Neuvěřitelné a záhadné příběhy Jasona Darka Svazek 018

Ona přicházela z Atlantidy!

On byl desetinásobný vrah!

Oba svedl dohromady nešťastný osud. Dokonce se stali spojenci.

Vrah a královna. Usadili se v Londýně. Na místě, kde se setkávaly nejrůznější magie a ztrácel se pojem času.

V Sandřině Pekelném ráji!

Říkali mu strýček Willy! Nevinné jméno - vůbec se nehodilo pro tohoto vraha a padoucha, který měl na svědomí devět vražd.

Čtyři dospělí a zbytek... ale o tom raději nevědět. Bylo to prostě příliš hrůzné.

Hnali se za ním. Od vesnického policajta až po specialisty ze Scotland Yardu. Tady dokonce vytvořili zvláštní komisi. Opravdové vojsko policistů s obrovským materiálním vybavením se pokoušelo nastražit mu past a obklíčit ho. Ale jemu se vždycky podařilo uniknout.

Strýček Willy byl jako fantom!

Vysmíval se jim a psal dopisy. Dokonce ohlásil další vraždu a poté spáchal desátý zločin.

Tenhle čin neobyčejně rozlítil členy zvláštní komise. Několik z nich se rozhodlo překročit vlastní stín a navázat kontakt s osobou, které se mnozí policisté vyhýbali, ačkoliv ji často potřebovali.

Rick Malone, nájemný lovec zločinců!

Byl to člověk, který štval vrahy, vyděrače, prostě zabijáky všeho druhu, které pustili na kauci. Přiváděl zpět i daňové podvodníky.

Svou práci vykonával chladnokrevně. Bez jakéhokoliv pocitu. Šlo mu jenom o úspěch.

A ten měl.

Milionářem se sice nestal, ale žil si velmi slušně a nemusel celé měsíce nic dělat. V takových chvílích sedával ve své rybářské chatě v Irsku, kde ho mohli vyrušit jen určití lidé.

Jeden z nich ho vyhledal.

Byl to úředník Scotland Yardu, který stál na prahu své životní kariéry.

Přišel skoro k večeru, když se slunce pohodlně usadilo na obzoru.

Muž zahlédl Maloneho, jak rybaří u jezera.

„Berou, Ricku?“ Úředník se zastavil a zastrčil ruce do kapes černého kabátu. Na hlavě mu seděl stejně tmavý klobouk. Krk zahaloval světlý šál.

„Mizerně.“

„Tak bys toho měl nechat.“

„Ne, cítí policajta. Proto berou tak mizerně.“

Návštěvník se usmál. „Pořád stejná nechuť k policii, Ricku?“

„Ano.“

„Vždyť jsi k nám kdysi patřil.“

„Já vím.“

Malone mluvil, ale přitom neotočil hlavu. Měl na sobě teplou bundu. Na první pohled bylo patrné, že je dobře stavěný. Měl trénovanou postavu jako instruktor od rangerů.

Návštěvník hleděl přes rybářovu hlavu, kterou chránila kožešinová čepice. Mohl dobře rozeznat stromy na druhé straně jezera. Poslední sluneční paprsky zahalily kulisu krajiny do načervenalého světla.

Obloha vypadala jako z olova. Kdosi ji natřel šedivou barvou od jednoho konce k druhému. I lávka vybíhající do moře byla hladká jako led.

Rick Malone natáhl hlučně nosem vzduch.

„Já vím, že tobě člověk neunikne, Jamesi. Ty jsi ten správný

člověk pro Yard.“ Pokýval hlavou a přitom se nakysle zasmál.

„James Powell na začátku velké kariéry, to jsem si mohl myslet.

Jednou to muselo přijít.“

„Ale ty bys také mohl udělat kariéru, Ricku.“

„Ne, Jamesi, já jsem z jiného těsta. Já nemohu dřepět v kanceláři a čekat, až k něčemu dojde. Já musím ven, rozumíš? Musím mít kolem sebe volný prostor, přírodu. Musím ji cítit každým pórem. Ale proč ti to všechno vysvětluju! Vždyť jsme si o tom častokrát povídali.“

„Máš pravdu.“

Rick Malone vstal. I když dlouho seděl, vymrštil se do výšky jako pružina, otočil se a ušklíbl se na Jamese Powella.

„Pojď do mé boudy.“

„Ano, začíná mi být zima.“

„To je jenom otázka zvyku.“

„A ty máš teplejší oblečení.“ Malone přistoupil k Jamesi Powellovi a poplácal ho přátelsky po rameni. „Jsi pořád stejný, starý

brachu. Nikdy si neodpustíš odpověď. To se mi na tobě vždycky líbilo. Proto jsi ten nejlepší chlapík pro tuhle práci. Až na ten tvůj žaludek.“

James Powell smutně přikývl.

„Ještě se neuklidnil.“

„Ten mě naštěstí netrápí.“

Malone šel napřed. K jeho obydlí postavenému ze silných klád to bylo jen pár kroků. Typický srub, ovšem dobře izolovaný. Vedle stála široká kůlna se svažující se střechou na jedné straně, kde parkoval Malonův vůz. Terénní vozidlo, jehož široké pneumatiky si dovedly poradit se silnou vrstvou písku.

V boudě bylo teplo. Krb příjemně temperoval místnost. Na kůži před ohněm se vyhříval bernardýn. Vlastně fena. Senta. Vypadala neškodně, ale mohla zaútočit, kdykoliv si to Malone přál.

Když oba muži vstoupili, jenom líně zvedla hlavu.

„Posaď se, Jamesi,“ řekl Malone.

Sundal si teplou bundu. Pod ním měl ještě silný svetr z šedivé vlny. Z jedné skříňky vytáhl láhev whisky a dvě sklenice.

Postavil všechno na stůl a opustil místnost. Zašel do kůlny, kde měl uskladněné zásoby potravin.

„Ty přece jíš čerstvého lososa, Jamesi, ne?“

„Rád.“

„Výborně.“

Malone postavil podnos na stůl. K rybě vzal ještě omáčku a příbor pro Jamese Powella.

„Sním ho rukama.“

„Jak chceš, je už nakrájený.“

Oba muži mlčky jedli. Sir James pozoroval Malona. Vypadal jako vždy. Blondýn s hustými vlasy, blonďatým knírkem. Se zelenýma očima a chomáčovitým obočím. Na kořenu nosu svítila namodralá jizva. Tam se mu před nějakým časem zvěčnil řeřavý uhlík.

James Powell pokýval hlavou. „Je to opravdu dobré.“

„To mi povídej.“

Malone zaklonil hlavu a nechal kousek lososa sklouznout do úst.

Muži zapíjeli jídlo čerstvou vodou. Whisky se ještě ani nedotkli.

Jakmile se pohodlně usadili, přešel Rick Malone k jádru věci.

„Potřebujete mě.“

„Správně.“

Sir James upřeně hleděl do plamene petrolejové lampy.

„O co jde?“

„Nic tě nenapadá?“

Malone se zasmál a natáhl se po lahvi whisky.

„Dej si také, Jamesi.“

„Ne, děkuji...“

„Ach, tvůj žaludek.“

„No právě.“

Rick si nalil zlatožlutou whisky do sklenice.

„Nemusíš mi nic říkat. Vím, že vám dobrý strýček Willy pořádně zamotal hlavu.“

„Přesně tak.“

Malone srkavě upíjel. „Teď jste se svým rozumem v koncích a já ho mám chytit.“

„Ano.“

„Deset vražd?“

„Máš dobré informace.“

„To mám, Jamesi. I když bydlím bezmála na konci světa. Ale tak to prostě musí být.“

Sir James vyčkával, až Malone vyprázdní sklenici a znovu ji naplní. „Je to zvíře, Ricku, bezcitná bestie. Musíš ho dostat.“

„A je jedno jak?“

„Ano. Živého nebo mrtvého.“

„Jako na Divokém Západě.“

„Jsi jeden z posledních lovců zločinců. Ve Státech takoví ještě existují, tady oficiálně ne.“

„Svatá pravda. Přesto mě potřebujete. Někdy i tvoje firma na jisté věci nestačí.“

„V tom ti nebudu odporovat.“

„Máte nějaké stopy, Jamesi?“

„Jenom ty mrtvé.“

„Existuje mezi nimi nějaká souvislost?“

„Ne, Willy si své oběti nevybírá.“

Rick přemýšlel. „Kolik mám času?“

„Den, tři měsíce, sedm let. Jenom nechceme, aby se dopustil další vraždy.“

„To je těžké.“

„Máš pravdu, Ricku.“

„Naši šéfové to tenkrát viděli jinak.“

„Mýlili se.“

„Teď o tom vědí?“

„Nepřicházím sem bez toho, abych neměl krytá záda, to víš sám nejlépe. Také nepřijdeš zkrátka, Ricku.“

Malone na chvíli ztuhl. Potom začal nervózně posunovat sklenici po hrubé desce stolu.

„Zatraceně, Jamesi, co je s tebou?“ V zelených očích se divoce zablýskalo, až se jeho návštěvník zděsil. „Ať jsem, jaký jsem, ale zvíře, jako je Willy, lovím zdarma.“

„Promiň, starý brachu.“ James Powell plácl Ricka po rameni.

„Teď jsem se vyjádřil spíš jako policista než starý přítel.“

„Nezapřeš v sobě policajta.“

„Dobrá, dobrá.“

Malone se zvrátil do opěradla. „Willy,“ zašeptal. „Kdybys nepřišel, Jamesi, vzal bych tu záležitost do svých rukou. Ano, k čertu.“ Uhodil pěstí do stolu. „Už by to dlouho netrvalo. Pořádně to se mnou zatřáslo, když jsem se v novinách dočetl, že Willy zase udeřil.“

„Tak ho žeň až do pekla!“

Malone se podíval na návštěvníka. „To taky udělám. Na to můžeš

vzít jed...“

Znělo to jako přísaha. A James Powell věděl, že Rick Malone nikdy neporušil svůj slib.

„Děkuji ti.“

„Ne, Jamesi, žádné děkování. Udělej pro mne jednu laskavost.“

„A jakou?“

„Dej do novin zprávu, že jsem se vydal za Willym. Bude vědět, že je to výzva. Neznám ho sice, ale považuji ho za typ, který tuto výzvu přijme. Když se mu člověk bude vysmívat, přestane být opatrný.“

„To doufám taky!“

Oba muži podáním ruky stvrdili svůj slib. Potom si James Powell dopřál doušek whisky.

+ + + + +

O čtrnáct dní později.

V novinách se objevila zpráva. Nic se nestalo. Jenom počasí se náhle změnilo. Ochladilo se a začalo sněžit.

Malone se o to nestaral. Bohatě zásobený potravinami dřepěl ve své boudě a čekal. Dřív si připadal jako malá myš, kterou štvali z místa na místo. Dnes se přirovnával ke lvovi, který trpělivě čeká na svou oběť.

Tou obětí měl být dvounohý zabiják!

Od severozápadu se sem hnaly těžké mraky. Rick Malone, člověk úzce spojený s přírodou, cítil sníh na velkou dálku, protože v této krajině tak často nesněžilo.

Rick Malone se změnil v hajného a chovatele zvěře. V létě sušil seno, na podzim sbíral žaludy a kaštany. V této době, kdy zvěř jen stěží nacházela potravu, jí mohl pomoci.

Doprovázel ho jeho pes. Lesní zvěř si na Maloneho čtyřnohého průvodce zvykla a přicházela, i když byl pes s ním. Nejspíše zvítězil hlad nad strachem.

Muž zásoboval jesle. Ležely daleko od sebe. Zdálo se, že začne brzy sněžit. K tomu ještě foukal chladný vítr ze severu. Malone se pořádně nabalil. Kožešina ho hřála a šálou si zakryl obličej.

Nezapomněl ani na své zbraně. Vzal si s sebou těžký

devítimilimetrový revolver stejně jako parašutistický nůž.

Středa měla patřit k výjimečným dnům v jeho životě. James Powell o sobě nedával vědět a ani zabiják nepřicházel. Ale Malone stejně cítil, že den neprobíhá tak, jak si to představoval.

Neměl žádný zvláštní důvod, zkrátka bylo to tak. Také Senta, jeho fena, se chovala úplně jinak. Byla neklidná, postávala u vchodu a neustále vyhlížela směrem k postupně zamrzajícímu jezeru.

Malone přistoupil ke zvířeti. Zabořil jí prsty do srsti.

„No, Sento, co se děje? Něco se ti nelíbí? Dostaneme návštěvu?“

Fena sklopila hlavu. Tlamou se otírala o nohavici kalhot.

Malone se usmál. Miloval svého psa, protože věděl, že se na něho může spolehnout. Psi brali člověka takového, jaký byl, nehráli falešně. Nezáviděli mu jeho majetek. Pro ně byl nejdůležitější on sám.

Senta mu naznačila, co chce, protože přistoupila ke dveřím a přisedla si u nich.

„Chceš tam zůstat?“

Pes mlčel, ale Malone mu stejně rozuměl. „No dobrá, tak zůstaň

tady, holčičko. Já se trochu porozhlédnu a hned se vrátím.“ Z kůlny vytáhl malý pytel s krmením pro ptáky. „Naši okřídlení přátelé také chtějí něco na zub,“ řekl a vydal se na cestu.

Po deseti krocích se ještě jednou otočil. Senta seděla přede dveřmi a hleděla za ním. Malone cítil, jak jeho tělem projel pocit obav z něčeho neznámého. Byl to příšerný pocit strachu. Nemohl proti němu nic dělat, nemohl ho potlačit. Zůstával tady jako varovný vykřičník.

Přijde dnes Willy?

V článku se naznačovalo, kde se Malone přibližně nachází. Při troše uvažování bylo vlastně jednoduché určit přesné místo.

Jeho pocit mu radil, aby zůstal v boudě, ale ptáci čekali na svou hostinu. Kromě toho se nechtěl venku příliš dlouho zdržovat. Počítal s tím, že Willy, pokud vůbec přijde, využije spíš soumraku. V

každém případě si chtěl Rick pospíšit, aby byl zpátky ještě před polednem.

Mráz nepolevoval. Sevřel krajinu do ledového krunýře.

Modrošedivý led silný jako lidská paže. Lidskému oku se otevřel pohled na zázračné dílo přírody. Mráz vytvořil postavy, které připomínaly mnohé pohádkové příběhy. Nádherné výplody fantazie.

Sníh křupal pod silnými podrážkami osamělého pocestného. Na několika místech se leskl v mdlém světle zimního slunce jako naleštěné zrcadlo.

Les přijal osamělého poutníka. Tichý les, který zatajoval dech a toužebně čekal na příchod jara.

Malone sám zhotovil budky a krmítka a rozvěsil je po stromech.

Jeho okřídlení přátelé už jistě tušili, že je na cestě. Sotva nasypal vydatný zob do prvního „krmítka, už se slétali a posedali si na okolní větve.

Malone měl z toho radost. Chvíli je pozoroval, než se vydal k dalšímu krmítku.

Naplnil další dvě krmítka a vyprázdnil pytel. Rick Malone se vydal na zpáteční cestu. Předtím mu vál vítr do zad. Teď zaútočil nemilosrdně na jeho obličej. Mráz štípal a snažil se proniknout pod oblečení. Vítr ho zahalil do víru vloček, který se točil proti němu.

Malone si zvedl límec, pevněji omotal a zavázal šálu. Počasí nevěstilo nic dobrého. Po čisté zimní obloze nebylo ani památky.

Šedivá hradba mračen způsobila, že den se stále více blížil k soumraku.

Příroda se přikrčila jako malé dítě před výpraskem. Vítr najednou ustal. Malone velmi dobře znal podobnou situaci. Bylo to neklamné znamení, že se blíží orkán nebo aspoň pořádná vichřice.

Vnímal pouze vlastní kroky. Každý krok zněl jiným tónem.

Malone opustil les a kráčel po břehu jezera.

Před ním ležela hladká ledová plocha. Druhý břeh připomínal šedivou zeď a splýval s hradbou nízko letících mračen.

Okolí bylo jasné a přesto jako by se ztrácelo. V nepřirozeném soumraku, který věštil přicházející bouři. Šála se mu svezla pod bradu.

Malone měl najednou naspěch. Nevěděl, co ho popohánělo dopředu. Hnal se jako motor, který běží ve vysokých otáčkách.

Zbraň, kterou nesl s sebou, rázem ztěžkla.

Vtom zahlédl svůj dům. Postavil ho kdysi na kraji lesa. Stromy mu vždy připadaly jako mlčenliví strážci a ochránci. Teď se ho zmocnil nepříjemný pocit, že mu spíše přinášejí nepříjemné poselství.

Také obrysy domu se rozplývaly v nepřirozeně šedivém dnu.

Mráz polevil. Už nebylo tak chladno, jako když opouštěl dům.

Přesto ho zarazila jedna věc.

Senta stále ležela přede dveřmi.

Jindy by ho už dávno zvětřila a běžela mu naproti.

Znovu se mu sevřel žaludek. Tíseň z něčeho neznámého stoupala do krku jako proud horké lávy.

Malone se náhle rozběhl. V tomto okamžiku věděl, že udělal chybu. Velkými skoky se hnal k domu. Doběhl k přístřešku. Sklonil se k psovi - a uviděl krev.

Senta ležela před domem s proříznutým hrdlem.

Maloneho v té chvíli osvítilo strašlivé poznání.

Willy je tady!

Rick Malone, chlap tvrdý jako žula, který už prošel mnoha pekly, se neubránil slzám. Současně věděl, že dělá chybu, když tu klečí skloněný nad psem a vystavuje se útoku zabijáka. V tomto okamžiku mu to bylo úplně jedno. Musel se zbavit bolesti ze ztráty svého jediného společníka.

Oběma rukama přejížděl po její srsti. Koktal slova, kterým sám nerozuměl. Nesmysly, které se draly z jeho úst, pramenily z nekonečného zármutku.

Senta už nebyla mezi živými a Willy za sebou zanechal první krvavou stopu.

Willy, padouch a zabiják!

To jméno mu propalovalo mozek jako žhavý drát. Postaralo se, že jeho zármutek ustoupil do pozadí.

Jeho pocity se rázem změnily. Náhle jím projelo cosi jiného.

Chladný vztek a zuřivá nenávist.

Vzpřímil se. Připomínal číhající šelmu. Současně se přesvědčil, že Willy, ten čubčí syn, mu nemůže vpadnout do zad.

Vylekal po neobvyklý hluk. Přicházel odněkud shora, ale tam se nacházela jenom střecha.

Ukrýval se snad zabiják tam nahoře?

Znovu se ozval šramot. Teď Rick Malone zjistil, co to je.

Připomínal zmrzlý sníh, který se neudržel na šikmé střeše a řítil se dolů.

Malone se o tom chtěl přesvědčit. Opustil úkryt, který mu poskytoval přístřešek. Předtím si rozepnul bundu a v jeho ruce se ocitl těžký revolver oblíbené značky Magnum. Prsty v hadrových palečnicích sevřely jeho pažbu.

Rick držel zbraň šikmo vzhůru a mířil jí na okraj střechy. Tvrdý

firnový sníh musel spadnout nalevo od něj. Ještě tam poletoval sněhový poprašek.

Pro Maloneho to bylo neklamné znamení, že Willy dřepí na střeše a číhá na něho. Bohužel netušil, jakou zbraň má zabiják u sebe.

Určitě nůž, kterým zabil Sentu. Ale jistě se nespoléhá jenom na něho.

Nejlepší cesta, jak se dostat na střechu, vedla přes přístavek.

Malone se vydal k němu a přitom se držel těsně u zdi domu. Tady ho zabiják nemohl zasáhnout. Dveře kůlny byly zamčené. Prosmýkl se kolem nich a dostal se až tam, kde střecha přístřešku dosahovala nízko nad zem.

Poklekl. Těžkou zbraň stále svíral oběma rukama. V očích mu blýskala krutá temná přísaha.

Pomalu se zvedal výš. Revolver držel v napřažených rukou. Nad okraj střechy se nejdřív posunula jeho hlaveň a teprve potom hlava.

Z okapu visely rampouchy jako dlouhé špičaté prsty. Některé z nich byly ulomené. Pro Maloneho to bylo neklamné znamení, že se zabiják ubíral stejnou cestou.

Malone ho zatím bohužel neviděl. Pravděpodobně dřepěl na hřebenu, odkud měl nejlepší výhled na obě strany.

Rick Malone patřil k lidem, kteří kašlali na riziko, když šlo do tuhého. Byl to velice nestálý člověk a stejně se projevil i v tomto případě. Z hajného se opět stal nebezpečný lovec odměn.

Malone se soukal stále výš. Dlouhé rampouchy se mu otíraly o obličej. Necítil jejich chlad, protože sám promrzal na kost. Střecha měla svůj okraj a ještě okap. Oba musel překonat. Zrovna v tomto okamžiku zavál vítr a krystalky sněhu, který sebral se střechy, se zatočily před Maloneovým obličejem. Rozčilovaly ho, protože se lepily na kůži, na řasy, obočí i na ústa. Přesto uviděl zabijáka.

Nikdo nedovedl Willyho popsat. Tento vrah za sebou nenechával žádné svědky. Jeho oběti už také nikdy nic nevypověděly. A přesto to musel být on.

