Svazek 017

„Jeď pryč, Sinclaire! Odjeď, jestli ji chceš ještě někdy vidět živou! Odjeď!"

Musel jsem si pořádně odkašlat, než jsem se zmohl na slovo.

Zavolání mě doslova šokovalo, překvapilo a připravilo mě o toužebně očekávanou večerní pohodu.

„Koho bych měl ještě někdy vidět živého?"

„Tu maličkou s černými vlasy!" Hlas na druhém konci se nemilosrdně vysmíval.

„Takových znám, pane Neznámý!"

„Ale jenom jedna z nich se jmenuje Glenda Perkinsová!"

Suko ležel na zádech. Muž, který stál nad ním, svíral oběma rukama dlouhou železnou tyč. Byl připravený udeřit s ní inspektora, který se rychle vymrštil a vykopl nohou. Jeho soupeř s tyčí však reagoval hbitě jako lasička. Odrazil útok a znovu mu podtrhl nohu.

„To by stačilo!" vykřikl hlasitě trenér. „Promiň, Suko, ale prohrál jsi. Nejsi zrovna ve formě."

Přicházel k nim a šklebil se na celé kolo. Ruce měl hluboko vražené v kapsách širokých šedivých kalhot.

Muž s tyčí ustoupil, podal Sukovi ruku a pomohl mu vstát.

„Dobrá práce, Hamile, opravdu." Suko klepl svého spolubojovníka po rameni. „Myslím, že začínám stárnout."

Trenér zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Možná by ses tady měl uká-

zat častěji."

„To by nebylo špatné."

„A co ti v tom brání?"

Suko se rozhlédl po hale, kde se spousta chlapíků dřela, až z nich lil pot. Museli být ve formě, protože patřili k pohotovostní policejní jednotce, kterou posílali do velmi nebezpečných akcí.

„Čekám na odpověď."

„Hned se jí dočkáš. Schází mi čas."

„Člověk si ho prostě musí udělat, Suko."

„V podstatě máš pravdu. Jenže moje případy nebývají jenom v Londýně. Toulám se po celém světě. Ještě před několika dny jsem trčel ve Frisku."

Trenér plácl přátelsky Suka do ramene. „Ale stejně se pokus poctít nás svou přítomností častěji."

„Budu se snažit." Inspektor se natáhl po saku, přehodil si ho přes rameno a následoval svého partnera ke sprchám. Dohonil ho před kabinami. „Něco ti ještě dlužím."

Libanonec Hamil se vesele ušklíbl.

„No ovšem. Kam si skočíme na

skleničku?"

„Napřed sprcha a potom kavárna." „Jasně."

Suko si osprchoval upocené tělo.Zakoušel přitom velmi libý pocit.

Stál pod sprchou a pouštěl na sebe horký proud vody, kterou postupně ochlazoval, aby nakonec odfrkoval pod ledovým přívalem bičujícím jeho kůži. Přitom uvažoval o tom, že opravdu nevypadá dobře. Býval v lepší formě. Ale proč tomu tak je? Možná měl v poslední době opravdu hodně práce. Měl by si vzít dovolenou a vypnout. Obnovit síly a zotavit se. Ale kdy a kde?

Zhluboka vydechl, natáhl se po ručníku a osušil se. Vánoce byly přede dveřmi. Možná by mohl některý den na pár hodin zmizet. Ale jaké v tom bylo potěšení strávit dovolenou sám?

Bez Shao, která si odletěla do vzdálených dimenzí a jen tu a tam se objeví?

Přepadl ho zármutek, když si ji připomněl. Právě před svátky na ni myslil stále častěji.

Čas vzpomínek. Hodiny plné sentimentu, kdy se znovu vynořovalo všechno prožité a člověk hodnotil svůj život.

„Už jsi hotový, Suko?" Hamilův hlas přerušil proud jeho neradost-ných vzpomínek.

„Okay."

„Mám šílenou žízeň."

Tmavovlasý Libanonec, který byl skvělým zápasníkem, mu přicházel v ústrety. Pod paží nesl zimní bundu. V tenkém pulovru se rýsovaly mohutné svaly.

„Opravdu?"

„Myslím tak tři, čtyři bomby."

Suko se ušklíbl. „To tak ještě."

„Plné vitamínů."

„No proto."

Hamil se zasmál. „Ty s tvými postranními myšlenkami. To ti jde dobře. Ale mám otázku: Víš, co se stane, když na Floridě začne sněžit?"

Ne "

„Miami je celé bílé."

Suko se musel usmát. Hamil měl vždy po ruce nějaký vtip. Byl veselá kopa a kromě toho šťastný, že unikl z pekelného kotle, který

se rozpoutal v Bejrútu.

Dlouhou ulicí se dostali k restauraci. Do místnosti vstoupili zadním dveřmi. Jeho vybavení tvořil půl-kruhovitý pult, stoly a židle.

Volná místa se nacházela u okna, odkud byl výhled do dvora zařízeného jako okrasná zahrada.

Stromy stály v této roční době jako zmoklé slepice. Ani Suko i nebo Hamil neměli chuť je pozorovat. Sedli si k pultu, kde obsluhoval sám hostinský, bývalý policista.

„Dvě bomby?" zeptal se.

„Správně," řekl Hamil. „Ale ať mají sílu."

„Pro tebe jako vždycky."

Hamil se na něho přátelsky ušklíbl. „Jak se vlastně vede tvé dceři?

Je stále tak hezká?"

„Ještě hezčí. Ale ta je v Paříži. Pro tebe ovšem nedosažitelná."

„To neříkej. Možná budu jednou trénovat francouzské kolegy, až

se k nim donese zpráva o mém umění."

Hostinský se nedal. „To už, Hamile, tady nebudu a moje dcera bude v té době babičkou."

„Ty mi taky nic nedopřeješ."

„Ale ano, bomby."

Přiťukli si. Suko a Hamil se bavili o práci. Libanonec se dozvěděl, že Suko se před nedávnem vrátil ze San Franciska. „Možná se mi ještě podlamují kolena z toho dlouhého letu. Proto jsem nebyl tak dobrý."

„Chci ti věřit. Každému druhému bych se vysmál. Ale pověz, kde je vlastně tvůj přítel Sinclair. Už jsem ho tady dlouho neviděl. On nemá zapotřebí trénovat?"

„Nemám zdání." Suko se ponořil

na chvíli do sklenice. „Musel by vlastně také přijít."

„Naposledy prohrál."

„Proti tobě?"

„Jasně."

„Potom ti něco dluží. Řeknu mu o tom. Možná přijde." Suko se podíval na hodinky. „No, musím zmizet. Kdy si dáme odvetu?"

„To záleží na tobě."

Inspektor položil peníze na desku nálevního pultu.

„Uvidíme, jak se věci vyvinou. Přesto ti přeju příjemné svátky. A pozor na novoroční oslavu."

„Neboj se, vím, kdy je třeba brzdit."

Suko zamrkal šibalsky očima. „I když se jedná o ženy."

„V tom případě udělám tu a tam výjimku. Příjemnou zábavu,"

usmál se Hamil.

Inspektor se natáhl pro tašku a odkráčel k východu. Postavil si límec bundy, protože ve světle lampy stojící u vchodu zahlédl dlouhé stuhy deště. Počasí, že by ani psa do něho nevyhnal.

Suko nepřijel služebním vozem, V poslední době se raději přepravoval podzemní dráhou. Byla rychlejší a zbavil se tak dopravní zácpy typické pro Londýn.

Otevřel dveře a vykoukl do deště, kde se mísila světla reflektorů

se záblesky neonových reklam.

Proti němu zavanulo teplo. Skoro jako na jaře. Tahle roční doba si vůbec nezasloužila své jméno. Teplý vzduch se nad Evropou rozdělil. Zimní sporty dostaly zelenou a spousta lidí trpěla nachlazením.

Suko vystoupil před dveře. Před deštěm ho chránila stříška nad vchodem. Ke stanici podzemky nebylo daleko. Jenom pár kroků. Ale musel přes ulici a teprve potom mohl zmizet v tunelu. Do dvacáté hodiny chybělo několik minut. Dopravní ruch neustával. Mnoho lidí se teprve nyní vracelo domů z vánočních nákupů.

Inspektor chtěl vyrazit, když z levé strany vklouzla pod střechu nějaká postava a oslovila ho: „Ahoj, Suko," ozval se tichý hlas.

Suko otočil hlavu. Měl zrak jako ostříž, ale déšť rozmazával cizincovy rysy. Teprve když se přiblížil, poznal Suko, o koho jde.

Byl to Číňan.

„Známe se?" zeptal se.

„Ano, bratranče."

„Aha a odkud?"

„Vzpomeň si. Není to tak dlouho. Vzpomeň si na studnu vlkodlaků a na utečence, kteří tě požádali o pomoc."

Suko se mu vysmál. „Vy jste mě unesli."

„To víme. Proto jsme ti ještě něco dlužní, příteli."

„To je už zapomenuto." Teprve v této chvíli si Suko upamatoval na muže, kterého viděl ve společnosti uprchlíků.

„Posílá mě k tobě Ho Chan."

„A co chce váš vůdce?"

„Chtěl by pro tebe něco dobrého vykonat. Mám tě varovat."

„Děkuji." Inspektor se musel usmát. „A před kým?"

„Před osudem."

Suko se neudržel. „Ty jsi dobrý. To je příliš obecné."

„Já vím, ale člověk nemůže osudu uniknout. V tomto případě má osud podobu postavy. Je na cestě. Věř mi, chce tě najít."

„A jak vypadá ten osud?"

„Je to člověk."

„Popiš ho, prosím."

„Je to jeden z nás, Číňan. Jenom jsme něco zaslechli, nic víc. Ale myslíme, že ten chlapík tě chce zabít."

Suko znal velice dobře své krajany. Věděl, že s jistými věcmi nežertují. A také věřil, že by si to nedovolil ani Ho Chanův posel. Zvážněl a zeptal se: „Opravdu víc nevíš?"

„Ne, ale někdo tě chce zabít."

„Kdo ho viděl?"

„Já ne."

„Snad Ho Chan?"

„Také ne."

„K čertu, zná vůbec někdo toho člověka, který po mně pase?"

„Neznáme jeho jméno, ale víme jak vypadá, Suko."

„Tak ho popiš."

„Jak říkám, je jedním z nás. V očích se mu usadilo zlo. Kromě toho je nezvykle oblečený. Je celý v černém a na hlavě má něco zvláštního."

„Něco jako meloun?"

„Možná."

Suko se zhluboka nadechl. „Já vím, koho myslíš," zašeptal a cítil, jak mu po zádech stéká studený pot. „To je mister Todd, Smrťák..."

Spala. Najednou se probudila a vstala. Natáhla si světlý koupací plášť a vykročila.

Jen tak. Za hlasem, který ji zval k sobě.

Za hlasem, který ji držel pevně ve svých spárech a vedl ji.

Připadal jí cizí a přitom tak důvěrně známý.

Glenda Perkinsová byla překvapená a nemohla proti tomu nic dělat. Opustila koupelnu, stála v hale a naslouchala, jak kapky deště buší do okenní tabule.

Bylo to hnusné počasí. Noc, která chtěla utopit všechno, co jí stálo v cestě. Prostě příšerná pro někoho, kdo se musel vydat ven.

Jako Glenda.

Bylo vlastně ztřeštěné stát v takovém svinském počasí před dveřmi. Ale ona si to přála. Kromě toho zde byl hlas, který jí poroučel. A ona ho poslouchala.

Ani v nejmenším netušila, kdo se za tím hlasem skrývá, ale neznámý přesně věděl, kdo je ona. A k tomu vyslovil jméno, které velmi dobře znala.

John Sinclair!

Stále znovu a znovu jí našeptával to jméno, až ovládalo její myšlení. Jediné jméno ji povzbuzovalo, dávalo jí potřebnou motivaci a sílu, kterou potřebovala pro splnění svého úkolu.

Glenda zůstala stát v hale. Pozorovala se v zrcadle. Tmavé vlasy měla rozcuchané. Hlas ji vytrhl z nejhlubšího spánku. Ještě měla slepená víčka. Cítila se unavená a přitom dál štvaná neodbytným hlasem.

Teprve po chvilce otupělého zírání do lesknoucí se plochy zrcadla jí došlo, že vlastně nemá oblečení vhodné na vycházku. Přes noční košili si přehodila jenom lehký kou-pací plášť. S tím nemohla vyjít do deště.

Převlékla se, aniž by ji k tomu někdo nabádal.

Glenda shodila plášť z ramen. Svezl se po jejím téměř nahém těle k zemi. Na dosah ruky visela světlá pláštěnka, kterou si nyní vzala na sebe. Zapnula tři knoflíky a utáhla pevně pásek.

„A teď můžeš jít. Běž prostě ven, Glendo. Rozhlédneš se a budeš

mě následovat, rozumíš? A mého sluhu. Naslouchej stále hlasu. To je důležité. Všechno ti vysvětlí. Hlas, Glendo. Můj hlas!"

„Ano," vydechla, „ano." Potom se zhluboka nadechla. „Je to pravda, co jsi mi řekl? Potřebuje mě? John Sinclair mě potřebuje?

Očekává mě?" „Správně. Ceká na tebe." „A kde?"

„Už žádné otázky, Glendo." Neznámý se odmlčel. Glenda ho neviděla. Neznala ani jeho hlas, který slyšela poprvé. Věděla jen, že se jedná o Johna.

O muže, který pro ni hodně znamenal. I když si to nepřiznávala, John Sinclair byl její tajnou láskou. Udělala by pro něho všechno.

Automaticky sebrala klíč ze skříňky a nechala ho vklouznout do kapsy pláštěnky. Potom otevřela domovní dveře. Před ní se rozprostřel hustý šedivý závoj deště. Sledovala, jak kapky poskakují na asfaltu jako na trampolíně.

Vítr přičinlivě hnal deštivé stuhy napříč ulicí. Fasády domů se leskly a po oknech stékaly potůčky vody.

Glenda zvedla vysoký límec pláštěnky a stáhla opasek ještě úžeji.

Měla sice boty, ale nevzala si punčochy. Z chladu, který venku panoval, jí naskakovala husí kůže.

Na protější straně stála pouliční lampa. Hleděla do světla, které stěží proráželo stěnu deště. Na obloze nebylo vidět žádné mraky.

Obloha se topila ve vodě a černé tmě.

Na tuhle roční dobu bylo poměrně teplo, ale Glenda stejně cítila chlad, který ji roztřásl. Prodíral se pláštěnkou i tenkou noční košilí.

Dotýkal se kůže jakoby vlhkými prsty. Co má dělat?

Zleva sem přijížděl nějaký člověk. Vypadal strašidelně. Jednolitý

stín se světlýma očima. Projel kalužinou a voda se rozstříkla jako fontána na obě strany.

Ani nezpozorovala, kolik osob sedělo v autě. Světla reflektorů jí dala poslední pozdrav a poté ji opět spolkla tma.

V této době by ani psa nevyhnali do takového počasí. Jenom Glenda tady stála pod ochrannou stříškou a čekala, co se bude dít.

Hlas k ní promlouval a bylo jisté, že ji dál povede.

Otočila hlavu. Nebyl to pohyb, který by si uvědomovala. Náhle uviděla postavu, která stála vedle ní. Velmi blízko a přitom strašně vzdálená.

Strašidlo stálo jen na vzdálenost paže od ní. Splývalo se stínem domu. Obrysy jeho těla byly nezřetelné, ale tam, kde se dala tušit hlava, svítily dva červené body. Oči!

Glenda už zažila spoustu podivných věcí, aby okamžitě podlehla panice. Nic neříkala. Jenom upřeně pozorovala postavu s krvavýma očima. Byl tenhle neznámý hlasem, který vnímala ve svém podvědomí? Náhle se jí rozbušilo srdce, protože cizinec se přiblížil těsně k ní.

Glenda postřehla, že se jedná o nahého člověka. Dostal se do světla venkovního osvětlení, které na něj dopadlo jako přikrývka.

Byl nahý a jeho tělo se blýskalo, jako by je natřel olejem.

V očích mu planul zvláštní žár. Jako by ji svým pohledem pro-vrtával.

Glenda se necítila ve své kůži. Teď, když neznámý vstoupil do světelného kruhu, se přesvědčila, že má jinou barvu kůže než ostatní.

Byl tmavozelený! Člověk s tmavozelenou kůží? To tady ještě nebylo. A pokud ano, nemohlo se jednat o člověka. Glenda v této chvíli pomýšlela na útěk. Zpátky do domu, kde by se mohla ukrýt.

Ale byl tu stále všudypřítomný hlas. „Ne, zůstaneš. Důvěřuj mu.

Dopraví tě k cíli cesty, kde čeká John Sinclair." A Glenda zůstala.

Neznámý natáhl ruku. Prsty přejížděly po její paži a hladily ji.

Obličej s červenýma očima sebou škubal, jako by se chystal vyrobit nepovedený úsměv. Z očních důlků vystupoval žár a Glenda mohla jenom čekat.

Potom ucítila ruce na svých ramenou. Nejdříve jako lehký dotyk, snad náznak pohlazení. Hleděla do obličeje zelenokožce, viděla oči, nos, uši i ústa.

A přece to nebyl člověk! Jeho ruce klouzaly po ramenou, podél těla, až se dostaly k bokům, kde jejich tlak trochu zesílil.

V té chvíli Glenda ztuhla. Cítila, že dochází k rozhodujícímu okamžiku. Něco se muselo stát. Muselo to pokračovat a ona vytvářela hlavní postavu ve hře, o které nic nevěděla. „Co chceš?"

zašeptala. Od zelenokožce se nedočkala odpovědi. Ale přišla od neznámého a současně neviditelného. Jeho hlas projel mozkem jako ostrý nůž. Slyšela tichý, ale pronikavý Šepot. „Musíš mu důvěřovat.

Vezme tě s sebou. Je to můj posel. A také na tebe čeká John Sinclair.

Muž, kterého miluješ. Chce, abys přišla..."

„Proč?" vykřikla Glenda do šumění deště. „Proč nepřijde on sám?" Najednou cítila, jak v ní narůstá odpor proti neznámému, který

opět rychle uhasl, protože síla jeho myšlenek byla silnější.

Stejně jako tělesná síla zelenokožce.

Rázem ztratila půdu pod nohama. Chvíli trvalo, než pochopila, že se vznáší nad zemí. Otevřela oči dokořán. Ztuhla. Nemohla se proti tomu bránit, protože se nacházela v moci kouzla neznámého hlasu.

I zelenokožec už nestál nohama na zemi. Nejdříve tomu Glenda nechtěla uvěřit. Potom, když se začala vznášet, poznala, co se děje.

Něco se stalo, o čem nemohla přemýšlet, protože všechno proběhlo hrozně rychle. Cítila vlhkost ve tváři. Kapky deště jí stékaly i za ohrnutý límec.

Glenda letěla proti světlu, které se rozprsklo jako při výbuchu.

Nebylo to ovšem studené světlo hvězd, ale pouličních luceren, které se kmitaly kolem ní.

Já letím, pomyslila si. Zatraceně, já letím. Já... mohu létat jako pták, i když mě pevně drží.

Glendě se vyplnil sen, který prožívá spousta lidí kolem nás.

Jenom u ní to bylo poněkud jiné. Nebyl to ovšem pocit štěstí, spíše začínající noční můra. Glenda neletěla sama. Kdosi letěl s ní a pevně ji svíral, aby nevyklouzla a nespadla na zem.

„Ano, ty létáš."

Zase ten hlas, který ovládal její myšlení i skutky. Ze dvou stran jí bušil do mozku. Hovořil s ní vlídně jako lékař se svým pacientem.

„Brzy se ocitneš u cíle. Tam k tobě přijde John Sinclair a přivine tě do svého náručí. Už se na to upřímně těším..."

„Proč nepřijde do mého bytu?"

„Protože to tak chci."

„Kdo jsi?"

„Někdo, kdo má ještě nevyřízený účet. Kdybych byl jedním z vás, řekl bych, že jej vyrovnám před Vánocemi..."

„Co máte...?"

„Tiše, jen klid. Všechno můžeš sama prožít a já se ti také zjevím.

Docela určitě, Glendo."

Sekretářka nepochopila nic z toho, co řekl. Byla úplně vyvedená z míry. Někdo, koho neznala, ji zcela ovládal. A nejen ona, ale poslouchal ho i zelenokožec. Byl v jeho rukách jako vosk.

Kdo to může být?

Glenda zoufale přemýšlela, ale na nic nemohla přijít. Nezbývalo jí nic jiného, než se nechat unášet a vyčkat, jak všechno dopadne.

Ovládla ji cizí moc. Pomalu se smiřovala s osudem. Začala tím, že si bedlivě prohlížela okolí.

Glenda se zahleděla do hloubky pod sebou.

Svět pod ní se přikryl vodní peřinou. Z nízko visících mraků visel závoj deště a přikrýval město jako obrovský ubrus.

Glenda už v duchu nehořekovala nad svým osudem. Chtěla zkrátka jen letět a tak dospět k cíli. Vytrhli ji ze všedního dne, kam podle Glendy patřila i noc. Teď ji unášeli neznámo kam, kde na ni čekal dobrý známý.

Dorazil by k ní stejným způsobem i John Sinclair? Opravdu to bylo nutné? Co od ní chtěl?

