladá dívka. Je asi v mém věku."

„Zeptáme se na to." Suko mi uvolnil místo. Předklonil jsem se a hleděl jsem do usmívajího se obličeje mladé

- 49 -

hezké Číňanky. „Tři lístky, pane?" zeptala se.

„Vlastně ano."

„Tři dolary."

„Ještě mám otázku," řekl jsem, když jsem zaplatil.

„Jakou, prosím?"

„Neprodával předtím lístky nějaký starší muž?"

„To je pravda."

„A proč tady teď nesedí? Má přestávku?"

„Ne, pane," odpověděla dívka s úsměvem, který

nezmizel z její tváře, když pokračovala. „Už nepřijde, protože před dvěma dny zemřel."

To byla rána. Také Suko a Ali zaslechli její odpověď.

„Zemřel?" zeptal se chlapec.

Protáhl se kolem mne a strčil hlavu k okénku. Když se na něho příjemná dívka podívala, zčervenal až za ušima.

Byl ve věku, kdy chlapec neví, jestli má honem utíkat pryč

nebo ji raději obejmout.

„Byl už starý. Skoro devadesát let. Převzala jsem jeho práci."

„Byl to váš příbuzný?" zeptal jsem se.

„Jenom vzdáleně."

Tohle jsem znal. I Suko měl pouze vzdálené příbuzné.

Vždycky jim říkal ,bratranci'. Připomněl jsem si poslední případ, kdy se jeho takzvaní bratranci ukázali v trochu jiném světle. Unesli ho, aby mne přilákali k sobě.

Teď byl na řadě Yakup.

„Děkuji," dodal jsem.

„Není za co. Jsem ráda, že jste se zeptali na starého pána."

Nechali jsme projít další návštěvníky. Smrt toho staříka mi nešla z hlavy. Suko uvažoval podobně.

- 50 -

„Myslíš, že mu někdo pomohl?"

„Nemám zdání."

„Byl už opravdu starý," odporoval Ali.

Dívenka v pokladně nás stále pozorovala. Museli jsme jí připadat jako podivíni. Kromě toho už jsme dávno měli být v tunelu hrůzy.

Byla to čirá náhoda, že jsem se ještě otočil. Chtěl jsem se jen přesvědčit, že Roger Sherman je za námi. Byl tam.

Stál naproti. Teď se otočil - a přesně v té chvíli se na něho z houstnoucího soumraku vyřítil stín.

Létající člověk - ozbrojený katovskou oprátkou, jejíž

provaz držel pevně oběma rukama. Obratně ji přehodil přes jeho hlavu a přitáhl ji k sobě...

Číňan si znovu nasadil klobouk a protáhl výsměšně ústa. Chtěl se zasmát typicky asiatským potutelným smíchem, ale Yakup ho vnímal jako příšernou grimasu.

Pět přátel řekl!

Jak je možné, že tenhle chlap považoval pět oběšenců

za své přátele. Yakupovi bylo přece jasné, že jsou mrtví.

Viseli v oprátkách bez pohnutí. Jejich krvavé oči byly bez života.

„Mlčíš? Ztratil jsi řeč?"

Yakup sevřel pevněji mříže. „Ano," odpověděl chraplavě. „Hrozně mě to překvapilo."

„To ti věřím."

„Jak to?" zeptal se Turek. „Je vůbec možné označovat

- 51 -

tyto osoby za své přátele?"

Mister Todd se děsivě zachechtal. „Protože jsem si je dopravil až sem. Našel jsem je."

„Kde?"

„Vysoko v horách. Věděl jsem o štolách, ve kterých se v minulém století těžilo zlato. Vydal jsem se tam a opravdu jsem je našel "

„Nezetleli?"

Todd zavrtěl hlavou. „Ne, nezpráchnivěli. Ve štole panuje zvláštní klima. Uchovalo mrtvoly v jejich původní podobě."

„Kdo to vlastně je?"

„Popravčí z dob minulých. Táhli krajinou, Západem, přes Kalifornii. Jak jistě víš, v té divoké době se popravovalo jako na běžícím pásu. A těch pět osob se staralo, aby tomu tak bylo. Zaskakovali, když chyběl popravčí. Celá léta vykonávali tuto práci, až se zlatokopové naštvali. Shromáždili se, chytili popravčí a odvlekli je do staré štoly, kde je pověsili na trámu. Jeden ze zlatokopů

však nakreslil plánek a já jsem ho našel. Vydal jsem se na cestu a našel jsem mrtvé. Byl jsem překvapený, v jakém dobrém stavu se ještě nacházejí."

„Ale museli by zpráchnivět, když jsi je dopravoval sem," řekl Yakup.

„Ano, to by měli. Ale nestalo se tak, protože se ocitli v mých rukou."

„A to je něco zvláštního?" zeptal se Yakup.

Číňan přikývl. Jeho hučka držela na holé lebce jako přilepená. „Ano, to je něco zvláštního. Protože já jsem ten, o kterém vyprávějí staré legendy."

„Ale v nich existuje spousta lidí."

- 52 -

Zachichotal se. „Ale ne tolik Smrťáků. Jsem jeden z posledních této kasty. Žiji, ale přitom ovládám smrt. To je to, co mě předurčuje být nad ostatními. Dovedeš si představit, že...?"

„Chceš mě také k něčemu takovému přemluvit?" vpadl mu Yakup do řeči.

„Ne, pověsím tě."

„Potom ale zemřu."

„Jako ostatní."

„Co z toho budeš mít?"

Mister Todd začal přecházet před mříží sem a tam. „Co bych z toho měl?" opakoval. „Vlastně nic nebo téměř nic."

Zvýšil hlas. „Kdybych ovšem nebyl něco výjimečného.

Zvláštní člověk, který může rozmlouvat se smrtí a který se zabývá i jinými věcmi. Prohlédni si zelenou barvu těl. Je to něco neobvyklého a není to náhoda. To jsem vynalezl já sám. Dává mi to velkou moc. Mnozí hovoří o čarodějné masti. Ale je to víc, mnohem víc. Obsahuje zárodek života, rozumíš?"

„Ne!"

„Řeknu ti to jasněji. Může probudit mrtvé."

„Nikdy," odporoval Yakup. „Nikdo nemůže probudit mrtvé, aby žili jako předtím."

„To jsem také neřekl. Mrtvoly budou žít jen určitým způsobem. Pomocí masti připravené podle pradávného tajného receptu se probudí k životu, ale jen tehdy, když já budu chtít. Poslouchají mé rozkazy. Posílám je do světa.

Patří k létajícím a zabíjejícím monstrům."

Yakup se chtěl zasmát, ale sevřelo se mu přitom hrdlo.

Místo toho se ochraptěle ozval: „A to ti mám věřit?"

„Budeš muset!"

- 53 -

„Ne, to je..."

„Jeden už viděl létající mrtvolu," zašeptal Mr. Todd a přistoupil blíž k mříži. Bohužel ne tak blízko, aby ho Yakup mohl polapit. „Jeden už ho viděl."

„A kdo?"

„Znáš ho. Ten mladík..."

„Ali!" vyrazil ze sebe Yakup. Sevřel mříže pevněji a cítil, jak se mu krev valí do hlavy.

„Ano, velmi správně. Ten výrostek, kterého jsem tím vylekal."

„Kde je teď?"

„Nedaleko odtud. Nahoře."

„Takže jsme pod jarmarkem?"

„Výborně, milý příteli. V jedné staré šachtě, která předtím patřila ke kanalizačnímu systému. Teď tu sídlí krysy, ale i ty mají hrůzu z tohoto místa."

„Jak reagoval Ali?"

„Dostal strach. Všichni dostali strach, když uviděli jednoho z mých přátel."

Yakup přikývl. „Ano," řekl tvrdě. „To ti věřím. Létající monstra mohou nahnat strach. Ale varuji tě. Ještě jsi nevyhrál."

„Ale také jsem nikdy neprohrál," pravil Číňan s kulatým hladkým obličejem. „Na to by sis měl zvyknout. Vždycky patřím k vítězům. A na tom nic nezmění ani pomocníci tvého malého přítele."

To Yakupa překvapilo. V jeho hranatém obličeji zacukalo. „Přátelé?"

„Přivedl si je z jedné vzdálené země. Všechny jsem pozoroval a některé z nich jsem poznamenal. Jeden z nich je dokonce Číňan."

- 54 -

„Ano, jmenuje se Suko. Ten druhý se jmenuje John Sinclair. Myslím, že to můžeš pomalu zabalit, mistře."

„Osobnost jako je Mister Todd nelze porazit. Porazil jsem smrt a proto nemohu být poražen. Objevil jsem čarodějnou mast. Jsem jediný člověk na světě, který zná tajemství její přípravy. My, Číňané, máme tisíciletou tradici a zabýváme se věcmi, nad nimiž se mnozí dnešní lidé usmívají. To je chyba, kterou hned dokážu."

„Děláš to na vlastní pěst?" zeptal se Yakup. „Nebo stojí někdo za tebou?"

„Jak to myslíš?"

„Myslím nějakého démona, který ti dává moc a sílu."

„Ne, nikdo nestojí nade mnou. Ani to nedovolím. Žiju podle svých zákonů. Připravil jsem mast mrtvých a vyzkoušel jsem ji na těchto pěti oběšencích - a měl jsem úspěch."

„Ten jsem ovšem neviděl."

„Bez obav." Todd sebejistě mávl rukou. „Přesvědčím tě o tom."

„Teď?"

„Samozřejmě."

Otočil se a ukázal na pět mrtvol visících v oprátkách.

„Visí tam jako bez života, ale poslouchají mě. Pohnou se, když budu chtít. Mohou také létat a tak naplnit jeden z lidských snů. Povedu je. Silou myšlenky jim přikážu, k jakému cíli mají zamířit. Takovou mám moc, i když tomu nevěříš."

„Chci se o tom přesvědčit."

„Dobrá. Ale předtím bych ti chtěl něco ukázat. Dokážu ti, jak mohou být odolní. Nevadí jim dotyky věcí, které pro lidi mohou znamenat velká muka." Zatímco mluvil, kráčel

- 55 -

pomalu ke stěně a sundal jednu z pochodní. Otočil se a kráčel k poslednímu z oběšenců.

Zastavil se na krok před ním. „Pozorně se dívej."

O chvilku později Yakup přihlížel tomu, jak Mr. Todd pochodní přejížděl po oběšencově těle bez toho, že by mu tím ublížil. Ani mast, kterou byl natřený, se nerozpustila.

„No!" zasmál se, „jsi spokojený?" Zastrčil pochodeň

zpět do držáku.

„Ano, udělalo to na mne hluboký dojem," lhal Yakup.

„Potom..."

„Mám ještě jednu otázku."

„Prosím." Todd zůstal zdvořilý. Ve světle dohořívající pochodně působil jeho obličej dvoubarevně.

„Proč sis vybral právě mne a zavřel mě do této klece?"

„To ti mohu prozradit," řekl po chvilce přemýšlení Todd. Sklonil hlavu stranou a prohlížel si Yakupa zpod přivřených víček. „Hned jsem cítil, že mám před sebou výjimečného člověka."

„Proč? Nejsem jiný než druzí."

„Ne, všiml jsem si, když jsi vstoupil do tunelu hrůzy.