Byly to jen zlomky vteřiny, které měl Rick Malone k dispozici.

Ale obraz vraha si vryl trvale do paměti. Rozeznal by ho mezi tisíci jiných lidí.

Willy měl oblečený tmavý kabát. Na hlavu si natáhl pletenou čepici, která ho chránila proti chladu. Pod ní se rýsoval bledý, odulý

obličej. Snad proto z něj nápadně vystupovaly oči s tmavými zorničkami.

Malone už v životě hleděl mnoha lidem do očí, ale žádné z nich nevyhlížely tak krutě.

Byly nehybné a bezcitné. Byla v nich opovržlivá krutost, která určovala povahu této lidské kreatury. Člověka, který spáchal tolik ošklivých činů nejrůznějšími zbraněmi. Nejen nožem, protože si ještě obstaral samopal s krátkou hlavní.

Malone ho mohl zasáhnout. Ale rozptyloval ho jemný poletující sníh a kromě toho nezvedl svou zbraň dostatečně rychle.

Willy se otočil. Zároveň pohnul zbraní.

Malone najednou hleděl do ústí hlavně, z které se před ním zablýsklo.

Teď jsi s rozumem v koncích, pomyslel si ještě a řítil se ze střechy dolů. Zaslechl ještě protivné suché prasknutí, jak kulky opouštěly hlaveň a namířily si to přímo k němu. Rozsekávaly sníh a hnaly se k Malonemu, který nebyl dost rychlý. Ještě než se překulil přes okraj střechy, ucítil tvrdý náraz do ramene.

Zasáhl mě!

S tímto poznáním narazil na zem. Sníh byl zmrzlý jenom na povrchu, ale vespod měkký jako peřina, která ztlumila pád mužova těla.

Malone zasupěl. Vesloval pravou rukou jako plavec a hrnul sníh za sebe. Podařilo se mu pokleknout. Zraněné rameno pálilo jako oheň a škubalo v něm. Zahlédl i kapky krve zbarvující sníh kolem něho. Namáhavě zasípal a zvedl se. Musel jednat zatraceně rychle bez ohledu na své zranění, protože Willy měl výhodu v tom, že seděl na střeše.

Malone běžel ke dveřím srubu. Úlomky tvrdého sněhu klouzaly ze střechy a padaly vedle něj. Nasvědčovaly tomu, že Willy myslel podobně jako on.

Přesto se Malone dostal ke dveřím dřív. Dveře nebyly zamčené.

Rozrazil je a vpotácel se do boudy, kde v krbu skomíraly poslední plamínky ohně.

Strach pominul. Malone už necítil protivné sucho v ústech.

Dostával se opět do formy. Stále silněji se v něm ozývalo srdce bojovníka.

Willy ho jen tak lehce nedostane. Přirazil dveře nohou. Potom se vrhl do dřevěného houpacího křesla a začal se starat o své zranění.

Dostal ho ten zatracený parchant. Levou rukou nemohl téměř

hýbat. Kulka pronikla do masa. Umazala i kožešinovou podšívku jeho bundy.

Malone si nechal bundu na sobě. Mohlo by se stát, že vyrazí ven za Willym a bunda se bude náramně hodit.

Z police vzal skříňku s obvazy. Byl tam i desinfekční roztok, který

nakapal na ránu.

Potom si ošetřil zranění. Musel stačit obyčejný obvaz. Kulka stále vězela v rameni. Cítil v něm tlak a neustálé bušení. I druhý výstřel ho zasáhl. Naštěstí to bylo jen lehké škrábnutí, které ani příliš

nekrvácelo. Levou rukou sice mohl hýbat, ale ne tak, jak by v tuto chvíli potřeboval.

Malone zůstal sedět v křesle. Ne z pohodlnosti. Z tohoto místa měl nejlepší přehled po místnosti. Mohl sledovat okno a zároveň i dveře.

Přijde Willy?

Zatím o sobě nedával vědět. Číhal někde venku. Mohlo to být blízko boudy nebo také hodně daleko. Willy byl ozbrojený

automatem s velkým rozptylem střelby, takže se nemusel zdržovat blízko vchodu.

Teď začalo čekání.

Willy si udělal čas k tomu, aby navštívil Maloneho. A určitě si najde správný čas, aby ho zabil. Teď byl zabiják v nevýhodě.

Byl venku, v mrazu, kdežto Rick Malone seděl ve vyhřáté boudě.

Přihodil několik polen do krbu. Plameny spokojeně oblízly čerstvou potravu. Přejížděly polena jako červenožluté strašidelné prsty.

Malone už přivykl jejich praskání. Takže je v této chvíli ani nevnímal a mohl se soustředit na zvuky, které ho obklopovaly.

Vlastně neslyšel nic. Před chatrčí vládlo ticho. Žádné kroky, žádné vrzání sněhu pod podrážkami bot nebo škrábání o zeď.

Všude klid...

Malone si spočítal, že nebude dlouho trvat a nastane soumrak a zimní krajina se ponoří do tajemného šedivého pološera.

To by byla jedinečná příležitost pro Willyho. Kdyby někde čekal přes noc, určitě by zmrzl. Musel přijít a Willy se na jeho příchod připravil.

Měl svou zbraň a kromě toho ještě plamenomet. V pravé ruce svíral těžký revolver Magnum. Ruka se zbraní ležela na stehně.

Musel jenom otočit zápěstím, tak aby její hlaveň mířila na dveře.

I přes svou tvrdou povahu byl Malone romanticky založený

člověk. Miloval klid, odloučenost své chaty a současně i určitý

neklid, který do domu vnášela Senta. Byla jeho věrnou společnicí.

Choval se k ní jako k člověku. Ona mu rozuměla ze všech nejvíc.

Vzájemně k sobě přilnuli.

Už nežila.

Když si na to vzpomněl, popadl ho vztek. Willy ji brutálním způsobem zabil. Byl to důkaz jeho velké nebezpečnosti. Musel na ni jít nějakým rafinovaným způsobem, protože Senta k sobě nenechala přiblížit nikoho cizího.

Znovu míjel čas.

Malone se nedíval na hodinky, ale poznal, že uplynula přibližně hodina.

Willy se choval tiše. Ani se nevynořil za oknem, aby střelil do chaty. Byl to zabiják s ocelovými nervy, jinak by se mu nepodařilo zabít tolik lidí.

Malone znovu přihodil do krbu silné poleno. Hleděl do plamenů, kde se rozletěly snopky jisker, aby zakrátko zapadly zpět do popela.

Oheň pro něho znamenal život a teplo. Důkaz toho, že existují i jiné věci než smrt a děs.

Ztěžka se spustil zpět do křesla. Bolest v levé paži trochu polevila.

Když s ní pohnul, znovu jí projela až k loktu.

Rick sotva dosedl, když se ohlásil Willy. Bývalý policista poprvé vnímal hlas vraha. Zdál se mu nesympatický. Mluvil ostrým vysokým tónem a naskakovala při něm husí kůže.

„Čekáš?“

Malone číhal. Pokud se nepletl, zdržoval se Willy před chatou.

„Hej, copak jsi oněměl!?“

„Ano, čekám.“

Willy se zasmál. Jeho smích připomínal chichotání nějakého pomatence. „Jeden z nás to dostane. A budeš to ty, to ti slibuji.“

„Věříš tomu?“

„Jasně.“

„Tak pojď sem!“

Willy se dobře bavil. „No jasně, že přijdu. Ale až já budu chtít a ne ty. Tvůj pes mě nechtěl pustit dovnitř. Tak jsem mu musel...“

„Zavři hubu, ty vrahu!“

„Nejsi trochu citlivka?“

„To víš, že jsem. Na rozdíl od tebe jsem člověk a ne taková bestie.

To ti nezapomenu, zatracený hajzle.“

„Bez obav, ještě dostaneš, co ti patří. Máš můj slib. Tak na brzké shledání!“

Malone zaslechl jeho kroky. Vzdalovaly se od chaty. Rick si chvilku pohrával s myšlenkou běžet k oknu a poslat za ním pár kulek. Ale tak vychytralý byl Willy určitě taky a počítal s touto možností. Proto se asi držel někde v úkrytu.

Malone nechtěl zbytečně riskovat.

A tak čekal dál a poslouchal praskání smolných polen v krbu.

Čas se vlekl jako ve vězení. Rick to také tak cítil. Zjišťoval, že je stále nervóznější. V chatě se oteplilo. Malone usuzoval, že by se měl nyní svléknout, ale nechtěl zatím odložit jediný kousek oblečení.

Možná bude muset vyrazit ven.

Willy stále nepřicházel. Na zimní krajinu padl tiše soumrak.

Teplota poklesla nejméně na deset stupňů pod nulou. Všechno mrzlo.

Willy určitě taky.

Malone mu dával ještě půl hodiny. Jestliže do té doby Willy něco neudělá, vyrazí Malone za ním.

Třicet minut je zatraceně dlouhá doba i pro chlapa s ocelovými nervy, jako byl Rick Malone. Ale nemusel čekat, až udeří poslední minuta -Willy přicházel.

Ještě neotevřel dveře. Malone jenom postřehl jakýsi šramot, který

nemohl přesněji rozeznat.

Někdo přecházel sem a tam. Willy dal najevo, že tam venku je on sám.

„Už jdu, Malone!“

„Dobrá, čekám.“

Rick nadzvedl ruku a namířil na dveře.

Willy by přece nebyl tak hloupý, aby je vyrazil. Jistě má v záloze nějaký ze svých špinavých triků.

Stále se zdržoval venku, ale stál velmi blízko dveří, snad se jich dokonce dotýkal. Těžká klika klesala dolů. Po Maloneových ústech přeletěl chladný úsměv. Že by mu Willy tak ulehčoval?

Pořád se neukazoval. I dveře zůstaly zavřené. Fošny byly dost silné, aby zadržely kulky z revolveru. Malone se rozhodl střílet v okamžiku, kdy se objeví jeho nepřítel.

Zaslechl jeho smích. Netušil, co toho vraha rozesmálo.

Každopádně byl Willy dobře naladěný. Musel si být zatraceně jistý.

Malone zachovával ledový klid. Čekal na zabijáka. Pro všechny případy si položil vedle sebe i plamenomet. Oheň už mnohokrát pročistil vzduch...

Vtom se rozletěly dveře.

Rick chtěl střílet, když jeho prst ztuhl na spoušti. Nepřicházel Willy, ale nějaké monstrum.

Rickův mrtvý pes!

+ + + + +

Willy ho držel v náručí před sebou tak, že chránil jeho vlastní tělo.

Nebylo z něho nic vidět, až na malý kulatý otvor na straně.

Vykukoval z husté srsti psa a v příštím okamžiku se z něho zablýsklo.

Rick Malone instinktivně vytušil, že nemá ani zlomek času na přemýšlení, pokud si chce zachránit život. Willy ho skutečně svým podivným příchodem překvapil. A navíc vystřelil jako první.

Vystřelil bez míření, protože mrtvý pes mu zčásti zakrýval výhled.

Bez ohledu na své zranění se Malone bleskově překulil přes opěradlo křesla. Padl na zem a ucítil šílenou bolest v rameni. Mezitím se kulka zaryla do dřevěné podlahy.

Rozpoutalo se hotové peklo.

Willy ještě jednou vystřelil a zachichotal se. Stále se ukrýval za psím tělem, které však bylo příliš těžké, takže mu vyklouzlo z rukou.

Jeho úkryt byl tentam.

Malone ležel na zádech, mírně vzpřímený.

Revolver mu vyklouzl z rukou. Proto vyměnil zbraně a sebral plamenomet.

Musel to udělat!

Postava zabijáka se rýsovala v rámu dveří jako namalovaná. Před ním leželo ochablé tělo Senty. Willy tam stál nekrytý a mával zbraní.

Chtěl vystřelit - a nedostal se k tomu, aby zmáčkl spoušť.

Malone byl rychlejší!

A s ním i oheň!

Plamenomet zaprskal jako předpotopní obluda, která vyfoukla smrtící nálož. Malone usměrnil plamen tak, aby zasáhl postavu stojící na prahu.

Ječivý výkřik a prskající plamen vytvořily děsivý obraz apokalypsy. Willy už nezachovával bohorovný klid. Ruce mu vyletěly nahoru, automat odmrštil stranou a vyvrávoral ven do mrazivého soumraku.

Jako hořící sloup se prodíral sněhem, který roztával pod jeho nohama.

Malone se vzpřímil. Věděl, že tomuto člověku nemůže nikdo pomoci, protože by ho oheň zničil. Byla to Willyho chyba. Ale všechno nešlo tak hladce, jak si Rick představoval. Náhle tu bylo cosi, co by si nepředstavil ani v tom nejsmělejším snu.

Za Willym se vynořil obrovský přelud. Vyrostl přímo ze země a poznenáhlu nabýval přesnější obrysy.

Světle modré ohromné oko, vysoké jako dům, s tmavě modrou zorničkou. Zornička doslova nasála hořící postavu.

Willyho nohy vyletěly do výšky. Ztratil rovnováhu. Namířil si to přímo do středu oka. Ve srovnání s ním připomínal spíše dětský

prstík.

Potom zmizel.

Najednou byl fuč!

Oko také zmizelo. Jednoduše se rozplynulo.

Jako by tady nikdy nebylo.

Zůstal tu jenom muž ležící na zádech, který sípavě oddechoval a ničemu nerozuměl. Zapomněl na bolest. Cítil jenom vnitřní napětí, zběsilé údery srdce, pálily ho oči a koutky úst sebou nervózně potrhávaly.

Willy byl vyřízený a současně zmizel. Kdo mu to uvěří?

Rick nevěděl, jak dlouho ležel na zádech a zíral nevěřícíma očima do tmavého obdélníku dveří. S vypětím posledních sil se zvedl, zavřel dveře a vysíleně se zhroutil do křesla. Chvíli bez hnutí seděl.

Teprve v ranních hodinách po krátkém spánku se dal trochu dohromady. Rozhodl se. že zavře chatu a rozjede se do Londýna.

Musel povědět Jamesi Powellovi o svém zážitku. Bylo otázkou, zda mu jeho bývalý kolega uvěří.

Motor naskočil. Nebylo lehké řídit jednou rukou. Později, když se dostal na silnici, to bylo snazší. Ale i tak musel dávat pozor, protože povrch silnice pokrývala tenká vrstvička ledu.

Ale podařilo se mu to.

V Londýně nejdříve zajel do jedné nemocnice, kde mu ošetřili ránu. Lékař mu vynadal, že neměl se zraněním tak dlouho otálet.

„To vím. A teď, doktore, zavolejte jistému Jamesi Powellovi.

Pracuje ve Scotland Yardua...“

Víc neřekl. Upadl do bezvědomí...

+ + + + +

Nestávalo se tak často, abych se setkal se svým šéfem, sirem Jamesem Powellem mimo pracovní dobu. Když už k tomu došlo, odehrávalo se to většinou v jeho klubu. Tentokrát jsme se setkali v restauraci, což byl případ dnešního pozdního odpoledne. Všechno bylo od samého začátku velmi neobvyklé.

Tento nástup zimy se vůbec nevydařil ve srovnání s jinými roky.

Teploty spíše napovídaly, že přichází jaro. Vždycky jsem záviděl svým přátelům Conollyovým, kteří na přelomu roku jezdili na zimní dovolenou. Tentokrát museli za sněhem do Alp.

V takovém počasí byl zimní kabát spíše na obtíž. Natáhl jsem si bundu a vydal jsem se k jedné hospůdce nedaleko Piccadilly. Lokál se nacházel v prvním poschodí a znali ho vlastně jen zasvěcení a štamgasti. Býval plný. Za pultem stáli místní obchodníci a bavili se o běžných věcech všedního života.

Našel jsem jeden volný stůl a chtěl jsem se posadit, když se objevil číšník v dlouhé, až k zemi sahající zástěře a požádal mě, abych šel k pultu.

„Proč?“

„Tento stůl je rezervovaný pro sira Jamese.“

„V tom případě jsem na správném místě.“

„Vy přece nejste...“

„Ne, pane, to nejsem.“ Mezitím jsem se posadil. „Ale mám tady domluvenou schůzku se sirem Jamesem. A teď buďte tak laskav a doneste mi whisky.“

„Hned to bude, pane - a omlouvám se.“

„To je v pořádku.“

Dostal jsem objednaný nápoj a pomalu jsem upíjel. Doušek po prožitých svátcích byl něčím neobvyklým. Ale sloužil k uvolnění mysli. Přitom jsem měl za sebou poměrně klidné dny svátků. Ani mezi nimi se nic zvláštního neodehrálo. Kromě toho jsem měl domluvenou schůzku s lady Sarah, která mi potřebovala něco neodkladného sdělit, což mi bylo dost nápadné. Nic mi nenaznačila, ale v jejím hlasu bylo cítit napětí, které se pochopitelně přeneslo i na mne.

Jak jsem znal sira Jamese, určitě se tu objeví na minutu přesné.

Trochu jsem se potěšil, když jsem viděl, že servírují i minutky.

Objednal jsem si silně kořeněný hovězí vývar. Jakmile jsem odsunul talíř stranou, objevil se sir James.

V tomto prostředí ho dobře znali. Chovali se k němu velmi přátelsky a doprovodili ho k mému stolu. Číšník od něho převzal zimník a přistrčil mu židli.

Zvedl jsem se a přitom jsem sledoval úsměv, který pohrával na šéfových ústech.

„Ten vývar jste si neměl dávat, Johne, tady ho nedovedou připravit.“

„ To jsem už taky zjistil.“

„Pane, čím mohu posloužit? Jako obvykle?“

„Ano.“

Siru Jamesovi donesli sklenici minerálky, kterou jsem si objednal i já. Ve sklenici plavalo kolečko citronu. Lehce jsem ho prstem ponořil pod hladinu a podíval jsem se přitom tázavě na svého šéfa.

„Opravdu nezvyklé, pane, že jste si mne zavolal sem.“

„Ano, to je pravda. A dostaneme ještě jednoho návštěvníka.“

To mne překvapilo.

„Kdo to bude, smím-li se ptát?“

„Jistý Rick Malone.“

Zamnul jsem si čelo.

„To jméno jsem už někde slyšel. Znal jsem pilota nebo chlapíka od tajné služby, který...“

„Ne, ne. Malone, kterého mám na mysli, je někdo jiný.“

„A kdo, prosím?“

„Bývalý kolega. Je o několik let mladší než já. Začínali jsme v Yardu prakticky společně. Jemu se tam později znelíbilo a osamostatnil se.“

„Co dělá?“

„Je jistým způsobem lovec odměn. Přivádí zpátky lidi, které propustili na kauci a oni později upláchli. Teď už tuhle práci nevykonává. Vyhledává samotu a klid.“

„Rozumím.“

Zapálil jsem si cigaretu a čekal jsem, že uslyším obvyklé šéfovo kázání o škodlivosti kouření, ale on k mému údivu přešel na jiné téma.

„Důvod, pro který jsem vás sem pozval, je následující. Souvisí se mnou a Malonem a jak už bylo řečeno, je to dávná historie. Malone tenkrát pro nás nepracoval, ale zůstávali jsme ve spojení. Prokázal mi velkou laskavost. Vlastně nám všem, protože dostal zabijáka Willyho.“

Luskl jsem prsty.

„Toho znám, pane. Přinejmenším jsem o něm slyšel.“

„A který policista by ho neznal?“

„Kolik lidských životů má na svědomí, pane?“

„Deset.“

„Ano, je to mnohonásobný vrah, který nezná slitování. Psychopat, jak se proslýchá.“

„Správně, Johne.“

Napil jsem se.

„A kde teď vězí? V nějakém ústavu?“

„Johne, nikdy v ústavu nebyl.“

„Opravdu?“

Sir James si posunul brýle a pokýval hlavou.

„Nikdy ho nezavřeli. Rick Malone ho vyřídil na můj příkaz. Zabil ho.“

„Takže neexistuje žádný problém.“

„Bohužel existuje.“

Sir James byl samá záhada. Tón jeho hlasu se mi vůbec nelíbil.

„Je snad ještě nějaký jiný?“

„Ano.“

„S tím mrtvým, pane?“

„Tak jest.“ Superintendant se na mne krátce podíval, sáhl do náprsní kapsy a vytáhl dopisní obálku, kterou rozlepil. Podal mi ji přes stůl. „Tato zpráva mi přišla dnešní poštou.“

„Smím si ji přečíst?“

„Samozřejmě.“

Dopis byl psaný rukou. Pisatel použil fixku, kterou načmáral jedinou větu.

JSEM ZASE TADY!

„Podpis: Willy,“ zamumlal jsem. „To je snad špatný silvestrovský

vtip.“

„Pomsta mrtvého, Johne.“

„Víme, že existují zombiové. Myslíte si, že se Willy vrací jako oživlá mrtvola?“

„Tak nějak.“

„Potom by se musel otevřít jeho hrob...“

„Hrob neexistuje, Johne.“

Oklepl jsem popel a polkl jsem. Najednou jsem poznal, že ten případ nebude tak jednoduchý, jak se na první pohled zdálo. Koukl jsem na šéfa a připadlo mi, jako bychom seděli na pustém ostrově.

Ostatní hosté zmizeli jako mávnutím kouzelného proutku.

„Rozuměl jsem dobře?“

„Ano, Johne, hrob neexistuje.“

„A Willy?“

„Shořel.“

Zvrátil jsem se do opěradla.