Glenda mohla jasněji uvažovat. Dovedla si představit, že John by dokázal dosáhnout cíle jiným způsobem. A nepotřeboval by zelenokožce, aby...

Její myšlenky se rozbíhaly. Zelenokožec, kterého se Glenda přidržovala jako vzácného pokladu, klesal níž. Velmi rychle ztráceli výšku. Glenda hleděla dolů, protože počítala s tím, že by se někde mohli rozbít na kousky. Ale hustý déšť všechno důkladně přikryl.

A potom uviděla dlouhý prodloužený stín v temném lehce se třpytícím závoji. Stín dostával přesnější

obrysy. Letěli přímo k němu, jako by tam chtěli najít vhodné místo k přistání. A tak se stalo.

Zelenokožec změnil svou polohu. Natáhl ruce, zapřel se nohama -

a přistál.

Glenda těsně před přistáním zatajila dech. Vyrazila ho ze sebe v okamžiku, kdy se zelenokožec dotkl nohama střechy a lehce s ní popoběhl bez toho, že by ztratil rovnováhu. Pohyboval se zde se stejnou jistotou jako na ulici.

Dosáhl určeného cíle.

Byl to dlouhý stožár lampy, který vrhal světlo na střechu, na které přistál zelenokožec s Glendou. Opatrně, jako by byla z křehkého porcelánu, se postavila Glenda na střechu. Zelenokožec ustoupil a potom se vrhl dopředu, když zavrávorala a vypadalo to, že se každým okamžikem zřítí ze střechy.

Ale udržela rovnováhu.

„Dokázala jsi to," sdělil jí neznámý. „Opravdu jsi to dokázala.

Musíš myslet jenom na jediné, rozumíš? Myslet jenom na to."

Glenda nechápala, na co by měla myslet. Každopádně zůstala stát na střeše a pokoušela se odolávat náporům větru, který se zmocnil jejího roztřeseného těla.

Silný nárazový vítr vrhal proti ní proudy vody, které bičovaly postavu mladé ženy. Ani pláštěnka ji už nechránila. Byla mokrá až

na kůži.

Glenda čekala. Přitom pozorovala zelenokožce, který se vzdaloval, až zmizel v závoji deště.

Glenda osaměla.

Konečně měla čas přemýšlet. Věděla, kde se nachází.

Na střeše!

Stála tam ztracená v dešti a větru. Oba živly ji rvaly a strhávaly jakoby ohromnými klepety ze střechy dolů. Byly chvíle, kdy se potácela a dalo jí velkou námahu udržet se na kluzké vratké ploše.

Její postavení se zlepšilo, když si dřepla, dříve než se pokusí dostat

pryč ze střechy.

Glenda se otočila k lucerně zády. Nespočetné kapky blýskající se ve světle ji oslepovaly. Střecha byla hladká a kluzká. Nejen střešní krytina, ale i hřeben střechy, na kterém stála.

Velmi pomalu se předklonila. Bylo dobře, že si sedla a nekladla větru takový odpor. Přinášel déšť a chlad. Téměř necítila pravou polovinu obličeje. Byla studená jako led. Snad z ní vyprchal i život.

Chvěla se. Divila se sama sobě, že tohle všechno může vydržet.

Znovu se ozval známý hlas. „Ano, to jsi dobře provedla, Glendo Per-kinsová. Opravdu dobře. Jsi lepší, než jsem si myslel. To je nejlepší poloha, kterou jsi mohla zaujmout. Gratuluji ti."

„Co máš za lubem?"

„Já nic. On musí něco podniknout. Tvůj přítel John Sinclair. Jsem zvědavý, jakou máš pro něho cenu."

„Jak...?"

„Podívej se nalevo!"

„Ale tam..."

„Dívej se dolů!"

Glenda poslechla. Stále ještě seděla, ale už mnohem pevněji.

Netušila, kam ji odvlekli, ale tam dole se něco hýbalo. Byla to dvě světla.

Nějaký vůz.

„Přichází," vysvětloval neznámý. V jeho hlase zazněl triumf z vítězství. „Přichází, aby se tě zmocnil. A až bude tady, zmocním se já jeho..."

„Vy...vy chcete Johna zabít?"

„Jak jinak, malá Glendo? A ty budeš mojí volavkou..."

Nepršelo, přímo lilo jako z konve a já jsem musel ven do takového nečasu. Vítr se několikrát pořádně opřel do roveru, zvláště když domy

zůstaly vzadu a já jsem se ocitl na volném prostranství. Teplý

jihozápadní vítr třásl holými větvemi stromů, pohrával si s nízko visícími mraky a jako všetečné strašidlo se hnal přes střechy domů

pryč.

Ani vůz nezůstal ušetřený jeho pozornosti. Několikrát schytal prudký náraz větru. Pevně jsem sevřel volant. Stěrače se chvěly, jako by se chtěly každou chvíli utrhnout a zmizet v soumraku.

Musel jsem jet směrem na May-fair a potom ještě kousek na jih.

Kolem Hyde Parku, který se skryl ve tmě a dál k Belgravii, jedné z londýnských čtvrtí, kam mne poslal neznámý hlas.

Nepotřeboval jsem zajíždět až na Sloane Street. Ani jsem nejel tam, kde se nacházely velké obchodní domy, ve kterých bylo možno nakoupit dobře, i když za vyšší cenu. Moje cesta vedla do tiché obytné čtvrti se starými domky, velkými předzahrádkami se spoustou zeleně a pestrobarevných květin zvláště na jaře a v létě.

Teď nic z toho nebylo k vidění. Všichni obyvatelé, kteří tu žili, užívali v tomto počasí pohodlí svých teploučkých domovů, podobně tomu bylo i s dopravním ruchem. Nejel jsem sice po ulici sám, ale těch pár vozů, které mi vyrazily naproti nebo mě předjely, tvořily jen nepatrnou část toho, co by se tu odehrávalo za příznivějších podmínek.

Rover se prodíral tmou. Ve světelném koberci reflektorů se blýskaly nesčetné kapky. Tvořily dlouhé stuhy, které opouštěly silné šedivé dešťové mraky, které plachtily nad střechami miliónového velkoměsta, jako by se o ně chtěly roztrhat na maličké kousky.

Znovu jsem si v duchu přehrával rozhovor s neznámým. Volající mi přesně popsal místo, kam jsem se měl dostavit.

Jeho hlas mi připadal známý, i když se ho ten člověk snažil co nejvíc zkreslit.

Známý. Možná některý ze starých známých, který měl se mnou nevyřízené účty.

Pustil jsem ruku z volantu a sevřel ji v pěst. Po zádech mi stékal pot. Byl jsem nervózní. Měl jsem strach o Glendu Perkinsovou, která se stala hříčkou v rukou ďábelského neznámého. Ten člověk nebo démon si se mnou mohl dělat, co chtěl. V jeho hlase zněla nenávist.

Všechno, co řekl, bylo namířeno na mne. Měl o mně zatraceně dobré informace. Na můj vkus až příliš dobré.

Ještě nebylo pozdě. Na Belgravia Square, obrovském obdélníku, doprava zhoustla. Vozy sem přijížděly z různých směrů. Musel jsem zastavit. Vedle mne se prosmýkla limuzína. Vpředu seděl livrejovaný

šofér, vzadu jeho pasažérka, stará dáma, která se soudě podle pohybů

osvěžovala šampaňským.

Lidské osudy jsou různé. Jedni dostanou naděleno a na jiné už

dary života nevyjdou. Vystartoval jsem rychleji než rolls royce.

Pneumatiky roveru přitom zvedly fontány vody přímo na kapotu luxusního vozu. Zlomyslně jsem se ušklíbl. Častokrát i maličkosti dokážou v člověku vyvolat vnitřní uspokojení.

K cíli cesty nebylo daleko. Musel jsem zabočit do Eccleston Street, slepé uličky, před níž končil zelený pás a pokračoval opět v další ulici.

Měl to být poslední dům v ulici. Netušil jsem, komu patří.

Každopádně jsem tam měl najít Glendu.

Stále pršelo.

Protože vítr už tak často neměnil směr, hnal vodní tříšť proti roveru. Dmýchadlo pracovalo na plné obrátky, ale jemný opar na oknech nechtěl ustoupit. Bylo zkrátka příliš teplo. Jako na jaře.

Zpomalil jsem. Dva vozy se prosmýkly vpravo ode mne a předjely mě. Zpod pneumatik vystříkly fontány vody přímo na rover.

Jejich zadní brzdová světla na mě šibalsky zamrkala. Zmizela v otevřených vratech blízkého pozemku.

Projížděl jsem až na konec ulice. Postavili zde jakousi točnu, na které se mohl otočit i náklaďák. Dům, o kterém hovořil volající, musel ležet za holými stromy, které se jako duchové vynořovaly z husté dešťové clony. V posledním okamžiku jsem objevil příjezdovou cestu a pustil jsem se po ní. Rover poskakoval po žulových kostkách. Potom jsem dojel na volné prostranství a zapnul jsem dálková světla.

Každé počasí, i když se nám nelíbí, má v sobě něco kladného a vítaného.

Přišlo mi vhod, že dnes v noci nebyla žádná mlha. Světla reflektorů tak mohla osvětlit větší část plochy, na které jsem se nacházel. Jednalo se o divoce zarostlou zahradu.

Trávníky, holé stromy a mezi nimi proluky, skrz které vykukoval panský dům.

Jestli tady někdo žil, tak určitě nepatřil k nejchudším na světě.

Takový dům se dal jedním dechem označit jako palác.

Bylo mi nápadné, že nesvítí žádné z mnoha oken na přední fasádě.

Cesta vedla pravotočivou zatáčkou pryč od domu. K hlavnímu vchodu vedla úzká cestička. Návštěvník po ní došel až ke schodišti a když vystoupil nahoru, ocitl se u velkých dveří, které teď

pochopitelně byly zamčené.

Nechal jsem dálková světla zapnutá. Jasné světelné kruhy klouzaly po zdi domu a zachytily se na dveřích. Mokré dřevo se lesklo.

Ochranná stříška byla proti přívalům vody bezmocná.

Nebylo nikoho vidět.

Zastavil jsem. Na chvíli jsem zůstal sedět ve voze, protože jsem chtěl na sebe nechat působit atmosféru okolí, které mě obklopovalo.

Ale bylo to zbytečné, protože na střechu roveru nepřestával bubnovat vytrvalý déšť. Zavolali mě a já jsem poslechl. Teď se musel objevit neznámý.

Ve voze mě patrně nechtěl navštívit. Proto jsem vystoupil a zvedl jsem límec kabátu. Vůbec mě nechránil. Rázem jsem měl mokré vlasy.

Vypnul jsem reflektory, abych šetřil baterii. Obklopila mě tma.

Ale nebyla dokonalá. V deštivém závoji poletoval nade mnou modravý ostrůvek světla.

Zůstal jsem stát a zvedl jsem hlavu.

Můj pohled klouzal vzhůru po fasádě, která nebyla příliš vysoká.

Střecha začínala nad druhým podlažím. Sedlová střecha rozdělená hřebenem na dvě široké šikmo dolů se svažující poloviny.

Střešní krytina se leskla, jakoby ji natřeli olejem. Bylo tady všechno. Déšť, vlhkost - a Glenda Perkinsová!

Dřepěla na hřebenu jako vystrašené dítě!

Stál jsem tam jako zkamenělý. Překvapení bylo příliš velké. Stál jsem samotinký na místě a naslouchal jsem šumění deště.

Glenda se nacházela blízko vysoké lucerny, která vrhala studené světlo na střechu. Dřepěla přímo v jeho středu a ani se nepohnula.

Oběť deště a větru. Zdálo se, že přimrzla ke střeše.

Jistě, měli jsme neobvykle teplou prosincovou noc. Jenže mohla být zatraceně studená pro toho, kdo tady proseděl v dešti delší dobu.

Jako například Glenda.

Vlastně bylo jen otázkou času, kdy spadne dolů. Předtím jsem však musel nahoru osvobodit ji z té zpropadené situace. Přitom si ještě našla tak nevhodné místo mezi dvěma vikýři.

Nepřepadl mě strach. Mé útroby svíral divný pocit s ošklivou pachutí v ústech. Myslel jsem na neznámého, který všechno zařídil tak, abych se dostal do těchto končin.

Jak se mu podařilo přivábit Glendu na střechu? Nebo se tam vyšplhala dobrovolně?

Glenda mě nezahlédla. Seděla na hřebenu střechy předkloněná dopředu a strnule hleděla na lesknoucí se tašky. Její tělo bičoval déšť

a kapky do ní bušily jako do kovadliny. Musela hrozně mrznout.

Bylo by chybou zavolat na ni. Lehce by se mohla vyděsit a spadnout ze střechy dolů.

Musel jsem se za každou cenu dostat na střechu.

Rychle jsem se rozběhl dopředu a neohlížel jsem se přitom na velké kalužiny, které se mi rozstřikovaly pod nohama. Zastavil jsem se až u domovních dveří, které byly pochopitelně zavřené.

Buď je násilně otevřít nebo rozbít okno. Nic jiného mi nezbývalo.

Potom rychle vyběhnout nahoru, otevřít okénko světlíku a vydrápat se na střechu. Takhle vypadal můj plán pro příští okamžiky.

Ale pouze do chvíle, než jsem se podíval napravo. Cosi se tam blýskalo a stoupalo po stěně domu vzhůru.

Nejdříve mne odlesky světla odrážející se od předmětu zmátly, ale potom se ve mně probudila zvědavost. Opustil jsem své stanoviště před vchodem a rozběhl jsem se tam.

Byl to žebřík.

Stál pevně zaražený v měkké půdě. Protože ho bylo možno vysunout, sahal téměř ke střeše.

Žebřík pro mne - nebo past?

Bleskurychle jsem se otočil. Hleděl jsem do velké přední zahrady, kde stál rover, ale nic neobvyklého jsem neobjevil. Nikoho, kdo by na mne číhal nebo na mne dokonce vystřelil. Někdo přece musel postavit žebřík a snad i vynést Glendu na střechu.

Takže jsem se tam vydal stejnou cestou.

Bylo to riziko, ale nezbývala jiná možnost, jak se co nejdříve dostat k mé sekretářce.

Déšť způsobil, že příčky aluminiového žebříku klouzaly.

Jednotlivé příčky byly zpočátku poměrně daleko od sebe, ale postupně se prostor mezi nimi zmenšoval.

Žebřík stál pevně. Ani se nehnul, když jsem začal šplhat vzhůru.

V polovině cesty jsem se zastavil a podíval jsem se pod sebe. Nikde nikdo.

Zahrada vypadala opuštěná a téměř ztracená ve vytrvalém hustém dešti.

Pokračoval jsem dál. Několikrát jsem zaklonil hlavu a podíval jsem se vzhůru, ale Glendu nebylo vidět.

Střecha trochu přečnívala. Její okraj mi zakrýval výhled. Přívaly deště přeplňovaly okap, takže jsem schytal pořádnou spršku.

Voda mi stékala po ramenou a dostala se i za límec. Tomuto počasí by neodolal ani nepromokavý plášť. Vlhkost se drala všude.

Promočila mi oblek a teď nepříjemně studila na kůži. Poslední příčka žebříku končila těsně pod vystupující střechou. Když jsem se chtěl na ni dostat, musel jsem použít okap jako oporu. Jednou rukou jsem se pevně přidržoval žebříku a druhou jsem se zachytil okapu. Povytáhl jsem se a byl jsem spokojený, že drží dostatečně pevně. Hluboko pode mnou ležela zahrada. Nacházel jsem se ve stejné výšce jako koruny stromů. Když

jsem se přes ně podíval, viděl jsem vozy, které se v sousední ulici vynořovaly s rozzářenými reflektory jako příšery z pohádkového světa.

V mém povolání se musel člověk naučit i základní abecedě horolezce. To se mi podařilo o několik vteřin později, když jsem se převalil přes okraj střechy a zůstal jsem na ní ležet na břiše s roztaženýma nohama. Zhluboka jsem oddechoval.

Glenda mě ještě nezahlédla. Ubohá dívka seděla v dešti jako socha a tupě zírala před sebe.

Ještě jednou jsem se podíval pod sebe. Žebřík se náhle zakymácel zleva doprava. Určitě to nezpůsobil vítr. Muselo to mít jinou příčinu.

Najednou byl pryč.

Viděl jsem ho ještě padat. V deštivém závoji se cosi zalesklo a potom to zmizelo.

Jinak jsem neslyšel nic. Žádný smích, žádný hlasitý projev radosti z vítězství. Všude panovalo ticho.

Žebřík se jistě nepřekotil sám od sebe. Někdo mu v tom musel pomoci. To znamenalo, že kdosi byl nablízku. A ten mě dostal tam, kde mě chtěl mít.

V této chvíli mi to bylo jedno, protože mne ovládla jediná myšlenka. Osvobodit Glendu.

Cesta k ní vedla vzhůru po šikmé střeše. Nic tak docela jednoduchého. Zdálo se mi, že ji někdo předtím pořádně namydlil.

Nemohl jsem jít. Pokud jsem se k ní chtěl dostat, musel jsem se plazit.

Lezl jsem nahoru jako nováček při výcviku. S roztaženýma rukama, s bradou těsně u krytiny, která naštěstí byla hrubší, než jsem doufal.

Kdyby však střecha zledovatěla, určitě by se mi tak dobře nevedlo. Pokračoval jsem v cestě.

Vzdálenost se pomalu zkracovala. Kapky bubnovaly do střechy.

Připomínalo mi to kulometné salvy. Ale dešťové kapky nejsou opravdové kulky. Takže jsem z jejich krupobití mohl vyváznout se zdravou kůží.

Na moji sekretářku byl politováníhodný pohled. Dřepěla na hřebenu střechy a ani se nepohnula. Vítr a déšť na ni vytrvale útočily.

Několikrát se zimomřivě zachvěla a krk bych vsadil na to, že jsem zaslechl její vzlykání.

I mne přepadl déšť. Pleskal mi do obličeje a zmenšoval moje zorné pole. Musel jsem si stále znovu vytírat vodu z očí, abych něco viděl.

Tak jsem se probojovával až ke Glendě.

Ještě trochu se povytáhnout a budu vedle ní. Podařilo se mi dostat se do světelného kruhu lampy. Modrobílým světlem poletovaly stříbřité vodní perly a pleskaly o střešní krytinu.

Ještě kousek a hotovo. Byl jsem tak blízko Glendy, že jsem ji mohl oslovit.

Polohlasem jsem vykřikl její jméno.

Nic se nedělo. Patrně mě neslyšela a tak jsem zakřičel ještě jednou.

Teprve teď sebou škubla. Vypadalo to, že se překotí a spadne dolů, ale potom se pevně přidržela hřebenu střechy a náhle otočila ke mně hlavu.

Trochu jsem se vztyčil. Musela mě zahlédnout.

„Glendo!"

Oslovil jsem ji a koukal jsem přitom do jejího udiveného obličeje.

„Prosím tě, nehýbej se. Zůstaň sedět!" řekla a chtěla mě zachytit.

Natahovala ruku ke mně. Druhou se pevné zachytila hřebenu a hleděla přímo na mne.

Chvějícími se, lehce promodralými rty vyslovila moje jméno. Tak tiše, že jsem je spíše vyčetl z pohybu jejích rtů.

„Dobrá, Glendo, buď bez obav. Dostanu tě odsud. Podaří se nám to."

Nepřikývla, ani nezamrkala souhlasně víčky. Glenda vůbec nereagovala. Přesto jsem si byl jistý, že moje slova vnímá.

Nechtěl jsem se ptát, jak se cítí nebo jak se vlastně ocitla na střeše.

Důležité bylo jen jedno, abychom se odtud dostali pryč se zdravou kůží. Velmi pomalu jsem překonal zbývající vzdálenost, ačkoliv mi v hlavě stále vyzváněl poplašný zvonec, protože jsem nezapomněl na převrácený žebřík.

Ten nespadl sám od sebe...

Přibližoval jsem se k ní. Světlo lucerny mě oslepovalo. Musel jsem otočit hlavu stranou. Teď jsem seděl před ní a natáhl jsem ruce.

Vzal jsem její obličej do dlaní.

„Můžeš se ještě hýbat?" zeptal jsem se tiše.

„Ne... nevím. Jsem úplně ztuhlá."

„Musíme odtud pryč."

„A jak?"

„Oknem, děvče. To je naše jediná šance." Neptal jsem se, kdo ji dostal do této situace. To všechno můžeme probrat až budeme dole.

V této chvíli šlo o záchranu života.

Ruce sklouzly z obličeje na její ramena. Přitom jsem se na ni povzbudivě usmál. Naše obličeje poznamenal déšť a chlad. Glenda se kromě toho klepala zimou, až jí zuby cvakaly o sebe.

Takhle bych ji dolů nedostal. Musí se trochu rozhýbat. Snad několika gymnastickými cviky, které může provést vsedě.

„Prosím tě, Glendo, zachovej klid a pokus se natáhnout nohy.

rozumíš?"

Naznačila přikývnutím, že rozumí.

„Tak do toho!"

Glenda začala pravou nohou. Kdybych ji nedržel za ramena, asi by se zvrátila dozadu. Ale takto seděla dál.