Sleduji každého, kdo tam vejde, abych mohl pokračovat ve svém díle. A ty jsi pro mne tím správným člověkem."

„To bylo tak jednoduché?"

„Správně. Ale musím se přiznat, že jsem nepočítal s paličatostí tvého mladého průvodce. Ale toho také dostanu.

To je všechno?"

„Ano."

„Teď ti ukáži v praxi, co dovedou mí přátelé."

„Čekám."

Toddovi se nelíbil tón Yakupova hlasu. Ještě chvíli postál a potom se otočil. Jeho kůže se napínala šerednou

- 56 -

grimasou.

„Teď jsi ještě sebevědomý, ale chci tě vidět, až se budeš

houpat v oprátce. Už jednou ses pokusil bránit, ale nebylo ti to nic platné. Vzpomeň si, když jsi dopadl do mé záchranné sítě. Chtěl ses okamžitě osvobodit, ale mí přátelé byli rychlejší a silnější."

„Oni mě zadrželi?"

„Kdo jiný?"

„Potom jsi je opět nastrkal do oprátek?"

Mister Todd se zachechtal. „Aby nevyšli ze cviku, rozumíš?"

Yakup se zdržel komentáře. Hleděl tam, kde se houpalo pět „mrtvol".

Těsně pod klenbou probíhal velký trám. Z něho trčelo pět háků, na kterých visely provazy.

Číňan se vydal k poslední mrtvole v řadě. Musel se natáhnout, aby dosáhl na smyčku. Jednou rukou obejmul oběšence, a druhou mu přetáhl oprátku přes hlavu.

Opřel ho o zeď a potom mu přejížděl nataženýma rukama přes obličej tak, že se ho lehce dotýkal konečky prstů. Přitom na něho dýchal. Jeho horký dech ovíval obličej mrtvoly. Její šedivá barva se nezměnila, ale v očích se zablýskalo.

Jako by tam byl život...

„Vdechl jsem mu část své síly," vysvětloval Smrťák Yakupovi tichým hlasem. „Teď ho mám pod kontrolou.

Ovládám ho a mohu ho poslat tam, kam chci. Rozuměl jsi?

Všechno je možné."

„To je skvělé."

Todd ustoupil zpět.

Yakup počítal s tím, že mrtvola ztratí rovnováhu a

- 57 -

zhroutí se k zemi, ale přepočítal se.

Náhle se mrtvola pohnula.

Popošla několika strnulými kroky dopředu a zastavila se pod otvorem, kterým unikal kouř z pochodní.

„Teď! "vykřikl Todd.

Mrtvý ho poslechl. Zvedl ruce a v příštím okamžiku vyletěl do výšky. Vystartoval jako raketa otvorem ve stropu.

Zmizel.

Todd z toho měl obrovskou radost a mnul si spokojeně ruce.

„Musí to tak být!" zařval na Yakupa. „Viděl jsi, co se stalo. On ví, co má dělat. Jeho oběť nic netuší."

Také Yakup osvítilo poznání. Všiml si, že létající zombie si na svůj výlet vzal popravčí oprátku...

Roger Sherman nestačil ani vykřiknout. Mohutná síla ho strhla dozadu. Monstrum svíralo pevně oprátku a Sherman ztratil v následujících vteřinách rovnováhu. Upadl na zem.

Hrůznou scénu jsme nesledovali jenom my, ale ani ostatní návštěvníci si ji nenechali uniknout. Nebyl mezi nimi jediný, kdo by to považoval za žert.

Náhle jim to došlo a probudil se v nich strach.

Rozeběhli se všemi směry, aby se dostali z bezprostřední blízkosti obou aktérů. Panoval zmatek a všichni si přitom překáželi.

- 58 -

I nám, když jsme se chystali zasáhnout. Musel jsem odstrkovat lidi z cesty, stejně jako Suko a Ali, který chtěl rovněž bojovat. Cestou jsem sledoval výraz obličeje agenta FBI. Odrážela se v něm bezmocnost. Byl na tom zatraceně zle.

Zelené monstrum s šedým obličejem a červenýma očima ho strhlo k zemi. Ležel na břiše a nemohl se bránit.

Za ním stála zlověstná postava a pevně svírala provaz, na jehož konci vězel ve smyčce Sherman.

Vystřelil jsem.

Kulka přeletěla Shermana a narazila do hrudi létajícího monstra.

Bohužel pouze narazila. To mne šokovalo, ale dalo to potřebný čas Sukovi a ten ho využil.

Přítel přišel z druhé strany a v ruce svíral svou nebezpečnou zbraň.

Prsty se obtáčely kolem démonického biče. Řemeny už

opsaly kruh.

Vyrazily jako tři jedovatí hadi. Zhotovené z kůže démona a v poloze, která měla beze zbytku zničit postavu černé magie.

Když se monstrum chystalo zvednou oprátku a s ní i Rogera Shermana do výše, byl už Suko u něho.

Možná zelenokožec vytušil nebezpečí. Otočil hlavu a podíval se na Suka. Přítel už na nic nečekal.

Udeřil.

Zaslechl jsem ostré plesknutí, když se tři řemeny omotaly kolem hlavy monstra.

Jeho postavou proběhlo trhnutí. Rána jím pořádně otřásla. Předklonil se a pustil provaz, který doposud pevně svíral oběma rukama. Suko udeřil znovu.

- 59 -

Teď zasáhl tělo.

Vypadalo to, jako by řemeny chtěly obalit celé tělo jako silná přikrývka.

Náhle kůže pukla jako stará omítka po ráně kladivem.

Monstrum se překotilo na stranu a těžce dopadlo na zem.

Během pádu praskla slupka, takže vycházela najevo pravá podoba těla.

Napůl zpráchnivělá příšerně vyhlížející postava s kostěným obličejem a prázdnými očními důlky. Mezi kostmi se táhly pavučiny jako hustá síť.

Pro mne byl důležitější Roger Sherman. Už toho vydržel víc a tak jsem doufal, že i tentokrát přežije.

I přes nastávající tmu jsem rozeznával červené pruhy na jeho krku, které tam zanechala katovská oprátka. Nelíbil se mi skleněný pohled v jeho očích. Pleskl jsem ho po tváři a zaslechl jsem tichý sípavý hlas.

„Ale takhle nevypadá anděl, Johne."

„Andělé vypadají jako lidé. Ale říká se jim andělé."

„Raději bych o nich mluvil v množném čísle." Odkašlal si a odplivl. „Panebože!" zasténal. „Ten se mnou praštil.

Skoro mě dostal."

„To máte pravdu."

„Co to vlastně bylo? Neviděl jsem ho dobře. Musel přijít odněkud shora."

„Ano, byl to létající člověk."

Roger se chtěl ušklíbnout, ale nechal toho. Potom ke mně natáhl ruku. „Pomoz mi vstát."

Když se postavil a narovnal se, musel jsem ho podepřít.

„Cítím se jako malé dítě, k čertu! Nohy mi měknou a v hlavě je taky jak v prázdné stodole. O krku ani nemluvím.

Ty jsi mě...?"

- 60 -

„Ne, to byl Suko."

Přítel stál vedle mne a tvářil se rozpačitě. Chystal se odvrátit, ale Sherman ho zadržel. „Člověče, hochu," řekl,

„za to ti vyškrábnu oko."

„Když mi necháš to druhé."

„Ale jistě." Mnul si krk a usykával bolestí. „Měl bych vás pomalu odprosit za projevenou nedůvěru. Ale je vidět, že existují věci, kterým nerozumím."

„Vypadá to tak."

„Létající lidé," zašeptal Roger.

„A to je zbytek jednoho z nich," řekl jsem a ukázal jsem na hromádku kostí uprostřed cesty. Přikrývala je katovská oprátka.

„Ale předtím vypadal jinak."

„Ano, Suko použil svůj bič."

Roger Sherman bezmocně zamával rukama. Už se nechtěl dál vyptávat, jinak by v tom měl dokonalý zmatek.

Proto se podíval k tunelu hrůzy.

„Tam," řekl, „teď tam vletím a nenechám tam kámen na kameni. Na to mohou vzít jed." Pustil se mne a udělal pár potácivých kroků.

„Trochu ti změkla kolena, příteli."

„Zatraceně, to vím taky."

„Takže bych o tom ještě jednou přemýšlel. Kde je jedno létající monstrum, mohou číhat ještě další."

Otočil se. „Myslíš to vážně?"

„Ano."

Kolem nás se opět začali shromažďovat zvědavci. Ti, kteří předtím utekli, se vraceli zpět. Také malá Číňanka opustila budku a stála vedle Aliho. O něčem si povídali.

Chlapec přitom několikrát pokrčil rameny.

- 61 -

Namířil jsem k nim. Děvče se na mne kouklo. „Já...

vám to neumím vysvětlit. Nic nevím."

„Nikdy jsi neviděla létající lidi?"

„Ne, dnes poprvé."

„A taky nevíš, že s tunelem hrůzy není něco v pořádku?"

„Ano."

„Komu patří ta bouda?"

„Jednomu strýčkovi."

„Aha. Jak se jmenuje?"

„Shen Pai Ho."

Suko právě přicházel a zaslechl jméno, které vyslovila.

Tázavě jsem se na něho podíval. Pokrčil rameny. „Promiň, Johne, ale nic mi to neříká."

„Kde je teď váš strýček?"

„To nevím. Ráno byl ještě tady a všechno prohlédl. V

poledne taky. Řekl, že musí ještě zařídit pár věcí."

„Je to opravdu tvůj strýček?" ptal se Suko.

Děvče sklopilo hlavu. „Ne úplně. Osvojil si mě, jestli mi rozumíte. Zůstala jsem úplně sama. Přišel a postaral se o mne. To je všechno."

„Jak dlouho jsi s ním?"

„Asi rok."

Suko měl ještě jednu otázku. „Jak vlastně vypadá tvůj strýček? Možná ho známe."

Vtom se maličká usmála. „Kdyby tady byl, určitě byste ho nepřehlédli. Ve dne v noci má na hlavě takovou komickou hučku..."

- 62 -

„Je pryč," řekl Mister Todd a rozpřáhl ruce, jako by stál na jevišti a chystal se zahájit nějakou produkci. „Je zkrátka fuč, slyšel jsi?"

„Ano, já vím," řekl Yakup. „Viděl jsem to."

Todd se přišoural blíž ke mřížím. „Teď už mi věříš?"

„Jistě."

„Brzy budeš i ty létat. Umožním ti, abys prožil jeden z věčných lidských snů."

Yakup pokrčil rameny. „Myslím, že se mi ani nechce létat. Co ty na to?"

„Ach, to je nesmysl. Zvykneš si na svou novou existenci, věř mi."

„Uvidíme."

„No tohle, prý uvidíme. Všechno zařídím, na to se můžeš spolehnout. Já jsem ten, který zde určuje pravidla hry. Vypustil jsem ho a..."

Todd se vrátil zpět. Přitom se obrátil a nevěnoval už

Yakupovi pozornost. Turek zpozoroval, že je nejistý. Něco tady nehrálo. Proč se odmlčel?

„Není něco v pořádku, Todde?"

„Drž hubu."

Kdo se přestal ovládat, musel určitě prožívat velké duševní napětí. To bylo Yakupovi jasné. Rozhodl se, že bude mlčet a počká, co se bude dít dál.