„Přesto se vrací a ještě vám ke všemu o tom poslal zprávu? Něco tady nehraje, pane.“

„Máte pravdu, pokud by se jednalo o normální případ. Ale co je v tomto případu normální? Vlastně nic, Johne. Řekl jsem vám, že důležitou postavou v téhle hře je jistý muž jménem Rick Malone. Je to člověk, který Willyho poslal do pekla. Řekněme, že ho spálil.“

„Jak to provedl?“

„Plamenometem.“

„A viděl, jak Willy shořel?“

Sir James přikývl.

„Willy chytil plamenem a zmizel jako hořící pochodeň.“

Neudržel jsem a zasmál jsem se.

„Promiňte, pane, ale jsem už z toho celý popletený.“

„Přiznávám, Johne, že je těžké to pochopit. Znám někoho, kdo nám to vysvětlí podrobněji.“ Sir James se otočil. „Ahoj, Ricku.“

Muže, který přistoupil k našemu stolu, jsem předtím nikdy neviděl.

Byl téměř tak vysoký jako já, i když o pár let starší. Jeho vlasy připomínaly šedivou lví hřívu. Obličej zbrázdil bouřlivý život i četná nebezpečí, kterým byl vystavený, ale v očích blýskal mladistvý žár.

Rick měl na sobě koženou bundu, kterou si nyní svlékl a přehodil přes opěradlo židle.

Oba muži se přátelsky objali.

Takhle jsem sira Jamese neznal. „To je ten lovec duchů, o kterém jsi mi vyprávěl?“ zeptal se Rick a položil mohutné tlapy přes sebe.

„Ano, Ricku, to je on.“

Potřásli jsme si s Malonem přes stůl rukama.

„Těší mě, že vás poznávám, Johne. Už jsem o vás hodně slyšel.

Tu a tam dojde do mé chaty dopis od starého přítele Jamese.“ Kývl na mne. „Klobouk dolů, máte za sebou pořádný kus práce.“

„Ne tak docela,“ dodal jsem skromně.

„Typický policajt.“ Malone se zasmál a objednal si u číšníka dvojitou whisky. Potom vzal dopis a přečetl si onu výhružnou větu.

Přitom pokyvoval zamyšleně hlavou. „Ano, to je on. To je Willy. Na takové vtipy je hotový kadet.“

„Vtipy?“ zeptal jsem se.

„Tak podobně, Johne.“

„Věříte tomu, že ještě žije?“

Malone hned neodpověděl. Donesli mu právě whisky, z níž po jednom pořádném loku zůstala jen poloprázdná sklenice. „Jestli ho to zatracené oko zase vyplivlo, tak mám stoprocentní jistotu.“

„Jaké oko?“

„Ve kterém zmizel.“

Podíval jsem se na sira Jamese, který jenom přikývl, protože Malone byl jediný, který mohl dát vysvětlení.

„Stalo se to sice před nějakou dobou,“ řekl tiše, „ale mně to připadá, jako by to bylo včera. To znamená, že jsem dočista nic nezapomněl. Willy je vrah, kterého jste nemohli chytit. Až váš šéf dostal nápad...“

V následujících minutách jsem vyslechl příběh tří osob, z nichž

jedna byla brutálním vrahem. Když se Malone dostal k záležitosti s okem, napnul jsem sluch a pozorně jsem poslouchal, aby mi nic neuniklo.

„Můžete mi to ještě jednou popsat?“

„S radostí.“

Udělal to, ale já jsem se stejně neměl čeho chytit. Nikdy předtím jsem je neviděl.

„Vycházíte z toho, že tohle oko Willyho znovu vyplivlo.“

„To řekl váš šéf, Johne.“

„Tak by to mohlo být,“ umírněně dodával sir James. „Když mi tenkrát Rick Malone oznámil Willyho konec, nechtěl jsem tomu nejdříve uvěřit, ale nakonec jsem to přijal. Musíte uvážit, Johne, že jsem naše oddělení zakládal mnohem později. Ne naposledy má vrah jako Willy vinu na tom, že jsem začal věřit věcem, které jsou pro ostatní lidi nepředstavitelné.“

„V tom vám musím dát za pravdu, pane.“

Sir James se napil vody.

„Považoval jsem ten případ za uzavřený. Ale nebyla to pravda, o tom mě přesvědčil dopis toho desetinásobného vraha.“

Pozoroval jsem šéfa a uvažoval jsem. „Věříte tedy tomu, že se Willy vrátí.“

„Ano, Johne!“

„A vy, Ricku?“

Malone se ušklíbl a zamnul si bradu. „Je přirozeně těžké dát jednoznačnou odpověď. Poslal jsem mu ohnivý pozdrav a viděl jsem, jak hoří. Potom se objevilo to oko, ve kterém zmizel.“ Malone pokrčil rameny. „Může být mrtvý, ale nesázel bych na to.“

„Neměl tenkrát nějakého pomocníka?“ zeptal jsem se.

„Myslíte toho neznámého, který by mohl napsat tuhle zprávu?“

„Správně, pane.“

Superintendant zavrtěl hlavou. „Ne. Willy byl, pokud si vzpomínám, osamělý pěšák. Nepotřeboval žádnou pomoc. Oživlé mrtvoly vždycky pracují na vlastní pěst. Nikdo mu nepomáhal. Willy byl osamělý pěšák.“

Přikývl jsem a hleděl jsem přitom do sklenice před sebou.

„Vycházejme z toho, že se opravdu vrací. Kde potom vězí celý rok?

Existuje pro to nějaké vysvětlení?“

„Já nemám žádné,“ odpověděl vzápětí Malone.

Sir James ještě přemýšlel. „Objevení se toho oka by mohlo znamenat, že se jedná o předmět z jiného světa, který si pro něho došel. Pravděpodobně strávil celou dobu v jiné dimenzi. To je můj názor.“

Rick Malone se neudržel a zasmál se. „Neříká se mi to lehko, ale tomu nemůžu uvěřit.“

„Co tím myslíte?“

Malone se neradostně ušklíbl. „Vlastně nic, Johne. Právě jsem si to abgewohnen.“ Vyprázdnil sklenici. „Nikdy bych si nepomyslel, že ještě uslyším o Willym.“

Přidal jsem se. „Jestliže se vrací, je jisté, že se oba nacházíte ve velkém nebezpečí.“

„Vypadá to tak,“ řekl sir James.

Malone jenom pokrčil rameny. „Víte, Johne, už jednou jsem ho měl na mušce a myslím, že se mi to podaří i podruhé.“

Zakroutil jsem hlavou. „Nepodceňujte to, Ricku. Pokud Willy žije, určitě se poučil ze svých chyb. Teď si určitě bude počínat jinak a jsem přesvědčený, že se mu dostalo i pomoci.“

„Od koho?“

„Od cizí neznámé síly. Musí to být ta, která ho podporuje.“

„To je na mne příliš mnoho.“ Malone si objednal ještě jednu dvojitou.

Obrátil jsem se na svého šéfa. „Co máte v úmyslu, pane?“

„Nic, Johne. Budu vyčkávat, to je vše. Zatím jsem dostal jen zprávu.“

„Až se Willy objeví, může být pozdě.“

Malone otáčel sklenicí mezi prsty. „Napiju se na jeho zdraví,“

řekl. „Aby se konečně dostal do pekla. Čiň čertu dobře, peklem se ti odmění.“

Nechtěl jsem dál rozvíjet tohle přísloví, nýbrž jsem se zeptal Maloneho, jak Willy vypadal.

Rick přemýšlel. „Pokud si dobře vzpomínám, není na něm nic zvláštního. Takový vyhublý typ s vpadlými tvářemi. Darebák, který

číhá někde v koutě, aby vás později mohl podrazit. Tenkrát měl na sobě tmavý kabát a pletenou čepici na hlavě. Pod ní se šklebil obličej, který jsem už popsal. Ani se nezměnil, když ho oko vtáhlo do sebe. Pokud se vrací, musí vypadat zase tak.“

„A nespálený?“

„To je možné. Dostal zásah z plamenometu, otočil se na místě a vypotácel se z domu. Stále hořel, když se blížil k oku. Možná už je taky spálený na prach.“ Malone pokýval hlavou. „Ano, to je ono. Na prach.“

Po těchto slovech nevěděl nikdo přesně, co chtěl říci. Hleděli jsme z okna do chodby. Hospůdka se nacházela v prvním poschodí společně s mléčným barem a dvěma čajovnami.

V této době zde bylo plno. Četní hosté, ponejvíce mladí lidé, procházeli kolem okna sem a tam.

Rick se náhle vzpřímil.

„Děje se něco?“ zeptal jsem se.

Malone hleděl upřeně do okna a potom si přejel rukou oči.

„Zatraceně,“ zasupěl. „Sním nebo bdím?“ Blýskl po nás udiveným pohledem. „Viděl jsem ho. K čertu, viděl jsem Willyho...“

+ + + + +

Ani jsem se nezeptal, kde to bylo. Tady se mohlo jednat jedině o chodbu. Vyletěl jsem ze židle a hnal jsem se ke dveřím.

Malone mě následoval a ani sir James nevydržel sedět na své židli.

U dveří nám překáželi vcházející hosté. Prodrali jsme se mezi nimi a dostali jsme se na chodbu. Rozhlíželi jsme se. „Kde je?“

zeptal jsem se Maloneho.

Pokrčil bezradně rameny. „To kdybych věděl.“

„A nezmýlil ses?“

„Ne, Jamesi, viděl jsem ho. Jsem už sice starší, ale zrak mi ještě slouží.“

„Kterým směrem se pustil? Dál chodbou nebo ke schodišti?“

Malone chvíli přemýšlel. „Myslím, že ke schodišti.“

„Dobrá, poohlédneme se tam.“

Sir James chtěl vykročit, ale požádal jsem ho, aby na nás počkal v lokálu.

„Jak si přejete, Johne.“

Bylo tu běžné schodiště i pohyblivé schody.

Rozhodl jsem se pro normální schodiště. Když jsem se dostal dolů

k Maloneovi, měl jsem v obličeji stejně překvapený výraz jako on.

„Nic,“ řekl jsem. „Rozplynul se.“

„I bez oka.“

Ustoupili jsme stranou a nechali jsme projít několik mladých lidí v pestrých šatech.

„Vy nevěříte tak docela starému siru Jamesovi, že?“

„Vy jste si toho všiml?“

„Musel to být pro něho šok, když tak reagoval.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nezapomínejte, Johne, že Willy byl jeden z jeho prvních případů. Odstartoval jeho strmou kariéru na služebním žebříku. Moje úloha není tak výrazná. Ani jsem nic takového neočekával. Sebral jsem odměnu a tím byl pro mě případ vyřízený.“

„Jak reagovala veřejnost?“

„Přijala to.“

„Jen tak? Tomu je těžké uvěřit po všem, co Willy lidem provedl.“

„A zůstala jí jiná možnost? Nikdo sice neviděl jeho mrtvolu, ale tisk rozšířil, že uhořel. Kromě toho přestaly i vraždy.“

„Jistě. Jak je vidět, máte pravdu, Ricku.“

Mávl odmítavě rukou. „Možná mám také trochu pošramocené nervy. Vycházejme prostě z toho, že jsem se zmýlil.“ Poklepal mi na rameno. „Willy shořel, rozpadl se na prach. Možná se mi to zatracené okno jenom zdálo. Tak nějak to bude.“

Zatímco mluvil, můj pohled zaletěl nahoru ke schodišti.

„A kdo stojí támhle?“ zeptal jsem se.

„Kde?“

„Na konci schodiště, vedle zábradlí.“

Malone strnul a téměř zasténal: „Do prdele, to je on...“

+ + + + +

Tentokrát jsem neváhal. Nechtěl jsem, aby si z nás tahle postavička dál dělala blázny. Vystartoval jsem dřív, než mohl Rick něco podniknout a hnal jsem se vedle pohyblivých schodů

mohutnými skoky nahoru. V tlačenici jsem ztratil Willyho z očí.

Zůstal jsem stát a rozhlížel jsem se na všechny strany. Vtom jsem ho zahlédl vbíhat do chodby. Dostal se do světelného kužele, tak jsem si ho mohl lépe prohlédnout.

Malone se při jeho popisu nemýlil. Stále měl na sobě tmavý plášť

a na hlavě komickou pletenou čepici. Nepohyboval se zvlášť rychle, takže jsem ho mohl pohodlně doběhnout.

Pokud by chtěl někam zmizet, tak pouze do jednoho z lokálů

roztroušených po obou stranách chodby.

Ale na to nepomyslel. Proběhl chodbou až na její konec uzavřený

velkou výlohou. Tady prodával nějaký obchodník kožené zboží a doplňky.

Tam se zastavil - a otočil se.

Zarazil jsem se v běhu a pomalu jsem přicházel k němu. Přitom jsem se mu upřeně díval do očí.

Poprvé jsem viděl jeho obličej. Byl úzký a měl mrtvolnou barvu.

Byl tak bledý, že by se v něm krve nedořezal. Ústa nebylo možno rozeznat, zato oči připomínaly černé kuličky, které někdo vtiskl do očních důlků.

Jeho pohled neklidně těkal z místa na místo. Takhle tedy vypadal zabiják, který vlastně ještě nezabil dospělého?

Zbraň jsem u něho neobjevil. Ale o automat už přišel.

Rick Malone mě dohonil a zůstal vedle mne. Těžce dýchal, protože ho přemohly vzpomínky.

„Zatraceně, on se vrátil. Ne... nemyslel jsem, že je to možné.“

„Žádné zjevení?“

„Ne, Johne.“

Willy se ani nehnul. Jenom stál jako solný sloup. Ruce měl vražené hluboko do kapes kabátu. Ale klidný nebyl.

Dorazil k nám i sir James a zůstal stát stejně překvapený jako Malone a já.

„Nechte mne s ním promluvit!“ zašeptal Rick.

„Okay.“

Sir James mlčel. Zachovával stoický klid, i když jsem slyšel jeho těžký, přerývaný dech.

Rick se ovládal. Nedbalým pohybem zvedl pravou ruku.

„Hej, Willy, poznáváš mě ještě?“

Zabiják neodpověděl. Jenom v jeho očích se něco změnilo.

Najednou se v nich objevil náznak života. Velmi nebezpečného života.

„Vzpomínáš si na mne nebo si nechceš vzpomenout? To je škoda.

Já si vzpomínám ještě dobře na to, že jsem měl kdysi věrného psa.

Jmenoval se Senta. Ty jsi ho podřízl. Potom jsi chtěl zabít i mne, ale byl jsem rychlejší. Jak je možné, že jsi tady?“

Willy se otřásl, jako by ho polili studenou vodou. Potom vytáhl ruce z kapes. Měl dlouhé tenké prsty. Tak jsem si je předtím představoval. Až na černé nehty, které vyrůstaly z lůžek jako ostré dýky. Byly tak dlouhé, že se kroutily dopředu. Šel z nich opravdový

strach. I Malone je zahlédl.

„Copak, Willy, chceš nás s nimi propíchnout?“

Willy zavrtěl hlavou.

„Odkud přicházíš, Willy?“ zeptal se znovu Malone. „Kdepak ses toulal?“

Willy se zasmál. Byl to podivný úsměv. Pohnul přitom jenom koutky úst, která zůstala zavřená.

„Nechceš nám to prozradit?“

„Přece...“

Jeho odpověď nás zaskočila. Rick Malone se nemohl hned vzpamatovat.

„Ty umíš mluvit?“

„Byl jsem v Atlantidě. Zavedlo mě tam oko Atlantidy. Oko přichází, je...“

Víc už neřekl. Ani nemohl, protože najednou zmizel.

Rozplynul se doslova před našima očima, ale současně se za ním objevilo oko s tmavomodrou zorničkou, které ho do sebe vtáhlo.

Zmizel v něm jako v hluboké studni.

Skočil jsem dopředu a sáhl jsem tam, kde se mělo nacházet oko.

Hmátl jsem do prázdna. Jenom jsem cítil na dlani lehké šimrání.

Pomalu jsem se otočil zpět. Cítil jsem, jak mi ztuhly svaly v obličeji. Sir James a Rick Malone na tom byli stejně jako já.

„Mohu k tomu ještě něco říct?“ zeptal se Malone.

„To nemusíte.“

„Nerozumím tomu. Jako by se nic nestalo. Jako tenkrát. K čertu.“

Sir James se přidal. Přitom uhodil hřebík na hlavičku.

„Magie,“ řekl tiše. „Černá a temná magie z dávnověku.“

„Pokud bych vám nechtěl odporovat, pane.“

„Jak to?“

Ricku Maloneovi se dostalo vysvětlení ode mne. „Neslyšel jste předtím jedno slovo?“

„Ano.“ Zprudka přikývl. „Mluvil o Atlantidě.“

„Správně.“

„Ale co to znamenalo?“

„To vám řeknu jen obecně. Atlantida je kontinent, který se před sedmi tisíci lety potopil do moře.“

„Tolik vím také.“

„Ale všechno se nepotopilo. Existují lidé, kteří pocházejí z Atlantidy a žijí mezi námi. Rozumíte?“

„Ne tak docela.“

„Tak to prostě berte jako fakt. V každém případě vím, odkud fouká vítr.“ Podíval jsem se na šéfa. „Tenhle Willy se musel před dvaceti lety dostat do styku se starým kontinentem.“

„A ten mu pomohl, Johne.“

„Ano, pomocí oka.“

„Nerozumím vám ani slovo. To je pro mne moc učené. V každém případě bych si dal ještě jeden drink. Vy si pro mne za mne dělejte, co chcete.“

Trochu jsme se zdrželi. Chtěl jsem si ještě se sirem Jamesem popovídat o samotě.

„Nevidíte žádnou stopu, které bychom se mohli chytit, pane?“

„Ne, to bohužel nevím. Nebyl jsem si také stoprocentně jistý, že se Willy opravdu vrátil. Takovou zprávu může napsat kdokoliv.“

„Jisté. Teď je tady a nám nezbývá, než se s ním pustit do křížku.“

Sir James přikývl.

„Někdo si jen tak shořel, zmizel v oku a znovu se objevil po dvaceti letech, jako by se nic nestalo. Jako by se ho plameny ani nedotkly. Vůbec nic. To je pro mne záhada.“

„Pro mne zatím také, pane. Ale postarám se o to. A to jsem si myslel, že můžu zahálet. Vidím, že mám pořádnou smůlu.“

„Nápodobně, Johne.“

Pomalu jsme se loudali zpět.

„Jenom se v duchu ptám, kde mám začít. Dosud jsme tu měli Willyho. Ale ten zmizel.“

„Zase se objeví.“

„U vás?“

„Pravděpodobně.“

„To by nebylo špatné.“

„Pane, nemyslíte na to, že to může ohrozit váš život?“

„Já vím, Johne, ale Willy má pro mne velkou cenu.“ Drsně se zasmál. „Změníme téma. Co teď máte v úmyslu udělat? Nechtěl jste jít ke své přítelkyni?“

„Ano. Lady Sarah na mne čeká.“

„A Jane?“

„I ona.“

„Vyřiďte jim mé srdečné pozdravení. Možná bude příští rok lepší než ten starý. Všechno se jistě v dobré obrátí. Kdo může vědět?“

„Máte pravdu, pane.“

Zašel jsem ještě do hospůdky a rozloučil jsem se s Rickem Malonem.

„Zůstanete v Londýně?“ dotazoval jsem se ho.

„Na to se můžete spolehnout. Patrně si obstarám plamenomet a pošlu Willyho podruhé do horoucích pekel.“

„Co to mělo za smysl, když se znovu vrátil?“

„Podruhé se to nestane, to přísahám.“

Přál jsem mu to. Ale nebyl jsem si tím tak jistý...

+ + + + +

Minulost!

Ohromný kontinent, který žil a rozkvétal. Poskytoval domov, nejen mnoha lidem, kteří se zde cítili jako v ráji, ale také mnoha stínům. Magickým stínům, neboť řada Atlantiďanů uctívala černou magii.

Věděli s naprostou jistotou, že existují věci, kterým člověk nesměl odporovat, s kterými se musel naučit žít a mohl je využívat ve svůj prospěch. Bílá a černá magie vedly mezi sebou urputný boj. Hordy démonů bojovaly na obou stranách, které oplakaly tisíce obětí. Až

došlo k velké katastrofě. Kontinent explodoval a zmizel v obrovské příbojové vlně. Moře pohltilo nevděčnou Atlantidu.

Jenže Atlantida - to nebyl jen jediný kus země, jediný, celistvý

kontinent. Kolem jeho pobřeží se nacházely četné ostrůvky. Některé velmi vzdálené, jiné blízko pobřeží.

Mnoho ostrůvků bylo, neobydlených. Obyčejná skaliska vyčnívající z burácejícího moře. Jiné byly domovem různých kmenů.

Vládlo tam věčné zlo.

Ale existovaly i ostrovy, kde žili zvláštní lidé, které považovali za mudrce. Přitom nebylo důležité, zda se jednalo o muže či ženu.

Mudrcové zkoumali přírodní jevy, žili sami pro sebe a řídili se vlastními zákony.