„Výborně, holčičko. A teď druhou nohu."

Poslechla mě jako hodné dítě. Nepovolil jsem, i když ji to stálo hodně sil a námahy. Musela jednotlivé cviky několikrát opakovat. Ke všemu se nám nedostávalo času. Ale s nepohyblivou Glendou jsem se nemohl do ničeho pustit. Byla by mi spíš na obtíž.

„Už je to lepší, Glendo, mnohem lepší." Povzbuzoval jsem ji, protože to byla jediná pomoc, kterou jsem jí v této chvíli mohl poskytnout.

„Už se cítíš dost silná, abychom se mohli vydat na cestu?"

„Ještě ne, Johne. Je to všechno tak příšerné, rozumíš?"

„Já vím."

„A kam se chceš vydat, Johne?"

„Zpátky, Glendo, jenom zpátky." Posunul jsem se k ní blíž.

„Pevně se mě přidržíš. Spolu se dopravíme ke světlíku. Je poměrně blízko. Mezitím počkáš pěkně v klidu, až rozbi-ju okno. Bude to pro nás úplná hračka." Usmál jsem se. „Už jsme se dostali z jiných šlamastik."

„Ano, ano..."

Glenda byla vyděšená, i když nepatřila k lidem, které jen tak něco vyvede z rovnováhy. Tato situace ji však vyvedla z míry.

Téměř jsme se dotýkali koleny. Ale musel jsem blíž. Déšť už nás nebičoval. Padal téměř kolmo, protože vítr utichl. Což bylo dobře.

Předklonil jsem se. „Musíš se mne pevně chytit, Glendo. Vezmi mě za ramena a..."

Neslyšela mě. Asi mě nechtěla slyšet, protože hleděla přes mé levé rameno dozadu a v očích se jí usadila hrůza a panika.

„Co se děje, holčičko?"

„Johne, prosím tě, otoč se. Otoč se!" Téměř zaječela.

Otočit se na hřebenu střechy nebylo tak jednoduché. Musel jsem se pohnout celým tělem, nejen hlavou. Probíhalo to jako ve zpomaleném filmu - a potom se mi skoro zastavilo srdce.

Nebyli jsme tu sami. Na hřebenu stála podivná postava. Byl to zelenokožec s červenýma pekelnýma očima.

Tentokrát nesvíral ve svých zabijáckých prackách popravčí oprátku...

Teď už jsem pochopil, o co jde. Nikdo mi nemusel nic vysvětlovat, vzpomínka se objevila jako blesk z čistého nebe.

Vybavilo se mi Frisko. A s ním i myšlenka na mister Todda -

Smrťáka, a jeho služebníka se zelenou kůží.

Pronásledovali jsme ho, když se Yakup Yalcinkaya ocitl v jeho moci. Dosáhli jsme částečného vítězství. Todd a jeho zatracený

zelenokožec však unikli policistům.

Viděl jsem je ještě jednou, když proletěli kolem našeho letadla, kterým jsme odlétali do Londýna.

Todd dřepěl na zádech zelenokožce, kterého mohl ovládat silou svých myšlenek. Dokonce ho donutil překonat zemskou přitažlivost a létat.

Todd připravil podle prastarého čínského tajemného receptu velmi nebezpečnou mast. Když jí natřel oživlé mrtvoly, kterých se zmocnil, byly odolné i proti stříbrným kulkám. O tom jsem se sám přesvědčil.

Číňan s hučkou chtěl s jejich pomocí vybudovat vlastní říši zla. Suko a já jsme mu to v samém zárodku překazili. To nám nikdy nezapomněl a slíbil krutou pomstu. Začal s ní u Glendy a mne vlákal do téhle zatraceně promyšlené ďábelské pasti.

Hleděl jsem upřeně do zelenokožcových krvavých zřítelnic. Na střeše měl tento tvor nade mnou převahu. Nemusel se zabývat takovými maličkostmi jako udržet rovnováhu na úzkém hřebenu střechy.

„Ach," vydechla Glenda. „To on mě sem dovlekl, Johne.

Najednou byl tady. Umí létat..."

„Já vím," zaskřípěl jsem zuby.

„Jak to?"

„Glendo, chci ti nalít čistého vína. Už jsme měli s jeho kamarády co do činění. Udělej mi tu radost a drž se stranou."

„Ale..."

„Žádné ale. Stříbrné kulky se mu vyhýbají." Nechal jsem beretu zastrčenou v pouzdru.

Co jsem si ještě vzal s sebou?

Stříbrný kříž, no dobrá. Bohužel to nebyl žádný všelék.

Mnohokrát mi zachránil život, ale magie, která nás pronásledovala, byla tak cizí a prastará, že jsem na kříž a jeho sílu mohl klidně zapomenout.

Naštěstí na mne ještě nezaútočil. Trochu jsem si uvolnil ruce a zaujal jsem takovou polohu, ze které jsem si ho mohl dobře prohlédnout.

Stál na úzkém hřebenu bezpečně jako na pevné zemi. Déšť po něm stékal a jeho kůže se blyštěla, jako by si ji natřel olejem. V

obličeji mu žhnuly krvavé oči.

Byl si tak jistý sám sebou, že mě nechal, abych se smýkal dál.

Jeho vlasy stejně popelavé jako obličej nevlály. Ležely splihle kolem lebky.

Beretu jsem nechal schovanou, ale nahmatal jsem rukou dýku.

Zelenokožec mi připadal jako Siegfried, který se vykoupal v dračí krvi. Někde přece musel mít zranitelné místo. Určitě ne na noze jako Achilles, ale někde jinde.

„Pojď sem!" lákal jsem ho a volnou rukou jsem si setřel kapky deště z obličeje. „No tak, pojď sem. Mister Todd tě poslal za mnou.

Tak to skonči."

Nevím, jestli vnímal slova, která jsem na něho zuřivě vykřikoval.

V každém případě se pohnul. Nešel rychle, ale v každém kroku byla neobvyklá jistota. Důkaz toho, že ho nic nemohlo vyvést z míry.

Vzdálenost se zmenšovala. Moje ruka zmizela pod pláštěm. Prsty se pevně sevřely střenku dýky. Chtěl jsem ji vytáhnout ven, ale vtom můj protivník zareagoval jinak. Vyrazil do výšky. Byl to fascinující a současně neuvěřitelný obrázek. Ani neroztáhl ruce, aby je použil jako

,křídla'. Vystřelil kolmo k obloze jako raketa. Potom zmizel!

Ohlásila se Glenda. „Johne!" zasténala. „Bylo to jako předtím."

„Ano, já vím." „A co teď?"

„On se určitě ještě vrátí. Počítej s tím, že na nás nenadále zaútočí." „A nemůžeme mezitím zmizet?" "Právě na to čeká. Byli bychom pro něho snadnou kořistí, až se budeme plazit po střeše dolů." Podíval jsem se vzhůru a musel jsem si protřít oči. Stejně jsem nic neviděl. Kdy se vrátí? Jak dlouho nás nechá trápit? Nepříliš

dlouho, protože Glendin výkřik mě vytrhl z přemítání.

Otočil jsem se a zahlédl jsem stín, který mířil přímo na mne.

Natažené paže a ruce zkroucené jako dva pařáty. Chtěl se mi dostat na hrdlo a skoncovat se mnou. Vyrazil jsem pravou rukou před sebe. Slyšel jsem Glendu, jak vykřikla. V té chvíli se přede mnou vynořila nazelenalá obluda.

Cítil jsem, že čepel dýky na cosi narazila. Na chvíli jsem bláhově doufal, že stříbrná dýka projede tělem.

Ale ostří sklouzlo po těle postavy a udeřilo do prázdna.

Toho chtěl dosáhnout můj protivník. Kolem hrdla se mi ovinul vlhký had. Každopádně jsem si to zpočátku myslel, dokud mě nenapadlo, že to není had, ale zeleno-kožcova ruka. Držel mě takovou silou, že jsem se převrátil dozadu a ležel jsem na zádech.

Zelenokožec dřepěl na mně. Byl vítězem v tomto zatraceně nerovném boji. Ve Frisku jsem mohl proti jeho kamarádíčkům použít Sukův bič. Tady jsem ho ovšem neměl k dispozici a použít stříbrné kulky znamenalo zbytečné plýtvání municí.

Zašilhal jsem stranou a spatřil jsem nenávistný obličej. Přede mnou se roztančily jeho krvavé oči. Levou rukou mi stále silněji svíral hrdlo, takže se mi jen obtížně dýchalo...

Tady šlo o život!

A někde v hloubi mozku se probudil pud sebezáchovy.

Každý má nějaké slabé místo.

Ani on nebude výjimkou. Jeho oči mi připadaly jako krvavé rozmazané slunce.

Mohlo to být hledané slabé místo?

Prsty pravé ruky sevřely střenku dýky, jako by ji chtěly rozlomit.

Ale to jsem neměl v úmyslu. Prudce jsem vedl úder dýkou šikmo nad sebe. Levé oko se zvětšovalo.

Zásah!

Znovu jsem zacílil zbraň na druhé oko.

Náhle mě obklopily červené blesky. Slyšel jsem hlasy, které mohly pocházet pouze z hlubokého záhrobí. Vrstva na obličeji zelenokožce se rozpouštěla. Vypadalo to, jako by ji smýval neustálý

déšť. Teď vycházela najevo jeho pravá podoba.

Zpráchnivělá lebka s několika vlasy mezi vybledlými kostmi.

Ale stále mě pevně držel jako smyslů zbavený. Chtěl mě dostat.

Teď se nesmím vzdát.

Vztyčil jsem se a zjistil jsem, že ruka nejen povolila, ale současně se celá obluda rozpadla.

Najednou jsem mohl volně dýchat. Všechno proběhlo tak rychle, že jsem nestačil zareagovat. Převrátil jsem nalevo, chtěl jsem se ještě zachytit, ale dlaně mi sklouzly po mokrých střešních taškách. Nikde jsem nenašel nějakou oporu.

Vydal jsem se na cestu.

A ta vedla k okraji střechy...

Střecha mi připadala ještě hladší než předtím. Ačkoliv jsem se hodně namáhal a roztahoval jsem nohy i ruce, klouzal jsem nezadržitelně dolů. Potom už následoval jenom pád.

Jednou jsem se převalil, ale jenom jsem tím zrychlil cestu dolů.

Rozhodil jsem ruce a bušil jsem dlaněmi do střechy. Nepomohlo to.

Kde najdu oporu?

Vlastně nikde, ale měl jsem štěstí v neštěstí, protože jsem bokem udeřil do boční hrany jednoho světlíku. Při dotyku jsem se přetočil a také moje rychlost se snížila. Nějak se mi podařilo zachytit se okraje okna.

Chňapl jsem po něm i levičkou a přitom jsem objevil dýku, která mi vypadla a vzpříčila se pod mým oblečením. Ted ležela téměř na podokenici.

Ale moje nohy se kymácely ve volném prostoru...

Pod světlíkem byl ještě kus střechy. Potom ještě kus okapu a hotovo. Koleny jsem se dotýkal okapu. Nohy mi náhle ztěžkly, jako by byly z olova a chtěly mě stáhnout dolů.

Zašilhal jsem nahoru a viděl jsem jenom svoje ruce křečovitě svírající podokenici. A tahle plechová věc se náhle začala ohýbat.

Nebude dlouho trvat a utrhne se.

„Vydrž ještě, Johne!"

Nejdříve jsem myslel, že se mi to zdá. Opravdu to byl hlas Glendy Perkinsové, který mě probudil ze zoufalství, do kterého jsem se pomalu propadal. Pohlédl jsem vzhůru a objevil jsem její obličej, který na mne hleděl přes horní okraj světlíku. Byl zkřivený strachem.

Déšť jí stékal po vlasech a tvářích. Koutky jejích úst sebou trhaly.

Tělo se otřásalo chladem. Nebyla v obzvlášť výhodném postavení, ale já jsem na tom byl hůř. To poznala i ona.

Glenda se natáhla co možná nejdále. Potom ke mně natáhla pravou ruku. „Chytni se mě!"

„Pokusím se, ale drž pevně!" Namáhavě jsem ze sebe vyrážel jednotlivá slova. To, oč jsme se chtěli pokusit, byla hra s otevřeným ohněm. Musel jsem se během necelé vteřiny pustit podokenice a zachytit její ruku. Doufejme, že přitom nestrhnu Glendu s sebou.

Glenda uvažovala stejně. Levou rukou se pevně zapřela o světlík.

Přitom jí ostře vystoupily klouby prstů, jako by v příštím okamžiku chtěly protrhnout kůži.

Pustil jsem se, chňapl jsem po její ruce - a pevně jsem se držel!

Ucítil jsem prudké škubnutí a Glenda ho určitě pocítila ještě víc, protože se naklonila dopředu. Znovu se narovnala.

Vypomáhal jsem si nohama, vzpíral jsem se koleny a hledal jsem vhodnou polohu, která by mi poskytla větší pocit jistoty. Teď už mi spadl kámen ze srdce. Ostatní už bylo hračkou. Brzy jsem seděl vedle Glendy na světlíku a držel jsem ji v náručí. Oba jsme byli mokří jako kočky po nedobrovolné koupeli.

Glenda se najednou rozesmála.

Neměla k tomu žádný důvod. Jenom tím uvolnila napětí. Přitiskla se ke mně a mokrými vlasy mi přejela po tvářích. „Už jsem to nemohla déle vydržet, Johne. To je šílené! Dřepíme tady jako děti na zakázaném výletě."

„Také mi to tak připadá."

„A teď sejdeme dolů, posadíme se do auta, odjedeme domů a dáme si pořádnou koupel. A potom..."

„Nejdříve se musíme dostat dolů."

Zaklonila hlavu a stáhla vlasy dozadu. „Ano, máš pravdu. Jak ses vlastně dostal nahoru?"

„Po žebříku."

Glenda si otřela tvář. „Který už tam byl připravený."

„Jistě."

„A kdo ho tam postavil?"

„Nemám zdání."

„Zelenokožec?"

„Možná." Nemyslel jsem, že by to byl právě on. Tam, kde byl zelenokožec, musela číhat ještě druhá osoba. Mnohem nebezpečnější

- mister Todd - Smrťák.

Klekl jsem si. Dýku jsem měl stále u sebe. Ne vědomě. Opravdu se zaklínila mezi kabátem a opaskem.

Vzal jsem ji a uložil jsem ji na správné místo. Pažbou berety jsem udeřil do okna světlíku. Rozbilo se po třetím úderu.

Předklonil jsem se a vytloukl jsem zbytky skla z rámu. Teprve potom jsem mohl vlézt do okna.

Byl to takřka artistický výkon, když jsem se po hlavě soukal světlíkem dovnitř. Na vnitřní hraně okna jsem se vzepřel, zahlédl jsem ještě pod sebou šedivou podlahu a potom jsem se pustil.

Nepřistál jsem zrovna měkce. A k tomu jsem se ještě ušpinil. Prach se přilepil na můj vlhký plášť jako saze.

„Jsi v pořádku, Johne?" zaslechl jsem Glendinu otázku. „Jasně, můžeš se spustit za mnou." Udělala to jinak. Vsoukala se dovnitř

nohama. Zachytil jsem ji kolem pasu a protáhl jsem ji oknem. Teprve teď cítila znovu pevnou půdu pod nohama. Vrhla se mi do náruče.

„Ach, Johne, to je šílené..."

Začala se smát a plakat zároveň. „Nikdy bych si nepomyslela, že to takhle vyjde."

„Povedlo se nám to."

„Ne tak docela."

„To máš bohužel pravdu." Vzpomněl jsem si na Číňana, který

bude jistě někde číhat. Určitě už zjistil, co se stalo s jeho posledním služebníkem. Bude se za to chtít tvrdě pomstít.

„ Chci odtud pryč!" ozvala se náhle Glenda. „Necítím se tady bezpečně."

„To mi povídej." Protože jsme se nacházeli v opravdové tmě, vytáhl jsem malou svítilnu a posvítil nejdříve kolem sebe.

Paprsek klouzal po starých trámech, v jejich rozích byly natažené pavučiny. Zaleskly se jako stříbrné nitky, když na ně dopadlo světlo svítilny.

Místnost byla velká - a prázdná, jak jsme se přesvědčili.

Každopádně na nás nikdo nečekal, ani mister Todd se svou prapodivnou hučkou.

Glenda mě rychle uchopila za ruku, když jsem chtěl pokračovat v hledání východu. Brzy jsem našel dveře. Byly velmi široké ze silného dřeva.

Tmavá kovová klika byla ozdobně ohnutá. Nebylo zamčeno.

Když jsem stiskl kliku dolů, mohl jsem otevřít.

Nejdříve jenom na šířku dlaně. Glendu jsem posunul za sebe.

„Počkej ještě, nemám rád překvapení."

„A k tomu budou brzy Vánoce," odpověděla třesoucím se hlasem.

„Vidíš tady jedličku?" usmál jsem se. „Ne."

Otevřel jsem dveře natolik, abychom mohli proklouznout přes práh.

Rozsvítil jsem v chodbě, která byla poměrně krátká a končila kamenným schodištěm.

Skládalo se z příkrých kamenných stupňů. Kývl jsem na Glendu, která se připojila ke mně.

Nikdo nás nezadržel, když jsme se pustili po schodišti do druhého poschodí, kde jsme se opatrně rozhlíželi kolem sebe a naslouchali jsme.

Nepanovalo zde úplné ticho. Déšť bušil v pravidelném rytmu do oken. Byl to rytmus, kterého se v příštích dnech asi nezbavíme, pokud jsme mohli věřit předpovědi počasí.

V domě vládl pach plísně a vlhkosti. Naše mokré oblečení k tomu vykonalo své. Ne, tady se člověk nemohl cítit dobře.

Další schodiště. Tentokrát velmi široké a ze dřeva nás dovedlo do dalšího poschodí.

Bylo zbytečné nakukovat do jednotlivých místností za dveřmi.

Mezitím jsme se přesvědčili, že dům je neobydlený.

V přízemí jsem zaslechl hluboké, téměř sténávé vydechnutí mé sekretářky a poté smích.

„Co je ti, Glendo?"

Opřela se o mne. „Teprve teď jsem spokojená." Ještě jednou se zasmála. „Dokonce i v botách mám ještě vodu. Panebože, to je šílené."

„Ano, máš pravdu."

„A proč tohle všechno?"

„To bych také rád věděl. Řekněme to takhle: V popředí stojí pomsta. Suko a já jsme jistému mister Toddovi ve Frisku pořádně stoupli na kuří oko. To nám ten člověk nemůže zapomenout.

Následoval nás do Londýna a chce se pomstít. Tak je to."

„Předtím jsi mluvil v množném čísle. To znamená, že i Suko by mohl být v nebezpečí."

„Správně."

„Neměli bychom mu co nejrychleji zavolat?"

Usmál jsem se na ni a položil jsem jí ruku kolem ramen.

„Holčičko, ty jsi rozený policajt."

„Ach, děkuji. Ale přemýšlím dál. Jak to například vypadá s Conollyovými? Nejsou to také tvoji přátelé?"

„Ano."

„Měli bychom je varovat."

„Všechno uděláme. Ale nejdříve musíme vypadnout z téhle zatracené boudy."

Nacházeli jsme se v prázdné vstupní hale bez jediného kousku nábytku. Široké vstupní dveře byly odemčené. Prohlédl jsem si pozorně zámek. Patrně se někomu podařilo ho otevřít, protože na něm byly čerstvé škrábance.

Stále hustě pršelo. Voda tvořila šedivé provazce, které smáčely měkkou půdu a ohýbaly stébla trav.

„Ještě jednou do toho psího počasí," povzdechla si Glenda.

Podívala se napravo. „Aha, támhle je vůz."

Vyrazili jsme. Odemkl jsem Glendě, strčil jsem ji dovniř a sám jsem se nasoukal za volant. Glenda se zvrátila do opěradla spolujezdce. „Povedlo se to," zasténala. „Konečně to máme za sebou."

„Můžeš mi říci, jak ses dostala na střechu?"

„To mohu. Přinesl mě tam zelenokožec."

„Vytáhl tě z postele a ..." .

„Ne, najednou jsem se probudila, protože se něco cizího ozvalo v hlavě. Byly to myšlenky, které přímo explodovaly. Příšerné, to mi věř."

„A dál?"

„Bránila jsem se, ale musela jsem je uposlechnout. Nebo ten hlas."

„Který jsi nikdy předtím neslyšela?"

„Ne, Johne."

„Jak zněl?"

„To se těžko vysvětluje. V každém případě to byl hrubý mužský

hlas. Nikdy jsem ho neslyšela, ale najednou byl skutečností, rozumíš? Jako blesk z čistého nebe."

„Ano, samozřejmě."

„Znáš toho člověka?

„To ti hned vysvětlím. Je to mister Todd, Smrťák. Číňan z Friska.

Našel mrtvoly v jedné staré štole, kde se dobývalo stříbro. Vzal je s sebou. Natřel je mastí, kterou připravil podle prastarého tajemného receptu ze staré Číny. Tím natřel jejich těla, počkal na výsledek a mohl přihlížet, jak mrtvoly ožívají. Byli to zelenokožci, kteří se potom potulovali jako zombies s popravčími oprátkami."

Glenda se neklidně zavrtěla. „To je příšerné."