Mr. Todd se plížil dál. Minul obě pochodně, které pohotově vytvořily na stěně jeho obrovský stín. Proklouzl kolem oběšenců, aniž by jim věnoval jediný pohled. Něco

- 63 -

ho muselo podráždit.

Zastavil se přímo pod otvorem šachty, který Yakup neviděl. Zvedl hlavu a koukal vzhůru, jako by tam hledal nějaké vysvětlení.

Nic nenašel. A tak hleděl se zakloněnou hlavou dál vzhůru. Ruce bezmocně svíral v pěsti a potom se náhle otočil. Tak prudce, až se Yakup ulekl.

Potom zamířil k Yakupovi. Kráčel těžkým šoupavým krokem a hrbil se. V zorničkách dokořán otevřených očí se odrážel svit pochodní.

Yakupovi bylo jasné, že Smrťákovi nevyšel nějaký

plán. Musel mít nějaké potíže. Yakup si docela dobře dovedl představit, že kdesi nad ním je osoba, která se dokázala postavit létající mrtvole.

Možná John Sinclair nebo Suko...

Smrťák se blížil. Přitom vrtěl hlavou tak zprudka, div mu nespadla jeho směšná hučka z hlavy. „Už nežije!"

zasípěl. „Zatraceně, už nežije!" zařval najednou jako smyslu zbavený, až jeho hlas zazněl pod klenbou jako polnice. „Už nežije!"

„To bylo přece jasné," sdělil mu Yakup.

„Je zničený!" zasípěl Todd. Zamířil ukazovákem na sebe. „A s ním byla zničena i část mé síly. Víš to?"

„Teď ano."

„Kdo ho mohl zabít?"

„Nemám zdání. Ale ty sis byl jistý. Myslím, že to s tebou jde z kopce."

„Ne!" Todd zavrtěl hlavou. „Nic nejde z kopce. Nic nesmí jít z kopce." Natáhl ruku a ukázal na prázdný hák.

„Ten je pro tebe."

Potom odběhl někam do tmy a vrátil se se svým

- 64 -

nálezem zpět.

Byla to další oprátka. „Náhradní díl!" zachichotal se.

„To je moje pojistka pro podobné případy. „Zvedl oprátku do výšky a kýval s ní před mřížemi. „Dobře si ji prohlédni, ty zatracený pse. Ta je pro tebe. Jenom pro tebe."

„Tak mě vytáhni ven," řekl Yakup. „Nebo si mám tu věc položit na krk osobně?"

„Ne. Ani ty, ani já. Mám pomocníky, kteří převezmou ten úkol."

To se Yakupovi vůbec nelíbilo. Ti čtyři byli jako kámen. Tam by se mohl utlouci, ale Mr. Todd ještě neskončil. Sáhl pod sáčko a vytáhl dýku se srpovitou čepelí. Držel zbraň tak, že mu zakrývala téměř celý obličej.

Jenom nenávistná očka svítila nad nebezpečným ostřím.

„Podívej se na ni," zašeptal. „Zabiju tě s ní! Slyšíš?

Tímhle."

„Kolik lidí jsi už touhle zbraní zavraždil?" zeptal se tiše Yakup.

„Přesně to nevím. Dnes ráno posledního. Byl to průvodce toho mladíka. Čekal ve voze. Připlížil jsem se k němu, otevřel jsem dveře a bylo to."

Yakup cítil, jak v něm narůstá neklid. Nenáviděl nesmyslné násilí, ačkoliv patřil k lidem, kteří se v tom vyznali, protože ovládal nejrůznější bojové techniky.

Jestliže k tomu došlo, byl na místě a neznal slitování. Proto měl Yakup mnoho nepřátel mezi bytostmi černé magie.

Netušil, kdo byl ten mrtvý. Bohužel si dovedl docela dobře představit, že se Todd zmocnil některého z jeho spolubojovníků z kláštera. Pokud Ali přijel, aby vyzvedl Johna Sinclaira a Suka, určitě nebyl sám.

Todd stále držel dýku před sebou. „Mlčíš?" zeptal se

- 65 -

tiše.

„Za tohle zaplatíš."

Číňan se zasmál. „Co to znamená zaplatit? Ty budeš

ten, kdo bude platit. A dokonce svým životem."

„ Co mne sem vlastně dostalo? Byla to náhoda?" Turek si pročísl světlé, krátce střižené vlasy.

„Ano i ne. Všiml jsem si, že jsi jiný než ostatní."

„A co ty, Todde? Ty jsi člověk?"

Číňan s hučkou na hlavě se rozesmál. „To je dobrá otázka, opravdu. Často jsem o tom přemýšlel. Jsem člověk, to je pravda, ale cítím, že patřím k těm, kteří určují naše osudy."

„A kdo to je?"

„Duchové, démoni, síly z prahornin nebo z hlubin nekonečného prostoru, které znali i moji předchůdci. To všechno existuje. Popisují to pohádky a legendy. Kdo v nich dokáže číst, najde si svou cestu. Tak jako jsem ji našel i já."

„Ale je to cesta zla!" Yakup se pokoušel Mr. Todda zdržovat, jak jen to bylo možné. Chtěl získat čas nejen pro sebe, ale možná i pro Johna Sinclaira a Suka.

„To říkáš ty. Já to vidím jinak."

„Znám tu říši, o které jsi mluvil. Znám také osoby, které tam žijí. Nechtějí dobro pro lidi. Jsou proti..."

„Poslouchej!" Todd se rázem změnil. „Je mi jedno, co si o tom myslíš. Mám svůj názor. Stálo mě to spoustu bádání a ty mne nemůžeš svést z cesty, kterou jsem nastoupil.

Jasné?"

„To jsem stejně neměl v úmyslu."

„Potom je všechno v pořádku." Znovu se ušklíbl.

„Vzpomínáš si na to, co jsem ti řekl? Vytáhnu své přátele z

- 66 -

oprátek. Oni se už s tebou pobaví. Jeden hák je ještě volný.

Tam se budeš houpat ty."

„A tvoje mast?"

„Bez obav, ještě je čerstvá. Vždycky zůstane čerstvá, to ti slibuji."

„Ještě jsem ji neviděl."

Číňan na něho vyvalil oči, ale potom s porozuměním přikývl. „Okamžik, přinesu ji." Znovu zmizel kdesi vzadu.

Yakup měl dost času, aby přemýšlel, jak se dostat ze svízelné situace. Hrozně se snažil vypátrat nějaké dveře, kterými by mohl uniknout. Ale pátral marně. Zdi kolem něho byly bez nejmenší trhlinky. Jenom u stropu se nacházel otvor, kterým odcházel kouř.

Mister Todd se vracel. V natažené ruce držel dýku.

Namáčel její ostří do masti, která k němu přilnula jako med.

„Podívej se na tohle, milý příteli!" Došel těsně k mříži.

Přesně tohle Yakup potřeboval. Musel čekat na nějakou příležitost, aby se mohl zmocnit Smrťáka. Neměl sice tak dlouhé paže, ale vedle něho stály dvě nádobky, ve kterých mu nosili rýži a vodu.

Jídelní miska nepřipadala do úvahy. Byla ze dřeva a příliš lehká. U džbánku to vypadalo příznivěji. Pálená hlína se silnými stěnami. Yakup ho pevně sevřel v ruce. Ale tak, aby si ho Todd nevšiml.

„Nemohu ji dobře rozeznat," řekl Turek. „Musíš přijít blíž k mříži."

Vtom se Číňan hlasitě zasmál. Smích se řítil na Yakupa jako lavina. Smrťákovy oči plály. Přes jeho postavu přebíhaly odlesky světla z pochodní. Současně zavrtěl hlavou.

- 67 -

„Ne, v žádném případě!" zasupěl. „V žádném případě nepůjdu blíž. Přesvědčil jsem se, že jsi zvláštní člověk. Jsi nebezpečný a snažíš se využít každé příležitosti, abys mě dostal. Ale v tom ti zabráním." Jeho pohled putoval klenutím. „Vím, že to, co držíš v ruce, se mi vůbec nelíbí.

Zahoď to. Je to určeno pro vodu. Nehodí se na vrhání."

Yakup přikývl a postavil džbánek na zem. Číňan byl spokojený. Otočil dýku špičkou k zemi, aby hmota mohla odkapávat.

Běžela po ostří jako dlouhé tenoučké nitky, dopadala na podlahu a přitom zasyčela. Jako by se jednalo o nějakou kyselinu, kterou někdo převrhl do louhu.

„Ale dříve než zemřeš, natřu tvoje tělo," slíbil Mr.

Todd. Vracel se zpět. Čepel dýky byla čistá. Zbytky masti se odpařovaly na podlaze.

Zastavil se před prvním monstrem. Yakup vnitřně cítil, že situace začíná být opravdu vážná. Hrdlo se mu sevřelo.

Zlobil se sám na sebe, že si s sebou nevzal žádnou zbraň.

Teď by mu prokázala dobrou službu.

„A co by se stalo, kdybys tou mastí natřel živého člověka?" zeptal se.

„To by pro něho bylo osudové. Mast reaguje pouze na mrtvé tělo bez duše. Živou bytost by zničila, ale mrtvou zachrání, protože mu vrací část jeho síly. To ti jako odpověď stačí."

„Ano, to musí!"

Číňan se tiše zasmál. „Taky si to myslím." Potom natáhl ruku, aby dosáhl na oprátku klátící se postavy.

Yakup Yalcinkaya zaznamenal, že Mr. Todd získal ve snímání mrtvol velkou zručnost.

O něco později stály vedle sebe čtyři postavy. Znovu

- 68 -

jim jemně přejel prsty po obličeji. Šeptal jim nějaká slova.

Patrně zaklínadlo.

Yakup chtěl ještě vědět, co znamenala ta mlha a modrá barva.

„To byly jenom triky," vysvětloval Mr. Todd. „Patří prostě k tunelu hrůzy. Koneckonců jsem se rozhodl provozovat tuto živnost. Je to veselé povolání. Objedeš s ním celý svět. A přitom můžeš bádat a nebýt nápadný. Teď

jsem se usídlil tady. A zde bych chtěl zůstat, protože v Čínské čtvrti se cítím dobře."

„Co máš za lubem?"

„Chci vládnout v této čtvrti. Bude patřit jenom mně, rozumíš? Všichni se budou řídit mými zákony."

„Rozumím!"

Mr. Todd sáhl do kapsy a vytáhl klíč. Byl dlouhý a hodil se do zámku. „Teď tě osvobodím, příteli. To znamená, že odemknu tvou celu. Potom můžeš opustit vězení. Mí přátelé už na tebe čekají." Hlasitě se zasmál.

Yakup necouvl až k zadní stěně. Zůstal stát uprostřed své cely a vyčkával, co se bude dít.

Čtyři oživlé mrtvoly se zatím nehýbaly. Ve svitu pochodní vypadaly ještě hrozivěji. Oběšenci pevně svírali své oprátky. Mast nešla Yakupovi z hlavy. Byla neobvyklá, o tom nepochyboval. Ptal se však sám sebe, jestli by také dokázala odolávat větší teplotě. Kdyby se mu tak podařilo dostat se k pochodním...

„Nemáš šanci," zašeptal Číňan. „Můžeš si lámat hlavu, jak chceš. Už ti nedám příležitost." Zastrčil klíč do zámku.