Stejně jako Sandora. Neobyčejná žena. Vychutnávala život plnými doušky a těšila se z nádherných drahocenných věcí. Šperky, zlato, luxus, diamanty - to vše ji obklopovalo a ona se starala o to, aby se mezi nimi cítila dobře. Sandora si zvolila tento ostrůvek, aby se na něm těšila z rozkoší života. Byla sama, vládkyně ve vlastní říši, ve které platil pouze přepych. Nic jiného.

Ale ani ona nemohla nic změnit na tom, že Atlantida byla předurčena k zániku.

Když zjistila, že čas záhuby pomalu nadchází, rozhodla se, že se na tento okamžik důkladně připraví. Protože i ona patřila k mudrcům, chtěla přežít.

A tak čekala na den, ve kterém Atlantida zanikne. Často sedávala na mořském břehu a hleděla na zpěněné moře. Číhavě naslouchala burácení moře i sopky, z níž vycházel stále zlověstnější kouř.

Bylo to znamení, že den apokalypsy se blíží.

Konečně nadešla katastrofa, kterou přežila jen hrstka obyvatel.

Patřila k nim i Sandora.

Věděla dobře, že její čas ještě přijde. Později, mnohem později.

V jiné zemi a v jiné době. A ona už nebude více Sandora. Její síla a vědění ji však přenesou přes celá tisíciletí....

+ + + + +

V posledním okamžiku jsem skočil na brzdu, jinak by se přední část vozu ocitla pod mohutnou zádí kamionu jedoucího přede mnou.

Zastavil jsem a vynadal jsem si do bláznů. Člověk by se měl při jízdě autem soustředit na jeho řízení a nemyslet na nějaký potopený

kontinent.

Náklaďák prudce zabrzdil, protože skupina opilých mužů a žen se rozhodla přejít silnici právě ve chvíli, kdy tudy projížděl. Přitom hulákali a mávali na řidiče.

Nacházel jsem se na cestě do Mayfair, kde bydlela lady Sarah spolu s nešťastnou Jane Collinsovou, kterou postihla strašlivá kletba.

Přes den se její hlava měnila v umrlčí lebku. Teprve v noci nebo když se zešeřilo, brala na sebe Jane normální lidskou podobu. To vedlo k tomu, že mohla vycházet jenom v noci a ve dne se zdržovala doma.

Netušil jsem, o co lady Sarah jde. Bylo v tom trochu tajemna, ale v tom si lady Sarah vždycky libovala. Jak jsem ji znal, určitě objevila něco neobyčejného.

Domluvili jsme se sice na přesné době, ale tu jsem bohužel nemohl dodržet. Protože jsem věděl, jak si lady Sarah potrpí na přesnost, zavolal jsem jí předem a omluvil jsem se za zpoždění.

Během další jízdy se už nic zvláštního nestalo. Zaparkoval jsem vůz jako vždy na stejném místě. Vystoupil jsem a zahlédl jsem lady Sarah, která mi spěchala naproti.

„Lituji, ale znáš starého.“

„Zase nevěděl, kdy přestat.“

„Tak tak.“

„To je strašné. Kdo ti vlastně platí za přesčasy?“

„Musíš se ho na to jednou zeptat.“ Objal jsem ji kolem ramen a společně jsme vstoupili do domu, kde zavoněla pečené.

„Co se děje?“ zeptala se mě, když viděla, jak jsem zavětřil.

„Připravila jsi teplé jídlo?“

„Ano.“

„Pro koho?“

„Pro tebe, chlapče. Jistě jsi ještě nejedl.“

„To je pravda. Často jsi jako moje matka.“

„Tady ji zastupuji já. A když už mluvíš o ní. Měl bys zase někdy navštívit své rodiče.“

„Já vím. Ale říkej to silám pekelným.“

„Kdybych tak mohla.“

Lady Sarah mě vedla do kuchyně, kde stála Jane u kamen. Otočila se, když jsem vstoupil do místnosti. Měla kolem pasu uvázanou zástěru, aby šetřila hnědé šaty, které si na dnešní večer oblékla.

„Jak se ti vede?“ zeptal jsem se jí.

Vdechl jsem jí lehký polibek na rty. Kdo ji viděl v této podobě, těžko si dovedl představit, že za dne se tahle milá hlavinka mění v ošklivou lebku.

„Vede se mi dobře.“

„To mě těší.“

„Co to bude?“ zeptal jsem se a snažil se nahlédnout do trouby.

„Zvědavé lidi tady nemůžeme potřebovat,“ prohlásila lady Sarah a odtáhla mě do obývacího pokoje.

„Tady si sedni, otevři láhev vína a nalej nám. Uvidíš, že budeš

spokojený.“

„To určitě.“

Nic jiného se nedalo říci. Znal jsem lady Sarah. Rozmazlovala by mě stejně jako moji rodiče.

Na stole už ležel ubrus. Odzátkoval jsem láhev a nalil jsem víno do sklenic. Na stůl padl stín. Přišla Jane Collinsová a posadila se ke mně. Poslala ji lady Sarah. Jane mě uchopila za ruku. Stále ještě nosila krátce ostříhané vlasy. Vpředu na čele měla delší ofinku.

„Jsem ráda, že jsi na mne myslel o Vánocích. Jinak by to bylo ještě horší.“

„To je přece jasné.“ Rozpačitě jsem pokrčil rameny. Byli jsme pozváni ke Conollyovým. Opustil jsem je, abych mohl před půlnocí navštívit Jane.

„A teď máš klid?“

„Jak se to vezme.“ Znovu jsem pokrčil rameny. „Sir James mě nezdržel bez důvodu.“

„Zase nový případ?“

„Něco se ukazuje.“

„Můžeš mi to říct?“

„To není tak jednoduché. Jedná se o osobu, která před více než

dvaceti lety shořela a teď se znovu vrátila.“

„Jako zombie?“

„Pravděpodobně, ale je v tom něco zvláštního. Když se mu postavíme, rozplyne se a ...“

„Už ani slovo o práci.“ Lady Sarah zavelela jako poddůstojník.

Zprudka se otočila. „Teď se bude jíst a pít.“

Z trouby už vytáhly pečeni. Ležela na talíři, s kterým Hororová babička, jak říkali lady Sarah, obratně balancovala do pokoje. Ještě se z ní kouřilo. Byl to ten nejchutnější rostbíf, který jsem znal.

Nahoře pěkně křupavý a uvnitř šťavnatý a růžový.

Při pohledu na něj jsem dostal hlad jako medvěd. K tomu byl ještě chléb, který už Jane nakrájela. Teď provedla totéž i s masem, z kterého krájela tenké plátky. Přátelsky mě pobídla.

„Řezník nepřeháněl. Je to tak.“

Předklonil jsem se a nasál jsem labužnicky vůni. Jane mi položila na talíř dva kousky. Víno také chutnalo znamenitě.

Bylo červené a pocházelo z Francie. Zanechávalo příjemnou sametovou chuť na jazyku.

„Tak dobrou chuť,“ popřála lady Sarah a natáhla se pro příbor.

Vyzkoušeli jsme první kousek pečené a byli jsme všichni navýsost spokojeni. Jane seděla vedle mne. Dotýkali jsme se koleny.

Všiml jsem si, že se lehce přitiskla a usmála se.

Byl to jen okamžik, ve kterém jsme patřili jeden druhému. Při jídle jsme se bavili o úplně obyčejných věcech, jako je počasí.

Přizvukovali jsme si navzájem, že letos je velmi teplo v tomto ročním období a že sníh uvidíme nejspíš až na Velikonoce.

Musel jsem sníst ještě jedno kolečko pečené, jinak bych lady Sarah smrtelně urazil. Nalila mi ještě i sklenici vína. Bylo skutečně vynikající. Skleničku takového moku bych mohl mít každý den.

Jako dezert upekla lady Sarah jablkový závin se skořicí a vlastnoručně připraveným vanilkovým pudinkem. Byl to vyslovený

útok kalorií, ale vůbec mi to nevadilo. Při svém povolání jsem se s nimi stejně brzy rozloučil. - Po dezertu jsem už po ničem jiném netoužil, než si zapálit cigaretu a pohodlně se natáhnout.

„Kávu nebo čaj?“

„Kávu, prosím.“

Jane vstala, aby ji připravila.

Chtěl jsem umýt talíře, ale lady Sarah mi v tom zabránila.

„Ne, ne, uděláme to s Jane později.“

„Jak myslíš. V každém případě bych chtěl poděkovat za vynikající večeři.“

„Škoda řečí, chlapče. Tak nezištně jsem tě přece jenom nepozvala.“

„A už je to tady,“ odpověděl jsem a natáhl jsem se pro cigaretu.

„Něco za tím vězí.“

„Žádná zlomyslnost, Johne.“

„To bych od tebe ani nečekal.“ Zapálil jsem si a poživačně jsem vyfoukl kolečko kouře. „O co jde?“

„Je to docela obyčejná záležitost, ale možná také ne.“

Jane si opět přisedla ke mně. „Myslím, že to není tak docela jisté.“

„Ale ano, mám takové tušení.“

„Nevím přesně, jak se věcí mají. Ale nic podobného jsem necítila.

Opravdu.“

„Dozvím se konečně, o čem se tady dohadujete?“

„Hádka, chlapče? Ale to přece není žádné dohadování. Jsou to jenom dva různé pohledy na věc.“

„Jedná se videotéku, Johne.“

„To mi tak scházelo.“

„Proč?“

Usmál jsem se na lady Sarah, protože jsem znal její vášeň pro filmové pásky s hrůzostrašnými příběhy. Na půdě měla vlastní videotéku. Kupovala téměř každý děsivý film, který se objevil na trhu. Kromě toho navštěvovala videotéky a půjčovala si filmy, které ještě neměla ve své sbírce. „Pořád objevuješ něco nového?“

„Ano, samozřejmě.“

„Dobrá. Je to něco podobného jako před lety hotel k třetímu peklu?“

„Ne. Tentokrát se nejedná o film. Víc mě zajímá videotéka.“

„Proč?“

„To chci právě říct.“

Postavila se, šla ke skříňce, otevřela zásuvku a vytáhla nějaký

papír. Byl to reklamní leták, který se běžně objevuje ve schránkách mnoha domácností.

„Předčítej nahlas, Johne.“

„S radostí.“ Nadechl jsem se, protože text byl poněkud delší.

„Navštivte Sandřin Pekelný ráj. Dnes nebe - zítra peklo. Prožijete obojí. Přijďte, uvidíte a oněmíte úžasem. Láska, smrt a vášeň. U nás si každý přijde na své. Sandřin Pekelný ráj. Něco takového jinde neexistuje. V Londýně je něčím výjimečným.“

„No, co tomu říkáš, Johne?“

Slyšel jsem otázku lady Sarah, ale odpovědi se ode mne nedočkala, protože jsem si všiml něčeho, co na mne působilo jako vosí píchnutí.

Text tohoto letáku byl vytištěný zvláštním grafickým způsobem, ve kterém nebylo obtížné rozeznat lidské oko.

Modré oko. Oko se světle modrým okrajem a tmavě modrou zorničkou.

Takové oko jsem už viděl. Zmizel v něm zabiják Willy.

Seděl jsem bez pohnutí jako socha. To bylo oběma ženám podezřelé. Zvláště lady Sarah.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Máš zlost?“

„Ano - možná.“

„Tak už povídej.“

Podíval jsem se na Hororovou babičku. „Sarah, kdo ti dal ten leták?“

„Dostala jsem ho ve videotéce.“

„Ty jsi tam byla?“

„Jistě. Trochu jsem se tam rozhlížela. Ale co ti, k čertu, na tom vadí?“

„To oko!“

„Cože?“ Zavrtěla hlavou a nasadila si brýle, aby si mohla leták lépe prohlédnout. „Johne, to má být vtip?“

„Ne, opravdu mi vadí to oko.“

„A z jakého důvodu?“

„Znám je. Ale v jiné souvislosti. Co přimělo tebe, že je ti ta videotéka podezřelá. Také oko?“

„Se mnou je to trochu jiné. Neumím to přesně vysvětlit, ale když

jsem tam vstoupila, připadala jsem si jako v jiném světě. Pochopils?“

„Ještě ne docela.“

„Je taková zvláštní. Hned jsem cítila nějaké silné záření. Proto bych chtěla, aby ses šel do toho obchůdku porozhlédnout. Určitě jsem se nemýlila, ale ráda bych, kdybys mi to mohl potvrdit.“

„Komu patří ten obchůdek?“

„Nějaké Sandře.“

„Neznáš ji blíž?“

„Ne, ale stejně je to neobyčejná žena. Měl bys ji poznat.“

„A co ti vadilo?“

„Fluidum, Johne. Kromě toho mi bylo ještě něco nápadné.

Rozhlížela jsem se tam poměrně dlouho. Viděla jsem lidi, kteří nenápadně odcházeli do zadní místnosti. Nemohu ti říct, jaké filmy si tam prohlíželi. Každopádně jsem ještě byla v krámku, když se vraceli zpět. Připadali mi nějak změnění.“

„A jak?“

„Vycházela z nich zvláštní vůně a také jejich chování bylo úplně podivné. Jako by získali úplně jiné schopnosti. Každopádně to nebylo normální.“

„To je opravdu velmi dobrá zpráva.“

„Takže se postaráš o tu záležitost?“

„Zítra ráno.“

„A co tě na tom překvapuje?“ chtěla vědět Jane Collinsová.

„Předtím ses zmínil o oku.“

„Ano, to je pravda. Tohle oko mi hrozné vadí. Je stejné jako oko, ve kterém zmizel ten zabiják, který zemřel před dvaceti lety a nyní se vrátil zpět.“

Lady Sarah a Jane na mne užasle hleděly.

„Tak povídej, Johne! Prosím!“ dotírala Jane.

Rád jsem jí vyhověl, protože jsem věděl, že to, co jim řeknu, nezneužijí pro sebe. Mohl jsem se na ně plně spolehnout.

Obě ženy pozorně poslouchaly. Konečně lady Sarah pokývala zadumaně hlavou.

„To oko, videotéka, podivná cizí atmosféra a zadní místnost. To všechno má nějakou souvislost.“

„A Atlantida,“ připomněl jsem.

„Jistě. Ale jak tomu chceš přijít na kloub?“

Pokrčil jsem rameny a upil jsem kávu.

„Zeptej se mne na něco jednoduššího. Jak se říká: ráno moudřejší večera. Potom budu vědět mnohem víc...“

+ + + + +

Sir James zajistil svému starému kolegovi Ricku Maloneovi pokoj v hotelu. Žádný luxusní palác. Ostatně Rick by si to ani nepřál. Hotel byl menší, ale čistý a měl výhodnou polohu uprostřed města. Přes dvacet let ho vedl jeden manželský pár, který ho udržoval v bezvadném pořádku.

Přechodně se tady ubytovali obchodní zástupci různých firem, o něco méně turisté. Byl prostě trochu malý.

Malone se nechal taxíkem přivézt až k hotelu a během cesty sledoval, jestli je někdo nepronásleduje. Willy se vrátil zpátky a Rick si uměl představit, že se bude chtít pomstít za věc, kterou mu tenkrát provedl.

Svůj plamenomet už neměl, zato nosil u sebe starý revolver Magnum. Měl ho i tentokrát. Pečlivě se o svou zbraň staral a nosil ji v měkkém pouzdře pod levým podpaždím.

Žádného pronásledovatele neobjevil. Na takové typy měl čich.

Velmi rychle zpozoroval, když se mu někdo přilepil na paty.

Nad dveřmi svítilo světlo a jeho paprsky dopadaly i na ceduli se jménem hotelu. Jako vstup sloužily starodávné otáčivé dveře v dřevěném rámu. Pomalu dosluhovaly, protože každý jejich pohyb provázelo silné skřípění, jak drhly o podlahu. Malone se rozhodl, že si vypije obvyklý drink, a proto zamířil k hotelovému baru. Patřil prakticky k recepci a nebyl větší než běžný obývací pokoj.

Za barem stála hostinská a leštila sklenice. Kromě ní a Maloneho už zde nebyl žádný host.

„Mohu dostat něco k pití?“ zeptal se a dosedl na stoličku.

„Prosím. Co byste si přál?“

„Dejte mi hořkou s citronem.“

„Hned to bude.“

Žena měla na sobě šedivý kostým. Bujné dlouhé vlasy měla na šíji stažené do ohonu.

Z malé lahvičky nalila perlivou tekutinu, přidala několik kousků

ledu a s přátelským úsměvem posunula sklenici k Rickovi.

„Děkuji.“

Měl hroznou žízeň, takže ve sklenici zůstala po prvním doušku jen polovina jejího původního obsahu. Svlékl si sako a položil je na vedlejší stoličku. Zbraň měl schovanou pod pulovrem.

„Je tady horko, že?“

Malone přikývl. „To máte pravdu.“

„Promiňte, pane. Nevybral jste si pro návštěvu Londýna nejlepší počasí.“

„Taky si to myslím. Víte, žiji na samotě a nejezdím tak často do města. Na venkově je klidnější život.“

Hostinská souhlasila. „To je pravda. Můj muž a já máme v úmyslu opustit jednou Londýn a prožít stáří někde na venkově.“

„Kam máte namířeno? Máte už nějaký plán?“

„Možná do Cornwallu.“

„To je krásný, ale také divoký kraj.“

„Ano, pane Malone. Známe to. Často tam trávíme dovolenou. Líbí se nám tam.“

„Tady máte především své stálé hosty - že?“

„Správně.“

Malone kývl. „Tady se člověk může cítit dobře,“ prohlásil.

„Útulný hotýlek.“

„To říká většina hostů.“

„Jsem jediný cizinec, který tady bydlí?“

„Přibližně.“

„No ovšem, tak cizí zase v Londýně nejsem. Náhodou se nikdo po mně neptal?“

Oči za brýlemi se zvětšily. „Ne, pane Malone, neptal. Čekáte návštěvu?“

„Čekám je silné slovo. Někteří z mých známých vědí, že jsem se ubytoval tady. Mohlo by se stát, že mě budou chtít navštívit. Však se tady ještě zdržím.“

Vyprázdnil sklenici. Hostinská se zeptala, zda si dá znovu.

„Ne, to mi stačí, děkuji.“

„Mám vám nápoj připsat na účet?“

„Zaplatím hotově.“

Položil peníze na pult, sebral sako a opustil bar. Na recepci si vyzvedl klíč od pokoje. Nacházel se ve druhém poschodí.

Když uviděl stařičký výtah, rozhodl se, že raději půjde pěšky.

Točité schodiště s vysokými schody a dřevěným zábradlím pokrýval červený koberec. Táhl se i přes celou chodbu.

Rick Malone odemkl dveře s číslem devět. Opatrně vstoupil do pokoje, protože počítal s nevítanou návštěvou. Místnost byla prázdná. Nikdo ji ani neprohledával, toho by si Malone hned všiml.

Dveře do sprchy byly rovněž otevřené.

Malone přemýšlel o tom, že by mu sprcha udělala dobře. Shodil ze sebe oblečení a postavil se pod hubici. Trvalo nějakou chvíli, než

se z hubice spustila teplá voda a také mu dalo trochu námahy nastavit tu správnou teplotu. Hotelové mýdlo bylo na jeho vkus příliš voňavé.

Po osušení se natáhl na postel a hleděl do stropu. Svou barvou se příliš nelišil od tapet. Vedle postele se nacházelo okno. Malone ani nevyhlédl ven. Věděl, že na zadní straně hotelu je malý dvorek s ponurou fasádou a temnými výklenky ve zdi.

Vždycky považoval svého starého přítele Jamese Powella za snílka, ale tentokrát musel svůj názor změnit. Ten mrtvý se opravdu vrátil, Tělo, které mělo shořet, se najednou objevilo, aby vykonalo pomstu.

Jak to, proč? A co s tím má společného dávno potopený kontinent Atlantida?

Rick to nevěděl. Patrné asi na to nikdy nedostane odpověď.

Každopádně se za tím dávným případem skrývá víc, jak už tenkrát správně vytušil.

Malone rozsvítil jenom stolní lampu. Světlo padalo na postel a dál k oknu. Stropní osvětlení, bledá mléčná koule, nesla na sobě stopy muších náletů. Dveře byly zelenošedě natřené. Na stolku ležel osamoceně hnědý popelník.

Willy se neobjevil jen tak. Chtěl se pomstít. A sice osobám, které ho tehdy stíhaly. Sir James nabízel svému příteli policejní ochranu, ale muž jako Malone něco takového rázně odmítl. Chtěl si pomoci sám. Měl pořád jistou ruku.

Tu a tam zaslechl na chodbě kroky. Také občas klaply dveře, když

hosté vcházeli do svých pokojů. V místnosti vedle něho pustil někdo rádio a poslouchal popmusic.

Naštěstí nebyla hudba tak hlučná, aby ho rušila v přemýšlení.

Večer pomalu ubíhal. Malone už nebyl takový chlapík jako dřív.

Tehdy mohl probdít celou noc a nezanechalo to na něm nejmenší známky únavy.

Dnes to bylo naopak.

Proto se ani nedivil tomu, když ho přepadla lehká dřímota, ze které se několikrát prudce vytrhl. Když se takto potřetí probudil, přesvědčil se pohledem na hodinky, že je jedenáct.

Prudce se napřímil. Mírně vyděšený se rozhlédl. Všude byl klid, který rušilo jen tiché bzučení v radiátoru.