„To je pravda."

K čertu se znečištováním životního prostředí. Jednou se člověk může prohřešit, proto také běžel motor i během našeho rozhovoru a s ním také dmychadlo. Pracovalo na plné obrátky. Mezitím z trysek foukal teplý vzduch, nejen proti oknům, ale i proti nám.

Oblečení sice nevysušil, ale přece jen vlhkost trochu ustoupila.

Šaty se lepily na tělo jako mokrý hadr.

„Můžeme?" zeptal jsem se.

„Pro mne za mne," odpověděla Glenda, opřela se a natáhla si nohy.

Nastartoval jsem a současně jsem rozsvítil reflektory. Musel jsem se otočit, abych se dostal na cestu. Rover opsal zatáčku. Světelné šípy se snažily prorazit závojem deště a sklouzly po strašidelně vyhlížejících kmenech stromů.

Ačkoliv jsme se nacházeli uprostřed Londýna, v tomto parku jsme si připadali jako na pustém ostrůvku.

Pomalu jsem popojížděl k východu. Déšť a mraky vytvořily oponu, do které jsme se nyní ponořili -a náhle jsme objevili postavu.

Muž stál uprostřed cesty, na začátku mírné zatáčky.

Ušklíbal se a na hlavě měl opět novou hučku. Bez ní se Smrťák necítil ve své kůži...

Pokračovat v jízdě - brzdit?

Musel jsem se velmi rychle rozhodnout a také jsem zaslechl Glendinu ostře vyslovenou otázku.

„To je on?"

„Ano, to je on!"

„Nechceš přece...?"

Nechtěl jsem ho srazit vozem. Todd se o nás nestaral. Zvedl pravou ruku, sundal teatrálně hučku z hlavy a zamával nám na pozdrav.

Zastavil jsem.

„Co se děje, Johne?"

„Dojdu si pro něho."

„Může to být past," varovala mě Glenda, když jsem otevřel dveře.

Jistě, i s touto možností jsem počítal. Ale myslel jsem také na to, že už nemá žádného pomocníka. Tím se snížilo i riziko, které jsem nyní podstupoval.

Jestliže se předtím pohyboval jak ve zpomaleném filmu, tak v této chvíli byl hbitý jako lasička. Nestačil jsem ještě přibouchnout dveře vozu, když bleskurychle uskočil stranou a zmizel mezi stromy.

Přitom se za ním táhl smích jako ocas komety. Pustil jsem se za ním, protože jsem nechtěl, aby mi unikl a rozsvítil jsem svítilnu.

Paprsek strašidelné klouzal deštivou clonou. Kapky, které zasáhl, se pestrobarevné zaleskly jako miniaturní duha. Koruny stromů nade mnou vytvořily střechu, která však nijak nezabránila hustému dešti, aby mě bohatě skrápěl svou nadílkou.

Po mister Toddovi nebylo ani památky. Využil šance a zmizel.

Zlostí jsem sevřel ruce v pěst. Právě tohle mi ještě scházelo. Měl jsem toho neřáda na dosah ruky. Pohrává si se mnou jako kočka s myší.

A také jsem zaslechl jeho hlas. Přerušil i šumění deště.

„Sinclaire, ještě si spolu užijeme spoustu legrace, to ti slibuji.

Neunikneš mi. Máš hodně slabých míst, kde tě mohu zasáhnout.

Slyšíš?"

„Ano, rozumím ti." Raději jsem zhasl světlo a schoval jsem se za kmenem jednoho ze stromů. „Ale taky víš, že jsi zbabělý. No tak, Todde, ukaž se! Vyřídíme si to tady. Muž proti muži. Bez tvého legračního pomocníka, který už to má za sebou, jak dobře víš."

„Cítil jsem to," odpověděl. „Velmi dobře jsem to cítil. Máme další otevřený účet, Sinclaire. Byl pro mne něco jako přítel. A ty máš taky přátele, Sinclaire."

„Koho tím myslíš?"

„Uvažuj, lovče duchů. Friskem nic neskončilo, to ti slibuji."

Znovu se ozval drsný smích. Byl to dárek na rozloučenou.

Rukávem jsem si otřel kapky z obličeje, ale nebylo mi to nic platné. Unaveně jsem se vracel zpátky k vozu, kde na mne čekala Glenda.

„Nedostal jsi ho."

„Ne."

„A co jinak?"

Pokrčil jsem rameny. „Co by mělo být? Dal přednost útěku."

Vztekle jsem přibouchl dveře. „Ale vyhrožoval mi mými přáteli."

Přimhouřenýma očima jsem zíral do mlhy. „Mými přáteli, rozumíš?"

„To už jsem ti přece říkala."

„Jenže tehdy jsem nic netušil a ty také ne. Teď už víme, o co jde, jenom Suko ne." Prudce jsem se k ní otočil. Kapky mi odletovaly z vlasů a zasáhly i její obličej. „Musíme ho varovat."

Glenda mi už podávala sluchátko radiotelefonu. Věděl jsem, že Suko chtěl jít dnes večer na trénink. K tomu jsem znal i přibližnou dobu. Vlastně už měl být doma. Po takovém tréninku je člověk úplně vyřízený. Suko nebyl žádnou výjimkou. Většinou si potom trochu zdříml.

Ozval se po druhém zazvonění.

„Nazdar, sportovče!"

„Zatraceně, Johne, to jsi ty?"

„Proč ne?"

Slyšel jsem jeho, jak zhluboka oddechuje. „Víš, kdo má být ve městě?"

Když se Suko takhle zeptal, mohlo se jednat o jedinou osobu.

„Mister Todd, který..."

„Ty o tom víš?"

„Aby ne. Skoro by se mu podařilo poslat mě a Glendu na věčnost."

„Co se stalo?"

Mému příteli se dostalo podrobného vysvětlení. Poděkoval za

varování.

„Co chceš dělat? Vrátit se sem?"

Mrskl jsem pohledem po Glendě. „Možná později. Nejdříve pojedu ke Glendě. Jsme zmoklí jako slepice. Glenda potřebuje statného ošetřovatele. Potom se sejdeme."

„A co potřebuješ ty?"

„Usuším si hadry na topení."

„Příjemnou zábavu." Zachechtal se. „A nezapomeň na nebezpečí, které na nás číhá."

„Bez obav. Zavolám ti." Jakmile jsem položil sluchátko, Glenda si zhluboka vydechla.

„Díky, Johne."

„Za co?"

„Že mě nenecháš samotnou."

„To je přece samozřejmé." Zavrtěl jsem hlavou a nastartoval jsem rover.

Ještě jsme zdaleka neoschli, když jsme se dostali ke Glendinu bytu. Nejdříve jsem si důkladně prohlédl dům zvenčí, dřív než jsme do něho vstoupili. Opatrně jsme procházeli chodbou v prvním poschodí.

Nikdo na nás nečíhal, ani nepřichystal žádnou past. Tedy aspoň

mimo byt.

Dříve než Glenda otevřela dveře, položila mi zajímavou otázku.

„Odkud vlastně věděl Suko o Toddovi?"

„Taky se ptám sám sebe," odpověděl jsem. „Budeme se ho muset při nejbližší příležitosti na to zeptat."

Glenda chtěla vstoupit do bytu. Ale zadržel jsem ji a šel jsem napřed. Opatrně se zbraní v ruce jsem vklouzl do chodbičky.

Tyhle typy, jako byl mister Todd, si libovaly v překvapeních. A zavřené dveře pro něho nebyly žádnou překážkou.

V bytě jsem neobjevil nic podezřelého. Zato tam bylo příšerné vedro. Jako bych dostal ránu do obličeje. „Co je s topením, Glendo?"

„Proč?"

„Je tady horko jako v pekle."

„S tím nic nenadělám, Johne. Máme centrální vytápění."

Rozsvítila. Hledal jsem nějaké stopy po vniknutí, ale nic jsem neobjevil.

„Jak to uděláme? Ty půjdeš první?"

„Co - já první?"

Glenda se srdečně zasmála. Přitom si ždímala vlasy. „Teď ze všeho nejvíc potřebuju plnou vanu horké vody."

„A já sprchu."

„Máš u mne ještě čisté prádlo?"

Nemohl jsem potlačit úsměv. „Ty jsi dobrá. To vypadá, jako bych tu přenocoval častěji."

„Tak docela nepravděpodobné by to nemuselo být." Zasmála se, ale já jsem rychle změnil téma. „Já skočím pod sprchu."

„Napustíš mi potom vanu?"

„Jasně."

V Glendině bytu jsem se dobře vyznal. Koupelna nebyla příliš

velká, ale měla čtvercový půdorys. Svlékl jsem mokré hadry a rozvěsil jsem je po topení. Zůstal jsem ve spodním prádle. Byl jsem mokrý a špinavý. Větší část nečistoty ovšem poznamenala můj plášť.

Dříve než jsem vlezl do sprchy, musel jsem si pořádně kýchnout.

Teď to bylo lepší.

Dvakrát zašuměla voda. Jednou do vany a podruhé z hubice ve sprše. Našel jsem i sprchový gel. Podle reklamy měl unaveného chudáka opět povzbudit k velkým výkonům. Moc jsem tomu nevěřil, protože jsem se cítil jako skokan smrti z Acapulca. Byl jsem úplně hotový.

Střídavě jsem si na unavené kosti pouštěl horkou a studenou vodu.

Poté jsem vylezl ze sprchy a poctivě jsem se dřel ručníkem, abych rozproudil krevní oběh.

Nechtěl jsem na sebe brát mokré oblečení. Glenda tady měla víc koupacích plášťů. Vzal jsem si černý plášť, který mi sahal jen po stehna. Kdybych se zabalil do ručníku, dopadl bych stejně.

Mezitím se naplnila vana. „Hotovo?" zeptala se Glenda, když

vstoupila dovnitř.

„Jistě."

„Dobrá, tak počkej v obývacím pokoji."

„Neměl bych ti umýt záda?"

„Ty zhýralče."

„Mluvil jsem jenom o zádech, Glendo."

„Uvidíme, ale teď ven!"

Glenda věděla, jak vykouzlit útulnou atmosféru. Zapálila svíčky, které vykukovaly z jedlových větviček. Neklamné znamení, že Vánoce jsou přede dveřmi.

„Dveře můžeš nechat otevřené," řekla Glenda dřív, než jsem odešel z koupelny.

„Jak daleko."

„Jenom na tři prsty."

„Stane se, má paní." Usadil jsem se na židli, která stála vedle pojízdného domácího baru. Byl to nízký vozík, na kterém stály připravené lahve a sklenice. Glenda věděla, co teď potřebuji nejvíc.

Chňapl jsem po skotské whisky a nalil jsem si dvojitou. Z

koupelny zaznělo šplouchnutí, když Glenda vstoupila do vany.

Natáhl jsem nohy a procvičoval jsem si prsty na silném měkkém koberci.

Pozvolna přicházelo uvolnění. Možná k tomu přispěly i první dva doušky silného alkoholu. Byla to vynikající whisky. Sklouzla jemně hrdlem až do žaludku a prohřála vnitřnosti.

Hleděl jsem do plamenů. Hořely čtyři svíčky. Připadalo mi, jako by srostly v jednu jedinou. Všechno se mi rozplývalo před očima.

Jaký by to byl život, kdyby neexistovali žádní démoni nebo jejich pomocníci. Poklidný čas nadcházejících Vánoc bez myšlenek na člověka, který sám sebe nazýval Smrťákem.

Kroužil jsem se sklenicí whisky v ruce a hleděl jsem přitom do haly, kde jsem střežil otevřené dveře koupelny.

„Jsi v pořádku, Glendo?"

„A jak!"

„Jak se cítíš?"

„Velmi příjemně."

„Já taky," hlučně jsem se zasmál.

„Po whisky?"

„Kdo by v takové situaci odmítl?"

„To máš pravdu."

Vyprázdnil jsem sklenici a zašilhal jsem po lahvi. Mám si dopřát ještě jednu sklenici? Tentokrát jsem ani nenalil plnou sklenici. Ono to vyjde nastejno. Vždycky když se někde posadím a jsem v pohodě, přepadne mě únava. Oči se začnou klížit a po chvíli se odeberu do říše spánku. Dokonce i rádio se nacházelo na dosah ruky. Ale byl jsem příliš zlenivělý, abych je zapnul.

Mé myšlenky se točily kolem Todda. Stále znovu a znovu jsem před sebou viděl toho příšerného chlapíka s hučkou, pod jejímž

okrajem se šklebil jeho široký obličej.

Ušklíbal se, jako by si byl jistý svým vítězstvím. Jeho úšklebek mě rušil. I teď, když jsem si ho vytvořil ve své mysli, nechtěl jen tak zmizet.

Únava narůstala. Čím více přicházela, tím se Číňanovy rysy stále více rozplývaly. Připadalo mi jako by se vsakovaly do velkého oblaku mlhy. Místo toho mi před očima propluly stíny, které se objevily vždycky, když přicházel spánek.

Skutečně jsem usnul.

Ani nevím, jak dlouho jsem spal. Každopádně jsem zaslechl výkřik, který mě probudil z dřímoty. Vyskočil jsem. Přiliš prudce, jak jsem hned zjistil, protože se mi udělalo skoro zle.

„Glendo?"

Slyšel její hlas. Tiše sténala a mne polil smrtelný pot.

Obrovskými skoky jsem se hnal do haly a potom do koupelny - a uviděl jsem Glendu, která napůl ležela a napůl seděla ve vaně. Přitom se chvěla a nemohla strachem ani promluvit. Obláčky páry se rozdělily a zanechávaly vlhkou vrstvu na stěnách.

„Co se děje, Glendo?"

„Johne, já... já jsem ho viděla!"

„Koho?"

„Toho Číňana s hučkou."

Posadil jsem se na okraj vany. „Kde?"

„Tady ve vodě!"

Odpověděla tak vážným hlasem, že mi úsměv zamrzl na rtech.

„Ve vodě? Opravdu, Glendo?"

„Jeho obličej se najednou vynořil z vody. Byly to tahy jeho obličeje.

A šklebil se jako ďábel. Jako ten, kdo má přesně vymyšlený plán."

„Nějaké halucinace?"

Zavrtěla tak prudce hlavou, až se na vodě rozběhly vlnky. „Ne, Johne, to neříkej. Viděla jsem ho."

„Dobrá, Glendo. Předpokládám, že vylezeš z vany." Přistoupil jsem k topení a sebral jsem své věci. Ona se mezitím osušila.

V obývacím pokoji jsem se oblékl. Když přišla Glenda, měla na sobě domácí oblečení. Zelené džíny a hnědý pulovr z měkké vlny. Když se pohnula, viděl jsem, že si nevzala podprsenku. Zpola vysušené vlasy si stáhla páskou.

V obličeji už nabrala trochu barvy. Rozhodně nebyla tak bledá jako na střeše a také rty nebyly tak promodralé. „Teď bych si dala něco na zahřátí."

„Whisky?"

„Ne, koňak."

Vzala si ode mne sklenici a posadila se vedle mne na opěradlo židle. „Na zdraví, Johne, a také na to, že jsme všechno přežili a ještě žijeme."

Vyprázdnil jsem sklenici. Moje únava rázem zmizela. Postarala se o to Glenda a její nádherné tělo, které jsem viděl v koupelně. Moje představivost pracovala na plné obrátky.

Vedle mne se opřela Glenda. Odložil jsem sklenici stranou a uchopil ji za boky. „Proč stále jenom my dva, Johne? Proč nás nenechají na pokoji?"

„To se zeptej těch druhých."

„Častokrát bych chtěla jednoduše zmizet pryč. Kamkoliv, rozumíš? Zkrátka pryč z Londýna. Někam do jiného světa, kde má člověk klid a nejsou tam žádní démoni."

„To sis bohužel vybrala špatné povolání. Už jsi v tom až po uši."

Podívala se na mne. Její tmavé oči se matně leskly. Na pravou polovinu jejího obličeje dopadalo světlo svíček, druhá se skrývala ve stínu. „Kdybych teď vypadla, musel by ses připojit ke mně." Její ruce se daly do pohybu. Konečky prstů jemně přejela po mé hrudi. Měl jsem pocit, že jsem dostal slabou elektrickou ránu. Panebože, to se nedá vydržet. Také jsem ji pohladil. Moje pravá ruka, která předtím ležela na jejím boku, se vydala vzhůru. Vsunula se pod pulovr a já jsem se přesvědčil, že opravdu nemá podprsenku.

„Johne, nepřestávej, prosím," zašeptala tiše Glenda a zvrátila hlavu dozadu. „Prosím..."

Rád bych jí vyhověl, ale ještě tu byl telefon, bez kterého se moderní člověk nemůže obejít. V tomto případě bych s ním nejraději praštil o zeď. A co jsem udělal místo toho? Zvedl jsem sluchátko a poslouchal jsem.

Ohlásil se mister Todd. „Já vím, že jsi tam, Sinclaire."

„Co chceš?"

„Říkal jsem ti, že naše malá hra pokračuje. Mám ještě v zásobě spoustu překvapení."

Zhluboka jsem se nadechl. Glenda vstala a postavila se vedle židle. „Jeden návrh k zamyšlení, Todde. Je to záležitost, která se týká jenom nás dvou. Co by se stalo, kdybychom se setkali a vyřídili ji mezi čtyřma očima. Místo si můžeš určit sám."

„Jako na Západním pobřeží."

„Pro mne za mne."

„Ne, to se mi nelíbí. Připravil jsi mi příliš porážek. Myslím teď na svého pomocníka. Už nemám žádného. Za to budeš pykat.

Vypořádám se s tebou. Tvoji přátelé stále žijí. Jenom se ptám, jak dlouho."

„Poslouchej, Todde."

„Ne, ty mě poslouchej, Sinclaire. Zůstaneš u své malé přítelkyně.

Zase ti zavolám a řeknu ti, co bude dál." Po těchto slovech položil.

I mně klesla ruka se sluchátkem. „Co chtěl?" zeptala se zvědavě Glenda. Todd hovořil tiše, proto ho Glenda neslyšela.

„Hm, co chtěl? Vlastně nic."

„To není pravda."

„Každopádně mám zůstat u tebe." Usmál jsem se. „To přece není špatné."

„Poslouchej, Johne." Sklouzla z opěradla. „Teď si nech zajít chuť.

Nemůžeme pokračovat v tom, s čím jsme přestali."

„Bohužel."

Glenda se vrátila zpátky k tématu, které nás trápilo. „Mluvil hodně dlouho." Podívala se mi zpříma do očí. Její obličej byl rozpálený jako plechová kamínka. „Co ještě říkal?"

„Mluvil o pomstě. Nemůže zapomenout, že mám na svědomí jeho zombieho."

„Kvůli tomu se chce pomstít?"

„Správně."

„A jak?"

„Nemůžeš si to domyslit? Je to přece jednoduché. Já mám na svědomí jeho přítele, takže on se chce postarat o mé přátele."

„Toho jsem si všimla. Ale ty máš víc přátel, Johne. Když

ponechám stranou Suka, tak zůstávají Conollyovi, potom Jane Collinsová a Sarah Goldwynová..."

„Ano, já vím."

„Měl bys jim zavolat, Johne!"

„A malovat čerta na zeď?"

„Raději malovat čerta na zeď než přijít s křížkem po funuse.

Uvědom si to."

„Když zavolám Billovi, bude se dotěrně vyptávat. Jak znám Conollyovi, tak žijí přípravami na Vánoce."

„No a?"

Glenda měla pravdu. Musel jsem rodiny našich přátel varovat.

Tenhle Todd neznal slitování. Byli doma. Ozvala se Sheila, Billova žena. Její hlas zněl trochu udýchaně.

„Cvičila jsi jógu?" zeptal jsem se po pozdravu.

„Á, to jsi ty, Johne." Poznala mě po hlasu. „Ne, balíme dárky."

„I pro mne?"

„Jistě."

„Co je to?"

Sheila naříkala a současně se smála. „Jsi stejně zvědavý jako můj muž a náš syn. Nech se překvapit. Do svátků není daleko. Přijdeš?"

„Ano."

„Musím ještě pozvat ostatní. Lady Sarah a Jane. Jestliže bude chtít i Glenda..."

„Jsem u ní."

„Tak se jí zeptej nebo mi ji dej k aparátu."

„Jak si přeješ."

Glenda souhlasně přikývla. „Souhlasí, Sheilo. Ale teď k věci.

Mohla bys mi dát svého ctěného manžela?"

„Aha, tak o to jde."

„Cože?"

„Johne!" Její hlas zněl nedůvěřivě. „Zase spolu něco pečete?"

„Ne, jak jsi na to přišla?"

„Tobě a Billovi se v jistém směru nedá věřit."

„Nedělej si starosti, všechno je v pořádku. Dej mi Billa, prosím tě.

Potřebuji jenom nějakou informaci."

„Ahoj, starý brachu!" ohlásil se Bill. „Co se děje?"

„Chtěl jsem se zeptat, jak se vám vede?"

Bill se překvapením na chvíli odmlčel. „Ty jsi veselá kopa. Proto voláš?"

„Ano. Ale je tu ještě něco jiného."

„Tak ven s tím."

„Chtěl jsem tě požádat, abys měl oči otevřené. Mohlo by dojít k nějaké nepříjemnosti."

„Jaké nepříjemnosti?"