Yakup jenom stál. Přemýšlel, jestli má projít dveřmi, ale ještě nenastala pravá chvíle. Jeho tělo se napnulo ke skoku...

- 69 -

Mr. Todd musel dvakrát otočit klíčem, aby se dveře otevřely.

Jednou, podruhé...

„Tak, teď si tě mí..."

Poslední slova mu uvázla v hrdle, protože Yakup se pohnul a skočil. Vložil do skoku všechny své síly. Narazil do branky jako beran. Vyletěla ven a zasáhla Todda, který

nestačil tak rychle uskočit. Železná mříž ho udeřila do obličeje, až mu hučka spadla na zem. Při pádu rozpřáhl ruce, jako by se chtěl zachytit svých pomocníků. Ale ti se zatím nepohnuli.

Měli jiné rozkazy.

Yakup!

A proti němu v této chvíli vyrazili!

Suko a já jsme se na sebe podívali. Nic jsme neříkali.

Místo nás se ozval Ali, který také zaslechl poslední větu.

„Co?" vykřikl. „On je tvůj strýc?"

„Ano."

„To ne!" Ali se udeřil dlaní do čela. „To nemůže být pravda. Řekni nám proč?"

To bychom také rádi věděli. Jenom jsme se neuměli dostatečně rychle vyjádřit. Hleděl jsem na malou Číňanku.

Vypadala jako křehká porcelánová panenka. V jejím úzkém obličeji byly zvlášť nápadné „evropské" oči bez typických mongolských rysů.

Naše otázka vyvedla dívku z rovnováhy.

- 70 -

„Co se děje?" zeptala se. „Všichni se na mě díváte tak divně. Kdybych teď dráhu zavřela a strýc to zjistil, měl by na mě vztek. Musím se vrátit do pokladny."

„Ne, to nemusíš," řekl jsem.

„Ale..."

„Tunel hrůzy už asi přišel o hrůzu, kterou měl lákat návštěvníky."

„Co to má znamenat? Víš to, Ali?"

„Ne, Siro."

Děvče se také jmenovalo Sira. Nezvyklé jméno pro Číňanku. Ale já jsem od ní potřeboval něco jiného.

„Poslouchej, Siro. Kde můžeme najít tvého strýčka?"

„Nevím, kam šel."

„Kde vlastně bydlí? Někde blízko?" chtěl vědět Suko.

Sira přemýšlela. „Chtěl si najít v téhle čtvrti byt.

Protože žádný nenašel, tak bydlí v maringotce."

„Ta maringotka je někde tady?"

„Ano."

„Kde?"

Sira nadzvedla tázavě ramínka. „Mám vás tam dovést?"

„To by bylo velmi milé."

„Není to daleko."

Suko se k nám připojil. Ali chtěl také jít, ale já jsem byl proti tomu. „Ne, chlapče, ty zůstaneš tady a budeš čekat."

Nevěřícně se zasmál. „To se mi vůbec nelíbí."

„To ti věřím. Ale můj názor se tím nezmění."

Dřív než jsme se vydali na cestu, rozhlédl jsem se ještě jednou po okolí.

Nic se nezměnilo. Vládl zde obvyklý ruch. Lidé se motali kolem atrakcí a kolotočů nebo postávali vedle stánků.

- 71 -

Také na prostranství před tunelem hrůzy neopadl zájem.

Přicházeli lidé a zajímali se, co se zde přihodilo. Jejich pohledy byly bázlivé a ustrašené.

Pátral jsem zrakem po obloze. Příšera se před chvílí vynořila právě ze soumraku. Jenom jedna. Vycházel jsem však z toho, že Číňan s hučkou má v rukávu ještě další trumfy. Když jsem pomyslel na to, že chystá další útok, bylo mi všelijak.

„Nepůjdeš?" zeptal se Suko.

„Ale ano, promiň. Trochu jsem se zamyslel."

Usmál se. „To si umím představit."

Sira zůstala na naší straně. Vzali jsme dívku mezi sebe, aby se cítila bezpečněji. Vždycky, když jsem se na ni podíval a ona náhodou zvedla hlavu, jsem viděl její plachý

pohled.

Obešli jsme budovu, která tvořila tunel hrůzy a dostali jsme se na prostranství, kde se nacházelo několik aut a maringotek.

Dopadalo sem jen slabé světlo.

„Co máte proti mému strýčkovi?" zeptala se bázlivě dívka.

„To ještě nevím," odpověděl jsem vyhýbavě.

„Je snad zločinec?"

„Dobrá otázka," ozval se Suko. „Měla bys s tím počítat, holčičko."

„Byl ke mně dobrý."

„Nevšimla sis nikdy, že by vedl dvojí život?" vyptával jsem se.

„Ne, ale co to je?"

„No, když má někdo dvě tváře. Jednu přátelskou a druhou ďábelskou. Možná se spolčil s temnými silami. Je

- 72 -

to velmi těžké. Jedno je však jisté, Siro. Také u tebe se v blízké budoucnosti mnohé změní."

Pokrčila úzkými ramínky. „Ano, to je pravda. Nechala jsem si sestavit horoskop. Nic... dobrého mě nečeká."

„Nemusíš hned všemu věřit," odporoval Suko.

„Mně se to splní."

Šli jsme úzkou uličkou, která vedla křížem krážem mezi odstavenými vozy. Jarmareční hlomoz jsme vnímali jako vzdálený šum. Příjemně znějící vánoční hudba z poblíž

stojících krámků se mísila se spletí hlasů. Tato zvuková kulisa prostě patřila k jarmarečnímu veselí. A také Číňané se naučili, jak vytáhnout Američanům peníze z kapsy.

Člověk jen musel vědět, jak na to.

„Jsme tady!" Sira ukázala na tmavě natřenou maringotku.

Stála až na kraji jakoby odstrčená od ostatních. Nebylo divu, že se Mister Todd cítil jako vyděděnec.

Ve voze svítilo světlo. Na oknech visely závěsy, které bránily zvědavcům nakouknout dovnitř. „Máš jistotu, že ho tady najdeme?"

„Ne."

„Dobrá, Siro, prokaž nám jednu laskavost. Vrať se zpátky k Alimu a počkej s ním na nás."

„A co chcete dělat?"

„Promluvit si s tvým strýčkem, pokud je tady."

„A když tady nebude?"

„Vrátíme se zpět," řekl jsem s úsměvem a pohladil jsem ji po černých vlasech.

„Posíláte mě pryč, protože by to mohlo být nebezpečné, že? Můj strýček je nebezpečný a..."

Odvážil jsem se dokončit její větu. „Ano, může

- 73 -

znamenat jisté nebezpečí, ale to ti nemusí vadit. Prosím..."

„Už jdu." Přikývla, otočila se a zmizela jako způsobná školačka.

Hleděli jsme za ní.

„Škoda té malé," řekl Suko. „Velká škoda. Její strýček s hučkou si ji vůbec nezaslouží."

„Taky si to myslím."

Když nám Sira zmizela z dohledu, začali jsme se zabývat maringotkou. Vcházelo se do ní bočními dveřmi.

Klika se matně leskla. Suko ji stlačil dolů a opřel se lehce o dveře.

„Jsou zamčené." Podíval se na mne. „Pomůžeme si sami?"

„Jistě. Je to přece otázka života a smrti."

Suko už držel v ruce svoje nádobíčko určené pro podobné případy. Nemuseli jsme se obávat, že nás někdo pozoruje. Žádný z návštěvníků neměl důvod bloudit v těchto končinách.

Suko nepotřeboval ani deset vteřin, když se v zámku ozvalo známé cvaknutí.

Vytáhl jsem zbraň.

„Ty počítáš se vším?"

„Jistě." Přitom jsem měl před očima obrázek Aliho průvodce, kterého zavraždili ve voze, kde na nás čekal.

Tenhle Mister Todd se nebál jít přes mrtvoly, aby dosáhl svého cíle.

Ovanul nás pach plísně. Maringotka by potřebovala pořádné provětrat. Zbytky ostrého jídla také neosvěžovaly beztoho zkažený vzduch.

Nemýlili jsme se. Lampa nevydávala příliš mnoho světla. Stála na malém stolku, měla na sobě skleněný

- 74 -

cylindr a kulatou mosaznou nožku.

Celý prostor maringotky vyplňovaly jednotlivé kousky starého nábytku. Na psacím stole Suko objevil několik dopisních papírů sepnutých dohromady. Zvedl listy ke světlu, otáčel je a začal číst. Koukal jsem mu přes rameno.

Nemělo to žádný smysl, protože čínské písmo pro mne bylo španělskou vesnicí.

„Dokážeš to přečíst?" zeptal jsem se Suka.

„Ano, tomuto dialektu jsem se naučil v klášteře."

Nechal jsem přítele v klidu pročítat stránku po stránce.

Pročítal je a vrtěl přitom hlavou.

„To je neuvěřitelné," mumlal si přitom a potom odložil papíry stranou.

„Rozluštění?" zeptal jsem se.

„Tak nějak." Odkašlal si. „Víš vůbec, Johne, kdo je ten Mister Todd?"

„Ne."

„Vyvolávač mrtvých!"

Hned jsem to pochopil, protože s jednou takovou osobou jsem už udělal jistou zkušenost. To už bylo hrozně dávno. Tehdy na začátku své životní dráhy jsem bojoval proti čaroději Orgowovi a jeho médiu Laře. Lara měla schopnost nejen promlouvat s mrtvými, ale i dar magické síly, s níž vyzvedávala mrtvé z jejich hrobů. Tak jsem se poprvé seznámil s oživlými mrtvolami, kterým se říká zombies.

„Co ses ještě dočetl?"

„Nejsem si stoprocentně jistý," řekl Suko. „Pokud se nemýlím, tak tenhle Mister Todd si rovněž osvojil tajemství vyvolávačů mrtvých. Toto umění pochází z Asie.

I on má magickou moc ovládat mrtvé. Může je znovu

- 75 -

oživit a oni potom poslouchají jeho rozkazy."

„Něco jako zombie?"

„To se uvidí."

Prohrábl jsem si vlasy. „Nezapomeň, Suko, na to zelené stvoření. Mohl by to být jeden z těch zombiů?"

„Určitě."

„Teď už jenom potřebujeme najít našeho chlapíka s hučkou."

Přítel Suko se usmál. „Kdyby to bylo tak jednoduché."

„Zatím se stále hovořilo jen o tunelu strachu. Jsem pro to, abychom se tam podívali. Aspoň jednou," dodal jsem ještě.

Suko si odkašlal. „Proti tomu se nedá nic namítat.

Okay, jak chceš." Ve voze už jsme neměli co pohledávat.

Suko sebral papíry.

„Chceš se o to také pokusit?" zeptal jsem se ho.

Ušklíbl se. „Člověk nikdy neví."

Zavřeli jsme dveře a vraceli jsme se zpět. Náš americký

kolega Roger Sherman se už trochu zotavil. Nohy se mu sice podlamovaly, ale chtěl pokračovat s námi.

„A co krk?" zeptal jsem se.

„Ještě udrží hlavu. Dnes musí být člověk vděčný za každou hloupost." Bylo vidět, že ho humor ještě neopustil.