Rick cítil sucho v ústech. Ptal se v duchu, co ho vytrhlo ze spánku. Nějaký hluk zvenčí?

Neuměl si to vysvětlit. Musel mít v sobě zakódovaný nějaký

smysl, který ho ihned upozornil na nebezpečí, pokud číhalo někde poblíž.

Ve své osamělosti už něco podobného prožil a také teď cítil lehké šimrání na zádech. Něco tady nehrálo.

Malone vyskočil z postele. Natáhl si boty a zůstal číhavě stát vedle postele. Jeho pohled zamířil ke dveřím pokoje. Těžký revolver zatím vězel v pouzdře na nočním stolku.

Malone vytáhl zbraň. Tíha těžké oceli ho trochu uklidnila. Jestli ho chce někdo přepadnout, tak se bude hošík ještě divit.

Rick hleděl na dveře. Za nimi se nic nedělo. Zamířil k nim, otevřel a vyhlédl do chodby, ve které svítilo jen mdlé nouzové osvětlení.

Zdola sem dolehl těžký kašel a potom hlas hostinské, která něco řekla svému muži.

Potom se opět rozhostilo ticho.

Malone se stáhl zpět do pokoje. Potichu zavřel dveře a ulehl zpět do postele. Tentokrát svíral zbraň pevně v ruce. Kromě jiného byl přesvědčený o tom, že se dnes v noci něco přihodí. Pohrával si rovněž s myšlenkou zavolat siru Jamesovi nebo Johnu Sinclairovi.

Ale hned ji zamítl. Nechtěl zbytečně děsit lidi.

Čas pozvolna ubíhal. Pomalu po kapkách vteřin. Malone stále častěji hleděl na hodinky. Jasná známka toho, že mu trochu povolují nervy.

Bude se něco dít?

Stalo se.

Najednou postřehl jakýsi šramot. Přímo za dveřmi. Nezvykle znějící škrábání. Jako by tam někdo stál a prsty přejížděl po dřevě.

Rick se zvedl. Zůstal sedět na posteli s chladným úšklebkem.

„Tak pojď!“ zašeptal. „Pojď dál! Dostaneš, co si zasloužíš.“

Neznámý za dveřmi si dával na čas. Ozývalo se jenom škrábání.

Shora dolů a zpět. Najednou ustalo.

Zato o pár vteřin později zaslechl jiný zvuk. Skřípění, jako by někdo zarážel cosi do dveří.

Šroub nebo hřebík!

Neznal důvod tohoto počínání. Ten druhý přece mohl dveře otevřít.

A to také udělal.

Ovšem způsobem sobě vlastním.

Dřevem najednou projely dlouhé nehty zabijáka Willyho, jako by dveře byly z tenkého papíru...

+ + + + +

Byl to příšerný pohled, při kterém se hostu zježily vlasy na hlavě.

Cítil, jak se mu svírá žaludek. V hrdle mu vyschlo a k tomu ještě musel poslouchat skřípění, jak se Willyho prsty svíraly a rozevíraly.

Zazněl tlumený zvuk. Willy by mohl otevřít dveře normálním způsobem. Místo aby stlačil kliku, dveře prostě vyvrátil.

Najednou stál v pokoji!

Stále ještě oblečený v černém plášti a tmavou pletenou čepicí na hlavě. Vypadal tak malý, hubený a bledý. Jen stěží by na něm člověk poznal, jak je nebezpečný a děsivý.

Willy otáčel dlaněmi. Jeho prsty připomínaly dlouhé špičaté dýky.

Také v jeho obličeji se objevil chladný úsměv, který sliboval smrt.

Ale Rick Malone se nenechal jen tak zastrašit. Byl to muž, který

uměl bojovat, chtěl bojovat a zásadně se nevzdával.

„Pojď blíž!“ zašeptal směrem k Willymu a zasmál se. „Pojď

pěkně potichu blíž. Je to jen mezi námi dvěma. Jako tenkrát, příteli.

Nic se nezměnilo, až na to prostředí.“

Willy přicházel. Přinášel s sebou poselství.

„Zabiju tě!“ řekl. „Neunikneš mi. Máme spolu otevřený účet a já jsem musel dlouho čekat na jeho vyrovnání.“

„Jistě, Willy, jistě. Ale já ho mám také!“

Rick Malone zachovával klid. Nedal na sobě znát ani nejmenší pohnutí mysli. V jeho obličeji se nepohnul jediný sval, když vystřelil.

Nemohl se minout. Kulka musela zasáhnout svůj cíl a také ho zasáhla.

Vjela do Willyho hrudníku. Měla strašnou sílu. Ani Willy jí nemohl vzdorovat. Náraz ho odhodil zpátky. Padl na dveře a udeřil se o ně.

Samozřejmě i další hosté v hotelu museli zaslechnout výstřely, ale to Rickovi nevadilo. Sledoval neustále Willyho, který ležel zády opřený o dveře a se skloněnou hlavou zíral na díru v hrudníku.

Z rány netekla žádná krev. Mohl Willy vzdorovat kulkám?

Rick Malone byl zaujat svými myšlenkami. Nedbal na šramot v chodbě. Pro něho byl důležitější Willy, který se poznenáhlu hroutil na podlahu, protože jeho nohy už nemohly udržet váhu ztěžklého těla. Přece ho Rick dostal?

Ne, Willy se vzchopil.

Náhle se zabiják odrazil. Mohutným skokem, který Rick nečekal.

Proto také nereagoval. Když překonal první moment překvapení, bylo už pozdě. Willy dopadl na něho.

Jeho prsty s dlouhými ostrými nehty se vnořily do Rickova hrdla...

Někdo otevřel dveře. Na prahu stáli dva hosté. Zdola sem po schodišti spěchal hoteliér. Prodral se mezi postavami ve dveřích a strnul stejně jako oni zděšený hrůzou.

Neviděli přesně, co se stalo, ale poznali, že se jedná o něco příšerného. Willy jim zády zakrýval pohled na ležícího Maloneho.

Teprve když se vrah narovnal, uviděli celou hrůzu.

A viděli také Willyho prsty, ze kterých kapala krev. Jeho obličej byla bledá maska, ze které svítily oči šílence. Hleděl na ně otevřenými ústy.

Couvli zpět.

Nejdříve pomalu, ale nakonec se rozběhli se strachem v očích dolů po schodech. Nikdo z nich se nestaral o Willyho. A tak neviděli, že se za ním objevilo obrovské oko, které zabijáka doslova spolklo...

+ + + + +

Cítil jsem ještě unavené oči, ale současně i zuřivý vztek při pohledu na mrtvolu. Neznal jsem Ricka Maloneho příliš dlouho, ale byl mi sympatický. Teď ležel bez známky života na hotelové posteli.

Vedle mne stál sir James. Jeho zavolání mě vytáhlo z postele.

Superintendant mlčel. Měl pevně sevřená ústa, ale jeho oči plály.

Viděl jsem, jak mu cukají svaly v obličeji. Sir James želel odchodu svého bývalého kolegy.

V hale sedělo několik inspektorů z oddělení vražd a vyslýchalo svědky. Také sir James a já jsme se k nim chtěli připojit. Ale nejdříve jsme si museli prohlédnout mrtvolu.

„Rozdrásal ho nehty, pane,“ řekl jsem tiše.

„Ano, já vím.“

„A co teď?“

„Dělám si výčitky. Neměl jsem ho nechávat samotného. Rick Malone také zestárl o dvacet let a nebyl ve formě jako dřív.“ Sir James pokrčil rameny. „Bohužel nepřál si to. Kdybychom mu poskytli ochranu, připadal by si starý a nepotřebný.“

„Uvažujete nad tím, pane?“

„Nad čím?“

„Nad ochranou. Malone je mrtvý a Willy tak splnil část své pomsty, ale vy ještě žijete, pane. A budete pravděpodobně dalším na jeho dlouhém seznamu. Aspoň si to myslím.“

„V tom máte asi pravdu.“

„Takže ochranu?“

„Ne!“

„A co tedy?“

„Já ještě nevím.“

„Nejlepší by byl osobní strážce.“

Ta myšlenka mu nebyla nesympatická, o čemž mě přesvědčila jeho další otázka. „A na koho jste přitom myslel, Johne?“

„Existuje někdo lepší pro tento úkol než Suko?“

Sir James se na okamžik zamyslel. „Ne, vlastně ne. Máte pravdu, Johne.“

„No, prosím.“

Sir James se ještě jednou ohlédl po svém bývalém kolegovi a potom se odhodlaně otočil. „Pojďte, Johne.“

Na chodbě mi řekl. „Rick všechno přežil. Dostal za mříže spoustu zločinců. Tenkrát nebylo nikoho vhodnějšího, kdo by polapil Willyho. Nakonec ho Willy dostal a já na tom nesu přímo vinu.“

„Tak si to nesmíte brát, pane.“

„Ale stejně je to tak.“

V malé hale seděli svědkové. Byli ještě na smrt bledí a šokovaní.

Někteří z nich pili whisky. Také bych potřeboval aspoň jeden doušek. Příšerný obraz v pokoji mi trochu zamíchal vnitřnostmi.

Ačkoliv nejméně tři svědkové viděli ohavný čin, nemohli nám k tomu mnoho říci. Dostali jsme popis vraha a také, jak byl Rick Malone zabit. To bylo všechno.

„Viděl někdo z vás, kam vrah zmizel?“

Hoteliér zavrtěl hlavou. „Ne, lituji. Kromě toho jsme utekli do chodby.“

Ostatní dva při jeho slovech jenom přikyvovali.

Přejel jsem si rukou po obličeji a zhluboka jsem se nadechl.

Potom jsem vyprázdnil sklenici. Dostal jsem sice hořký pocit žluči z hrdla, ale nezbavil jsem se tlaku v žaludku. Byla to hrozná situace.

Znali jsme vraha. Dokonce jsme s ním mluvili, ale nebyli jsme schopni ho chytit.

Zřídka jsem viděl svého šéfa tak zkroušeného jako dnešní noci.

Stále častěji vrtěl hlavou, až konečně promluvil: „A nemáme žádnou stopu. Nevíme, kde bychom vlastně měli začít.“

„To bych tak netvrdil, pane.“

Překvapeně se na mne zadíval. „Jak to? Zjistil jste něco nového?“

„Možná.“

„Vysvětlete mi to, prosím.“

„Lady Sarah Goldwynová mě pozvala a sdělila mi zajímavou informaci. Jedná se o videotéku, která připadala staré dámě dost nápadná. A ne bez důvodu, jak musím potvrdit...“

Sir James napjatě poslouchal mé vyprávění.

„To je ohromně zajímavé,“ řekl. „A vy si myslíte, že přes tuto videotéku bychom se mohli dostat na stopu Willymu?“

„Přinejmenším to stojí za pokus.“

„Kdy se tam chcete vypravit?“

„Hned zítra ráno.“

„Dobrá, jděte tam.“

„Co bude s vámi, pane? Nezměnil jste názor, co se týče osobního strážce?

Přemýšlel.

„Bude to tak lepší, pane. Suko je pro tuto záležitost tím nejlepším člověkem, kterého znám.“

„Tak dobře. Vy se postarejte o tu videotéku - jak se vlastně jmenuje?“

„Sandřin Pekelný ráj.“

„Aha. Já už to se Sukem zvládnu a on s vrahem určitě taky, jak doufám.“

„Dobrá. Mohu vás odvézt domů, pane?“

„Je to nutné?“

„Jistě.“

„A na sebe nemyslíte, Johne?“

„Taky. Počítám dokonce s tím, že Willy mě má na svém seznamu.

Určitě ne na prvním místě. Nejdříve se postará o vás.“

Sir James neodpověděl. Přihlížel, jak z výtahu vyvážejí tělesné pozůstatky jeho bývalého kolegy. Když muži s rakví projížděli kolem nás, smekl klobouk a vzdal mrtvému poslední poctu.

Chvíli zamyšleně stál a potom se otočil. „Pojedeme, Johne.“

„Jistě jste srozuměný s tím, že vás zavezu až domů.“

„Ovšem.“

Superintendant přijel taxíkem. Z nedostatku parkovacího místa jsem postavil rover napříč chodníkem. Nechal jsem sira Jamese nastoupit a rozjel jsem se.

Cestu jsem znal. Sir James bydlel ve staré budově, o kterou se dělil s dalšími nájemníky. Nacházela se v zeleném pásu a vpředu i vzadu se rozkládaly zahrady a trávníky. Superintendant cestou sotva promluvil. Jenom hleděl strnule předním oknem ven a zaobíral se vlastními myšlenkami. Uměl jsem si představit, co se v něm odehrává. Kromě toho musel počítat s tím, že je na Willyho seznamu.

Byla tichá a mírná zimní noc. I dopravní ruch se udržoval v přípustných hranicích. Každý spěchal, aby byl co nejdříve doma.

Zastavila nás silniční kontrola. Když policisté viděli, koho mají před sebou, pustili nás bez ptaní dál.

O něco později jsme zajeli k jedné upravené předzahrádce. „Tak,“

řekl sir James, když jsem zastavil. „Chtěl bych vám ještě jednou poděkovat, Johne. Suko potom bude...“

„Mohu vás doprovodit nahoru?“

Superintendant se pousmál.

„Myslíte si, že Willy na mne číhá v mém bytě?“

„U něho musí člověk počítat se vším. Willy určitě hledá cestu k další oběti, což pro něho nebude tak obtížné.“

„Dobrá, pojďte se mnou.“

Cestou jsem v zrcátku sledoval, jestli nás někdo nesleduje.

Nikoho jsem nezahlédl. Byli jsme sami. Před námi ležela ztichlá zahrada.

Jenom dvě lucerny se snažily vykouzlit iluzi světla. Sir James otevřel domovní dveře a vstoupil do tiché budovy, kde mnozí nájemníci už spali spánkem spravedlivých.

Snažili jsme se co nejtišeji vystoupit po schodišti nahoru. Sir James bydlel v prvním poschodí. Otevřel dveře bytu a chtěl vstoupit, ale já jsem ho zadržel.

„Dovolte, pane.“

Protože jsem se tady vyznal, věděl jsem, kde se nachází vypínač.

Ze tmy se vyloupla široká chodba.

Každému návštěvníkovi hned padlo do očí velké zrcadlo. Nám obzvlášť, protože je někdo počmáral.

„Byl jsem i tady,“ četl jsem polohlasem a otřásl jsem se, protože jednotlivá slova byla napsána krví.

Také sir James se zděsil. Slyšel jsem za zády, jak zhluboka oddechuje. Pomalu prošel kolem mne a pokýval hlavou.

„Ach tak,“ řekl tiše. „Willymu se to podařilo jako vždy.“

„Ano. A bude pokračovat dál.“

„Se mnou?“

„Jsem o tom přesvědčený. Proto je nutné, aby Suko okamžitě přišel.“

„Ještě dnes v noci?“

„Právě jsem vám to chtěl navrhnout.“

Sir James ukázal na telefon. „Prosím, Johne, pro mne za mne mu zavolejte.“

Suko se ohlásil a jeho hlas zněl trochu nakvašeně. Když vyslechl, o co jde, okamžité se chystal na cestu. Chtěl přijet taxíkem.

„Tak docela jedno mi to není,“ zavrtěl sir James hlavou. „Ne, jsem prostě proti tomu, aby se se mnou zacházelo jako s dítětem. V

hloubi duše, myslím.“

„Chcete raději zemřít, pane?“

„To přirozeně nechci.“

„Potom vám navrhuji, abyste raději se sebou nechal zacházet jako s dítětem. Mohu prohledat byt?“

„Samozřejmě. Myslíte, že se Willy skrývá někde tady?“

„U něho počítám se vším.“

Prošel jsem všechny pokoje, ale po Willym nebylo ani památky kromě toho příšerného nápisu na zrcadle.

Sira Jamese jsem našel v pracovně. Seděl za pracovním stolem a hrál si s nožíkem na otvírání dopisů. Okna byla skrytá za závěsy.

„Nechtěl byste se něčeho napít, Johne?“

„Ne, pane.“

Odkašlal si.

„Tento případ mi jde na nervy, Johne. Stává se mi to zřídka, ale tyto problémy mi zkrátka přerostly přes hlavu. Chtěl jsem na to nasadit celý Scotland Yard. Ale co by nám to bylo platné? Nic. Ten zabiják je vždycky o krok před námi.“

„A musí existovat spojení mezi ním a videotékou,“ podotkl jsem.

Sir James si posunul brýle. Bylo jasné, že intenzivně přemýšlí.

„Kdyby tomu tak bylo, můžeme předpokládat, že ho tam najdeme.“

„Trochu předbíháte, pane.“

„Přinejmenším o tom uvažuji. Willy potřebuje úkryt. Videotéka může být jedním z nich.“

V tom jsem siru Jamesovi neodporoval. Jenom jsem neměl žádné povolení, abych mohl ten krám prohledat ještě tuto noc. Zítra se tam objevím jako normální zákazník a pořádně si ho prohlédnu.

O něco později se dostavil Suko. Zastavil se, když zahlédl varovný nápis na zrcadle.

„Co to má znamenat?“ zeptal se, protože nevěděl nic o tom, co se stalo.

„ Souvisí to s tvým novým úkolem.“

„To je tak vážné?“

„Ještě vážnější.“

Šli jsme do pracovny, kde sir James stejně jak ve své kanceláři stál u okna a hleděl do zahrady. Pozdravil Suka a poděkoval mu, že se ještě v noci vypravil na cestu.

„To je samozřejmé, pane.“

Oba jsme Suka zasvětili do případu a on pozorně naslouchal.

„No ovšem,“ řekl nakonec. „Takže mám protivníka, se kterým nejsou žádné žerty.“

„Dá se to tak říci,“ odpověděl jsem.

„Můžeme počítat s tím, že na nás zaútočí ještě tuto noc?“ zeptal se Suko.

„To se může stát.“

„Hm... Takže jsem udělal dobře, že jsem šel brzy spát. Aspoň

mám trochu spánku za sebou. Máte tady nějakou pohovku pro hosty, pane?“

„Ano.“

„Takže si udělám pohodlí.“ Suko se podíval na mne. „Zabiják se jmenuje Willy, že?“

„Správně.“

„Jméno, kterému se zasměješ a hned jsi ve styku s mordýřem.“

Zůstal jsem vážný. „Smích, Suko, tě ještě přejde, to mi věř. Stál jsem jen jednou proti němu. Vypadá sice jako člověk, ale je to bestie.“

„A také se může rozplynout,“ řekl Suko.

„Správně. Musel bys být rychlejší.“

„Uvidíme.“

Rozloučil jsem se se sirem Jamesem i s mým přítelem a kolegou.

S chvějícím se pocitem v žaludeční krajině jsem se vracel do svého bytu...

+ + + + +

Strávil jsem sice několik hodin v posteli, ale o vydatném hlubokém spánku nemohlo být ani řeči. V myšlenkách se mi objevoval Willy, ale také videotéka, o které jsem jenom slyšel, ale zatím jsem ji neviděl.

Můj první čin po probdělé noci byl telefonát. Zavolal jsem siru Jamesovi.

On a Suko už byli na nohou. Dozvěděl jsem se, že se v noci nic zvláštního nepřihodilo. Zbytek noci proběhl hladce.

„Jedete do úřadu, pane?“

„Ano, můj řidič nás vyzvedne.“

„Dobrá, sejdeme se tam.“

„A co vaše videotéka.“

„Otvírají později.“

„Ach tak.“

Po této dobré zprávě jsem skromně posnídal. Spolkl jsem poslední sousto, zapil jsem je kávou a sjel jsem výtahem do podzemních garáží, kde stál můj rover. V poslední době jsem nerad jezdil vozem do úřadu. Ale nic jiného mi nezbývalo, protože jsem potřeboval být pohyblivý.

Doprava v centru zase zesílila. Kromě toho jsem se dostal do ranní dopravní špičky. Počasí se nezměnilo. Mělo tak zůstat až do nového roku, což bylo příšerné.

Ráno se mělo na chvíli objevit slunce doprovázené teplým prouděním z jihozápadu.

Byl to obyčejný pracovní den, jakých jsem už prožil spoustu.

Právě jsem se dostal do chodby, která vedla k naší kanceláři, když

jsem zaslechl ostrý výkřik, který zazněl právě odtud.

Vyrazil jsem jako sprinter, rozrazil jsem dveře - a spatřil jsem zděšenou Glendu, která stála uprostřed místnosti. Měla ruce napůl zdvižené a zaťaté v pěst. Znovu vykřikla, když jsem jí položil ruce na ramena a otočil jsem ji k sobě.

„Co se děje, děvče?“

Glenda se před odpovědí hluboce nadechla. „Johne - ve... ve tvé kanceláři někdo je.“

„Kdo?“

„Neznám ho. Hrozná postava s krvavýma rukama. Stála vedle psacího stolu a šklebila se na mne. Věř... věř mi.“

To víš, že ti věřím, pomyslil jsem si v duchu. Jedním skokem jsem byl u dveří, rozrazil jsem je a současně jsem vytáhl berettu. Její ústí a můj pohled mířily do pokoje, kde v jednom rohu zářilo obrovské oko s tmavomodrou zorničkou.

V ní jsem zahlédl zabijáka.

Malého, ne většího než ruka. Ruce natáhl před sebe, takže jsem mohl rozeznat dlouhé nehty, ze kterých kapala krev.