„To ti nemohu říci. V Londýně je někdo, kdo má velkou starost o mne a mé přátele."

„Znám ho?"

„Ne. Vydává se za mister Todda, Smrťáka. Je to Číňan a poznáš

ho podle zvláštní hučky."

„Jako meloun."

„Ano."

„Zatraceně, ten byl tady."

„Cože?" Skoro jsem vyletěl ze židle. „Kdy tam byl?"

„Není to tak dlouho. Přinesl balíček."

„Co bylo uvnitř?"

„Neotevřel jsem ho. Ten chlap mi namluvil, že ho posílá Suko Johnnymu..."

„Tak ho otevři."

„Hned?"

„Ano, ale buď opatrný. U Todda je třeba počítat se vším."

Billův hlas náhle zdrsněl. „Pokud to souhlasí, Johne, tak by se tam mohla nacházet i výbušnina."

Do hlavy se mi nahrnula krev. „Ano, to máš pravdu."

„Co budeme dělat?"

„Mohl bych k vám poslat pyrotechniky z Yardu. To by bylo nejlepší."

„Zavolej je, prosím tě. Já zatím odnesu balíček na zahradu." Bill najednou zhluboka oddechoval. „Ty ale dovedeš nahnat člověku strach."

„Přijedu k vám a vezmu s sebou Glendu."

„Co je se Sukem?"

„Můžeš mu zavolat. Pokud vím, je doma."

„Jasně, tak brzy na viděnou." Bill se drsně zasmál. „Skoro bych popřál veselé Vánoce."

„To si šetři na později."

Tentokrát Glenda poslouchala se mnou a už si přehazovala přes ramena suchý plášť. „Všechno jasné, Johne. Nemám nic proti tomu, abychom jeli ke Conollyovým."

O dvě minuty později už jsme se hnali po schodišti dolů. Vůz jsem postavil před domem. Ale i při tom spěchu jsme dodržovali maximální opatrnost. Todd byl nevypočitatelný a měl vždycky v rukávu nějaké překvapení.

Déšť pomalu ustával. Změnil se v drobné mrholení. Těch pár kroků k rovem jsme lehce přeběhli.

Otevřel jsem a nechal jsem Glendu nastoupit. Dříve než jsem vlezl do vozu, ještě jednou jsem se rozhlédl kolem.

Nic podezřelého jsem neviděl.

„Tak už pojď!" naléhala Glenda.

Nastoupil jsem, zastrčil jsem klíček do zapalování - a ďábelsky jsem zařval.

V příštím okamžiku jsem myslel, že je po mně!

Suko se zlobil, že musí zůstat v bytě sám. Stále méně se mu líbilo, že případ, na kterém se podílel, se odehrává bez něho.

Někde jinde se cosi odehrávalo a on zůstával mimo hru.

Proč potom to varování?

Suko se Ho Chanova posla důkladně vyptával, ale přesnou odpověď nedostal. Ten člověk jenom věděl, že Suka hledá Číňan s hučkou.

Pokoušel se zavolat Glendě Perkinsové. Bylo obsazeno. Suko čekal několik minut a potom to zkusil ještě jednou. Musel zklamaně konstatovat, že nikdo nezvedá sluchátko.

Dnešní večer byl úplně naruby.

Potom dostal nápad s klubem. Sir James, Johnův a jeho šéf, určitě nic nevěděl. V této době se přinejmenším zdržoval v klubu. V

případě nejvyšší nouze ho bylo možno zastihnout právě tam. Suko znal číslo a tak zvedl sluchátko.

Ozval poněkud nosový hlas. Patřil jednomu vrchnímu.

„Mohu mluvit se sirem Jamesem?"

Vrchní si odkašlal. „Kdo jste?"

„Inspektor Suko..."

„Ach tak, ano. Sir James se nachází v klubu, ale kladl mi na srdce, že nechce být rušen."

„Je to naléhavé."

„Ani v naléhavých případech, inspektore. Sir James je velmi zaměstnaný."

„Jakto?"

„Má návštěvu."

„A koho?"

„Nejsem oprávněn vám odpovědět, inspektore!"

Suko, jindy tichý a ovládající se muž, měl tentokrát co dělat, aby se udržel na uzdě. „Poslouchejte, pane, tady jde o kriminální případ."

„Sir James mě požádal, aby ho nikdo nerušil. Jeho návštěvník s ním chtěl mluvit osobně."

„Můžete mi alespoň říci, kdo ho navštívil?"

„Ne." Vrchní byl neoblomný. „Nemohu vyslovit žádné jméno. To odporuje stanovám našeho klubu. Pánové sem chodí právě kvůli jistému soukromí, které jim klub poskytuje."

„Znám váš klub. Dobrá, zapomeňme na jména. Kdo ho navštívil?

Můžete mi ho popsat?"

„Inspektore, já..."

„Překročte už svůj stín, pane!"

Vrchní se zhluboka nadechl. Bylo to slyšet i ve sluchátku. „Tak dobrá, inspektore, ale jenom proto, že to jste vy. U sira Jamese je nějaký Asiat. Je to Číňan..."

„Co?"

Vrchní sebou trhl, když Suko vykřikl poslední slova. „Inspektore, já..."

„Neměl náhodou ten návštěvník na hlavě klobouk jako meloun?"

„Ano, to je pravda."

„Děkuji, to stačí." Suko položil sluchátko do vidlice. Věděl přesně, co má dělat.

Londýn je sice obrovské město, ale naštěstí v něm jezdí spousta taxíků. Člověk nemusí čekat déle jak dvě nebo tři minuty.

To se podařilo i Sukovi, když se vyřítil na ulici a vyhlížel taxi.

Okamžitě jeden z nich přistál u chodníku.

„Kam to bude, pane?"

Inspektor udal adresu klubu.

„Výborně."

Řidič ji patrně dobře znal, protože jeho odpověď zněla velmi jisté.

Číňanovi se hrozně vlekl čas. Vteřiny mu připadaly nekonečně dlouhé. Přitom ho mohlo napadnout, že Číňan se pokusí zasáhnout všechny, kteří měli něco společného s Johnem Sinclairem. K nim patřil přirozeně i sir James, který byl známý jako vynikající organizátor.

Londýn připomínal mokrou houbu. Neexistovalo tady jediné suché místečko. Déšť důkladně město proláchl, i když teď jen drobně mžilo.

Semafory připomínaly malované barevné kroužky. Reflektory vozů vytvořily velkolepou směsici světel. Častokrát sklouzly po fasádách domů a spojily se s barevnými vánočními reklamami, které rok od roku byly kýčovitější.

Klub se nepyšnil předvánoční výzdobou a osvětlením. Nad vchodem svítila pouze lampa. Dveře byly bytelně stavěné, bez skla, pouze s kukátkem, které se dalo otevřít zevnitř.

Suko zaplatil účet a vyskočil z vozu. Pod ochrannou stříškou zůstal stát. Jeho pohled brzy padl na tlačítko zvonku. Bylo zasazené v blyštivé mosazi.

Suko neslyšel zazvonění. Zato se zevnitř otevřela záklopka. Podle hlasu poznal muže, se kterým předtím telefonoval. „Přejete si?"

„Jsem inspektor Suko." „Ach tak. Ale už jsem vám řekl, že sir James nechce s nikým mluvit." „Poslouchejte, člověče! Otevřete ty zatracené dveře, jinak je vylomím." „To byste opravdu udělal?"

„Ano!"

Zdálo se, že vrchní dostal strach. Pootevřel a Suko vtrhl dovnitř

tak prudce, div ho neporazil.

„Kde je sir James?" Suko si nevšímal solidního prostředí klubu, ve kterém se ocitl. Jeho zajímalo pouze místo pobytu jeho šéfa.

Vrchní měl na sobě oblečený frak. Z límce trčel dlouhý krk, na kterém seděla hubená hlava. Až nápadně připomínal supa.

„Kde?"

„Sir James je v konferenčním salónku."

„No výborně. A jak se tam dostanu?" Suko vykročil proti vrchnímu, který si jeho pohyb špatně vyložil. Ustoupil, přikrčil se a chránil si rukama hlavu. „Jenom žádné násilí, prosím. Ukážu vám cestu, inspektore."

„Ale svižně, vy kolohnáte."

„Pane, prosím vás..." Vrchní polkl, až mu nadskočil ohryzek.

Odmlčel se.

Vykročil dopředu. Odměřeně, strnule a podle Suka velmi pomalu.

Popostrčil muže před sebou. „No tak, přidejte."

„Ano, s radostí."

Rozběhl se. Z ulice vypadal dům poměrně malý. Zato uvnitř se

otevřel. Suko viděl četné dveře a chodby, které se rozbíhaly k mnoha pokojům.

Konferenční salónek se bohužel nacházel až úplně vzadu. Před mahagonovými dveřmi se vrchní zastavil a chtěl zaklepat.

Suko ho odstrčil stranou. „Nedělejte to," zašeptal ostře.

„Inspektore, ale sluší se..."

„Možná, ale ne v tomto případě, pane. Zmizte už."

„Nepřebírám žádnou odpovědnost."

„Ani nemusíte." Pánovitým pohybem ruky poslal vrchního pryč.

Nic jiného mu nezbývalo. Suko poznal na vlastní kůži, jak dokáže být Todd nebezpečný. Patřil k lidem, kteří sledovali jediný cíl.

Ničení.

O něco později si Suko připadal jako zvědavé dítě, když se přikrčil a nahlížel do pokoje klíčovou dírkou. Místnost za dveřmi byla spoře osvětlená. Suko bohužel nemohl rozeznat, kdo tam sedí.

Narovnal se a pomyslil si, že by ani on neměl klepat.

Opatrně stlačil kliku a otevřel.

Světlo dvou svítidel na stěnách osvětlovalo relativně velkou místnost. V těžkých křeslech se mohli účastníci hovoru příjemně uvolnit. Na malých servírovacích stolcích podávali nápoje nebo sloužili k odložení písemných podkladů. Okna nebylo vidět. Zmizela za tmavomodrými závěsy.

Mister Todd zde nebyl. Jenom sir James.

Seděl v jednom z křesel. Seděl profilem otočený k Sukovi, který

spíše rozeznal nohy svého šéfa.

Inspektor potichu zavřel dveře. Nevěděl, jestli ho sir James slyšel vstoupit. Inspektor kráčel po špičkách ke křeslu.

Našlapoval na měkkém koberci. Obešel křeslo a zůstal stát před sirem Jamesem.

Ten seděl v křesle a neodvážil se ani mrknout. Obě paže ležely na opěradlech křesla dlaněmi vzhůru.

Na nich ležely dvě bílé lebky!

Suko nejdříve zhluboka vydechl. Jeho obavy se nenaplnily. Sir James ještě žil. Mister Todd ho nezabil. I když Sukovi připadal jako oživlá socha. V obličeji se silně potil a nehnul se jediný sval. Brýle se silnými skly už putovaly na špičku nosu. Zastavily se v polovině cesty. Jeho oči jakoby se zvětšily.

Suko si oddechl. „Pane," řekl tiše. „Konečně jsem vás našel."

„Ano." Odpověď přiletěla jako lehký závan vzduchu.

„Slyšel jsem, že vás navštívil náš přítel Todd."

„To je pravda."

„Co se stalo?" Suko přistoupil blíž ke křeslu. Chtěl sebrat pravou lebku, ale zaslechl zasyčení, které ho varovalo.

„Proboha, ne. Kdyby se jedna z těch lebek pohnula, tak vybuchne..."

Nedocházelo mi, zda vykřikla Glenda nebo já. Pravděpodobně oba dva.

Každopádně jsem prožil příšerný horor a také silnou bolest. Něco podobného musel cítit odsouzenec na elektrickém křesle. Nejdříve bolest a potom konec.

U mne to tak daleko nedošlo.

Bolest sice zalomcovala celým tělem. Proletěla jako kulový blesk až do mozku, kde explodovala ničivou silou, až jsem se otřásl.

Křičel jsem!

Až do okamžiku, kdy Glenda odtrhla mou ruku od zapalovacího klíčku.

Bolest rázem ustala. Padl jsem do sedadla. Celé tělo mě svědilo.

Krev se proměnila v lávu, která bouřlivě protékala mými žilami.

Něco mi sevřelo srdce, až se mi tajil dech. Čelo se mi orosilo potem a ten nešetřil ani zbytek těla.

Cítil jsem se bídně a ani jsem nereagoval, když na mě Glenda promluvila. Stále jsem ještě neovládal své reflexy. Ležel jsem za volantem jako mrtvý a chvěl jsem se od hlavy k patě. Bylo to prosté strašné.

Glenda dřepěla mlčky vedle mne. jenom strnule hleděla na klíček, který vypadal nevinně, ale byl ďáblovým nástrojem.

Pohnula se.

Stěží jsem si povšimnul, že položila ruku na moje rameno.

Hmatové buňky nic nezaregistrovaly. Celé tělo se nacházelo pod obrovským napětím jako přetopený kotel.

O pár minut později už jsem se cítil lépe. Otočil jsem hlavu a hleděl jsem do jejího starostlivého obličeje.

„Johne, mohu ti říci, co si myslím?"

„Ne!" vyhekl jsem. „Pravděpodobně to samé co já. Skoro mě dostal."

„A proč ještě žiješ?"

„Jsou dvě možnosti. Možná mě chtěl jenom varovat. Proud nebyl tak silný, aby zabil člověka. Řeknu ti, v první chvíli jsem měl pocit, jako by mi vyrvali srdce z těla."

„Proud," řekla tiše. „On musel upravit tvůj vůz."

Přikývl jsem. Chtěl jsem ještě něco dodat, když zabzučel autotelefon a současně zablikalo kontrolní světlo.

Chtěl jsem zvednout sluchátko, ale ruka v poslední chvíli ucukla strachem. Glenda položila ruku na sluchátko. Nic se nestalo. Zvedla ho a podala mi ho.

„Haló," ohlásil jsem se hlasem, který zněl topomě a nesrozumitelně.

„To jsem zase já, Sinclaire. Gratuluji, přežil jsi to. Nezmýlil jsem se, co se týče tvého zdraví. Jsi dobře stavěný. Ne všichni by byli ještě schopni se mnou mluvit."

Já také nejsem, chtěl jsem říci, ale nevydal jsem ze sebe ani hlásku. Jazyk mi ztěžkl, jako by byl z olova.

„Hej, ty mlčíš? Jsi tam ještě?"

„Jistě!" Znovu mě naštvalo, že nemohu pořádně promluvit.

„Skvělé, Sinclaire, přímo skvělé." Zasmál se. „Když tě člověk slyší takhle mluvit, tak by zasáhl ještě tvrději."

„Žádné potěšení to nebylo." „To si umím představit. Aspoň vidíš, jak jsem silný." „A co máš ještě za lubem?" „Stáhnu kolem tebe smyčku. Zatáhl jsem kruh, Sinclaire. Zatím je ještě příliš velký, ale bude stále užší, až tě udusí. Mám je stále na očích. Ať se jmenují Conollyovi nebo sir James."

„Co jsi jim udělal?" „Hohó, brzy se budou divit. Už jsem rozhodil sítě. Začínají se stahovat, Sinclaire." „Dobrá, pojďme k věci." „Jsem pro. Můžeš se vrátit do bytu své malé přítelkyně. Tam zůstaneš a počkáš." „Na co mám čekat?" Hlučně se zasmál. „Na mne!" „To znamená, že přijdeš!" „Ještě nevím. V každém případě ti zavolám.

Znám číslo tvé malé Glendy. Kdybys chtěl vědět, jak se vede tvému váženému šéfovi, můžeš mu zavolat do klubu. Navštívil jsem ho tam."

„Žije?" vykřikl jsem. „Zatím ano!" potvrdil Todd. Stále jsem držel sluchátko v ruce a díval jsem se upřeně na Glendu, která zbledla.

Vyslechla obsah našeho rozhovoru. Teď zavrtěla hlavou.

„Panebože, to je hrozné. Co budeme dělat?"

„Každopádně nikam nepojedeme." Položil jsem sluchátko.

„Vrátíme se zpátky do tvého bytu a budeme čekat. Nemůžeme nic podniknout. Todd je v situaci, kdy mě může docela jednoduše vydírat. Má v ruce všechny trumfy."

„Takže jsme bezmocní." „Vypadá to tak." Glenda přikývla.

„Jednou ho dostaneme. Kdyby záleželo na něm, musel bys být už

dávno mrtvý. Je nucený improvizovat a já mu taky nezapomenu, že se mu podařilo se mnou manipulovat prostřednictvím mých myšlenek."

„To by se mohlo opakovat," dodal jsem.

„Ano. Proto bude lepší, když zůstaneš se mnou. Myslím, že mi tím Todd dokonce prokázal jistou laskavost." Otevřela dveře roveru a vystoupila.

I já jsem vystoupil. Předtím jsem ještě zašilhal po klíčku, který

uzavřel pekelný elektrický okruh.

Když jsem se postavil na nohy, s hrůzou jsem zjistil, že jsem ještě nepřekonal určitou slabost. Kolena se mi podlamovala, jako by byla z vosku. Nemohl jsem zabránit tomu, aby se mi netřásly nohy a tak jsem se raději opřel o střechu vozu.

„Půjde to?" zeptala se Glenda. „Nebo tě mám podepřít?"

„Ne, pojďme, to bude v pořádku."

Šlo to. Nejdříve jsem udělal pár váhavých kroků, ale rychle jsem se vzpamatoval a vyběhl jsem po schodišti nahoru. Glenda otevřela dveře. Dala mi přednost.

Vstoupil jsem do obývacího pokoje a blaženě jsem padl na židli.

„Vypadáš špatně, Johne," řekla Glenda. „Jsi zpocený a bledý jako smrtka."

„Však jsem jí taky o fous unikl z lopaty."

„Mám ti přinést něco k pití?"

„To není špatný nápad. Vodu - ano?"

„Okay."

Zmizela v kuchyni a okamžitě se vracela zpět s orosenou sklenicí vody. Vtiskla mi ji do obou rukou. Chovala se ke mně jako zdravotní sestra k pacientovi. „Abys ji nerozlil," zachichotala se. „Děkuji."

Opatrně jsem se napil. Voda mě osvěžila. Jako chladivý potůček protékala hrdlem až do žaludku. „Děkuji, byla opravdu dobrá."

Glenda se posadila proti mně. Telefon postavila na stolek, který

nás od sebe dělil.

„Nyní můžeme jenom čekat."

Kývl jsem, ale moje myšlenky se toulaly jinde. „Něco mi při tom rozhovoru bylo nápadné, Glendo."

„A co, prosím?"

„Uvedl jména některých mých přátel. Conollyových, sira Jamese, ale na jedno zapomněl."

„Suko," řekla Glenda.

„Správně, Suko."

Udeřila dlaní do stolku. „Myslíš, že to udělal vědomě? Nebo nemůže Suka vtáhnout do kruhu?"

„Přikláním se k té druhé možnosti."

„Potom by Suko byl náš poslední trumf."

„Může být."

„Zavolej mu."

To jsem udělal. To znamená, že jsem se o to pokusil, ale na druhé straně se nikdo neozval. „Není tam."

„A co je s Conollyovými? Nechtěl jsi mu poslat odborníky z Yardu?"

„Vlastně ano." Teď jsem ale zavrtěl odmítavě hlavou. „Zatím to nechám být."

„A proč?"

„Nemohu ti dát žádnou konkrétní odpověď. Ale mám pocit, že bych tím prolomil ten kruh a mohl způsobit něčí smrt. Vždycky se spoléhám na svůj instinkt."

Glenda přikývla. „Kdyby člověk věděl, co tím Todd sleduje."

„To je jednoduché, chce tebe. Mimoto ví, že nejsi sám. Proto se stará, aby tví a vlastně naši přátelé nemohli zasáhnout."

Znovu se ozval telefon. Tentokrát jsem ho zvedl já a naslouchal jsem Billovu hlasu.

„Johne, co se děje? Nechtěl jsi mi poslat vaše pyrotechniky?"

„To jsem chtěl."

„A kde zůstali hoši vězet?"

„Trochu jsem se nad tím zamyslel, Bille, protože se mezitím přihodila spousta věcí."

„Tak ven s tím."

Pověděl jsem mu, co se mně a Glendě přihodilo. Bill tiše zaklel.

„To je pochopitelně ještě horší, než jsme se domnívali. A teď jsi jako v kleci, že?"

„Správně."

„Co mám udělat?"

„Vůbec nic, Bille. Prostě jenom čekat. Možná budeme mít ještě příležitost."

„Ano, možná, ale ne hned." Bill něco skrýval. Vyrukoval s tím, když zpozoroval, že mám nějaké podezření. „Johne, ještě něco. Jedná se o balíček."

„Co je s ním?"

„Hmm... jde o Johnnyho. Viděl ho. Víš přece, jak jsou děti zvědavé. Sebral ho a..."

Z obličeje se mi vytratila barva a sténavě jsem vydechl.

„Hej, Johne, co se děje?"

„Mluv dál."

„Sebral ho." Bill se náhle rozesmál. „Kdyby uvnitř byla výbušnina, tak by to bouchlo. Co myslíš?"

V první chvíli jsem vůbec nemyslel. Jenom jsem cítil, jak se mi orosilo čelo. Ten starý dobrý Bill Conolly mi dal pořádně zabrat.