„Navrhoval bych, abychom zavolali pár mých kolegů a vyklidili to tady."

„Jsem proti tomu," protestoval jsem okamžitě.

Suko mi souhlasně přikyvoval.

„Proč?"

„Musíme počítat s tím, že se může objevit daleko víc takových

létajících

nestvůr.

Kulky

jim

neublíží.

Kdybychom tady udělali příliš velké pozdvižení, mohl by

- 76 -

Todd zpanikařit. Ne, Rogere, to je akce jednotlivců."

„Cítím se sice poněkud lépe, ale..."

„Nemusíte jít s námi. Zůstaňte tady a lízejte si rány."

„Tohle mi ještě nikdo neřekl."

„No vidíte. A teď se to stalo."

„Dobrá - rozumím. Co se podle vás bude dít dál? Co mám dělat?"

„Čekat na nás."

Rychle pochopil. „Vy chcete jít dovnitř?"

„Správně."

Suko do mne strčil. „Není ti něco nápadného, Johne?"

„Ne."

„Mně ano." Rozhlédl se kolem. „Postrádám oba naše mladé přátele. Kde vězí Ali se Sirou?"

Otázka směřovala na Rogera Shermana. Tmavovlasý

agent hned pochopil.

„Před chvilkou jsem je tady viděl."

„Šli pryč?"

„Ano, Suko."

„Ale kam?"

Roger přemýšlel a přitom si položil dva prsty na ústa.

Přitom se rozhlédl, podíval se i na oblohu a náhle prudce pokýval hlavou. „No ovšem, už vím, kde jsou. Ali a ta dívka se vydali do tunelu."

Náhle mě zamrazilo v zádech...

Ali byl mrzutý. Jenom to nechtěl dát oběma přátelům z

- 77 -

Londýna najevo. Nejraději by šel s nimi a oni s ním jednali jako š malým klukem. Tohle šestnáctiletého mladíka pořádně štvalo.

Podle jeho mínění byli John i Suko na špatné stopě.

Místo aby se starali o toho Číňana s hučkou, tak se rozhlíželi v jeho maringotce. To bylo k ničemu. Ali vycházel z toho, že jeho přítel Yakup se stále ještě nachází v tunelu hrůzy. Domluvili se, že se setkají na konci tunelu.

Yakup tam nepřišel. To znamenalo, že zůstal někde v tunelu, protože jiný východ zde nebyl.

Chlapec nevěřil na nadpřirozené věci. Spoléhal se jen na svůj instinkt. Ten mu napovídal, že jediná správná cesta vede zpět do tunelu.

Tunel byl zavřený. Na pokladně visel štítek s nápisem

„closed". Na bílém podkladu se skvěla červená písmena.

Ali věděl, že John a Suko si s americkými policejními úředníky nedohodli žádný plán. Ani agent FBI se o ně nestaral. Spíše se rozhlížel po okolí. Patrně očekával další útok z temnoty.

Ten nenásledoval a Ali se mezitím uklidnil. Rozběhl se rychle k pokladně a snažil se vyhnout osvětlenému prostranství. Když pokládal nohu na první schod, zaslechl za sebou kroky a současně i něžný dívčí hlas.

„Kam chceš jít?"

Chlapec se otočil, zčervenal a hleděl na Siru, kterou o hlavu převyšoval.

„To jsi ty?"

„Ano, kdo jiný?"

„Poslali tě zpátky?"

„Jistě."

„Já jsem předtím nemohl jít s nimi." Pokrčil rameny a

- 78 -

cítil se jako přistižený hříšník.

„A teď bys chtěl do tunelu hrůzy?"

„Ano."

„Už jsem vypnula proud. Nic tam nezažiješ, Ali."

„To nevadí. Jenom bych chtěl najít přítele Yakupa, který tam zmizel."

„Půjdu s tebou," řeklo rychle děvče.

„Je to nebezpečné, Siro." »

„Podívejme, teď mluvíš jako ti tvoji dospělí přátelé.

Nezapomeň, že se tady vyznám."

„Znáš všechny triky?"

„Jaké triky?"

„ Yakup zmizel. Nedovedu si představit, že by v tom nebyl nějaký trik. Podle mého názoru tam musí být nějaká past."

„A ty ji chceš objevit?"

„Ne, to ne, ale..."

„Opravdu tam nejsou žádné pasti. Všechno je normální.

To bych je musela vidět."

„Rád bych se o tom přesvědčil."

„A já taky."

Ali věděl, že Siru nepřesvědčí o opaku a tak přikývl.

„No dobrá, půjdeme tam spolu. Ale budeš se držet u mne."

„No ovšem, ty hrdino." Lehce se pousmála.

Ali vystupoval po schodech. Chtěl se protáhnout kolem pokladny, když ho zastavil dívčin hlas.

„Počkej chvilku."

„Proč?"

Zmizela v budce. „Chtěla bych zapnout aspoň nouzové osvětlení, jinak tam budeme tápat potmě." Za okamžik byla zpět a kývla na mladíka. „Teď už můžeme."

- 79 -

„A zůstaneš u mne?"

„Jasně."

Ali přidržel dveře. Sira se protlačila pod jeho rukou dovnitř a zmizela jako první v temném otvoru, kterému říkali Tunel hrůzy.

Nouzové osvětlení dávalo jen mdlé světlo. Teprve o kousek dál visela kalná žárovka.

Byl zde ticho jako v hrobě. Nepronikl sem sebemenší zvuk zvenčí. Slyšeli jen své vlastní kroky a Sira chytila Aliho za ruku.

„Máš strach?"

„Trochu."

„Bez obav, tentokrát se budu mít na pozoru. Nenechám se napálit jako s tou loutkou."

Náhle se tiše zasmála. "„Ano, to je loutka mého strýčka.

Má takové loutky, které hrají na flašinet. Ale ve skutečnosti to jenom tak vypadá, jako by hrály. Ve skutečnosti je tam nějaký gramofon nebo tak. Už pár lidí na to naletělo. Měli jsme z toho hroznou legraci."

„Já ne. Ta loutka se hýbala."

„Dálkové ovládání. Jako ve Spielbergových filmech. To se nám hrozně moc líbilo."

„Mně už méně."

Šli dál. Ali se nenápadně rozhlížel kolem. Děvče kráčelo klidně dál, protože tunel dobře znalo.

U první žárovky se zastavili. Ali se upřeně zahleděl vlevo, až to bylo Siře nápadné.

„Co se děje?"

„Nebyl tady ten kašpárek?"

„Ano, na levé straně. Podívej se pořádně na zeď."

Ali šel blíž. Viděl, že horní polovina ustupuje poněkud

- 80 -

dozadu, takže tam vznikl malý prostor.

„Tím procházel," vysvětlovala Sira.

Ali přikývl. „Potom následoval běžící pás. Zahlédl jsem namodralé světlo a mlhu. A také monstra..."

„To všechno je iluze, holografie, trojrozměrné obrazy.

Žádná velká kouzla."

„Ach tak." Ali pokračoval dál v cestě. „Ale co to světlo a ta směšná mlha?"

„Také umělá."

Otočil se. „A co ta postava s tou zatracenou hučkou. Ta byla pravá."

„Ano, můj strýček."

„Odkud přišel?"

Děvče pokrčilo rameny. „To nevím. Dělal s tím tajnosti."

„Jen tak bez příčiny?"

„Opravdu víc nevím. Mne do toho nezasvětil, i když

jsem se ho několikrát ptala. Jenom se usmíval a mlčel."

Položila si prst na rty a přemýšlela. „Jenom jednou se zmínil, že tunel hrůzy ukrývá větší tajemství, než by si dokázal normální návštěvník představit."

„Normální návštěvník?"

„Přesně tak."

„Musíme se podívat tomu tajemství na zub. Když se nám to podaří, najdeme i Yakupa." Ali šeptal. Prostředí, ve kterém se pohybovali, se mu vůbec nelíbilo.

Před nimi ležel tunel. Mlčící roura, která se zdála být nekonečnou, protože z tohoto místa nebylo vidět její východ.

„Kde by mohl Yakup zmizet?" zeptal se Ali.

„To nevím."

- 81 -

Odkašlal si. „Ven nevyšel. Byli jsme domluveni. Někdo ho zadržel právě tady."

„Ale tady nikdo není."

„To taky vidím. Jenom si dovedu představit, že v tom bude nějaký trik, rozumíš?"

„Opravdu, a jaký trik?"

„Pomocí kterého je možné nechat zmizet lidi. Tvůj strýček není výjimka, když si vzpomenu na toho flašinetáře. To každý nedokáže."

„Chceš jít dál?"

„Ano, přinejmenším na začátek toho běžícího pásu."

„Ukážu ti ho."

„Prosím tě o to," řekl s úsměvem.

„Ty vychloubači."

Bylo cítit, že v sobě našli oba dva zalíbení. Ali stejně jako malá Číňanka Sira.

„Kolik je ti vlastně let?"

„Čtrnáct."

„Mně je šestnáct. Brzy dostanu řidičský průkaz."

„To je šílené."

Ali zamával odmítavé rukou. „Ale nejdřív musím najít Yakupa, jinak..." Spolkl poslední slova.

Sira se k němu znovu přimkla. „Znamenal pro tebe hodně, že?"

Ali kývl. „Pocházím z Maroka, země na severu Afriky.

Jsem sirotek. Mí rodiče se stali obětí útoku démonů. John Sinclair mě vzal s sebou do Londýna. Tam jsem žil u jeho přátel, manželů Conollyových. Poznal jsem Yakupa a odešel jsem s ním do kláštera v horách, kde jsem prodělal výcvik v bojových uměních. Je nás víc a připravujeme se pro jisté věci."

- 82 -

„Jaké věci?"

„O tom ti bohužel nemůžu nic říct. Ale je to dost nebezpečné. Člověk musí být dobře vycvičený, aby přežil."

„To mi nahání strach."

„To není třeba. Půjdeme dál." Ali byl trochu nervózní.

Vešel hlouběji do tunelu a rukama pátral po zemi, protože chtěl najít začátek běžícího pásu.

Sira se držela u něho. Nakonec ho předběhla a zastavila se v jednom místě. Nataženým ukazovákem mířila na zem.

„Tady začíná."

„Jsi si jistá?"

„Ano."

Ali poklekl. Dopravníkový pás běžel zdánlivě bez přerušení. Jen bedlivý pozorovatel si mohl všimnout místa, kde byl spojený.

Ali se zadíval dopředu.

„Co hledáš?" zeptala se Sira.

„Ani sám nevím. Všechno se mi zdá tak směšné. Mám pocit, že stojím blízko rozluštění celé záhady a nemohu ho najít."

„Máš nějaké podezření?"

Mladík pokrčil rameny. „Ani ti nepovím. Napadá mě, že by tady mohla existovat padací dvířka, kterými Yakup zmizel."

Sira se na něho vyjeveně podívala.

„Padací dvířka?" zeptala se.

„Ano."

„O tom bych musela něco vědět - opravdu."

„Skutečně se tady dobře vyznáš?"

„Ale jistě - strýček mě nezasvětil do všech tajemství, ale padací dvířka?" zavrtěla hlavou. „A hlavně, kam by vedla?

- 83 -

Pod tunelem je normální zem. Žádná díra. Přinejmenším bych ji musela vidět."

„Já počítám se vším."