Viděl jsem i jeho obličej.

Zkřivil ho nenávistný smích. Tichý smích. Zdálo se, že mu přimrzl na rtech.

Potom zmizel a s ním i oko.

Ruka se zbraní klesla. Celý výjev netrval více než dvě vteřiny.

Willy nám znovu předvedl, čeho je schopen.

Glenda stála za mnou. Lehce se mne dotkla a zeptala se: „Johne, co to bylo?“

„Oko,“ odpověděl jsem a vstoupil jsem do kanceláře, tam jsem pátral po stopách, které zde Willy možná zanechal. Nic jsem nenašel.

„A ten člověk?“

„To byl zabiják Willy.“

Glenda polkla. Byla u mne na leccos zvyklá. Znala mne natolik dobře, že dokázala vytušit, kdy je lepší na nic se neptat.

„Půjdu připravit kávu,“ řekla tiše.

„Ano, to by bylo skvělé.“

Posadil jsem se k psacímu stolu a podepřel jsem si hlavu. Ten Willy se pomalu stává mou noční můrou. Mohl se objevit a zmizet, kdykoliv se mu zamanulo. Vždyť byl pod ochranou tajemného oka.

Vzhlédl jsem, teprve když Glenda přinášela ranní kávu.

„Je všechno v pořádku?“ ptala se.

„Téměř,“ usmál jsem se.

Přinesla i svůj šálek a posadila se ke mně.

„Ten chlap zase zmizel?“

Přikývl jsem.

„Jak to? Jak se sem mohl dostat a znovu odtud zmizet?“

„To ti nemohu přesně vysvětlit, Glendo. Ber to jako magický jev.

Každopádně má Willy mocného ochránce, který má něco společného s Atlantidou. Ještě jsem nepřišel na to, co to je.“

Ochutnal jsem kávu. Byla vynikající. Jenom jsem si trochu popálil rty.

„Chce tě zabít, Johne?“

„Asi ano.“

„A proč to neudělal? Nenašel ještě vhodnou příležitost?“

Usmál jsem se na ni. „Tak se na to nesmíš dívat, holčičko.

Samozřejmě, že měl několik příležitostí, ale já ještě nejsem na řadě.

Existují lidé, kteří pravděpodobně nebo dokonce zcela určitě, mají přednost.“

„Kdo to je?“

„Sir James.“

Glenda zbledla. „Neříkej? Sir James? Co mu provedl?“

„To je starý příběh. Dokonce víc než dvacet let. Tenkrát to všechno začalo. Willy byl bestie, brutální vrah, ale...“

Zmlkl jsem, protože v předpokoji se ozvaly hlasy. Sir James a Suko vstoupili do pokoje.

„Už jsem tady,“ křikl jsem do předpokoje.

Objevili se téměř současně a okamžitě z výrazu mého obličeje poznali, že se něco stalo.

„Máš vztek!“ řekl Suko.

„Ano, Willy byl tady.“

„Cože?“

Přikývl jsem a viděl jsem, že stejný vyraz překvapení a zděšení se objevil i v obličeji sira Jamese.

„Glenda ho viděla první. Přímo ve chvíli, kdy jsem dorazil.“ ,

„A vy jste ho nemohl zadržet, Johne?“

„Ne, pane. Zase tady bylo oko. Když jsem ho zahlédl, stál už v zorničce a potom zmizel. Nedalo se nic dělat.“

Sir James sevřel pěsti. Bylo patrné, že uvnitř vře jako přetopený

kotel.

„Chce se nám vysmívat,“ zašeptal. „Ten zatracený zombie si z nás dělá blázny.“

„Zatím,“ uzavřel jsem.

Šéf se na mne pozorně podíval. „Počítáte s tím, že brzy znovu udeří?“

„Ano.“

Suko se zeptal: „Probíhá všechno podle plánu, pane?“

„Ano.“

Nepřímo jsem je varoval. „Přitom jste pravděpodobně přišli do styku s jinými lidmi - nebo ne?“

Sir James okamžitě pochopil. „Myslíte tím, že bych mohl tyto osoby přivést do nebezpečí?“

„Ano.“

„To má samozřejmě něco do sebe,“ řekl můj šéf. „Budu muset změnit termíny.“

„Každopádně budu stále s vámi,“ dodal Suko.

„A já se podívám blíž na Sandřin Pekelný ráj. Uvidíme, co tam potkám za anděla.“

„Jestli tam někoho takového zahlédnete, tak mu přistřihněte křídla. Víte, jak to myslím.“

„Spolehněte se, pane.“

Hned nato jsem se rozesmál, protože Glenda nakysle protáhla obličej. Chudák, vůbec ničemu už nerozuměla...

+ + + + +

Kdo hledal Pekelný ráj, nemusel hned zabrousit do světa fantazie, ale stačilo zajít poblíž Regent Street, protože právě tam se nacházel obchůdek, kde vedli tyto napínavé tituly. Dojel jsem na místo. Dříve než jsem vstoupil dovnitř, rozhlédl jsem se po okolí.

Nic nepřirozeného jsem neobjevil.

Dvě kina, několik bufetů, spoustu obchodů, ve kterých nabízeli, co hrdlo ráčilo. Od bot a oblečení až k potravinám. Dokonce jsem objevil obchůdek, kde prodávali poplašná zařízení. Hned vedle řeznictví.

Na ulici vládl běžný dopolední ruch. Lidé nakupovali nebo po náhodných setkáních spolu jen tak tlachali, protože tady znal jeden druhého.

A do toho Sandřin Pekelný ráj!

Na videotéku byl opravdu velký. Široká fasáda s velkou výlohou, ve které představovali nejnovější hity na videokazetách. Pozadí výlohy bylo vylepené tapetou zlaté barvy. I na ní visela spousta filmových plakátů. Mnohé vypadaly velmi napínavé, jiné připomínaly spíše radostnější stránky života.

Zahlédl jsem pochopitelně i propagační leták, který mi ukazovala i lady Sarah, ovšem v menším vydání. Tady jsem si mohl přečíst text psaný velkými písmeny.

Jméno obchodu bylo pověšeno nad vchodem. Jednotlivá písmena byla provedena z různobarevných neonových trubic, které teď byly mimo provoz.

Přesně v určenou dobu jsem stál před obchodem. Skleněné dveře byly zavřené. I na nich visel plakát. Byl na něm výjev z posledního filmu s Jamesem Bondem „The Living Daylights“.

Pouze hrstka lidí věnovala videotéce větší pozornost. Ostatní procházeli okolo a vrhli na ni jenom letmý pohled. Nikdo z nich neměl zájem navštívit obchod.

Otevřel jsem dveře.

Nejdříve mi do uší dolehlo měkké klinkání zvonečku, který visel nad dveřmi. Potom jsem do místnosti, kterou bylo možno bez přehánění označit za jiný svět.

Viděl jsem už mnohé videotéky, ale tato byla skutečně výjimečná stejně jako její jméno.

Všechno začínalo samotným zařízením. Nepohyboval jsem se po normální podlaze, nýbrž po čtvercích, které se podobaly matným zrcadlům.

Ležely těsně vedle sebe a jejich spáry byly vyplněné světlou hmotou. Člověk měl pocit, že se pohybuje po tenkém ledě. Možná proto jsem opatrně našlapoval, jako bych se bál, že se podlaha může pode mnou každou chvíli probořit.

Byla to velká místnost. Vytvářela čtyřúhelník, který uzavíral prodejní pult naproti dveřím. Nad ním jsem zahlédl televizor s velkou obrazovkou připojený na videorekordér.

Prodejní pult by se klidně hodil do nějakého baru, protože i před ním stálo několik stoliček. Určitě dostal zákazník i něco k pití, což

také nebylo až tak neobvyklé.

Nebyl jsem jediným zákazníkem. Vzadu prohlíželi dva mládenci plné regály.

Bylo tady všechno. Od pornofilmů až po pohádky pro malé děti.

A také nejnovější filmové hity na kazetách.

Sarah Goldwynová se zmínila o neobyčejné atmosféře. Nemohl jsem se připojit k jejímu názoru. Dobrá, obchod byl zařízený trochu jinak než ostatní podobné obchody, ale nic tajemného jsem tady nepociťoval.

„Jó, tu si vezmeme!“ vykřikl jeden z mladíků a vytáhl kazetu. „Ta je super.“

Nestaral jsem se o ně. Objevil jsem totiž vedle prodejního plutu dveře, kterých si všimla i lady Sarah. Tudy procházeli zákazníci a při návratu byli jako vyměnění.

Ty dveře mě pochopitelně zajímaly nejvíc. Už už jsem se chystal, že prozkoumám, co je za nimi, když se otevřely další dveře za pultem. Na prahu stála žena. Při pohledu na ni jsem nasucho polkl, až

mi poskočil ohryzek. Udělala na mne velký dojem.

Určitě to byla Sandra, které patřil Pekelný ráj.

Hleděla na mne a já jsem hleděl na ni. Na okamžik jsme bedlivě pozorovali jeden druhého.

Připadala mi jako antická královna. Při nejlepší vůli jsem nedovedl odhadnout, jestli její vlasy byly pravé nebo se jednalo o paruku. Každopádně zlatavé vlasy splývaly vedle úzkého obličeje až

na ramena. Měla je spletené do copánků, ve kterých se blýskaly malé perličky. Její tvář zůstala vážná. Kůže byla bledá se stejným nazlátlým nádechem jako vlasy, patrně vlivem nějakého pudru. Na zápěstí se blýskaly zlaté náramky. V úzkém obličeji byla zvlášť

nápadná ústa, jejichž obrysy zdůrazňovala světle červená rtěnka.

To, co měla na sobě oblečeného, by ji spíše předurčovalo do exkluzivního baru nebo vysoce postavené společnosti, ale ne za pult videotéky.

Tmavozelené šaty, těsně přiléhající, bez ramínek, s odvážným výstřihem. Podobné šaty nosily hollywoodské hvězdy v padesátých letech a teď znovu přicházely do módy. Nemohl jsem dobře rozeznat, kam až vlastně šaty sahaly. Jestli to byly minišatečky nebo dlouhé až

ke kotníkům. Každopádně z té ženy vyzařovalo cosi, co mne nenechávalo chladným. Tušil jsem, že pod chladnou maskou se skrývá vulkán plný vřící lávy.

Odhadl jsem, že je něčím mezi vampýrem a opravdovou lady. K

tomu se hodila i cigareta v dlouhé špičce. Držela ji ležérně mezi ukazovákem a prostředníkem levé ruky.

Prohlídka trvala nejvýš dvě vteřiny. Potom jsem vyrobil zdvořilý

úsměv.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem.

Přikývla a vrátila mi úsměv.

„Nový zákazník?“ zeptala se místo pozdravu.

„Mohl bych jím být.“

„To by mě potěšilo.“

„Vy jste Sandra, že?“

„Ano, patří mi tato videotéka.“

„Řekli mi, že má být nejlepší v Londýně.“

Teď se upřímně zasmála. „Lidé většinou přehánějí.“

„Ani bych neřekl.“

„ Okamžik, pane, hned se vám budu věnovat. Počkejte, prosím.“

Měla teď práci, protože chtěla obsloužit oba mladíky, kteří si vybrali čtyři akční filmy a mířili k pultu.

„Tyhle jsou nabídkové, ne?“ zeptal se jeden z nich.

„Ano, dokonce i přes Silvestra.“

„Tak si je vezmeme.“

„Budete spokojeni.“

Sandra odložila cigaretu do malého stojánku a vyplnila potřebné papíry.

Já jsem se zatím zabydlel na jedné ze tří stoliček za zvědavých pohledů obou mladíků. V jejich pohledu nebylo nic přátelského. Asi nesnášeli dospělé.

„Jak je to s klubem?“

Nastražil jsem uši, jakmile zazněla tato otázka. I lady Sarah se o něčem takovém zmiňovala.

Sandra, která byla nahnutá nad pultem, zvedla hlavu.

„Klub?“

„Ano, slyšeli jsme o něm.“

„Popletli vás,“ vysvětlovala s úsměvem. „Tady žádný klub neexistuje. Jsou to jenom povídačky, o kterých už jsem také slyšela.“

„Ale máme to od spolehlivého člověka.“

„A je spolehlivý?“

„Jasně.“

„Takže na něho nesázejte! Tady žádný klub není. Ještě něco?“

„Ne.“

„Dostanu dvě libry.“

Oba zájemci o kazety dali dohromady potřebný obnos. Chtěli se ještě jednou zeptat na klub, ale Sandra to jasným posunkem rukou odmítla. Mládencům nezbylo nic jiného než odejít.

Hoši mi připravili bojiště, protože i já jsem se rozhodl, že se přeptám na klub, i když ne hned. Čekala, až návštěvníci za sebou zavřou dveře a potom se otočila ke mně.

„Teď jsme sami v ráji,“ pokusil jsem se o slabomyslný vtip.

„Pekelném ráji,“ upřesnila.

„Lituji, zapomněl jsem.“ Když jsem viděl, že hodlá dál kouřit, vytáhl jsem také cigaretu. „Proč vlastně Pekelný ráj?“

Sandra nadzvedla vyholené obočí. „Nečetl jste reklamu, pane...“

„Říkejte mi prostě Johne.“

„S radostí.“

„Četl jsem ji. Ale jsem člověk bez fantazie a nevím, co si mám pod tím představit.“

Zavrtěla nevěřícně hlavou. „Neumím si představit, že byste neměl ani špetku fantazie. Zdá se, že to bude spíše naopak.“

„Proč bych vám měl lhát?“

„Nemám zdání.“

„Ještě jste mi neodpověděla na mou otázku. Proč Pekelný ráj?“

„Je to prosté. Protože naším prostřednictvím můžete zavítat do nebe i do pekla. Peklo v hrůzostrašných příbězích, nebe v ostatních.“

„Pornofilmy?“

„To také.“

„Jste dobře zásobená, že?“

„Snažím se uspokojit všechna přání svých zákazníků, jestli máte na mysli tohle.“

Ušklíbl jsem se. „Všechna?“

„V rámci možností.“

Rozhlédl jsem se a potom jsem úmyslně drze prohlásil. „Máte tady slabý provoz, Sandro.“

„Záleží na tom kdy. Ráno to vždycky bývá o něco horší. Kolem poledne se to zlepšuje. Dáte si kávu nebo ovocnou šťávu?“

„Šťáva by nebyla špatná.“

Sklonila se a vytáhla láhev a sklenici. Nalila do sklenice banánovou šťávu. Sama si nevzala nic.

Připil jsem jí na zdraví. „Chutná skvěle, opravdu.“

„Aspoň něčím potěšíme naše zákazníky.“

„Ještě jím nejsem.“

„Ale určitě jím chcete být.“

„To je pravda.“

„Tak se rozhlédněte, Johne. Máte spoustu času. Můžete si vybrat.“

Abych nepůsobil podezřele, sklouzl jsem ze stoličky a začal jsem své putování u nejbližší police. Panebože, tady bylo všechno. Lady Sarah určitě v duchu jásala, když navštívila tuto videotéku.

Zajímal jsem se především o rubriku fantastických filmů, k čemu jsem řadil horory, scifi a fantastické filmy. Kdo tady něco hledal, určitě to našel. Mohl si vypůjčit klasická díla stejně jako moderní hororové příběhy.

To, po čem jsem opravdu pátral, jsem nenašel. Nějakou informaci o Atlantidě nebo oku.

Mezitím sem vešli zákazníci, kteří se krátce rozhlédli, půjčili si nějaké kazety a zase odešli.

Sandra vyřídila všechna přání zákazníků s takovou nenuceností, že jí ten obchod musel bezpochyby vynášet.

„No, našel jste něco?“ zavolala na mě.

Otočil jsem se.

„Zatím ne.“

„Nemůžete si nic vybrat, Johne? Možná bych vám mohla pomoci.“ Opustila místo za pultem a zamířila ke mně.

Teď se vyplnilo mé přání. Přesvědčil jsem se, že nemá šaty až na zem. A její výstřih se k mému potěšení také otevřel víc než předtím.

Sandra měla nádherně rostlé nohy. Vysoké lodičky ladily s barvou jejích vlasů. Kromě toho, že byla ženou, skrývala se v ní chladná obchodnice, jinak by nemohla takový obchod řídit.

„Vy tady nemáte žádný personál?“ zeptal jsem se.

Udiveně se na mě zadívala. Na jejích víčkách se leskl zlatý prach.

„Jak jste na to přišel?“

„Jen tak.“

„Ne, to mi musíte objasnit, Johne.“ Zabodla prst se zlatě nalakovaným nehtem do mé hrudi. „Muž jako vy se jistě neptá bez příčiny.“

„Udivuje mě to. Při velikosti této videotéky mi tady schází další personál.“

„A já jsem si myslela, že jste chtěl u mne nastoupit, Johne.“

„To jsem neměl v úmyslu.“

„Škoda.“

„Jak je to s tím personálem?“

„Ano, občas požádám o výpomoc, víte? Známé...“

„Ach tak.“

„Myslel jste na něco jiného?“

Přistoupila blíž. Vnímal jsem vůni jejího parfému. Ta vůně byla velmi exotická a cizí. Nikdy jsem se předtím s takovou nesetkal.

Sandra se vrátila k původnímu tématu. „Zajímáte se také o filmy?

Horory, scifi, dobrodružství...“

„Vskutku.“

„A nic tam nenacházíte?“ ptala se dál a ukázala na velkou polici s videokazetami.

„Většinu z nich znám.“

„Takže vás mohu považovat za odborníka.“

„Asi ano.“

Ustoupila o krok a pokývala hlavou.

„Zajímavé,“ řekla tiše. „Opravdu zajímavé. S člověkem, který se tak vyzná jako vy, se setkávám zřídka.“

Pokrčil jsem rameny. „Ale stejně mám problém.“

„Ráda vám pomůžu.“

„Jde mi o ten emblém, to oko, rozumíte?“

„Ach tak. A co s ním má být?“

„Vůbec nic, opravdu. Byl mi nápadný, protože jsem se s ním nikdy předtím nesetkal. To oko je skutečně velmi zajímavé. Jak říkám, zaujalo mě na první pohled. Jak jste k němu přišla?“

„Líbil se mi.“

„To si dovedu představit. A to vás jen tak napadlo? Nebo vám pomáhal nějaký grafik?“

„Ne, mám sama dost vlastní fantazie.“

„Gratuluji.“

Sandra se zasmála. „Skutečně, Johne, vy jste číslo. Tak přímo se mne na ten emblém ještě nikdo nezeptal. Máte k tomu nějaký

důvod?“

„Jedné známé se líbil.“

„Je to moje zákaznice?“

„Ovšem.“

„Potom bych ji měla znát.“

„Jistě.“

Otočil jsem se a zamířil jsem k pultu, kde stála sklenice se šťávou.

Sandra mne pomalu následovala. Kráčela po té nezvyklé podlaze jako bohyně. Vypadalo to, jako by nad ní spíš poletovala. Její krok byl něčím zvláštním, určitě by z ní byla prvotřídní manekýnka. Byl jsem zvědavý, jestli mi skočí na vějičku.

Sandra vklouzla za pult, kde měla svou stoličku.

„Tak zákaznice. Jak se jmenuje?“

„Sarah Goldwynová.“

Sandra přemýšlivě stáhla obočí. Zdálo se, že o tom usilovně přemýšlí. Ale já jsem si byl jistý, že Hororovou babičku dobře zná.

Chtěl jsem ji trochu popostrčit.

„Není zrovna nejmladší. Možná je to vaše nejstarší zákaznice.“

Přikývla. „Samozřejmě ji znám. Sarah Goldwynová ke mně přichází velmi často. Zajímá se především o akční filmy. Svět fantazie pro ni není ničím nový. Je to nevšední žena.“ Sandra se usmála. „Je to vaše matka?“

„Ne. Jak jsem už podotkl, je to moje známá.“

„Promiňte, zapomněla jsem.“ Pohrávala si s prsty a hleděla na zlatě nalakované nehty. Potom zvedla hlavu, aby si mne znovu prohlédla. „Co vám paní Goldwynová povídala?“

„Byla touhle videotékou nadšená. Poznal jsem to z jejího vyprávění.“

„To si umím představit. I tady se chovala neobvykle.“

„Jak to?“

„Nu ovšem. Je velmi dobře informovaná. V tomhle strčí do kapsy i mnohem mladší lidi.“

„To je pro ni typické.“

„A tato dáma si zapamatovala můj emblém, Johne?“

„Správně.“

Sandra zavrtěla hlavou. „Smím se vás zeptat, co je na tom správného?“

Trochu jsem dělal drahoty a nechal jsem její trpělivost pořádně vykvasit.

„To je tak. Sarah Goldwynová už toho v životě hodně prodělala.

Je například několikásobnou vdovou, ale nikdy nelenošila. Je stále duševně velmi svěží. U ní by si ještě mnohý z mladých uřízl pořádnou ostudu. Sarah Goldwynová má široký přehled o všem a především o věcech, které se týkají světa fantazie a přeludů. Hodně četla, zná spoustu věcí a musím říci, že i jí bylo oko hned nápadné.“

„Líbí se každému.“

„Ale jinak, Sandro.“

„A jak?“

„Protože přináší spojení s dávno potopeným kontinentem Atlantidou.“

Konečně jsem byl u cíle, ke kterému jsem se tak pracně prodíral.