„Sebralo tě to, Johne?"

„Skoro."

„Co pro tebe mohu udělat?"

„Nic, Bille. Jenom proboha už nech ten balíček na pokoji."

„Ne, to nechci."

„Chtěl bys ho otevřít?"

„Správně, staříku. Chci konečně vědět, na čem jsem. Zavolám ti později."

„Bille, k čertu! Nedělej žádné hlouposti! Ty..." Už to nemělo smysl, sluchátko oněmělo.

Glenda, která poslouchala se mnou, seděla nepohnutě a zakrývala si rukama tvář. „Copak zešílel?" vydechla nezvučně.

Přikývl jsem. „Pomalu tomu začínám taky věřit..."

Suko stáhl ruku tak prudce, jako by se dotkl rozpálených kamen.

Zíral na muže před sebou a viděl jeho znamení. Sir James pohyboval jenom víčky. To bylo jediné, co si mohl dovolit.

„Je to pravda?" vydechl inspektor po chvíli.

„Ano."

„Jak to?"

„Byl tady, chtěl se mnou mluvit. Říkal, že přichází od vás a že se jmenuje Todd."

Suko pokýval chápavě hlavou. „Náš nepřítel z Friska. Povedlo se mu dostat se do Londýna."

Sir James neztrácel nervy i přes nebezpečnou situaci, ve které se nacházel. „Co má v úmyslu? Nebo ještě lépe, co chce dělat? Víte něco o jeho plánech?"

„Chce se pomstít mně a Johnovi."

„Kvůli té záležitosti ve Frisku?"

„Ano, pane. A vyzkoušel na nás všechny své triky; Johna málem dostal."

„Vysvětlete mi to podrobněji!"

Suko mu několika větami objasnil, co se přihodilo. Od svého přítele měl vždycky nejčerstvější zprávy.

Výsledek superintendanta zarazil. „Řekl bych, že na tom nejsme právě nejlíp."

„Máte naprostou pravdu, pane."

„John Sinclair neví, co se mi přihodilo. Zavolejte mu a informujte ho. Přístroj je na tom malém stolku.

A pohybujte se opatrně, Suko. Todd mi vysvětlil, že nálož reaguje na otřesy."

„Čím jsou ty lebky naplněny?" Siru Jamesovi zacukalo v koutcích úst. „Údajně nitroglycerinem."

„No nazdar." Suko cítil, jak mu studený pot stéká po zádech.

Věděl přesně, jaké nebezpečí znamená nitroglycerin.

Pekelná výbušnina, která může bouchnout při sebemenším nárazu.

Po špičkách se plížil ke svému cíli.

Byl to ještě starý telefonní přístroj z černé umělé hmoty.

Suko vytočil Glendino číslo. Dostal spojení a informoval Johna a Glendu, co se v klubu přihodilo. Naslouchal Johnově odpovědi, potom souhlasně kývl a položil sluchátko do vidlice.

„Co říkal?"

Suko se otočil. „Ten člověk ho zadržuje v Glendině bytu. Vydírá Johna. Přežil ránu elektrickým proudem. Teď se nemůže hnout z bytu, protože Todd mu vyhrožuje naší smrtí."

„Ten chlap je strašně rafinovaný."

„A nebezpečný. Mimoto zatáhl do své hry i Conollyovy. Poslal jim nějaký balíček. Bill ho chce otevřít."

Sir James se ani nepohnul. Vší silou se snažil potlačit leknutí.

„Copak se zbláznil?"

„To mu John také říkal, ale nechtěl nic slyšet."

„Tak jeďte tam a..."

„Ne, pane, zůstanu tady."

„Co tady chcete dělat?"

„Zbavit vás těch lebek," vysvětlil Suko a poprvé se dožil toho, že jeho šéf ztratil řeč.

„Cože to chcete?" vydechl superintendant po chvíli.

„Pokusím se od vás vzít lebky."

„A kam je chcete dát?"

„Klub neleží daleko od Temže. Mohl bych je tam odnést."

„To se vám nepodaří."

„Přesto se musím dostat na břeh. Nebo si myslíte něco jiného?

Nejsou tam žádné domy."

Sir James přemýšlel. Ať se to vezme tak či onak, lepší nápad by stejně nedostal. Zpotil se ještě víc.

„Pane?" zeptal se Suko.

Superintendant maličko pootevřel ústa. „Dobrá, souhlasím. Jestli to nevyjde, tak půjdeme k čertu oba dva."

„To vím taky, pane!"

Sheila stála vedle telefonu. Bill už ji zasvětil do celé záležitosti.

Věděla o balíčku, ale ne o tom, co obsahuje. „Opravdu chceš, aby..."

„Ano."

„Ale když to exploduje, tak potom..."

„Sheilo." Bill se usmál. „Nic nebude explodovat, věř mi. Kdyby v tom balíčku byla výbušnina, tak už jsme dávno lítali ve vzduchu."

„Já nevím..." Popošla stranou a pokrčila rameny. Ze svého pokoje sem přiběhl Johnny. Viděl rodiče, kteří tu zaraženě stáli a to vzbudilo jeho podezření.

„Co se děje?"

„Nic, chlapče." Sheila ho pohladila po vlasech. „Bude lépe, když

se vrátíš do svého pokoje."

„Ale měl jsem pomáhat vybalovat vánoční ozdoby. Mám prázdniny a..."

„To uděláme později," řekla Sheila. Vrhla dlouhý pohled na Billa.

Reportér se kvapně usmál. Čekal, až se žena se synem vzdálí a potom šel do své pracovny, kam předtím odnesl balíček.

Stál na psacím stole osvětlený lampou. Odesílatel si dovolil malý

žertík a omotal hnědý papír širokou stuhou s vánočními motivy.

Johnny už na jedné straně stuhu nastřihl, takže visela doslova na vlásku.

Popravdě řečeno reportér se necítil nejlépe. Osušil si upocené ruce o látku kalhot. Pot jej nepříjemně pálil. S Johnnym a Sheilou mluvil velmi přesvědčivě, ale stoprocentní jistotu neměl. Kdoví, jestli tam opravdu není pekelný stroj.

Nadýchl se dokořán otevřenými ústy. Několikrát zamžikal víčky, otřel si pot z čela a opět otřel dlaně o kalhoty. Potom je položil na balíček.

Velmi opatrně ho zvedl.

Bill Conolly nebyl žádným odborníkem přes výbušniny. Věděl jenom, že pekelné stroje mají určitou váhu. Byly ponejvíce sestrojeny z kovu.

Tenhle ,dárek' byl relativně lehký. Vlastně příliš lehký na časovanou bombu.

Mimoto se ovšem používala plastická trhavina a ta byla mnohem lehčí.

Bill podržel balíček u ucha. I když už to předtím zkusil, musel se o tom přesvědčit. Neozývalo se žádné zrádné tikání.

V balíčku panovalo ticho.

Když vstoupil do pokoje, nechal dveře otevřené. Prošel jimi do chodby. Otočil se doprava a uviděl Sheilinu postavu.

Stála v polostínu malého výklenku. Rukou sevřenou v pěst si zamyšleně poklepávala na bradu. I přes mizerné osvětlení bylo možno v jejích očích přečíst strach.

„Opravdu chceš...?"

„Ano, Sheilo. Nevydržel bych tady dlouho s tou prokletou nejistotou."

„No dobrá."

„Pomohlo by mi, kdybys byla tak laskavá a otevřela mi teď

domovní dveře."

„Počkej, hned to bude."

Sheila nechala Billa projít. Kráčel trochu topornými kroky.

Připadalo mu to, jako by tančil mezi vejci.

Po čele mu řinul pot. Kapky se leskly jako matné perly.

Sheila si toho všimla, když procházel kolem ní. Vzala kapesník a otřela mu čelo.

„Víš co?" ušklíbl se Bill. „Až to bude za námi, tak si dám pořádnou sprchu."

„Doufejme, že k tomu ještě dojde."

„Jistě. A teď otevři dveře."

„Nechceš si vzít plášť...?"

„Dej pokoj. Kdo by v téhle chvíli myslel na něco podobného?

Prokaž mi laskavost a drž Johnnyho zpátky."

„Jak si přeješ." Přistoupila k domovním dveřím a natáhla ruku.

Bill přihlížel, jak položila ruku a kliku a pomalu ji stiskla dolů.

Křečovitě se na ni usmál. O několik vteřin později ho ovanul chlad přicházející skulinou pootevřených dveří. Vítr se protáhl kolem nich do domu. Ve svitu venkovního osvětlení se leskly kapky jako tisíce malých démantů.

„Díky."

„Hodně štěstí!" zašeptala Sheila, když její muž vykročil ven.

Patřila k ženám, které dokázaly udržet své pocity na uzdě. Což bylo obdivuhodné při všech dobrodružstvích, která prožila společně se svým mužem.

Bill překročil práh. Směl všechno, jenom ne zakopnout. To si neustále v duchu opakoval. A už si vyhlédl i místo, kde chtěl balíček otevřít.

Uprostřed zahrady mezi několika silnými jedlemi, kde byl dost velký prostor pro zamýšlený Čin.

Bill opustil stanoviště pod ochrannou stříškou a vydal se jemného mrholení.

Když venku nastal soumrak, rozsvítily se automaticky lampy v obou zahradách. Večer a v noci se před domem i za domem vynořily ze tmy ostrůvky světla. Světlo svítilo i v místech, kam měl Bill namířeno. Připomínalo houbu, která opustila podloží a zamířila do výšky.

K brance vedla široká cesta. Kolem uměle navršených pahorků, malých rybníčků a světlých velkých kamenů, které tam nechala před nedávném zbudovat Sheila, protože jí zimní zahrada připadala příliš

smutná.

Bill Conolly nic nevnímal. Ani balíček, který držel jako svátost.

Hleděl jenom pod nohy. Jedinkrát zakopnout a upadnout mohlo být velmi nebezpečné.

Vítr polevil. Jeho síla však stačila na to, aby přihnal spršku z levé strany, která promočila reportérovo oblečení. Po obličeji mu stékaly kapky vody a bránily mu ve výhledu.

Bill musel občas zamžikat. Kromě toho ho oslepovala zahradní světla.

Krok za krokem se blížil ke svému cíli. V zádech mu seděl strach a ohromoval každý obratel. Naskočila mu husí kůže.

Myslel na podivného mistera Todda. Ten chlap skutečně existuje a chce ochromit Sinclairův tým. Úplně obyčejnými světskými prostředky na rozdíl od jiných velkých démonů.

Bill si umínil, pokud se dožije Vánoc, že je oslaví zvláštním způsobem. Po dlouhém čase si zase zabubnuje s přáteli z jejich bývalé kapely.

Todd nesmí zvítězit!

Zatím to bohužel vypadalo tak, že on tahá za nitky a ostatní tančí, jak on píská.

Bill musel někde sejít z cesty, aby se dostal k jedlím. Rostly o něco níž než byla ostatní plocha. Bill kráčel po trávníku, který byl po dešti jako namydlený.

Ještě jednou se zastavil a otočil se.

Dům zmizel, přestože byl osvětlený. Sheila nezavřela dveře. Stála na prahu domu. Všimla si, že se Bill otočil. Zamávala mu rukou na pozdrav a usmála se.

To však Bill nemohl rozeznat. Překročil kamenný obrubník, který

lemoval cestu a vkročil na trávník. Okamžitě si vyzkoušel, jak je kluzký.

Měl si raději vzít jiné boty, protože tyhle měly hladké podrážky.

Teď už to nemělo žádný smysl. Trochu zeširoka kráčel Bill pomalu ke stromům. Jedle před ním vyrostly jako temné trojúhelníkové věže. Mezi dvěma z nich se nacházel průchod, kterým se musel pustit, aby se dostal na mýtinku.

Když byl Johnny ještě malý, často si na tomto místě hrával.

Náhle Bill sklouzl. Muselo k tomu dojít, protože se mu do cesty připletla malá stružka. Bleskurychle vyrovnal pád. Přitom cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

Bylo to jen o vlásek. Musel být opatrnější. Pokračoval v cestě bez dalších podobných příhod, až došel na místo mezi jedlemi. Tady se zastavil a několikrát se zhluboka nadechl.

Světlo ze zahrady sem sice dopadalo mezi dvěma jedlemi, ale bylo velmi mdlé, takže téměř nic neviděl.

Bill Conolly opatrně poklekl. Jenom se neunáhlit. To by bylo to poslední, co by v tomto okamžiku potřeboval.

Položil balíček na měkký trávník. Ruce mu zvlhly potem. Tenhle výlet ho stál hodně přemáhání. Vytáhl kapesní nůž, který si vzal s sebou. Čepel vystřelila ze střenky.

Úzké ostří nebylo delší než prst. Na okamžik po něm přejel odlesk světla, než ho Bill opatrné zastrčil pod stuhu. Aby ji mohl proříznout, musel otočit nožem. Slyšel přitom vlastní sípavý dech, který

přehlušil i šumění deště. Svetr se mu přilepil na tričko.

Potřeboval jediné říznutí, aby odstranil stuhu z balíčku. Ještě jednou si ho důkladně prohlédl. Hnědý papír byl uprostřed spojený

lepicí páskou. Bill ji rozřízl. Velmi opatrně přitom táhl čepelí z jedné strany na druhou.

Povedlo se to.

Bill mohl konečně zvednout obě poloviny papíru. Zatajil dech a nutil se ke klidu, protože počítal s tím, že konečně uvidí předmět, který ležel v balíčku.

Ale ještě nebyl všemu konec. Místo toho hleděl na staré noviny, které vyplňovaly volný prostor. Opatrně ho vytáhl špičkami prstů a konečně zahlédl, co mu doručili.

Nebyl to žádný pekelný stroj, ani plastická trhavina.

Před jeho očima leželo něco jiného.

Dýka ve tvaru kosy!

S tím reportér nepočítal. Kdo by mu posílal dýku?

Ať přemýšlel sebevíc, nepřišel na nikoho, koho by mohl podezřívat.

Určitě to nebyla žádná záměna. Na balíčku se nacházela jenom jeho adresa. Odesilatel chyběl. Ale tenhle ,dárek' musel mít svůj význam.

Bill však ke své škodě neznal celý případ. Jinak by věděl, že přesně taková dýka patřila muži, který se už hodně dlouho zdržoval v blízkosti jejich domu a číhal v zahradě Conollyových.

Byl to mister Todd!

O tom však reportér neměl nejmenší tušení. Byl příliš zaměstnán prohlídkou neobyčejné zbraně. Bill dýku nevytáhl. Jenom přejel prstem po ostří a ujistil se, že je dýka oboustranně nabroušená. Podle jeho názoru byla něčím výjimečným.

Ale Todd se pohyboval dál. Číhal na okraji pozemku. To, že se Bill zdržoval mezi jedlemi, pro něj byla výhoda. Mohl se k němu nepozorovaně přiblížit.

Ďábelský Číňan se vyhnul světlu velkým obloukem. Dostal se tak ke dvěma jedlím, jejichž větve se téměř dotýkaly a skulinou mezi nimi vyhlížel dopředu.

Viděl před sebou reportérova záda.

Bill se stále nemohl rozhodnout k tomu, aby vytáhl zbraň z balíčku. Stále se domníval, že se jedná o nějaký trik. Konečně se odhodlal. Jeho pravička se ponořila do balíčku, chtěl uchopit rukojeť

dýky, když zasáhl Todd.

„Nech ji být!"

Bill se zděsil. Rozhodně nepočítal s takovým rozkazem.

Dokonce poslechl, zvedl ruku a otočil se. Uviděl přicházet Todda.

Ten odhrnul větve stranou a vystoupil ze svého úkrytu.

Na hlavě měl stále svou příšernou hučku. Pod jejím okrajem se leskl obličej zkřivený zlým úšklebkem..

„To jste vy!" zasupěl Bill.

„Ano, já!"

„A co chcete?"

„Svou zbraň, kterou jsem vám poslal. Chci si ji totiž vzít zpět."

Bill se zasmál. „Proč?"

„Abych tě zabil!"

Ve stejném okamžiku Todd vykročil!

Nitroglycerin v umrlčích lebkách!

Něco takového mohl vymyslet jen ďábelský mozek. Člověk, kterému dělalo potěšení trápit ostatní a předvádět jim svou moc.

Suko se zatím nedotkl žádné z lebek. Jeho šéf mu chtěl ještě položit pár otázek. „Kudy chcete jít?"

„Budu muset k zadnímu vchodu..." „To je daleko." „Já vím, pane."

Superintendant povytáhl obočí,až se mu čelo složilo do vrásek.

„Do úvahy by ještě přicházelo okno," řekl. „To by možná bylo lepší."

Suko se podíval na druhou stranu. „Ano, to je blíž."

„Otevřte je, ale žádnou paniku."

Inspektor obdivoval sira Jamese Powella, jak dokázal přes všechny nesnáze zachovat bohorovný klid. Přitom se nacházel v neustálém ohrožení života, ale vůbec ho to nevzrušilo. Bral věci tak, jak přicházely.

Suko objevil mezi záhyby závěsu šňůru. Když za ni zatáhl, závěs se odsunul stranou. Bylo to velké okno. Spíš vyšší než široké.

Uprostřed bylo zajištěno staromódní zástrčkou.

Nedaleko odtud se nacházel travnatý břeh Temže. Vlastně to bylo ideální místo, kam by se dala odhodit nitroglycerinová bomba.

„Co říkáte, Suko?"

„Není to špatné."

„Chcete se o to pokusit oknem?"

„Ano."

„Mám stejný názor. Držím nám oběma palce."

Sir James se nepatrně usmál a hleděl vstříc inspektorovi, který se opatrně blížil ke svému šéfovi. „Zařídil jste, pane, aby nás nerušili?"

„Ovšem. Vědí o tom."

„Jenom jsem se ptal. Kdyby teď někdo vkročil do místnosti, mohlo by všechno vypadat úplně jinak."

„Nedělejte si s tím starosti, Suko. Prosím vás, chci se už konečně zbavit těch vysoce explozivních lebek."

Suko projevil smysl pro humor. „Pane, já vám velmi dobře rozumím."

Superintendant si dovolil lehké ušklíbnutí. Suko se však pustil do své obtížné práce. Otevřel pravou polovinu okna. Parapet byl dost velký na to, aby tam mohl postavit lebky. „S kterou rukou bych měl začít nejdříve, pane?" „To je mi jedno." „Jak si přejete."

Suko se jinak nechoval tak upjatě. Potřeboval si trochu vydechnout a uklidnit rozbouřené nervy. Přitom zrak upíral na šéfovu pravou ruku. Přistoupil co nejblíž a opatrně položil obě ruce na lebku. V tomto okamžiku mohl jen doufat, že se dotýká pevného materiálu. Kdyby mu teď lebka praskla od rukou, bylo by všechno ztraceno. Zatím to šlo hladce. Sir James se nehýbal. Jenom odklonil hlavu stranou a sledoval svou pravou ruku. Ani nemusel šilhat přes brýle.

Umrlčí lebka vydržela! Suko se ptal sám sebe, jak ten Todd vlastně naplnil lebku výbušnou směsí. Pravděpodobně ústním otvorem a ne prázdnými očními důlky. Inspektor se neobyčejně ovládal. Předtím o této chemické výbušnině jenom slyšel nebo se dočetl v literatuře. Teď se o tom měl přesvědčit na vlastní kůži. K

tomu musel sebrat veškerou odvahu. Nadzvedl ji!

Nekonečně pomalu a opatrně. V jeho obličeji se nehnul ani sval.

Kůže na tvářích se napnula rozčilením. „Dobře," zašeptal sir James.

Suko trochu roztáhl ruce, ale nechal je lehce pootočené. Ještě stál.

Pomaloučku se otočil doleva a mířil pohledem na cíl.

Otevřeným oknem se dral do místnosti chladný noční vzduch.

Drobná sprška deště zavířila pokojem. Zmáčela i okraj koberce.

Číňan musel dbát na to, aby nezakopl o sebemenší nerovnost podlahy. Vnitřní napětí v něm stoupalo, dříve než udělal první krok.

Po dvou krocích se zklidnil, protože se nic nestalo. Nezajímalo ho, co se děje za ním. Hleděl strnule k oknu.

Dostane se k němu a přitom nevyletí se sirem Jamesem do povětří?

I Suko byl jenom člověk. Sice dobře trénovaný, ale také se všemi lidskými chybami a slabostmi.

Teď, když na tom nejvíce záleželo, bylo pro něho stále těžší udržet ruce natažené před sebe. Měl pocit, že ho brzy chytí křeč.

Potřeboval přestávku a vzdálenost k oknu mu připadala ještě delší než předtím.

Kráčel po koberci jako po vzácném porcelánu. Prožíval každý

pohyb nohy. Srdce bilo jako na poplach.

Po čele se rozběhly potůčky potu.

Dýchal zhluboka otevřenými ústy. V krku mu několikrát zapískalo.

Ještě dva kroky, krok...

Konec koberce. Mezi jeho okrajem a stěnou se blyštěla voskovaná parketová podlada. Suko obezřetně našlapoval, až se ocitl těsně před oknem. Natáhl se s lebkou a postavil ji na parapet.

Hotovo!

Suko ustoupil. Ruce mu klesly podél těla. Musel je trochu vytřást.