Ali se nenechal odvést od svého úmyslu. Hledal dál, ale bez úspěchu. Sira mezitím přistoupila k úzké šedivé skříňce, která visela na zdi. Otevřela dvířka a překvapením vyjekla.

„Tady to je!"

„A co?“

Ali zamířil k ní. Podíval se do skříňky a uviděl spoustu vypínačů.

„Víš, co to je?"

„To jsou pojistky. Ale tohle," ukázal na větší červeně natřenou páku, „tohle se mi vůbec nelíbí. Nevím, k čemu to může sloužit. Ty snad ano?"

„Ne."

„Co kdybych ji sklopil?"

Ali se nedočkal od Siry odpovědi. Stála vedle něho a vypadala ve svých džínech a světlém svetříku jako školačka s dvěma černými copánky.

„Co myslíš?"

„O tom nic nevím."

„No nic. Kdo neriskuje, nedočká se úspěchu." Ali položil ruku na páku a jedním trhnutím ji stáhl dolů.

Pod nohama jim najednou zmizela pevná zem. Než jim došlo, co se stalo, byli už na cestě do hluboké šachty...

- 84 -

Mister Todd ležel na zádech. Rána ho dokonale uzemnila. Ale po boku mu stáli jeho prokletí pomocníci, kteří se vrhli na Yakupa.

Turek viděl, že si své oprátky nevzali pro legraci. Chtěli je hodit na krk blonďatému bojovníkovi.

Yakup vystoupil ze svého vězení.

Prvního smetl silným úderem z cesty. Postava proletěla sklepením. Vypadala jako zelená loutka, kterou neposedné dítě odhodilo na zeď, kde se potom složila k zemi.

Druhého odkopl stranou. Zasáhl přesně. Zombie vyletěl do výše a dozadu. Předvedl přitom nedobrovolné salto.

Třetí vrhl smyčku. Mířil přesně. Dříve než klesla na Turkovu hlavu, otočil se Yakup tak, že smyčka sklouzla po rameni a nenadělala žádnou škodu.

Zato chytil nemrtvolu. Poprvé se jí dotkl, když jeho ruce sevřely do kleští boky bezduchého. Yakup ho vyzdvihl do výše. V jednom jediném okamžiku se jejich pohledy setkaly. Yakupovy oči vyzařovaly lidskost. U jeho protivníka tomu bylo jinak. V krvavých očích to doutnalo, ale Turek na nic nedbal. Mrštil monstrem proti ostatním.

Mister Todd zahlédl přibližující se nohu jako stín, který

ho naplno zasáhl.

Hlava mu odlétla zpět. Zhroutil se znovu k zemi a na levé straně obličeje se objevil krvácející šrám.

Yakup se hnal dál. Dva mohutné skoky ho přenesly do bezprostřední blízkosti jedné z pochodní. Chytil ji oběma rukama, vytrhl z držáku a opsal s ní kolem sebe kruh.

Čtvrtá oživlá mrtvola letěla k němu. Horní část těla měla nataženou dopředu a šedivý obličej zkřivený děsivým šklebem. Vlasy vlály dozadu a v očích se blýskalo.

Smyčku držela připravenou k vrhnutí.

- 85 -

Když se přiblížila, udeřil. Odlesk světla zatančil na postavě. Yakup ji zasáhl. Obličej, vlasy i horní část těla olízly plameny, ale nespálily je.

Kůže natřená démonickou mastí odolávala ohni.

S oprátkou tomu bylo jinak.

Začala doutnat a tam, kde se nacházel uzel, dokonce hořet. Malé plamínky vesele poskakovaly a hledaly další potravu, takže za chvíli vytvořily hořící kruh.

Yakup využil příležitosti, která se mu sama nabízela.

Bylo mu úplně jedno, jestli si spálí ruce. Měl před očima jenom zelené monstrum.

Bleskurychle ho uchopil za zápěstí, zvedl mu ruce do výšky a dozadu tak, že si samo přetáhlo smyčku přes hlavu.

Podařilo se.

Lidská nestvůra začala najednou obíhat kolem něho.

Yakup ji kolenem odstrčil od sebe a poté chtěl hledat východ, kterým by mohl uniknout, když ho dostali.

Na čtyři potměšilé protivníky byl zkrátka příliš pomalý

a kromě toho mu ubylo dost sil. Jeden z nich proklouzl za jeho záda a podařilo se mu hodit smyčku. Yakup stačil zahlédnout stín, který se mu mihl před očima a vzápětí mu smyčka sevřela pevně hrdlo.

Monstrum současně trhlo provazem dozadu. Yakup po dvou marných krocích ztratil rovnováhu a překotil se na zem.

Lehce by si zlámal vaz, ale zombie ho podepřel vystrčeným kolenem.

Také Mister Todd se už vzpamatoval po jeho úderech.

Dřepěl na podlaze. Z rány na tváři mu vytékala krev, takže vypadal jako špatně nalíčený klaun.

Rychle zjistil, v jaké životu nebezpečné situaci se

- 86 -

Yakup nachází.

A on, Smrťák, cítil, že konečně dosáhl svého cíle.

„Na šibenici s ním," zařval. „Na šibenici..."

Yakup už nikdy neměl vdechnout takovou životně důležitou látku, jakou je pro nás lidi vzduch. Začínal cítit, že tohle bude jeho konec. Na jevišti se pohybovaly jenom robotům podobné loutky.

Todd se už postavil na nohy. Ještě vrávoral. Přitom roztáhl ruce jako dirigent velkého orchestru, který ho poslouchá jako dobře namazaný stroj.

Ječivě se zasmál a ukázal prstem na jeden z prázdných háků.

„Pryč s ním!"

Nechystal se k tomu jen nemrtvý stojící za jeho zády, ale i ostatní tři kumpáni, kteří se pomalu přibližovali.

Hořící oprátka vyhasla a na krku zelenokožce zůstaly jen její ohořelé zbytky.

Natáhl se.

Měl v úmyslu zachytit Yakupovy nohy. Ten je však skrčil a vší silou vyrazil dopředu.

Zásah!

Zombie vrávoral někam do pozadí Sklepení. Zastavila ho až zeď. Potom se začal znovu zvedat a připravovat se k novému útoku.

Takhle to dál nešlo. Yakupovi bylo jasné, že se něco musí stát.

- 87 -

Zatím měl ještě volné ruce. A také dost síly, které však valem ubývalo. Vymrštil ruce nad hlavu a podařilo se mu zachytit uzel oprátky.

Těsně za ním ucítil ruce monstra. Byl to letmý dotek a Yakup v něm cítil naději. Vsadil všechno na jednu kartu.

Sebral veškerou sílu, přidřepl a trhl dopředu.

Zombie musel poslušně následovat zákony fyziky.

Ztratil oporu, zapotácel se na stranu a už se déle neudržel na nohou. Yakup mu vytrhl oprátku z ruky.

Sotva postřehnutelným úderem lokte poslal zelenokožce k zemi a sám se stáhl zpět z dosahu nebezpečných oprátek.

Mnoho neviděl. Před očima mu tančily kruhy. Měl pocit, že vchází do černočervené mlhy, která mu z větší části brání v rozhledu.

Oběma rukama uvolnil tlak na hrdle a podařilo se mu téměř nemožné.

Přetáhl oprátku přes hlavu. Byl opět volný.

To viděl i Todd. Číňan ztratil na chvíli přehled.

Napřímil se a opřel se rukama o stěnu. V jeho obličeji se usadil přihlouplý výraz, který se však vzápětí zkřivil nenávistí.

„Chyťte ho!" vykřikl. „Tak už ho zatraceně chyťte!"

Také Yakup zaslechl výkřik. Ale ne tak hlasitý. Zdálo se mu, že má na uších nasazená sluchátka. Byl to důsledek předcházejícího nelítostného boje. Klenba se mu roztančila před očima. Po obličeji mu stékal pot. Chvěl se po celém těle. S obavami pozoroval jednolitou hradbu čtyř těl, která postupovala proti němu.

Nevzdávali se. Na rozdíl od něho jim neubývalo sil.

Zelenokožci mohli bojovat celou věčnost. On ne.

Yakup musel rychle hledat způsob, jak uniknout ze

- 88 -

svého beznadějného postavení.

Protože neviděl žádný východ, kterým by mohl uniknout, zbývala jediná cesta. Šachtou. Ale v tom by mu dokázali zabránit.

Zbývala jediná šance. Musel ta čtyři monstra dostat do své moci. To se mu mohlo podařit jedině tehdy, když

polapí Číňana.

Mister Todd jako rukojmí.

Yakup znovu zalapal po vzduchu. Současně se připravoval na nové střetnutí.

Číňana neviděl, protože mu zelenokožci zakryli výhled.

Znovu si chystali své oprátky. Tentokrát jenom dvě.

Jednu získal Yakup a druhá shořela.

Yakup se vrhl dopředu.

Byl perfekně stavěný ninja, ovládal karate a také tajemné korejské bojové techniky, které používal jenom v případě nejvyššího ohrožení.

Turkův úder nadzvedl protivníka tak, že odplachtil na druhý konec místnosti. Tím vznikla skulina, do které se Yakup vrhl.

Tentokrát nebyl dost rychlý. Jejich pěsti ho zastihly ve skoku. Bušili do něho s takovou silou, že upadl na zem a zůstal ležet na břiše. Zatnul zuby, aby překonal bolest.

Překulil se stranou a přitom se podíval nahoru. V tom okamžiku zapomněl na své nesmiřitelné protivníky.

Dvě postavy padaly do hlubiny jako kameny.

Jedna z nich byl Ali!

- 89 -

V jediném krátkém okamžiku, který Yakupovi připadal nesmírně dlouhý, si zhmotnil před očima strašlivou představu. Ali padající do hloubky naráží na zem a zůstává ležet se zlomeným vazem.

To všechno mu proletělo hlavou. Smiřoval se v duchu s touhle představou jako osudovou skutečností. Ale obraz náhle praskl jako mýdlová bublina.

Stalo se něco jiného.

Nad Yakupem, v místech, kam již nedopadalo světlo pochodní, bylo něco nataženo a zadrželo padající těla.

Nějaká síť nebo pletivo. Z tohoto místa se to bohužel nedalo dobře rozeznat. Byla to pružná síť, která vymrštila obě těla a zase je přijala do své ochranné náruče. Yakup už

rozpoznal, že společně s Alim sem dopadla i mladá dívka, spíše holčička.

Zelenokožci chtěli využít příležitosti a znovu se vrhnout na Yakupa, ale velitelský výkřik Číňana je zadržel.

Turka se ani nedotkli, ale zůstali stát vedle něho a upírali na něho krvavé zraky.

Mister Todd potřásl hlavou. Přejel si po zraněné tváři a ještě víc si rozmazal zasychající krev. Potom se podíval nahoru. Aliho si nevšímal, zajímala ho především dívka.

„Siro, co tady děláš?"

„Strýčku, já..."

„Pojď dolů! Skoč do sklepa! Překulíš se přes volný

okraj sítě a budeš tady! Dělej, chci tě vidět!"

Yakup patřil k lidem, které jen tak něco nevyvedlo z rovnováhy. Tahle poslední událost s ním pořádně zatřásla.