Podle její reakce jsem usoudil, že jsem se trefil do černého.

Zírala strnule na mne.

Neuhnul jsem pohledem a věřil jsem, že v jejích očích se zablýskalo.

„Co jste říkal?“

„Atlantida.“

Zvedla pravou ruku a přejela si po zlatavých vlasech, kde se rozhoupaly četné perličky.

„Jak jste na to přišel?“ zeptala se tiše.

S nevinným výrazem v obličeji jsem pokrčil rameny a vesele jsem pokračoval: „Jak jsem řekl, lady Sarah je velmi sečtělá osoba. Vyzná se dokonce i ve světě mystiky. Zabývala se i potopeným kontinentem a při svém pátrání musela narazit i na oko. Tím získala stopu, která vedla k Atlantidě.“

Sandra se zasmála. Ale dalo jí to hodně práce, jak jsem si stačil všimnout.

„Myslela jsem si, že je neobyčejná žena. Ale překvapuje mě, že bude takhle reagovat.“

„Kladně nebo záporně?“

„Neutrálně.“

„Aha.“ Vyprázdnil jsem sklenici. „Ještě jeden dotaz. Měla pravdu se svou domněnkou, co se přihodilo Atlantidě?“

„Možná.“

„Takže vy jste oko jenom převzala, protože se vám líbil jeho tvar.“

„To taky.“

Nemohli jsme bohužel pokračovat v rozhovoru, protože přišli další zákazníci. Byli mezi hlavně ženy v domácnosti. Přerušili své nákupy a zašli sem, aby vybrali nějaké kazety pro své rodiny. Sandra měla plné ruce práce, zvláště když tady nebyl nikdo, kdo by jí pomáhal. Ale stále mě měla na očích. Cítil jsem na sobě její tajné pohledy. Byly zkoumavé a možná i vědoucí. V každém případě bych jí to nemohl dokázat.

Sandra pro mne byla velkou hádankou. Za jejím vzhledem se ukrývalo velké tajemství.

Hrozně jsem si přál, abychom byli brzy zase sami, protože jsem jí chtěl položit pár otázek a zahnat ji do kouta.

Zakrátko se naskytla příležitost. Několik zákazníků stálo u regálů.

Nemohli se rozhodnout, co si vypůjčí.

„Ještě něco, Sandro.“

„A co?“

„Znáte Willyho?“

Doufal jsem, že ji ta otázka zaskočí, ale zmýlil jsem se.

„Willy? Kdo to má být?“

„Někdo, kdo také zná oko.“

„Nějaký zákazník?“

„To si nemyslím. Willy není žádný zákazník. Spíše naopak, jestli mi rozumíte.“

„Promiňte, Johne! Chcete si už vybrat nějaký film nebo ne?

Vidíte, že mám spoustu práce.“

Bylo nad slunce jasné, že se mne Sandra chce zbavit. Jenomže já jsem se nechystal k odchodu a proto jsem se začal chovat jako zákazník, který usilovně pátrá po určitém titulu.

Tentokrát vedla moje cesta ke komediálním filmům, kde jsem narazil na jeden s Eddie Murphym, který jsem hodlal vzít s sebou.

Přede mnou čekali tři další zákazníci. Postavil jsem se do fronty a koukal jsem na Sandru, jak obratně vykonává své povolání. Oba zákazníci byli spokojeni a odcházeli. Teď jsem byl na řadě já.

„Našel jste něco, Johne?“

„Ano.“

„Mohu si vypsat vaše osobní údaje? Musím je zanést do zákaznické karty a...“

Do obchodu opět někdo vešel.

Zaslechl jsem klinkání zvonku a automaticky jsem se otočil.

Myslel jsem, že mne trefí šlak. Osobu, která vstoupila do obchodu, jsem až příliš dobře znal.

Byla to Sarah Goldwynová!

+ + + + +

„Přeji příjemný den,“ pravila lady Sarah alias hororová babička v dlouhém zeleném vlněném kabátu a trochu staromódním kloboučku na hlavě. „Tak jsem zase tady.“

Zdálo se, že Sandra neví jestli se má smát nebo plakat. Koutky úst jí nervózně trhaly, když tichým hlasem odpovídala na pozdrav.

„Sarah!“ vykřikl jsem.

S úsměvem mi přicházela naproti. Dokonce si s sebou vzala hůl, o kterou se opírala.

„Johne, chlapče, tak se zase vidíme.“

„Vždyť jsi mi tuhle videotéku sama doporučila.“

„Ovšem. Jsi zklamaný?“

Zůstala stát vedle mne.

„Ne, dokonce jsem si vybral jeden film.“

„Jaký?“

Vyslovil jsem jeho titul.

„Ach, ten přece znáš.“ Podívala se na Sandru. „Pravděpodobně tě zmátla krása této mladé dámy. To se dá pochopit.“ Lady Sarah upřeně koukala na dlouhovlasou ženu za pultem. „Vypadá jako hvězda z filmového plátna. Jako by pocházela z nějaké cizí země. Z

říše, která je pohřbena v hlubinách moře. Ze světa fantazie. Ano, jako by přicházela z Atlantidy.“

Sarah ťala do živého a Sandra se ozvala. „Co... co jste to říkala?“

„Jenom jsem vyslovila svůj názor.“

„Tak už s tím přestaňte.“

„Ne, má milá, teprve začnu. Dobře mě poslouchejte. Jsem dobrá zákaznice nebo ne?“

„Jste dobrá zákaznice.“

„Výborně, děvče. Tak bych si také ráda užila toho, co poskytuje klub. Rozuměla jste mi?“

Sandra protáhla obličej. „Jak... jak to myslíte, paní Goldwynová?“

„Vím, že tady existuje klub a ráda bych se tam podívala.“

„Povídačky!“

„Ne, Sandro. Proč všechno zapíráte? Klub existuje. A já bych ho ráda poznala.“

„Já také,“ přidal jsem se tiše.

„Tak to vidíte, Sandro. Teď máte dva nové členy.“

Zhluboka se nadechla. „Říkám vám, že klub neexistuje. Jsou to jen povídačky...“

„To vám nevěřím. Už jsem toho příliš viděla, rozumíte? Existují lidé, kteří v něm poslouchají. Přijdou do krámu a procházejí těmi bočními dvířky.“ Ukázala na ně. „Co se za nimi skrývá? Klub sotva.“

„Ne!“

„,Tak co tedy?“

„Normální místnost, ve které si mohou zájemci prohlížet filmy.“

Lady Sarah se začala skrytě chichotat. „Není film jako film. Jaké snímky si tam mohu prohlédnout? Snad zakázané?“

„Ne.“

„Takže bychom také mohli...“

„Ano.“

Sarah Goldwynová se otočila a podívala se na mne.

„Johne, chlapče, proč ještě sedíme tady? Pojďme dovnitř a podívejme se na nějaký film.“

„Nejsem proti.“

„Ale já ano,“ prohlásila Sandra. „Nepřeji si, abyste se teď dívali na filmy.“

„A proč ne?“ zeptal jsem se.

„Z různých důvodů. Jsem tady sama a...“

Zase někdo vcházel do obchodu.

Otočili jsme se s lady Sarah současně a hleděli jsme na muže, který překročil práh a poněkud ztuhlými kroky kráčel kolem nás. Měl na sobě šedivý oblek a kolem krku omotanou zelenou šálu.

„Johne,“ sykla Lady Sarah. „To je on. To je jeden z nich.“

„Z koho?“

„Z těch smrtek, k čertu! Z těch, co mi byli tak nápadní.“

Zatímco mluvila, pozoroval jsem Sandru. Z výrazu jejího obličeje bylo patrné, že je jí tenhle návštěvník zatraceně nepříjemný. Měla ústa pevně sevřená a nevěděla, jak se má zachovat.

Muž se nestaral o filmy volně vystavené v policích. Udělal dva kroky a zastavil se uprostřed místnosti.

Měl něco v úmyslu, to bylo jasné. Jenom jsme ještě nevěděli, co chce. To nám ukázaly až následující vteřiny.

Nejdříve zvedl ruce vzhůru. Potom je natáhl před sebe s dlaněmi přitisknutými k sobě v úpěnlivém gestu.

„Musím to vidět!“ vykřikl. „Musím to zkrátka vidět, rozumíš?

Ukaž mi oko, ukaž mi je, Sandro...“ Přistoupil až k prodejnímu pultu, kde zůstal stát a dál lomil rukama. „Prosím tě, ukaž mi oko. Chci najít cestu. Musím do Atlantidy. Chci...“

Nezasahovali jsme. Zato Sandra najednou prudce ožila. Vyskočila zpoza pultu a uchopila příchozího za ramena.

„Zbláznil ses?“ zasyčela. „Ty jsi šílený! Jak můžeš něco takového říct?“

„Chci...“

„Co chceš?“

„Oko, Atlantidu, filmy, obludy. Neopouštějí mne. Viděl jsem peklo. Já... já.“ Zhroutil se. Byl pod obrovským duševním tlakem.

Silně se potil a zhluboka sípavě oddechoval. „Prosím...“

„Běž už! Zmiz!“

„To oko...“

„Ne! Žádné oko neexistuje!“ vykřikla Sandra.

Zíral na ni. Potom přikývl.

„Ano, to je v pořádku. Rozuměl jsem. Dobře jsem ti rozuměl.“

Otočil se a bez dalších slov odcházel potácivě ke dveřím.

Ani já jsem se déle nezdržoval.

„Film si vezmu později,“ řekl jsem a pustil jsem se za tím chlapíkem.

Vypadalo to, že mne chce Sandra zadržet, ale potom se ovládla a zůstala stát za pultem.

Lady Sarah se držela vzadu. Vůbec se mi to nelíbilo, ale na druhé straně budu mít Sandru pod kontrolou...

+ + + + +

„Mohu dostat šálek kávy?“ Otázka lady Sarah vytrhla Sandru z uvažování, které nebylo zrovna nejveselejší, soudě podle výrazu obličeje.

Prudce přikývla. „Samozřejmě, s radostí. Omlouvám se, ale vůbec mě to nenapadlo. Váš známý mě úplně popletl, víte?“

„Proč?“

Sandra přistoupila k varné konvici a pustila ji. Když vypnula, nalila horkou vodu do šálku.

„Mléko a cukr?“

„Dám si jenom černou kávu.“

„Prosím.“

„Sandro, k vašemu ráji patří i peklo?“

„Jak to?“

„Ten muž reagoval velmi neobvykle, jestliže mám být upřímná.

Zdálo se mi, že má strach.“

„Před čím?“

„Chtěl vidět oko.“

Sarah se napila a upřeně pozorovala Sandru přes okraj šálku.

„Nesmysl. Žádné oko neexistuje.“

„Přinejmenším je na vaší reklamě.“

„A to je všechno. Ten chlap musel být zdrogovaný. To přece mohl každý vidět.“

„Pokud tomu tak bylo, tak šlo o zvláštní drogu,“ řekla lady Sarah.

„Co tím myslíte?“

„Myslím tím magický vliv, má milá. Věřte mi, na něco takového mám čich.“

Sandra hleděla na starou ženu, jako by se zbláznila. „Jak můžete něco takového říci? To je přece nesmysl! Úplný nesmysl!“

„Vypadá to tak?“

„To bych řekla.“

„Atlantida je také nesmysl?“ zašeptala lady Sarah.

Sandra sevřela pěsti. „Co tím chcete říct?“

„Nic zvláštního. Jenom se mi zdá, že váš emblém a Atlantida mají nějakou bezprostřední souvislost. To je vše. Můžete říkat, co chcete, ale na tom nic nezměníte.“

„Přišla jste, abyste provokovala nebo si chcete vypůjčit film?“

„Chci do klubu!“

„Ten neexistuje.“

„Lituji, Sandro, ale nevěřím vám.“

„A čemu potom věříte paní Goldwynová?“

„Jsem přesvědčena, že ve vaší videotéce se dějí velmi nebezpečné věci. Dokonce počítám s tím, že manipulujete s lidmi. Viděla jsem ty smrťáky, když vycházeli ze zadní místnosti. Byli úplně změnění.

Museli prožít něco hrozného. Jak se to jmenuje? Sandřin Pekelný ráj.

Víc peklo než ráj.“

„Myslíte?“

„Ano.“

Zlatovlasá žena se náhle rozesmála. „Musím vás obdivovat, že při svém požehnaném věku máte takovou výdrž, lady Sarah. Vy se prostě nevzdáváte.“

„To už mám v povaze.“

„Ale může to být nebezpečné.“

„Možná. S tím už se musím smířit. Ještě něco?“

„Ano, paní Goldwynová, je tu ještě jedna věc.“

„Jaká?“

„Okamžik.“

Sandra opustila své místo za pultem a šla ke dveřím. Lady Sarah ji sledovala pohledem. S údivem hleděla, jak Sandra zamkla dveře.

„Co se děje?“

Od dveří přiletěla odpověď. „Mluvily jsme o klubu.“

„Tak přece existuje?“

„Ano, ale jen pro vybrané lidi.“ Sandra se téměř zvířecky zasmála.

„A já patřím mezi vybrané lidi?“

„Teď ano.“ Sandra prudce přikývla.

Sarah Goldwynová neodpověděla. Přemýšlela o tom, co ji rozptyluje. Pověděla Johnu Sinclairovi o nezvyklé atmosféře, která panovala ve videotéce. Něco, co člověk nemohl cítit, ale přesto tady existovalo a vyvolávalo husí kůži.

Bylo to zde!

Jiné, nepochopitelné. Neviditelné proudění z jiného světa nebo doby. Patrně prostřednictvím Sandry, která se dál zdržovala u dveří s vševědoucím úsměvem, který se lady Sarah ani trochu nelíbil.

Lady Sarah ignorovala své pocity a cizí záření. Soustředila se především na realitu. „Co se děje?“ zeptala se. „Proč jste zavřela?“

„Protože musíme zůstat samy.“

„Kvůli mně ne. Kromě toho čekám na svého přítele, pana Sinclaira.“

„Tak on se jmenuje Sinclair.“

„Vy jste to nevěděla?“

„Ne, znala jsem jenom jeho jméno. Je zajímavé, že se člověk všechno doví.“

Sandra se nenechala zmýlit a pokračovala dál ve své práci.

Otevřela dvířka šedě natřené skříňky na zdi a stiskla malou páčku.

Sarah Goldwynová všechno sledovala.

Něco se pohnulo na výkladní skříni. Na stropu se objevila úzká štěrbina. Z ní něco sjíždělo dolů. Bylo to široké a tmavé.

Černé plátno.

Dosahovalo až na podlahu a současně se postaralo o to, že se nikdo nemohl zvenčí dívat do krámu.

Sandra se znovu otočila.

„Teď je to jen mezi námi dvěma,“ řekla a stiskla několik tlačítek, takže uvnitř se rozsvítilo pestrobarevné osvětlení. Hra modrých a červených barev, která rozmazala kontury předmětů v místnosti.

Atmosféra dostala zvláštní příchuť čehosi tajemného, jako by měla zprostředkovat jisté poselství.

„No?“

Lady Sarah neodpověděla. Chtěla počkat, co se bude dít dál, protože tohle byl jenom začátek.

„Někteří lidé jsou tak zvědaví, že je zkrátka musím zasvětit, rozumíte?“

„Ještě ne.“

„To hned poznáte, lady Sarah Goldwynová.“

Sandra si byla jistá svou věcí. Stála uprostřed pokoje a rozpřáhla ruce.

Kazety s filmy stojící v policích tajemně světélkovaly. Světlo jim dodávalo zvláštní lesk.

Sandřino tělo s roztaženýma rukama připomínalo vzdáleně kříž.

Prsty měla přitisknuty pevně k sobě, takže její ruce připomínaly hroty kopí.

Teď se prsty pohnuly, až se zlatě nalakované nehty zablýskly.

To bylo znamení.

Obratem ruky se změnil i vzduch v místnosti. Začal se komíhat a současně změnil barvu, která působila jako jemná, lehce namodralá mlha.

Pára, která se neproháněla v obláčcích místností, ale dostávala zřetelné obrysy.

Za hlavou mladé ženy se začal vytvářet velký ovál.

Oko...

S tmavomodrou zorničkou v místě, kde stála Sandra. Po stranách vybíhající a řidší.

„Chtěla jsi vidět mé znamení,“ vysvětlovala jí šeptem. „Tady je.

Tady je oko, můj emblém. A je tu ještě něco jiného. Zjevení hrůzy.

Podívej se na podlahu, Sarah Goldwynová, podívej se tam...“

Slova byla vyřčena téměř jako rozkaz, takže lady Sarah nic jiného nezbylo.

Její pohled padl na čtverec - a její první reakce byla přitáhnout nohy k sobě, protože podlaha se změnila.

Ve čtverci se objevily různé obrazy. Příšerné scény. Strašní tvorové, které nemohl zrodit tento svět. Peklo otevřelo své brány a vypustilo hrůzu a děs...

+ + + + +

Ten bledý muž ve mně vzbudil nedůvěru. Byl to člověk, který

prožil něco hrozného. Viděl a znal věci, které jsem ještě neznal, ale přál jsem si poznat je.

Proto jsem ho chtěl sledovat a pevně jsem doufal, že z něho něco vytáhnu.

Běžel nalevo. Naštěstí jsem to zjistil včas a mohl jsem se pustit za ním. Blížilo se k poledni a na ulicích panoval čilý ruch. Lidé sice nebyli namačkáni na chodnících, ale přesto mohli poskytnout docela šikovný úkryt tomu, kdo se chtěl skrýt.

Ale to neměl smrťák v úmyslu. Netušil, že je mu někdo v patách.

Proto se pohyboval zcela uvolněně, neohlížel se za sebe a probíhal kolem řady domů. Když míjel obchody, jeho pohled jen tu a tam zalétl dovnitř. Prohrábl si přitom vlasy a zase pelášil dál. Přitom strkal do chodců, aniž by se jim omluvil. Připadalo mi, že před něčím prchá.

Musel jsem si pospíšit, abych s ním udržel krok. Před mýma očima tančily lidské obličeje. Často jsem nemohl jinak, než odstrčit lidi stranou, abych se mezi nimi prodral. Chlapa jsem měl pořád na očích.

Náhle se zastavil. Potom se otočil na místě. Počítal jsem už s tím, že mě objeví, ale z výrazu jeho obličeje bylo zřejmé, že ho nezajímám.

Muž si přejel rukou po bledém obličeji. Jel pomalu rukama po čele a tvářích dolů k bradě. Vypadalo, jako si chtěl stáhnout kůži z obličeje.

Několik chodců nad tím kroutilo hlavou dřív, než pokračovali v chůzi. Bledý chlapík se rozběhl ke zdi domu. Musel přitom přeběhnout chodník. Když se dostal ke zdi, padl ztěžka na ni a chránil si oběma rukama hlavu. Vrávoravými kroky se odpotácel doprava,, k úzké uličce mezi dvěma domy. Za ní se nachází jeho cíl?

Vyrazil jsem a protáhl jsem se uličkou, kde ležel papír a jiné odpadky, s kterými si pohrával vítr. Ulička ústila na dvorku. Tam jsem toho bledého znovu objevil. Našel si místo na staré lavičce odněkud z parku. Opřel se zády o opěradlo a sklonil hlavu.

Nebylo mi jasné, kdo přitáhl lavičku na dvorek. Na dvorku stály jen kontejnery na odpadky, které používali majitelé obchůdků. Nikdo nás nepozoroval. Ani za okny okolních domů nebylo nikoho vidět.

Zamířil jsem k němu a snažil jsem se přitom vypadat bezstarostně.

Zůstal jsem stát vedle něho.

„Mohu se posadit?“ zeptal jsem se ho přátelsky.

Neodpověděl mi. Zíral strnule na špičky bot a zhluboka oddechoval. Ozvalo se i tiché zasténání.

Posadil jsem se vedle něho. Teplý vítr si našel cestu na dvorek a přinášel s sebou nejrůznější pachy. K tomu jsem ještě cítil pach muže vedle sebe. Z jeho oblečení byla cítit plíseň. Silně se potil.

„Nedáte si cigaretu?“

„Ne!“ Zazněla odmítavá odpověď. Nechtěl se mnou mít nic společného.

„A to kávu? Mohli bychom zajít do hospůdky a dát si tam spolu šálek.“

„Nechci.“

„Dobrá.“

„Běžte. Nechte mě samotného! Nechci s vámi nic mít.“

„Zdá se, že byste potřeboval pomoc.“

„Mně nemůže nikdo pomoci.“

„Jak jste na to přišel?“

„Protože je to tak?“

„Kvůli Sandře?“

Jakmile jsem vyslovil její jméno, hned se změnil. Nejdříve jeho držení těla. Strnule se posadil, stáhl se do sebe a potom ke mně otočil obličej. V jeho tmavých očích nebyl strach, měly spíš číhavý výraz, se kterým mě pozoroval.

„Patříte také ke klubu?“ zeptal se šeptem.

Moje odpověď ho nechala v nejistotě.

„Možná.“

Pochopil ji jako souhlas.