Sám sir James slyšel jeho přerývaný dech a pochválil ho.

„To byl vynikající výkon, Suko!"

Inspektor už byl zase na cestě za svým šéfem

„Nyní cítím váhu té lebky dvojnásobně," řekl superintendant.

Odkašlal si. „Navrhnu vás jako nosiče nitroglycerinu."

„Děkuji, pane, ale rád se toho vzdám."

„Jak myslíte."

Suko se zastavil vedle křesla. Znovu si prohlédl žlutobílou lebku, než na ni položil ruce. Předtím si osušil dlaně. V žádném případě nechtěl, aby mu lebka vyklouzla z rukou.

Všechno probíhalo jako s první lebkou. Sir James jenom krátce zamžikal, když Suko zvedl umrlčí lebku a tím mu uvolnil i druhou ruku.

„Teď už můžete jít, pane. Máte to za sebou."

„Ne, Suko. Spolu jsme začali, spolu skončíme. Nenechám vás na holičkách. Musím se dozvědět, jestli tenhle Todd jenom zastrašoval nebo ne."

„Mně by to bylo jedno."

Suko se znovu otočil. Tentokrát se cítil uvolněnější. Nyní znal cestu, ale stejně nesměl udělat chybu v tom, že by spěchal. Stejné pomalu kráčel kupředu a přitom držel lebku před sebou v napnutých pažích.

Koberec tlumil kroky. Suko se bez nejmenšího zaváhání dostal k oknu a postavil druhou lebku vedle první.

Hotovo!

Otočil se. Sir James stál vedle křesla. „Chcete ty lebky odnést?"

„Ano, vylezu ven." Suko poodešel k druhému oknu, odhrnul závěs a stejně jako předtím otevřel pravou polovinu okna.

Vylézt z okna pro něho byla maličkost. Seskočil na druhé straně do travnaté měkké půdy.

Po čtyřech krocích se zastavil před oknem, kde ležely obě lebky na okenním parapetu. Sir James nevydržel na svém místě. Stál v místnosti a pozoroval oba předměty.

„Hodně štěstí," ozval se tiše.

„Děkuji, pane, budu ho potřebovat. Teď to bude ještě obtížnější.

Terén není zvlášť rovný."

„Máte pravdu. Proto nesmíte klopýtnout."

Suko uchopil první lebku. Déšť ji omyl, takže byla ještě hladší.

Pro inspektora to bude cesta peklem. Sir James zůstal u okna.

Viděl svého spolupracovníka, jak mizí ve tmě. Řeka se dala jenom tušit. Všechno ukryl neustávající déšť.

Potom sir James uviděl záblesk!

Na okamžik visel nad zemí. Červenožluté světlo, které se náhle rozplynulo a zanechalo za sebou ozvěnu výbuchu. Sir James sebou nechtěně trhl. Po Sukovi nebylo ani vidu ani slechu. Sir James jenom doufal, že se mu nic nestalo.

O pár vteřin později se inspektor vracel rychlou chůzí zpět k oknu.

„Bylo to lehké," řekl.

„To vám nevěřím."

Suko se natáhl po další lebce. Znovu se opakovala celá hra, kterou pozoroval jeho šéf. Viděl záblesk, slyšel výbuch a čekal, až se Suko vrátí.

Tentokrát se inspektor vrátil ještě rychleji než předtím. Zrovna

prolézal oknem dovnitř, když se otevřely dveře.

„Sire Jamesi, slyšel jste...?"

„Ano, slyšel jsem výbuch. No a?"

Vrchní nemohl rozčilením promluvit. Koukal na Suka, který byl ještě v okně.

„Znáte se, že?" řekl sir James. „Inspektor Suko je mimořádně vynikající muž a právě zachránil několik životů, jestli mi rozumíte, Charlesi."

„Samozřejmě rozumím, pane." Nerozuměl ničemu, ale to ostatně nehrálo žádnou roli. „Nicméně mohu pro vás něco udělat, pane, když

je to tak?"

„Ale ovšem. Můžete mi přinést whisky."

„S radostí, pane! A vašemu hostovi?"

„Nic," řekl Suko. „Nebo sklenici vody."

„S radostí, pánové."

Vrchní zmizel a Suko nevěřícně zíral na svého šéfa. „Co se děje, Suko?"

„Slyšel jsem dobře? Opravdu jste si objednal whisky, pane?"

„Ano, proč?"

„Já... myslel jsem..."

„Jsou jisté situace, Suko, kdy člověk musí překonat sám sebe. Vy mi určitě budete rozumět, že?"

„Skoro, pane, skoro..."

Bill zahlédl pohyb a také nohu, ale neudělal nic, aby se jí vyhnul.

Podrážka ho tvrdě zasáhla. Kromě toho mohl Bill mluvit o štěstí, že se nestrefila do obličeje. Úder odnesl krk a rameno. Silné kopnutí ho odhodilo mezi jedle.

Mister Todd dosáhl tímto útokem svého prvního cíle. Dýka ležela volně před ním.

Mrštným skokem se vrhl po ní, uchopil ji za rukojeť a vyrval nebezpečnou zbraň z kartónu. Pro něho už byl boj rozhodnutý a on se cítil jako velký vítěz.

Ne tak pro Billa, který za nic na světě nechtěl zemřít a nechat se jen tak oddělat. Nyní potřeboval volnou cestu, aby mohl Toddovi uniknout. A to byl mezi jedlemi velmi těžké.

Po čtyřech rychle podlezl pod nízko visícími větvemi, zatímco Todd už zaútočil. Držel zbraň jako kosu a sekal s ní do větví.

Čepel byla tak ostrá, že projížděla silnými větvičkami jako máslem.

Bill už se rychle proplazil pod stromy a chystal se utéci. Před ním ležel volný prostor zahrady, který poskytoval větší volnost pohybu.

Todd se nevzdával. Když se přiblížil, stál už Bill na nohou. Todd se prosmýkl kolem stromů. Hučka seděla na jeho lebce jako přilepená. Pod ní Bill zahlédl oči muže. I v tom mizerném mdlém světle, které sem padalo, rozeznal jejich studený krutý pohled.

Protažená ústa a cukající koutek úst ještě zdůrazňovaly jeho vražedné úmysly.

„Už mi neunikneš," zasípěl. „Ty ne. Budeš první - možná!"

Bill si protřel oči. „Zatraceně, co jsem ti udělal? Co se děje? Proč

mě chceš zabít, Vždyť se vůbec neznáme. Takže..."

„Je to docela jednoduché. Jsi přítelem toho čubčího syna Johna Sinclaira." „A co ti udělal?"

„Zabil mé přátele a já zabiju jeho přátele. Velmi prosté."

„Ano, velmi prosté." Bill se bláznivě rozesmál. „A kdo už

zemřel?" - „Ještě nevím. Ale toho staříka už mám pod kontrolou."

„Snad ne sira Jamese?" „Ano."

„Co jsi s ním udělal?" „Trpí. Zblázní se v tom svém klubu.

Nemůže se pohnout a jestli se o to pokusí, tak vyletí do vzduchu."

Bill polkl. Tohle byl silný tabák. Ani na chvíli nepochyboval, že by ho Todd balamutil. Nenávist mu zaslepila mozek. Musel se zkrátka mstít. „U Glendy Perkinsové se ti to nepodařilo," vpálil mu Bill nemilosrdně do obličeje. „To ještě dohoním." „Kdy?"

„Až budeš ležet u mých nohou a vykrvácíš."

„Ještě neznamená už." Bill při rozhovoru nestál na místě, ale kroužil kolem Todda v bezpečné vzdálenosti. Kdyby se k němu přiblížil, mohlo by to pro něj skončit smrtící ránou.

Měkká půda mu ztrpčovala život. Kdykoliv chtěl udělat prudší pohyb, nohy mu lehce podklouzly.

Ale Todd bojoval se stejnými potížemi a s tím reportér počítal.

Stále se držel v uctivé vzdálenosti. Todd na něho upřeně hleděl a hledal skulinky, kterými by zkrátil vzdálenost mezi nimi. A to se mu dařilo. Přitom mával srpovitým ostřím prudce zleva doprava a zkoušel různé triky, kterým se Bill kyvadlovým pohybem těla vyhýbal.

Oba slyšeli jasný ženský hlas, který proletěl zahradou. „Bille! Jsi v pořádku? Kde vězíš?" Volala Sheila.

Nejen Bill se zastavil. Také Todd zůstal stát a číhavě naslouchal směrem k domu. „Tvoje žena, ne?" „Ano."

Todd se zasmál. „I s ní se vyrovnám. A tvůj syn bude třešnička na dortu."

Billoyy rysy ztvrdly. Strpěl, když někdo útočil jenom na něho.

Ale jestliže se jednalo o jeho rodinu a zvláště o syna, stávalo se z něho zvíře. „Nech je na pokoji!" Todd se chladně zasmál. „Máš

strach?"

Sheila znovu vykřikla. „Bille, tak se ozvi. Povedlo se ti to? Co bylo v balíčku?"

„Jsem v pořádku!" odpověděl Bill. „Zůstaň, prosím tě, v domě.

Nevycházej do zahrady." „Proč ne? Já..."

Bill už neslyšel, co jeho žena povídala dál, protože mister Todd na něho najednou zaútočil. Viděl svou příležitost, protože Bill odvrátil pozornost a chtěl mu proříznout hrdlo. Reportér uskočil a vykopl nohou. Oba muži upadli na zem. Dýka se zaryla do měkké půdy. Bill se jako štika vrhl na Todda, dřív než se mohl znovu zmocnit dýky.

Sevřeli se navzájem. Todd ztratil svůj klobouk. Byl to sporý chlapík, ale přitom velmi hbitý. Bill po něm chňapl, ale sáhl do prázdna. Todd se pod ním překulil na stranu. Byl mrštný jako úhoř. Vymrštil se - se zbraní v ruce.

Bill ještě klečel. Chtěl skočit na toho druhého, když mu pravá noha podklouzla. K tomu ještě stál na místě, které se svažovalo, takže jen stěží udržoval rovnováhu.

Todd vycítil svou příležitost. Vyrazil dopředu. Bill zaklonil hlavu dozadu a levou rukou si chránil obličej . Nad ním hrozivě poletovala čepel jako smrtící půlměsíc.

Potom sletěla dolů. Mířila ze strany na reportérovu hlavu, kterému nezbylo nic jiného, než klesnout na zem. Převalil se na záda a ocelový půlměsíc se nad ním kmitl a zmizel.

Znovu nezasáhl!

Bill se několikrát převalil a odkutálel se až na okraj trávníku, kde on a Sheila mísili rašelinu se zeminou.

Materiál byl vlhký a hrudkovitý.

A Todd přicházel.

Bill vrazil pravou ruku do rašeliny. Sevřel pár hrudek mezi prsty a mrštil jimi do útočníkova obličeje.

Zemina zasáhla Číňanův krk i bradu, ale především obličej a oči.

Zaklel jako námořník, protože ho rašelina na několik vteřin oslepila. Bill Conolly dostal příležitost, aby se znovu postavil na nohy. Tentokrát nesklouzl. Vymrštil se vzhůru. Todd se mezitím staral o to, aby si vyčistil oči.

Bill využil šanci.

Jeho kopanec odhodil Todda dozadu. Rozplácl se na trávníku jako tlustý brouk. Zakřivenou dýku stále svíral pevně v ruce. Bill útočil dál.

Vyskočil - a vrhl se dopředu. Chtěl oběma nohama přitisknout Číňana k zemi, ale ten byl příliš mrštný. Odkutálel se na potřebnou vzdálenost a Bill narazil rukama o zem.

Todd se postavil. Ještě v pohybu se ohnal rukou, ve které držel dýku.

Byla to přesná rána. Zasáhla Billa, i když ještě uskočil.

Ostrá čepel rozřízla reportérovo oblečení. A nejen to, Bill ucítil štiplavou bolest na boku a břichu, kde za sebou ostří dýky zanechalo bolestivou krvácející ránu.

Ochromila ho bolest. Stál jako přimrazený na místě a nevěděl, jak se má zachovat.

Nastal Toddův velký okamžik. „Teď tě dorazím a potom..."

Vtom padl vystřelí

Todd sebou náhle trhl, jako by dostal ránu bičem. Jeho oči se rozšířily. Zapomněl na zbraň a naštěstí i na Billa. Měl plno práce sám se sebou. Nemohl pochopit, že byl zasažený. Kulka prolétla mezi krkem a ramenem.

Neproletěla tělem, ale roztrhla kůži a zmizela mezi stromy.

Střílela Sheila!

Bill otočil hlavu. „Sheilo, panebože!" zasípěl. „Sheilo, to jsi ty..."

„Nemohla jsem jinak, Bille. Musela jsem zkrátka přijít. Něco se mi nezdálo."

Bill zaslechl odpověď, ale přitom jeho pohled zaletěl k Toddovi.

Mohl ho chytit. Jeho zkřivený obličej byl mokrý od deště.

Potom se prosmýkl kolem nich.

Ani Sheila ani Bill s takovou reakcí nepočítali. Viděli jenom jeho stín, který se kmitl u jedné z lamp. A potom už mister Todd pádil obrovskými skoky odtud a myslel jenom na to, aby byl co nejdřív u východu.

Nemělo žádný smysl ho pronásledovat. K tomu se ještě Bill potloukl. Sheila to poznala, jakmile se postavila vedle něj. „Proboha, ty jsi zraněný!"

„To nic není."

„Nepovídej. Pojď už!"

Sheila jednala energicky. Uchopila manžela pod paží a táhla ho nejkratší cestou k domu. Reportér si jednu ruku přitiskl na ránu. Silně krvácela. Krev se mísila s deštěm, který zmáčel reportérovo oblečení.

Dalo by se ždímat.

Ještě jednou zalétl jeho pohled do zahrady. Po Smrťákovi Toddovi nebylo ani památky. Byl určitě hodně daleko.

Teprve v domě se ozvala palčivá bolest. Teprve teď polevilo napětí. Sheila ho zavedla do koupelny, kde se Bill posadil na židli a nechal se svléknout.

Rána naštěstí nebyla příliš hluboká, jenom silně krvácela, protože nůž pronikl do masa. Sheila ovládala první pomoc, takže mohla

svého muže ošetřit. Měla jemné a hbité prsty

„Musím zavolat Johnovi," řekl Bill.

„Nejdřív zůstaň sedět."

„Ne, musím mu sdělit, že se to Číňanovi nepovedlo. Musím mu to říci."

„Dobrá, přinesu ti telefon."

Conollyovi vlastnili nový přenosný telefon, který mohli nosit všude s sebou. Přístroj měl vlastní paměť. Mohl zaznamenat až dvě stě čísel.

„Děkuji," řekl reportér a vytočil číslo...

Glenda Perkinsová a já jsme poposedávali jako na horkých kamnech. Jestli jsem všechno vydržel a přežil, tak čekání nebyla moje silná stránka. Byl jsem přitom nervózní a sklíčený.

Měl jsem spoustu případů, které jsem však řešil venku, na volném prostranství, ale teď jsem si připadal jako v kleci, obklopený

nepřáteli, kteří mohli kdykoliv zaútočit.

Ani Glendě se nelíbilo čekání. Neklidně přecházela po pokoji. Tu a tam přistoupila k oknu a vyhlédla na ulici.

„Nic, nic, nic!" Nic jiného ani nemohla ohlásit. „Zdá se, že nás Todd jenom blufoval."

Zavrtěl jsem hlavou. „O to se neboj, děvče, Todd nikdy neblufuje."

„A víš to jistě?"'

„To bych řekl."

„Ale kdy přijde?"

„Až to bude považovat za správné."

Glenda se znovu posadila. Složila ruce na kolena. „Něčemu nerozumím. Nemůže být přece nebezpečnější než Černá smrt nebo van Ak-keren a ostatní."

„To jistě ne," dal jsem jí za pravdu.

„A stejně nám připravuje problémy."

„Ano."

„Proč, Johne?" Upřeně se na mne podívala.

„To je docela jednoduché. Je neobyčejně rafinovaný a ovládá zákony staré čínské magie. Například patří k těm, kteří rozmlouvají s mrtvými. Když jsem řešil svůj první velký případ a bojoval jsem proti čaroději, zažil jsem Laru jako médium, které mělo spojení s mrtvými. Mohla toto umění obrátit naopak, to znamená, že se jí podařilo vyvolat mrtvé z hrobu, když řekla jisté zaklínadlo."

„Opravdu?"

„Ano, tak to bylo."

„A Todd to taky dovede?"

Přikývl jsem. „Bohužel. Našel v jedné staré štole šest oběšenců, které natřel speciální mastí, jejíž recept získal ústním podáním od starých Číňanů. Oživil těch šest mrtvol."

„Takže se z nich stali zombies." Glenda musela kýchnout.

„Na zdraví," řekl jsem. „Máš pravdu. Jeho přátelé byli oživlé mrtvoly. A mast jim dodávala vynikající ochranu, která odolávala i stříbrným kulkám, ale ne Sukovu démonickému biči."

„A ty jsi je dokázal zničit," zašeptala Glenda. „Proto tě tak nenávidí."

„Přesně tak." Zvrátil jsem se do opěradla a zahleděl jsem se na telefon, který se ještě neohlásil. „Proto mě nenávidí a chce se pomstít na mých přátelích, protože jsem zabil jeho služebníky. K mým přátelům počítá i tebe."

„Kdoví jestli všichni přežili?" zeptala se Glenda.

„V to doufám."

„A kdy se za nimi podíváme?"

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, teď ne. Nesmíme opustit byt."

„Máš pravdu." Glenda vstala a znovu přistoupila k oknu. „Už

přestalo pršet," řekla. „Je to jenom drobné mrholení." Potom změnila téma. „Proč jsem ho viděla v koupelně? Jeho postavu, jeho obličej..."

„Ovládá umění staré magie. Může se dostat do tvých myšlenek a manipulovat s tebou."

„To ještě nezkusil. Myslím, v poslední době."

„Doufejme, že to tak zůstane." U Smrťáka bylo možné všechno.

Bylo to hrozné stvoření. Sice člověk, ale horší než mnozí démoni, protože postupoval stejně bezohledně a lidský život pro něho neměl žádnou cenu.

Z kapsy jsem vytáhl krabičku cigaret. Ještě tam ležely dva hřebíčky.

Zapálil jsem si a přemýšlivě jsem vyfoukl kouř proti telefonu.

Jako bych tím dal nějaké znamení. Přístroj náhle zazvonil.

Zvonění bylo tak hlasité, že jsme se oba ulekli. „Kdo to je?"

zeptala se Glenda.

„To se hned dozvíme."

„Gratuluji, že ještě žiješ, Johne," zazněl hlas mého přítele Suka.

„Ano, jde to."

„Já taký." Několika stručnými větami mi sdělil, co má za sebou.

Zbledl jsem. Glenda stála skloněná nade mnou a poslouchala.

Taky nemohla pochopit, co se Sukovi stalo a vrtěla nechápavě hlavou.

„Jak se vede siru Jamesovi?" zeptal jsem se. „Nikdy se mu zatím nestalo, aby v ruce držel lebky naplněné nitroglycerinem."

„Dokonce vypil sklenici whisky."

„To ho opravdu muselo pořádně sebrat "

„Jistě. A co děláte vy?"

„Cekáme na Todda."

„Nemám přijít za vámi?"

Přemýšlel jsem. „To by v podstatě nebyl špatný nápad. Ale udělej mi tu laskavost a chovej se nenápadně. Zůstaň někde nablízku a pozoruj dům. A ruce pryč od roveru. Je elektricky nabitý, je pod proudem."

„Rozuměl jsem, Johne." Suko si odkašlal. „Hodně štěstí tobě i Glendě."

„Díky."

Glenda se vrátila na své místo. „Máš pravdu, Johne. Ten Číňan je opravdový ďábel. Jak může člověk něco takového udělat?"

„Odhodil všechny morální zábrany. Chtěl pouze dosáhnout svého cíle. Todd se chtěl stát králem Čínské čtvrti ve Frisku, ale v tom jsem mu zabránil. Z toho důvodu vsadil všechno na jednu kartu, aby nás zničil."

Znovu se ozval telefon. Tentokrát volal můj přítel Bill Conolly a já jsem cítil, jak mi běhá mráz po zádech. „Gratuluj mi," zasupěl.

„K čemu?"

„Že ještě žiju?"

„Co se stalo?"

Bill mě podrobně informoval. Naskakovala mi husí kůže. „Ano, znám tu dýku. Také s ní zasáhl Suka. Todd je v zacházení touhle zbraní opravdovým mistrem." „A zmizel." „To znamená, že zamířil k nám."

„Jsi si jistý?"

„Ano, jsem poslední na řadě."

„Nemám...?"

Věděl jsem, co chce Bill říci a přerušil jsem ho uprostřed věty.

„Ne, nemusíš, staříku. Zůstanu své Sheily. Koneckonců musíme zítra společně oslavit Vánoce."

„Doufejme, že k tomu dojde."

„Pesimisto. Uvidíme se později." Položil jsem a odkašlal jsem si.

Glenda se usmála. „Skoro mi připadá, jako by ses těšil, že Todd přijde."

„Je to tak." Vstal jsem. „Někdy je potřeba tomu udělat přítrž."

„Možná máš pravdu."