Spíše se domníval, že půjde o zásah lovce duchů a jeho přítele Suka. Nepočítal s tím, že se tady objeví jeho mladý

- 90 -

chráněnec Ali.

On a Sira vyklouzli ze sítě. Yakup přemýšlel o tom, že i on by se jí mohl chytit.

Jejich pohledy se setkaly.

V Aliho tváři se mihl odlesk ohně. V jeho očích si však mohl přečíst strach. A nic na tom nezměnil Yakupův povzbudivý úsměv.

Ali se plavným pohybem přenesl přes okraj sítě. Jako cvičený artista. Potom dopadl na zem.

Rychle se narovnal a spěchal, aby se postaral o Siru. Už

natáhl ruce, protože ji chtěl zachytit, když ho Číňan uhodil ze strany.

„Ohhh..." Ali se svezl k zemi. Yakup skočil dopředu, ale s tím Číňan počítal.

Náhle se znovu v jeho ruce objevila ta prokletá zahnutá dýka. Přidržel ji na Yakupově hrdle.

„Zůstaň stát. Ani se nehni, jestli je ti život toho hocha milý, ty pse!"

„Jen klid," řekl Yakup a stáhl se zpět.

Ali se už trochu vzpamatoval. Ustoupil o krok stranou a přitlačil ruku na zraněné místo na boku. Zoufale hleděl na Yakupa.

Ten pozoroval, jak Smrťák starostlivě pomáhal děvčeti vylézt ze sítě. Maličká se třásla na celém těle. Zírala na Číňana, který se pokusil o úsměv.

„Musela jsi přijít, Siro?"

„Ano, strýčku!"

Také Yakup zaslechl, jak Číňana oslovila. Takže to byl strýček děvčete.

Ale ještě...

„Proč jsi musela přijít, Siro?"

- 91 -

Zhluboka se nadechla a potom překvapivě odpověděla:

„Protože jsem chtěla vědět, jestli jsi zločinec nebo ne. Ano, to jsem chtěla zjistit."

Její strýček ustoupil zpět. Ve tváři se zračil údiv a Yakupovi bylo jasné, že nehraje žádné divadlo.

„Zločinec?" zakoktal se. „Kdo... kdo ti to řekl?"

„Hovořili o tom dva muži, kteří přišli zdaleka. Měli tě za..,"

„Já nejsem žádný zločinec!" vykřikl náhle Číňan. „Ne, Siro, já jsem něco jiného."

Vypadalo komicky, jak muž stál provinile před děvčetem a pokoušel se hájit.

„Zločinci jsou ti druzí. Já jsem velký umělec magie. Já šířím staré učení a pokouším se objevit tajemství života a smrti. Nejsem žádný zločinec. Ti, kteří to říkají, jsou lháři.

Rozumíš, Siro? Oni lžou!"

Děvče se rozhlédlo.

„Ne, tomu nevěřím. Tenhle sklep je jako vězení." Dívka si zoufala. „Proč ses tady schoval? A co to je za ohavná monstra?"

„To nejsou monstra. Jsou to mí přátelé, na které se mohu spolehnout. Poznal jsem je jako mrtvé, ale oni žijí.

Díky mé síle a starým recepturám, které jsou i dnes účinné.

Brzy budu mít moc. Nabídnu ti, co si budeš přát, moje malá princezno."

„Ale já to nechci!"

„Můžeš si to rozmyslet, holčičko. Bude lépe, když

zůstaneš u mne." V jeho hlase se ozval podrážděný tón.

„A když nebudu chtít?"

„To by ti mohlo ublížit. Už se to přihodilo jednomu, který se proti mně postavil. Měla bys o tom více

- 92 -

přemýšlet."

„Už se stalo!" Sira se odmlčela. Vykročila směrem k Alimu.

Mister Todd pokýval hlavou. „Tak je to," řekl. „Teď už

to vím. Rozhodla ses jít proti mně. Už pro tebe není návratu. Pro tebe, toho mladíka i tamtoho," ukázal na Yakupa, „se sklepení stane vaším hrobem. Tady si vás najde smrt a shnijete. Nikdo se mi nesmí postavit do cesty.

Brzy se zde stanu novým králem a zničím všechny, kteří mi nebudou po vůli."

Ali, který se považoval za dívčina ochránce, ji objal kolem ramenou.

„Zkus to," řekl. „Jenom to zkus a uvidíš, co bude.

Yakup a já tě..."

„Šetři slova, mládenče. Ty nic neuděláš a ani já nic neudělám. Podívej se na mé zelené přátele. Dva z nich drží v rukou popravčí oprátky. Brzy se budete oba houpat na háku. Počkám, až z vás vyprchá život a potom vás znovu oživím."

„Ne! "vykřikl Ali.

Číňan roztáhl ruce. „Však na to přijdeš. Ale teď..."

Yakup viděl, že se čtyři bezduché postavy pohnuly.

Jeho svaly se napnuly. Chtěl skočit dopředu, když se postavy zvedly. Příšerní pomocníci dostali od Todda jakýsi rozkaz, aby použili jiný druh své síly.

A stalo se.

Najednou vzlétli vzhůru. Dříve než se mohl některého z nich zmocnit, byli u sítě.

Obratným pohybem hodili své oprátky. Ali a dívka museli uskočit, zatímco Mister Todd vytáhl svoji dýku a obrátil se na Yakupa.

- 93 -

„Ta je pro tebe," řekl a blížil se k němu. „Osobně ti proříznu hrdlo."

Turek přikývl. „Zkus to, čekám tě."

„To můžeš."

O dvě vteřiny později Yakup zjistil, že to byl trik, aby upoutal jeho pozornost. Náhle uslyšel zachroptění a když

se podíval nalevo, viděl Aliho zmítat se v oprátce.

Zelenokožec, jeho kat ležící na síti, se překotil dopředu a pevně svíral provaz.

„No?" řekl Číňan. „Co chceš teď dělat...?"

Protože svítilo nouzové osvětlení, ponechali jsme své svítilny v kapse a pustili se rovnou do tunelu. Oba jsme byli tunelem v jistém ohledu trochu zklamaní, protože jsme od tunelu hrůzy očekávali víc. Ne pouze štolu, na jejíž

konec nebylo možno dohlédnout.

K tomu jsme zaslechli hlasy.

Velmi tiché a vzdálené.

Suko se náhle zastavil.

„Přicházejí zdola."

Netrvalo dlouho a stáli jsme před pastí. Objevili jsme ji brzy, protože ze čtvercového otvoru vycházel svit plápolávého světla, který tančil i nad padacími dvířky.

Velmi opatrně jsme se přiblížili k jejich okraji a sklonili jsme se, abychom mohli nahlédnout dovnitř. Bohužel jsme toho moc nezahlédli. Kromě toho nás oslepovalo to zatracené světlo. Zato jsme slyšeli hlas Aliho.

- 94 -

Do toho mluvil ještě kdosi.

„Todd?" zeptal se Suko.

Pokrčil jsem rameny.

O vteřinu později jsme poznali, že náš cíl se přiblížil, protože od země se zvedly poletující stíny, které se v polovině cesty na něčem usadily.

Létající monstra!

Za okamžik jsme poznali, co mají za lubem a jak se vlastně věci vyvíjejí. Z ruky jednoho zelenokožce cosi vyletělo přes okraj sítě a vzápětí se ozvalo přidušené zasténání.

To nám stačilo.

Skočili jsme!

Bylo nám jedno, jak a jestli vůbec skoncujeme s těmi zelenými monstry. Někdo pod námi se nacházel v nebezpečí života. Proti tomu jsme museli něco podniknout.

Dopadl jsem dobře. Nejdříve oběma nohama, potom jsem se zhoupl a padl zpět do sítě. Konečně jsem ve světle pochodně uviděl sklep, v němž se nacházely čtyři osoby.

Mister Todd se svým vražedným nožem v ruce, potom Yakup, malá Číňanka Sira a těsně pode mnou Ali, na jehož

hrdle visela oprátka. Jeden ze zombiů svíral v ruce provaz.

Stříbrná kulka by na něho nestačila. Potřeboval jsem jinou zbraň.

„Suko, bič!"

Sotva jsem dořekl větu, když vytáhl svou zbraň.

- 95 -

Rozprostřel řemeny a opsal jimi kruh nad podlahou.

Hodil mi ho.

Všechno proběhlo v jednom kratičkém okamžiku.

Zelenokožci neměli příležitost přizpůsobit se nové situaci.

Zachytil jsem bič. Pevně jsem ho sevřel a udeřil jsem.

Před sebou jsem měl volná záda nemrtvoly. Nemohl jsem se vůbec minout.

Tři řemeny pleskly naráz. Monstrum se vzepnulo.

Důležité bylo jedno. Dotek řemenů ho připravil o jeho sílu.

Pěst, ve které svíral konec provazu, se otevřela. Provaz padl na zem. Viděl jsem, jak se Ali zhroutil k zemi a Suko se přehoupl přes okraj sítě, aby skočil do sklepa. Potom se moje pozornost upnula jiným směrem, protože zelenokožci zjistili, kde se nachází jejich nový protivník. Otočili se ke mně. Měl jsem nevýhodu. Drátěné pletivo mělo své hranice. Mohl jsem udělat jen pár kroků a to ještě v určitém pořadí. Stejně na tom byli i mí soupeři. Byli však tři a přicházeli z různých stran.

Jeden z nich nesl oprátku. Houpal s ní před sebou sem a tam a číhal, aby mi ji mohl v příhodné chvíli hodit přes hlavu. Naštěstí marně.

Náhle zapéroval a odrazil se směrem ke mně.

Z druhé strany přicházel druhý. Třetí se držel zpátky.

Zahlédl jsem stín oprátky nebezpečně blízko obličeje.

Přikrčil jsem se a nabral jsem útočníka ramenem do břicha.

Potom jsem se skrčil. Překulil se přes moje záda a zůstal v síti. Ale už tady byl druhý.

Uhodil jsem ho pohybem zápěstí. Tři řemeny zasáhly jeho obličej. Šedivá hmota pukla a pod ní se objevila jeho pravá tvář. Směsice lebky a zbytků zpráchnivělé mrtvoly.

Jeho tlapa mě minula. Mohl jsem se vyhnout a otočit se.

- 96 -

Monstrum se smyčkou už bylo zde. Chystal se mi ji hodit kolem krku.

Vyrazil jsem proti němu hlavou jako beran.

To jsem raději neměl dělat. Měl kůži tvrdou jako ocel.

Před očima se mi zatmělo a v hlavě se rozezněly zvony.

Na vteřinu jsem ztratil orientaci. Zasáhla mě rána a odmrštila mě na síť, kde jsem se okamžitě převalil, abych viděl na své protivníky.

První se už dostal ke mně a můj kopanec ho odmrštil zpět.

Teprve na okraji sítě se mu podařilo znovu se zachytit.

Stál tam a vesloval zoufale oběma rukama, aby neupadl.

Vymrštil jsem se.

Nestvůra s oprátkou se blížila.

Tentokrát dostal nemilosrdnou ránu démonickým bičem. Dopadla přímo na tělo. Viděl jsem, jak silná vrstva, která je pokrývala, praskla stejně jako na obličeji.

Ještě jeden.

Byl jsem ve formě. Otočil jsem se na místě a spatřil jsem ho, jak letí kamsi vzhůru. Proletěl šachtou dřív, než

jsem mohl podniknout něco, co by mu v tom zabránilo.