,»Ano, je to něco zvláštního. Stejně jako Sandra.“

„Milujete Sandru?“

„My všichni ji zbožňujeme.“

„Kdo je to my?“

„Vyvolení. Patříme ke klubu. Viděli jsme oko. Nádherné oko.“

„Znám je. Oko je opravdu něčím mimořádným. Něco takového se nevidí často.“

„Je jedinečné!“

Přikývl jsem. „To vím. Ale jsem zatím nový. Může člověk opravdu nahlížet do pekla?“

„Ano, já jsem je viděl. A nejen to,“ zašeptal, „dokonce jsem tam byl, rozumíte? Měl jsem to štěstí, že jsem se mohl vydat na cestu.“

„Do pekla?“

„Ne. Do cizí země, rozumíte? Do země, která leží daleko odsud.“

„Atlantida!“

„Ano,“ vykřikl. Náhle z něho byl jiný člověk. Projevily se jeho kladné pocity. Vyskočil.

„Sandra je nějak jiná,“ řekl plačtivým hlasem. „Nechtěla mi dovolit, abych nahlédl do oka. Nesměl jsem. Nevím proč. Jsem smutný. Musím to vidět, jinak můj život nemá cenu. Ta touha mě zničí...“

„Také bych tam rád nahlédl. Jak se jmenujete?“

„David Ball.“

„Dobrá, Davide, já jsem John. Měli bychom se spojit a hledat společně.“

„Myslíte?“

„Proč ne?“

Kývnutím hlavy souhlasil. „Vlastně je to dobrý nápad, Johne.

Mohli bychom se o to pokusit spolu.“

„Sandra by určitě nebyla proti tomu. Odkud vlastně pochází?“

„Ze vzdáleného světa.“

„Z Atlantidy.“

„Ano, je to královna. Měla tam svou říši. Je věštkyní, která může nahlížet do světa démonů. Byla jí a vždy bude.“

„Přežila zánik Atlantidy?“

„Jinak by tady nebyla.“

„Samozřejmě. Jak jsem mohl být tak hloupý?“ Usmál jsem se.

„Už bychom neměli déle čekat, ale vrátit se zpět a spolu hledět do oka.“

David Ball váhal. „Já... já nesmím,“ řekl. „Nemohu si to dovolit.“

„Proč? Proč jsi tak náhle změnil svůj názor?“

„Jsem vyvolenec. Jsem přítel a nesmím o takových věcech mluvit.“

„Ale vždyť už jsi o nich mluvil.“

„Já vím.“ Rozčileně si mnul ruce. „Udělal jsem chybu. Cítím se vinen.“

„Ne, Davide. Neprovinil jste se. Jste člověk, který ví. A mudrci nejsou vinni.“

„Je to země, kde trestají zrádce!“

„Ale ne vás!“

„Ale ano. To se jim nebude líbit.“ Najednou vyskočil. Bledost v obličeji zmizela. Zčervenal. Buď se styděl nebo dostal strach. „Zradil jsem... zradil jsem Sandoru, já...“

Ta žena si změnila jméno? Ze Sandory se dá lehce udělat Sandra.

David Ball prožíval vnitřní boj. Musel se cítit velmi provinile.

Připadal si jako zrádce. Jako člověk, pro kterého už není návratu zpět.

„Běž!“ vybafl na mne a zavrtěl divoce hlavou. „Už jsem tě prokoukl. Ty nejsi přítel! Jsi Sandřin nepřítel! Nenávidíš Atlantidu.

Nejsi jí hoden. Podvedl jsi mě. Už nejsi žádný přítel, ne...“

Snažil jsem ho zadržet. Chytil jsem ho za sako, ale prudkým pohybem je svlékl a nechal mi je v ruce. V příštím okamžiku už se hnal do uličky.

Chtěl jsem se pustit za ním, ale byl jsem příliš pomalý. Když jsem vystartoval, byl už u ní.

Ale nestačil proběhnout.

Do cesty se mu postavila překážka. Modré oko, které zatarasilo vstup do uličky.

Zjevilo se z nicoty. Oko Atlantidy, které pro něho tolik znamenalo, ho spolklo. Posledním potácivým krokem se dostal k zorničce a padl do ní.

Oční mok se protrhl váhou mužova těla. Vtahoval ho stále hlouběji do oka a tím i do jiného vzdáleného světa, který se nazýval Atlantidou.

Viděl jsem ho padat, vrávorat, zmítat se ze strany na stranu a mlátit kolem sebe rukama. Stále se zmenšoval, až z něho zbyl jen bod, který explodoval. Najednou tady nebyl. Nezbyla po něm žádná exploze světla. Dočista nic.

Jenom člověk David Ball přestal existovat.

Všechno proběhlo v několika vteřinách. Když jsem se dostal ke vchodu do uličky, bylo už oko pryč. Přede mnou zel prázdný

průchod.

Zastavil jsem se a vážně jsem si položil v duchu otázku, jestli se mi to nezdálo. Kolena se mi lehce chvěla, v hlavě mi dunělo a musel jsem si odkašlat, abych uvolnil sevřené hrdlo. Hřbetem ruky jsem si otřel pot, který mi řinul z čela.

Je po všem...

Jenom jsem si položil ještě jednu otázku. Zničila Sandra zrádce nebo se znovu objeví jako normální člověk?

Tady na dvorku bych se vysvětlení nedočkal. To jsem mohl dostat jedině v Sandřině Pekelném ráji, kde na mne, doufejme, čekala i lady Sarah...

+ + + + +

Teprve lehké, ale přitom ostře znějící chichotání vytrhlo lady Sarah z jejích myšlenek. Pocházelo od Sandry, která se přitom nehnula z místa.

Stála uprostřed místnosti jako královna.

Pod ní se zjevil obraz pekla!

Lady Sarah hleděla střídavě na její obličej a pod sebe. Postavy uvnitř nebo dole - tak přesně se to nedalo určit - vytvořily apokalypsu děsu.

Byly zde zastoupeny všechny příšery, jaké kdy existovaly v lidské fantazii i mimo ni.

Zelený upír měl doširoka otevřená ústa, ve kterých se blýskaly krvavé zuby. Žlutě svítící kostlivec natahoval ruce, jako by se chtěl po nějaké tyči vyšplhat vzhůru. Před upírem stála postava, která vypadala jako polozetlelý zombie. Také natahovala ruce, jako by se chtěla proškrábat podlahou. Vedle nich číhala obluda, z níž lady Sarah zahlédla jenom hlavu. Byla celá krvavá. Uvnitř tlamy jí svítily příšerné tesáky bílé jako padlý sníh.

A Sandra se smála.

Radovala se z toho, že ji obklopují takové příšery. Tohle pomyšlení ji uvádělo do vytržení a oči jí zářily jako dvě hvězdy.

„Sandřin Pekelný ráj,“ řekla tiše. „Už víš, stařeno, co se za tím skrývá?“

„Zatím ano.“

„To je dobře, lady Sarah, velmi dobře. Byla jsi trochu zvědavá.

Teď poneseš následky. Vidíš mě uprostřed oka. Nenechá mě na holičkách a postará se, že všichni mí staří přátelé přicházejí na tento svět. Přináším na tento svět kousek dědictví starého kontinentu. Co myslíš, že se stane, když ti otevřu bránu a řeknu, že můžeš vstoupit?

No?“

„Musela bych se pohybovat po podlaze.“

„Velmi správně, po podlaze. Na to čekají mí přátelé. Já jsem ráj a oni tvoří peklo. Na to jsi měla myslet. Nebe a peklo! Jak jsou si blízké. Nikdy je neuvidíš blíž než tady.“

„Co chcete?“

„Chci ti to objasnit, Sarah Goldwynová. Měla jsi příliš mnoho otázek a dostaneš na ně odpovídající odpověď. Zasvětím tě davům mých přátel a důvěrníků. Mluvila jsi o klubu, který zasedá ve vedlejší místnosti. To je pravda. Klub vyvolených opravdu existuje a já jsem se rozhodla, že tě do něho přijmu. Staneš se členem našeho klubu. Není to skvělé?“

„A kdybych nechtěla?“

„Potom tě nechám odejít.“ Sandra se otočila a ukázala na dveře.

„Prosím, cesta je volná. Slez ze stoličky a rozběhni se ke dveřím.

Nejsou zamčené.“

„A obludy?“

Sandra pokrčila rameny. Stála teď volně v místnosti. Střed oka zůstal prázdný.

„Musím ještě něco říkat?“

„Ne.“

„Tak se rozhodni.“ Ukázala prstem za lady Sarah. „Tam vedou dveře do klubu. Víš, co tě tam může očekávat. Nevíš, co tam najdeš.

Obojí je riziko. Musíš se rozhodnout pro jedno z nich.“

Sarah Goldwynová přemýšlela a současně litovala, že byla tak zvědavá. Kdyby raději zůstala doma a zkrotila svou zvědavost. To už

se nedalo vrátit a musela se rozhodnout pro jednu z možností.

Kromě toho chtěla získat čas. John Sinclair přece nezmizel ze světa a určité se zase vrátí. Nedívala se na hodinky, když odešel.

Určitě to nebylo déle jak čtvrt hodiny. A už to nemohlo déle trvat.

„Neotálej, Sarah, jinak tě sama strhnu ze stoličky. Ještě se můžeš

rozhodnout.“

„Ano, samozřejmě.“ Sarah Goldwynová cítila, jak ji mrazí v zádech. Hrome, teď tady nebyl nikdo, kdo by jí poradil. Nebylo snad jedno horší jak druhé?

„Když teď půjdu do klubu, Sandro, tak se musím také pohybovat po podlaze.“

„To je pravda.“

„Ale ty příšery mě chytí a...“

Sandra zavrtěla hlavou. „Ne, milá paní Goldwynová. Ne, pokud nebudu chtít. Nezapomeň, že jsem jejich královna. Mohu je vypustit na tento svět nebo je vrátit zpátky.“

„Stejně jako zabijáka Willyho, ne?“

Tentokrát Sandra užasla. „Ty o něm víš?“

„Proto jsem sem přišla. Nejenom já znám jeho tajemství, ale i ostatní.“

„John Sinclair?“

„Ano.“

Sandra přikývla. „To jsem si myslela, stařeno. Tvoje hra byla dobrá, ale na mne nestačí, protože já jsem neobyčejná. Na to bys neměla zapomínat.

Jsem osoba, která nemá co ztratit. Nejde o to, že přicházím ze země, kde existují věci, kterým se dnešní lidé smějí. Je ve mně část vědění z dávno minulých dob. A teď chci, aby se konečně rozhodla.

Vím, že chceš získat čas, ale nikdo ti už nepomůže. O tvého přítele se postarám později.“

„Už jsem se rozhodla.“

„A pro co?“

Lady Sarah zvedla svoji hůl a ukázala špičkou na druhé dveře.

„Chci se podívat do klubu. Chci vědět, co se tam děje. Chci...“

Sandra ji nenechala domluvit. „Dobře jsi zvolila, gratuluji.“

„To se ještě uvidí.“

„Tak běž, prosím.“

Lady Sarah se častokrát ocitla ve svízelných situacích, ve kterých však úspěšně obstála. Tahle patřila k nejnebezpečnějším.

Ťukla koncem hole do podlahy. Byla to opět normální podlaha.

A pak se otočila na stoličce, natáhla pravou nohu a chystala se slézt dolů. Nedošlo k tomu, protože se odehrálo něco jiného.

Někdo zabušil na dveře.

Potom se Sandrou zaslechly výzvu, kterou pronesl mužský hlas.

„Policie, okamžitě otevřte...“

Obě ženy znaly ten hlas.

Patřil Johnu Sinclairovi.

Ale Sandra pronesla: „Pozdě, Sarah Goldwynová, příliš pozdě. Už

ti nepomůže...“

+ + + + +

Cestou k obchodu se mě zmocnil pocit, že jsem udělal chybu. Měl jsem zůstat ve videotéce a nesledovat toho bledého muže. Stejně jsem se od něho nic nového nedozvěděl. Zbytečně jsem nechával lady Sarah samotnou se Sandrou. Bylo jasné, že Sandra je výjimečným stvořením.

A také nebezpečným.

Kdo uskutečňoval velkolepé plány, kde magické síly hrály velkou roli, ten se nezalekl přivést ostatní lidi do záhuby a náručí smrti. Tak to bohužel vypadalo i v tomto okamžiku.

Proto jsem tak spěchal. Neustále jsem se musel vyhýbat lidem, kteří nade mnou kroutili hlavou. K videotéce jsem se dostal v rekordním čase.

Těsně před širokou výkladní skříní jsem zpomalil.

Všiml jsem si, že se něco změnilo. Její dekorace byla stále stejná, ale přesto se změnila. Způsobil to tmavý závěs, který zabíral celou plochu výlohy.

Nepřirozené...

Odkašlal jsem si a po prudkém běhu jsem zase nabral dech. Něco tady nebylo v pořádku a změněná dekorace to jenom potvrzovala.

Ozvaly se ve mně obavy o lady Sarah.

Několika chvatnými kroky jsem se ocitl u dveří, stlačil jsem kliku a zjistil jsem, že dveře jsou zavřené.

Zatraceně.

Dvě vteřiny jsem přemýšlel. V hlavě mi bušilo.

Nemohl jsem dveře jednoduše vyrazit. To by bylo protizákonné.

Každý majitel měl právo zavřít obchod, kdy chtěl.

Co dělat?

„Tady je policie, okamžitě otevřte!“

Vykřikl jsem ta slova tak hlasité, až se procházející chodci zarazili.

Dva muži se zastavili, hleděli směrem ke mně a potom šli dál.

„Hele, policajt si chce vyzkoušet porno!“ vykřikl jakýsi nezletilec.

Projel kolem mne na skatebordu a vyplázl ještě jazyk.

Znovu jsem zavolal svou výzvu a trhl jsem několikrát klikou. Bez úspěchu.

Potom jsem zařval jméno lady Sarah. Dvakrát za sebou. Konečně jsem se dočkal odpovědi. „Johne, já...ááááh...!“ Rozzuřil jsem se jako tygr!

+ + + + +

Lady Sarah viděla, jak Sandra po jejích slovech prudce přikývla.

Vysvětlila staré dámě, že jí John Sinclair nemůže pomoci. Musela jí dát za pravdu.

„Jdu!“ řekla Hororová babička.

„Ale hned.“

Lady Sarah sklouzla ze stoličky. Nohou se dotkla čtverce, který

vyplňovalo žlutozelené rybí monstrum.

Počítala dokonce s tím, že se podlaha proboří, ale stála na pevném podkladu.

„No?“ zeptala se Sandra. „Lhala jsem ti?“

„Jak se zdá, tak ne.“

Sandra se jenom zasmála a ukázala na druhé dveře.

„Tudy musíš projít.“

„Samozřejmě!“

Lady Sarah si po dlouhém sezení ještě protáhla ztrnulá záda, narovnala se a postavila se na vyznačený čtverec na podlaze.

Tam se zastavila, ale Sandra ji poháněla dál.

„Projdi dveřmi.“

Lady Sarah se nejdříve otočila napravo. Musela projít kolem prodejního pultu, ale už delší dobu si připravovala jistý plán. Venku stál John Sinclair. Jenom pár yardů od ní. Stačilo jenom uvolnit si cestu a dostat se ke dveřím.

„Běž...“

A lady Sarah vyrazila ke dveřím klubu. Jeden krok, druhý a třetí.

Poté se odhodlala k zoufalému činu.

Otočila se na místě. Přitom se opřela o hůl. Náhle ji zvedla do výšky a zamířila jejím koncem jako kopím proti Sandře.

Lady Sarah se rozhodla k útoku, který hned provedla.

Její pravá ruka se mihla dopředu.

Mladá žena, pokud nechtěla být zasažená, musela uskočit stranou.

Přitom ztratila rovnováhu i přehled.

Lady Sarah ještě jednou vyrazila holí. Tentokrát se trefila a Sandra se začala svíjet bolestí.

Cesta ke vchodu byla volná.

Sarah Goldwynová se rozeběhla. Dostala se do poloviny cesty.

V té chvíli začala účinkovat Sandřina ďábelská magie. Zmiňovala se o ráji a pekle.

Lady Sarah měla poznat peklo.

Náhle zůstala pevně vězet. Měla pocit, jako by vkročila do bažiny.

Nemohla dál pokračovat v útěku, protože ji něco zadrželo.

A nejen podlaha, ale i četné ruce a pařáty oblud.

Vyletěly jako svíjející se hadi a omotaly její nohy. Nejen kotníky, ale i kolena a stehna.

Nemohla dál.

Ale bojovala dál. Otočila se nalevo. Tak mohla zahlédnout i Sandru, která stála před jednou policí a pobaveně sledovala, co se jí přihodilo. I to, jak se zoufale snaží uniknout pařátům oblud, které se po ní natahovaly.

Kostnaté prsty ji pevně svíraly. Nejvýš se natahoval jeden upír.

Přitom zaklonil holou lebku. Z černého smutečního obleku čišel příšerný zápach.

Puch hrobu, plísně a hniloby a také absolutního konce. Upír měl sílu, které nemohla lady Sarah odolat.

Stahoval ji stále hlouběji do houbovité země.

Ale Hororová babička bojovala. Udeřila okovaným hrotem hole pod sebe. Hrot byl ze stříbra a lady Sarah cítila, že zasáhla cíl.

Hrot projel vychrtlým tělem. Ale ani to nepomohlo k jejímu osvobození. Viděla, jak se upír vzepjal, otevřel ústa dokořán a vyvalil se z něho čpavý dým.

Potom se rozpadl.

Zachytil ji další pařát.

Tady už hůl nepomáhala. Bodala pod sebe, ale hrot projížděl měkkou zeminou. Propadala se stále hlouběji. Lačná bažina jí olizovala ramena.

I kdyby měla trojnásobnou sílu, nemohla se z jejího sevření vysvobodit. Neměla už sebemenší šanci postavit se na odpor. Mohla udělat pouze jediné.

Volat o pomoc.

Lady Sarah volala Johna Sinclaira. Ještě trochu se povytáhla, ale potom jí bažina nelítostně zavřela ústa a přelila se přes ni.

Sandra, majitelka Pekelného ráje, spokojeně pokývala hlavou, dříve než se vydala ke dveřím, které vedly do klubu...

+ + + + +

V tomto okamžiku vypadaly věci trochu jinak. Nějaký člověk volal o pomoc, protože se nacházel v nebezpečí. Pro mne to byl signál, abych zasáhl. Nevadilo mi, jestli dveře jsou zamčené nebo ne.

Musel jsem se dostat do toho zatraceného Pekelného ráje.

Ramenem jsem narazil na dveře. Ozvalo se skřípění, ale dveře nepovolily.

Ustoupil jsem zpět. Chtěl jsem se rozběhnout, když mě někdo pevně zadržel. Byla to pořádná tlapa, která dopadla na mé levé rameno.

Otočil jsem se a hleděl jsem do zachmuřeného obličeje urostlého uniformovaného policisty.

„Myslím, že to stačilo, pane!“ řekl.

„To nestačilo!“ Vytrhl jsem se mu.

Chtěl se po mně znovu natáhnout, ale to jsem už vytáhl průkaz a nastrčil jsem mu ho před obličej.

„Scotland Yard. Pomůžete mi otevřít dveře!“

„Ale proč?“

„Žádné vyptávání, rychle!“

Mezitím jsme vzbudili pozornost. Obklopila nás skupina zvědavců, kterých neustále přibývalo.

Bobby byl sice z toho trochu popletený, ale neodporoval.

Společně jsme se rozběhli a podařilo se nám vyrazit dveře.

Zaslechli jsme skřípění a lámání a dveře se překotily dovnitř.

Policista by upadl přes ně, kdybych ho nepodržel.

Tentokrát to byla moje ruka, která spočívala na jeho rameni.

Odstrčil jsem ho zpátky na chodník.

„Zůstanete tady,“ nařídil jsem mu. „Jste mi zodpovědný za to, že nikdo nevkročí do krámu.“

„Ano, v pořádku.“

Mezitím jsem pátral po Sandře a lady Sarah.

Obě ženy zmizely.

Místnost osvětlovalo mdlé světlo. I v jeho svitu jsem rozeznával světlý čtverec podlahy.

A obrazy uvnitř.

Přede mnou defilovala celá galerie oblud. Byl to pohled do ďábelského světa démonů, kde se shromáždily všechny postavy, které člověk znal jen z nejdivočejších nočních můr.

Oživlé mrtvoly, duchové, mutanti, kostlivci - sešlo se tu všechno, co tvořilo peklo peklem.

Jenom Sandra chyběla.

Stál jsem ještě ve dveřích. Sehnul jsem se a zvedl jsem dlouhou dřevěnou třísku. Hodil jsem ji na podlahu. Nepropadla se. Byla tu pevná zem.

Dříve než jsem na ni vkročil, ještě jednou jsem se otočil. Policista přivolával pomoc, protože nemohl zvládnout masu zvědavců, kteří chtěli vidět, co se děje uvnitř.

Ještě před minutou volala lady Sarah o pomoc. A teď tu najednou není?

To mi prostě nešlo do hlavy. Rozhodl jsem se riskovat a vstoupil jsem na podlahu - po třech krocích jsem zůstal stát jako přikovaný.

Můj obličej zkřivil vztek a hrůza z poznání.

Spatřil jsem lady Sarah.

Byla uvězněná v podlaze.

Přímo mezi dvěma vybělenými kostlivci...

KONEC PRVNÍ ČÁSTI