Tentokrát jsem k oknu já a vykoukl jsem do zmoklé ulice. V

protějším domě se z okna vyložila nějaká žena a zjišťovala, jestli prší. Rychle se stáhla zpátky do pokoje a zavřela okenici.

Kolem projel nějaký vůz. Dva chodci kvapně prošli ulicí.

Všechno se zdálo být úplně normální. Nic nenasvědčovalo tomu, že někde blízko číhá nebezpečný vrah. Pokud už delší dobu nepozoruje dům.

Chtěl jsem se Glendy na něco zeptat. Otočil jsem se, ale ona, bez toho, že bych ji slyšel, odešla z místnosti.

„Glendo," vykřikl jsem.

Žádná odpověď.

Na čele mi vyvstal studený pot. Neměl jsem sice žádný důkaz, ale někde ve mně se ozval pocit, že něco není v pořádku. V místnosti se nic nezměnilo, ale atmosféra, která tady najednou zavládla, se mi

vůbec nelíbila.

Vyšel jsem z obývacího pokoje do haly - a krve by se ve mně nedořezal. Dveře bytu byly otevřené!

Ne moc, jenom na škvíru, ale tou se prodíral ze schodiště vzduch.

Otevřely se dveře samy od sebe? Tomu jsem nevěřil. Někdo jim musel pomoci. Věděl jsem, že Todd dovede díky své nadpřirozené moci otevřít dveře bez klíče. Pokud se tak stalo, musel se Smrťák nacházet v bytě.

A co se stalo s Glendou?

Neodpověděla mi na moje volání, ačkoliv by mě musela slyšet.

Něco tady nehrálo.

Zavřel jsem dveře, ale předtím jsem nakoukl do chodby. Nic podezřelého jsem nezjistil.

Byli jsme ještě sami?

Znovu jsem vykřikl její jméno a tentokrát jsem dostal odpověď.

Ale ne z obývacího pokoje. Glenda se musela zdržovat v kuchyni.

Zamířil jsem tam. Když jsem otevřel dveře, zahlédl jsem její záda.

Glenda se opírala rukama o desku stolu a hleděla směrem k oknu.

„Proč jsi neodpověděla, když jsem na tebe volal?"

„Ale já jsem přece taky zavolala."

„Ne teď, předtím."

Otočila se a podívala se na mne. „To jsem neslyšela, Johne."

Nevěřil jsem jí. „Opravdu?"

„Ano, ano..."

Chovaní Glendy Perkinsové se mi vůbec nelíbilo. Vypadala sice jako vždy, ale připadlo mi, že je tu přece jenom drobná změna.

Byla mnohem bledší. Možná na ni dopadalo světlo stropního svítidla.

„Dveře bytu byly otevřené," řekl jsem. „Ty jsi je otevřela?"

Glenda se na mně dívala. Váhala s odpovědí a potom prudce přikývla. „Ano, já jsem je otevřela."

„A proč?"

„Chtěla jsem se podívat, jestli se někdo nezdržuje na chodbě."

„To bylo nebezpečné, děvče."

Pokrčila rameny. „Já vím, ale nemohla jsem nic jiného dělat."

„Nepustila jsi někoho do bytu?"

Užasle na mne hleděla dokořán otevřenýma očima. „Ne, jak jsi na to přišel?"

„Jen tak." Nevěřil jsem jí. Glenda se chovala nepřirozeně. Dala mi vysvětlení, které mne vnitřně neuspokojilo. V posledních minutách se něco změnilo. Vyšla z pokoje a ani mi o tom nic neřekla.

Zpozorovala, že nejsem s její odpovědí úplně spokojený. „Co děláš, Johne?"

„Přemýšlím."

„O čem?"

„Přemýšlím o tom, jestli mi nelžeš, děvče."

„Proč bych to měla dělat?"

„Už jednou ses dostala pod kontrolu jisté osoby. Todd se nevzdává. Jestli chce něčeho dosáhnout, tak jedině s tvou pomocí."

„Johne, to je nesmysl."

„Ne, Glendo, tomu nevěřím. Co se opravdu stalo?" Přistoupil jsem k ní. „Opravdu je tady?"

„Nevím, co chceš, Johne. Vůbec na něho nemyslím."

Uchopil jsem ji za ramena. Glenda chtěla otočit hlavu stranou.

Odstrčila mi ruku, kterou jsem jí chtěl pohladit po tváři. „Ne, teď se mi budeš dívat do očí a poslouchat. Chtěl bych vědět, co se opravdu stalo?"

„Nic!" vykřikla.

„Otevřela jsi dveře."

„Ano!"

„Pro koho?"

Tentokrát trvalo dlouho, než jsem dostal odpověď. Hleděl jsem na Glendu, která zoufale hledala výmluvu. Pozoroval jsem její zorničky, které už nebyly tak jasné. Jakoby je potáhl nějaký závoj. Glenda přemýšlela o jisté věci, ale neodvažovala se sdělit mi výsledek.

„Přišel?"

„Nevím, Johne, nevím. Najednou bylo všechno jiné, rozumíš?

Musela jsem odejít z pokoje, prostě musela jsem. Nemohla jsem zůstat. Způsobilo to něco v mé hlavě. Dalo mi to rozkaz odejít."

„Jako před několika hodinami?"

„Přesně tak."

„Takže jsi ho vpustila dovnitř."

Glenda se ušklíbla. „To ti nemohu říci. Otevřela jsem dveře."

Náhle se zasmála, což se mi pranic nelíbilo. Ve výrazu jejího obliččeje se nacházelo něco číhavého. A já jsem s naprostou jistotou věděl, že Todd našel v Glendě svou pomocnici.

„Kde je? V kterém pokoji?"

„Najdi si ho!" zasyčela.

Nechal jsem Glendu na pokoji. Udělal jsem čelem vzad a vyrazil jsem z kuchyně. V hale se nikdo nezdržoval. Ani jsem neobjevil žádné stopy, které by tomu nasvědčovaly.

Můj pohled padl do ložnice. Byla prázdná stejně jako koupelna.

Zbýval obývací pokoj.

Tam seděl on!

Posadil se na moje místo vedle telefonu. Odtud měl výhled na dveře, které jsem nešetrně rozrazil silným kopancem.

Kývl mi na pozdrav a prohlásil: „Vítejte při konečném zúčtování, lovce duchů..."

Ta slova mohla znít trochu výsměšně, ale já jsem velmi dobře vycítil jejich vážnost.

Todd byl neozbrojený. Přinejmenším neměl zbraň, kterou by viditelně nosil a která by mohla být dost nebezpečná. Jeho držení těla na mne působilo trochu křečovitě a také jsem objevil tmavou skvrnu na jeho levém rameni a na hrdle. Tam ho zasáhli a zranili.

Můj pohled mu neunikl. Souhlasně přikývl. „Ano, Sinclaire, tam mě zasáhli."

„Čím?"

„Byla to kulka. Vystřelená rukou ženy, kterou znáš. Sheila Conollyová."

„Hleďme." Studeně jsem se zasmál.

„Přiznávám, že můj plán dostal malou trhlinku. Některé věci neprobíhají tak, jak bych si to představoval. Ale to nevadí. Důležitý

jsi ty sám. Nejprve zničím tebe a potom se postarám o tvé přátele."

„Bude těžké mě zabít."

„O tom nejsem přesvědčený."

„Ani se už nemůžeš spolehnout na své pomocníky, můj milý.

Vůbec ne. Bič ukončil jejich život. Byli jsme zkrátka silnější."

„Ano, ano!" Přikývl. „Všechno jsem pochopil a připravil jsem si pomstu."

Vytáhl jsem beretu. Ne rychle, ale klidně a pomalu.

Muž v křesle nereagoval. Jenom přihlížel. Přes jeho ústa se mihl úsměv. „Cítíš se silnější, že?"

„Ne úplně, ale je to lepší. Jak vidím, tak ses zapomněl natřít mastí.

Kulka tě může zranit i zabít. Prohrál jsi."

Nadzvedl zdravou ruku. „Myslím, že ne úplně."

„A kde jsi schoval své trumfy, Todde?"

Nepřistoupil na mou hru. Rukou si přejel po holé lebce. Svůj klobouk, tu výraznou hučku, asi někde ztratil.

„Tak kde je máš?"

„Nejsou vidět."

Vstoupil jsem o další krok do pokoje. „Výmluva, nic víc."

„Myslíš?"

„Ano."

„Co máš v úmyslu?" zeptal se mě. „Chceš mě vzít s sebou?

Posadit se do tvého vozu..." Zasmál se.

„K sebevrahům nepatřím, ale v podstatě ti musím dát za pravdu.

Není to špatný nápad strčit tě za mříže. Ale ve Scotland Yardu nemáme bohužel žádné cely."

„Nikdo mě nemůže zadržet," řekl. „Odevšad uniknu. Slyšíš?

Uniknu."

„To nemohu posoudit. Každopádně sis tím příliš nepomohl."

„Ne."

„Proč ne?"

Přejel dlaní po opěradle křesla, jako by chtěl ten kousek nábytku

pohladit. „Nadarmo se nemluví o slabém pohlaví. Ty tušíš, že tím míním ženu."

„To je obecně známo. Ale takzvané slabé pohlaví dovede být častokrát zatraceně silné."

„To snad," připustil s úšklebkem, „ale ne v mém speciálním případu."

Jeho jistota mě dráždila. Kdo takhle reagoval, musel mít v rukávu nějaké eso. Přemýšlel jsem nad tím, koho vlastně svou všeobecnou poznámkou myslel.

Bylo tu vlastně jediné řešení.

Glenda Perkinsová!

Všiml si, že jsem se dovtípil. „No, lovče duchů, už ti svítá?"

„Pomalu ano."

„Skvělé. Takže nadešel čas, aby ses otočil. Pak se na vlastní oči přesvědčíš, jak jsem to myslel. Jak říkám, nikdy nepřicházím bez nějakého trumfu."

Mohl bych se otočit na místě, ale neudělal jsem to. Z

bezpečnostních důvodů jsem ustoupil krok stranou a otočil jsem se o devadesát stupňů, abych viděl do haly i na něho.

Glenda Perkinsová stála asi půl yardu od prahu. Zastavila se ve světle. Ani jsem ji neslyšel přicházet. Musela se sem připlížit.

Něco si z kuchyně vzala s sebou. Byl to dlouhý řeznický nůž s ostřím jako břitva, který si přidržovala pod hrdlem.

Stála nehnutě bez mrknutí. Bylo patrné, že je pod velkým psychickým tlakem, kterého ji mohl zbavit jediný člověk.

„Co to má být?" zeptal jsem se tiše.

Mister Todd vstal. „Je to jednoduché, Sinclaire, docela prosté.

Stačí, když jí vydám příslušný rozkaz a ona se zabije..."

Existuje ještě jiná ďábelská metoda, jak dostat druhého na lopatky?

Nemohl jsem tomu uvěřit a cítil jsem, jak mi začíná tuhnout celé tělo.

„Mlčíš, Sinclaire."

Podíval jsem se na Todda a namířil jsem na něho beretu.

„Tím nic nezískáš, Sinclaire. Když vystřelíš, Glenda Perkinsová se ve stejném okamžiku zabije. Dostala ode mne takový pokyn. Je to velice milé děvče, opravdu. A poslušné. Bez problémů mi otevřela dveře a vpustila mě dovnitř jako svého přítele."

„Drž hubu, Todde!"

Jeho zdravá ruka se vymrštila dopředu. Ukazováček se zapíchl do mé hrudi.

„Teď jsi nervózní, že ano?"

„To přiznávám."

Nenávistně se zasmál. „Výborně, jsem rád, že všechno skončí.

Trvalo to příliš dlouho. Na střeše jsi měl převahu, ale teď já budu hrát první housle."

„No dobrá, vidím, že jsem prohrál. Co mám udělat, abych Glendu dostal z té nepříjemné situace?"

„Odhoď zbraň!"

„A potom?"

„Nejdřív odhoď zbraň!"

Spustil jsem ruku a bereta přistála na volné židli.

„Dobrá práce," pochválil mě Číňan. „Opravdu dobře provedeno.

Ale máš ještě něco, co se mi nelíbí."

„Jak to?"

„Je to dýka!"

„Dobrá, rozumím." Vsunul jsem ruku pod sako a vytáhl jsem čepel. Našla si místo vedle pistole.

„Tak se mi to líbí." Todd si zamnul ruce. „To je nádherné."

„Co se bude dít teď?"

„Přemýšlím o tom, jak bych tě měl zabít. Mohl bych si přirozeně vzít pistoli nebo dýku. Nebo také moji čepel." Sáhl pod svou tmavou umazanou kazajku a vytáhl srpovitou dýku. „Tři možnosti, jak vidíš.

Ale žádná z nich se mi nelíbí. Prožil jsi nevšední život, to ti rád přiznávám. Kdo prožije takový život, zaslouží si i neobyčejnou smrt.

Proto se ti předem omlouvám, ale čtvrtá možnost se mi zdá být nejlepší. Zabije tě Glenda Perkinsová."

Podíval jsem se na něho.

Vrátil mi pohled a chladně se zasmál. „No, jak se ti to zamlouvá?

Nebo mi nevěříš? Nevěříš, že ji ovládám natolik, aby to udělala?"

„Ale ano, věřím ti."

„Potom je všechno jasné." Ustoupil zpět. Dýku svíral v ruce a nestaral se o zbraně, které ležely na židli. Glenda Perkinsová byla jeho nejsilnější zbraní.

Situace se pro mne vyvíjela velmi svízelně a stejně i pro Glendu.

Měl jsem riskovat a skočit po beretě? Vzdálenost ke křeslu byla zatracené velká a Glenda stále držela nůž pod krkem.

Kdybych se falešně pohnul, Todd by vydal telepaticky povel a všechno by mohlo špatně dopadnout.

„Žádné triky, Sinclaire. Nezkoušej to!" Na okamžik strnul.

Pravděpodobně vysílal nějaký hypnotický signál. Glenda rozuměla.

Náhle se otočila a stanula před obývacím pokojem. Přitom stále držela nůž na hrdle.

„Teď přijde," zašeptal Todd. „Teď přijde k tobě. Možná tě obejme, ale bude to smrtící objetí, to ti slibuji."

Nedostal ode mne žádnou odpověď. Měl jsem oči jen pro Glendu a koukal jsem přes lesklé ostří do jejího obličeje, který byl nepřirozeně strnulý a bez života, jako by patřil jejímu dvojčeti a ne jí.

Bohužel tomu nebylo jako v mnoha filmech, kde se hrdinovi vždycky podaří zachránit dívku z pařátů darebáka. Často jsem byl napálený a nemohl jsem mnoha osobám už pomoci.

U Glendy všechno probíhalo podobně. Narůstalo ve mně napětí.

Máme ještě nějakou šanci?

Glenda šla dál. Pokusil jsem se rovněž o telepatické spojení, ale nefungovalo to. Nebyl jsem dobré médium.

„Ano, běž dál!" slyšel jsem šeptat Smrťáka. „Jen pokračuj, malá Glendo. Víš přesně, co máš udělat, že?"

Todd zvyšoval hlas. Vycházel jsem z toho, že už to nebude dlouho trvat.

Ještě jeden krok.

Vtom se to stalo.

Todd musel vydat příslušný povel. Teď všechno probíhalo

bleskurychle.

Glenda Perkinsová spustila ruku s nožem, současně otočila zápěstí. Nůž v této chvíli nemířil na její hrdlo, ale na mne.

Potom zvedla ruku!

Zbraň by mě zasáhla do břicha nad přezkou opasku, kdyby všechno probíhalo tak, jak si Todd přál. Ale udělal chybu, protože příliš dlouho mluvil a já jsem se mohl dobře připravit.

I přesto bylo riziko zatraceně vysoké. Neměl jsem jinou možnost.

Ve stejném okamžiku, kdy Glenda udeřila, jsem se odvrátil. Rychle a reflexivně. Zaslechl jsem překvapený výkřik a cítil jsem, že něco na mne padlo.

Ne čepel nože, nýbrž Glenda, která nemohla vyrovnat prudké mávnutí nožem.

Byl jsem rychlejší. Zachytil jsem ji dřív, než mohla klopýtnout a padnout na zem. Na okamžik jsem zahlédl vztekem zkřivenou tvář

mistera Todda. Zkroutil jsem Glendě ruku. Udělal jsem to tvrdě, téměř brutálně, ale muselo to tak být. Palčivá bolest pro ni byla horší než hypnotický vliv Číňana. Nemohla už udržet nůž. Otevřela pěst a nechala ho spadnout na zem.

Padl na koberec, kde jsem ho odkopl. Glendu jsem silným nárazem poslal na druhý konec místnosti. Proletěla pokojem a narazil na poličku plnou knih, které se na ni sesypaly.

Vtom už se Todd vzpamatoval.

Viděl, že všechno dopadlo jinak, než si představoval a odhodlal se k útoku.

Slyšel jsem zasvištění čepele, jak proletěla vzduchem. Smrtící stříbřitý záblesk, který mě měl postrašit. Ale můj náraz loktem byl o poznání rychlejší. Ruka s dýkou vyletěla nahoru, Todd se převrhl, zachytil se a nakonec se překotil přes hranu křesla.

Křeslo se také převrhlo.

Todd opět vyskočil na nohy a v ruce držel Glendin řeznický nůž.

Stáhl ruku zpět a napřáhl se k smrtícímu hodu, když jsem skočil.

Padl jsem na křeslo, na kterém ležela moje bereta. Sevřel jsem pažbu mezi prsty a zamířil jsem přes opěradlo židle na Todda. Padly dva výstřely předtím, než Todd mohl provést svůj vražedný úmysl.

Zařval jako šílený. Domníval jsem se, že jsem ho zasáhl.

Ale nezhroutil se na podlahu. Proběhl pokojem a vrhl se, aniž

jsem mu v tom mohl zabránit k oknu.

Jeho tělo narazilo na okenní tabuli.

Sklo se rozprsklo a třeskot střepin se mísil s jeho křikem.

Potom na chvíli nastalo ticho, dokud se neozval náraz dole na chodníku.

Opět se rozhostilo ticho.

Přistoupil jsem ke Glendě, která se zvedala a vrtěla hlavou. „Je všechno v pořádku?" zeptal jsem se jí zhluboka oddechujíc.

„Ano." Pokrčila rameny a koukala na mne těma svýma upřímnýma očima. „Co se vlastně stalo, Johne?"

„Ale, když se to tak vezme kolem a kolem, tak nic. Opravdu, Glendo. Nic, co by stálo za řeč." S těmito slovy jsem opustil její byt...

Před domem se shromáždilo pár čumilů, které vyděsil třeskot rozbíjeného okna. Mezi lidmi jsem zahlédl i Sukův obličej.

Můj přítel mezitím prohlédl Todda. Kývl mi na pozdrav. „Je vyřízený."

„Žije ještě?" zeptal jsem se ho pro jistotu.

„Ne, můžeš na něho zapomenout. Smrťák nebo král čínské čtvrti patří minulosti."

Kývl jsem. „Ale bylo to o chloupek, Suko, zatraceně těsně, ale to ti vysvětlím později."

Poodešel jsem stranou a nastavil jsem obličej dešťové spršce.

Šťastný, že ještě mohu něco takového prožít...

Následující den - Vánoce!

Všichni jsme se shromáždili u Conollyových a slíbili jsme Sheile, že se nebudeme bavit o tomto případu. Chtěla prožít klidný ničím nerušený večer.

Bill se ještě pohyboval s obvazem kolem těla.

Glenda se mezitím zotavila a snědla téměř tak velkou porci krocana jako Suko.

Bill slíbil, že to bude neobvykle dlouhá noc. Protože Conollyovi bydleli ve velkém rodinném sídle, měli také k dispozici dostatek místností pro hosty.

Sheila navěsila na vánoční stromek barevné ozdoby a koupila pravé voskové svíčky.

Byl to nádherný večer plný výborné nálady, kterou jsem však krátce před půlnocí přerušil. Vysvětlil jsem jim, že se musím vydat na cestu.

Všichni na mě překvapeně koukali.

„A kam?" zeptal se Bill. „Snad ne do svého bytu?"

„Ne, chtěl bych ještě někomu popřát příjemné svátky, i když je ta osoba určitě nebude mít."

„Koho tím myslíš?"

„To není důležité. Přijdu zítra." Bez dalšího vysvětlování jsem opustil pokoj a vydal jsem se na chodbu.

Glenda mě následovala. Hleděla na mě, když jsem si přehodil plášť přes ramena.

„Je to Jane?" zeptala se.

„Ano."

Přikývla. „Dobrá, Johne, rozumím ti. Pozdravuj ji ode mne a také lady Sarah."

„Děkuji, vyřídím."

Potom jsem vkročil do noci, která byla nádherně čistá a naplněná hlaholem vánočních zvonků.

Znamenalo to pokoj na Zemi. Hrozně jsem si přál, aby už konečně nastal...

KONEC

Příští svazek 018

Pekelný ráj

Ona přicházela z Atlantidy!

On byl desetinásobný vrah!

Oba svedl dohromady neblahý osud. Postaral se o to, že on a ona utvořili spojenectví. Vrah a královna.

Usadili se v Londýně. Na místě, kde se setkávaly různé magie a splýval čas.

V Sandřině pekelném ráji.