Mám se pustit za ním?

Ne, toho ještě dostanu. Důležitější byl jeho pán, který si říkal Mister Todd.

Podíval jsem se přes síť pod sebe. Tam se něco změnilo...

- 97 -

Suko skočil dolů a ocitl se na otevřené scéně. Okamžitě zamířil k Alimu a chtěl ho osvobodit, když jeho přítel John už vyřídil zelenokožce.

Ali už přicházel k sobě, protože tlak smyčky na krku povolil a dokonce se mu podařilo přetáhnout ji přes hlavu.

Zůstal sedět na zemi, zhluboka se nadechoval a nad ním zuřil boj mezi Sinclairem a monstry. Zato Yakup tomu nevěnoval pozornost. Musel prostě příliš dlouho čekat, pokořit se před Číňanem. Trpěl a nyní se s ním chtěl podělit o své utrpení.

„Pozor, Yakupe!"

Suko ho varoval, protože Mister Todd se neočekávaně pohnul v pozadí sklepení. K tomu stále mával svou nebezpečnou dýkou.

Yakup neslyšel. Vrhl se mu v ústrety.

Dýka klesala dolů. Suko by nedal za Yakupův život ani pětník, ale podcenil bojové umění ninjů. Nikdo se nedokázal tak bleskurychle pohybovat jako Yakup.

Čepel minula Turka a zabodla se hluboko do jílovité země. Smrťák se už nedostal k tomu, aby ji vytáhl.

Yakupova paže byla tvrdá jako dubová palice. Suko a Ali slyšeli Toddův výkřik a potom už vyletěl proti jedné z pochodní. Udeřil se zátylkem do držáku a svezl se k zemi.

Byl vyřízený, ale neupadl do bezvědomí. Yakup se opravdovým tygřím skokem ocitl vedle něho a zvedl hranu ruky ke smrtelnému úderu. V této poloze stál několik vteřin, ale potom ruka pomalu klesla dolů. Turek zavrtěl hlavou a odvrátil se.

„Ne, nejsem vrah!"

Suko souhlasně kývl.

„Bravo, Yakupe. Jinak bys mě zklamal."

- 98 -

Podíval se nahoru, kde John Sinclair právě vyřídil poslední monstrum.

„Postarej se o Aliho," požádal Suko Yakupa. „Vezmu si na starost Todda."

„Co s ním zamýšlíš?"

„Zmizí?"

„Navždy?"

„Přinejmenším za mříže!"

„Dobrá."

Suko se zastavil před Číňanem. Teď už neměl na hlavě svou proslavenou hučku. Na jeho holé lebce poskakovaly odlesky plamenů pochodně.

Muž, který sám sebe označoval za Smrťáka, tiše sténal.

„Vstaň, zabijáku!" řekl chladně Suko. Sklonil se a sebral mu jeho zbraň.

„Ne, já... já... já..."

„Zvedni se!"

Suko ho chytil a jedním trhnutím ho postavil na nohy.

Smrťák na něho tupě zíral. Jeho oči měly skelný výraz.

Nohy se mu podlamovaly. Suko ho musel podpírat.

„Potřebuješ pouta?" ozval jsem se shora.

„Ano, hoď mi je."

Hodil jsem mu pouta a také jsem seskočil dolů. Byl to téměř posvátný zvuk, když pouta zaklapla kolem Číňanových zápěstí. Kývl jsem na Smrťáka. „A je po všem."

V jeho širokém obličeji to zacukalo. „Opravdu si to myslíš? Věříš tomu, že můžeš nade mnou zvítězit?"

„Ano."

„Ještě se budeš divit."

Mávl jsem rukou. „Takových už bylo. Tak už pojď,

- 99 -

zatraceně."

Museli jsme najít východ. Nakonec jsme objevili tajná dvířka, která vedla do ztichlého kanalizačního kanálu, kde příšerně páchla stojatá voda.

Našli jsme dokonce i žebřík, který vedl ke vpusti.

Spojenými silami jsme odstrčili poklop.

Vylezli

jsme

nedaleko zaparkovaných

vozů a

maringotek.

„Všichni zdraví a veselé mysli?" zeptal jsem se a kývl jsem na Yakupa.

Plácl mě po rameni. „Tak nějak. Až na tu bolest v krku."

„Taky mě bolí," přihlásil se Ali.

„To přejde, žádné strachy." Podíval jsem se na našeho vězně. „Tak, pane, naši američtí kolegové už na vás čekají.

FBI se potěší."

Mr. Todd se jenom zamračil. To byla jeho jediná reakce.

Nelhal jsem. Roger Sherman už na nás netrpělivě čekal.

Vyvalil překvapením oči, když mezi námi objevil Číňana.

„Krucinál," řekl, „ono se vám to podařilo."

„Ano."

„To je ten zabiják?"

Přikývl jsem.

Roger Sherman hleděl tvrdě na Číňana. „Na něco takového, jako jste vy, jsme už dlouho čekali. Víte, Todde, cely jsou u nás nepřekonatelné."

Oslovený se zasmál. „Lidé se často mýlí."

„Já ne."

Roger Sherman přivolal vysílačkou posilu. Čtyři policisté odvedli Smrťáka.

- 100 -

Hleděl jsem za ním a přemýšlel. Sukovi to bylo nápadné.

„Co zase máš?"

„Takový směšný pocit."

„Proč?"

„Protože zmizela jedna z těch zelených příšer. To je ten důvod."

„Aha." Přítel Suko nahlas polkl. „Jak se to stalo?"

„Neptej se mě, nevím to. Každopádně zmizela, to je jisté."

„To nás nemusí zajímat," řekl Ali. „V každém případě jsem rád, že je všechno zase v pořádku."

„Doufejme, že máš pravdu..."

Nebylo ještě tak pozdě. Spolu s Yakupem, Sirou a Alim jsme jeli do našeho hotelu. V restauraci byla ještě volná místa.

Yakup se v mém pokoji osprchoval a vzal si čisté oblečení. Ještě jednou nám poděkoval, že jsme přijeli.

„To bylo samozřejmé," řekl jsem. „Co si dáme k jídlu?"

„Něco čínského?" zeptal se Suko a ukázal na jídelní lístek.

„Ne!" protestoval jsem. „To by mi připomnělo Todda."

„Ten už teď kouká skrz mříže," řekl Yakup.

Sira a Ali si sedli spolu. Mezi oběma se vyvinulo hluboké přátelství. Možná se do sebe poprvé v životě zamilovali. Ale i to patří k životu.

- 101 -

Usmál jsem se, když jsem viděl jejich bezradné rozhodování, co si mají objednat.

„Vezměte si přece jídlo pro dvě osoby," navrhl jsem.

„Třeba pečenou kachnu."

S tím souhlasili.

Já jsem si poručil velkou mísu salátu, k tomu telecí játra a nakonec Chili con carne. Suko se rozhodl připojit se ke mně. Yakupovi stačil jenom salát.

Jedl jsem právě předkrm, když se objevil vrchní a pošeptal mi do ucha: „Telefon pro vás, pane Sinclaire."

Polkl jsem velkou porci telecích jater. „Dobrá, už jdu."

Ostatním jsem stručně sdělil: „Telefon."

„Kdo to může být?"

„To hned zjistím, Suko."

Vlezl jsem do kabinky a když jsem se ohlásil, ozval se hlas Rogera Shermana. A to, co řekl, znělo velmi ošklivě.

„Johne, je mi to líto. Uprchl."

„Cože?"

„Ano. A zůstali za ním dva mrtví. Musel mít pomocníka. Jednoho z těch zelenokožců. Najednou se objevil a vrazil do vozu. Nemohli jsme tomu zabránit."

„A co teď?"

„Probíhá velké pátrání. Ale nevěřím tomu, že bude úspěšné. Při možnostech, které Todd má."

„To je pravda."

„Jak jsem už řekl, je mi to líto. Můžeme jenom doufat, že všechno nezačne nanovo."

„To si myslím i já."

„Jak dlouho se zdržíte?"

„Zítra odlétáme."

„Odvezu vás na letiště."

- 102 -

„Děkuji."

Když jsem se vrátil ke stolu, viděli mí přátelé, že se něco děje.

„Tvůj pocit?" zeptal se Suko.

„Přesně tak. Upláchl. Ten čtvrtý zelenokožec ho osvobodil a zůstali tam dva mrtví."

Přátelé seděli strnule na svých místech. Nikdo z nich se už nedotkl jídla. I mne přešla chuť. Přirozeně jsem si dělal výčitky, že jsem podcenil sílu Mister Todda a jeho pomocníků.

Nakonec se ozval Yakup: „Jen žádné obavy. Budeme mít otevřené oči. Teď už jsme byli varováni. Jestli se objeví, budu mít své zbraně. Na to se spolehněte..."

Příštího dne.

Frisko se s námi loučilo jasnou zimní oblohou. Teplota sice o něco klesla, ale to nás netrápilo. V hale na nás čekal Roger Sherman. Nenechal se připravit o potěšení dopravit nás na letiště.

Yakup a Ali jeli přímo na letiště. Spolu se Sirou, která se rozhodla žít v klášteře, protože nikoho jiného už na světě neměla.

„Nic, nic, nic!" Roger Sherman praštil rukou o recepční pult. „Jako by se do země propadl."

„To jste se mě měl rovnou zeptat."

„Ale my ho chytíme, Johne. Dosud jsme každého chytili."

- 103 -

„Když to říkáš..."

„Na to se můžeš spolehnout."

Zaplatili jsme účet. Nastoupili jsme do Rogerova vozu a nechali jsme se odvézt na letiště. Dostali jsme se tam bez větších problémů. Tam už nás očekávali Yakup s Alim a Sirou.

Následovalo srdečné rozloučení. A pak přišel čas nastoupit do letadla.

Dostali jsme místa uprostřed. Agent Sherman nás doprovodil až do místnosti pro cestující, kde se nám ještě jednou omluvil.

„Nechte to tak," řekl Suko. „Také jsme si měli dávat větší pozor."

„Možná se ještě uvidíme."

Vystoupil a já jsem kývl na Suka. „Víš, na co teď

myslím?"

„Ne."

„No přece na to, že brzy budou Vánoce."

„Ach tak - no ovšem." Odkašlal si. „A bez Shao..."

„Jednou budete zase spolu."

Přítel pokrčil rameny. Viděl jsem, jak ztěžka polkl a potom vyhlédl z okénka.

O deset minut později jsme rolovali na startovací dráhu.

Start proběhl hladce. Stroj se zapíchl do jasné oblohy. Svět pod námi se zmenšoval.

Vyhlédl jsem z okénka. Dělal jsem to vždycky, když

jsme startovali. Líbilo se mi, jak stoupáme výš a výš a...

Najednou jsem znehybněl.

Něco vedle nás poletovalo. Sledoval jsem to jenom několik vteřin.

Byl to poslední ze zelenokožců, ale nebyl sám. Na jeho

- 104 -

zádech dřepěl jako holohlavý šotek muž, po kterém pátrala celá FBI.

Mister Todd!

Viděl mě a já jsem viděl jeho. Jeho úšklebek mi napověděl, že tento případ ještě zdaleka nekončí...

KONEC

- 105 -