KABINET HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 012

Jason Dark

1997

- 2 -

Hlavou se mi honily výčitky a v žilách mi vařila krev.

Neměl jsem starou dámu nechávat se Sandrou samotnou a pouštět se za tím smrťákem Davidem Ballem. Stejně mi to nic nepřineslo. Ball byl vtažený do nebezpečného oka a v jeho zorničce puknul jako žalud.

Konec mého informátora!

Běžel jsem zpět do videotéky a spatřil jsem hrůzyplnou scénu bez toho, abych mohl cokoliv podniknout.

Sarah Goldwynová měla hlavu zakloněnou do týla.

Stála uvnitř čtverce a zírala strnule ke stropu. Netroufl bych si tvrdit, že mě při tom viděla. Rysy jejího obličeje každopádně nic takového nenaznačovaly. Četl jsem v nich hrůzu a strach.

Jak se dostala do této bezvýchodné situace? Lady Sarah musela být vtažena pod podlahu, po které jsem mohl normálně přejít, o čemž jsem se nejdříve důkladně přesvědčil.

Jestliže lady Sarah byla nyní uvězněna v močálovité hlubině, muselo se tady změnit prostředí. Něco takového existovalo. Stávalo se v místech, kde se setkávaly dva světy.

Říše démonů pod mýma nohama a lidský svět, ve kterém jsem se nacházel já.

Za normálních okolností by lady Sarah už musela být po smrti. V takové situaci, v jaké se nacházela, bylo prakticky nemožné nadechnout se a žít dál - až na výjimky.

Osobně jsem se o tom přesvědčil při svých výletech do světa duchů a moci pekelné. Tam mohl člověk existovat i uprostřed zástupů příšerných monster.

Sarah Goldwynová se nehýbala. Kostlivci ji pevně svírali mezi sebou a přitom otvírali dokořán ústa.

- 3 -

Prohlížel jsem si zbývající obludy. Oživlé mrtvoly, vlkodlaci a duchové. Vypadaly příšerně. Stejně jako mutanti, kteří se proplétali ve víru děsu a hrůzy.

Kdo je stvořil?

Do úvahy přicházela jediná osoba.

Sandra, majitelka této prapodivné videotéky, která se ničím nelišila od ostatních smrtelníků. Všechno patrně záviselo na podlaze. Skládala se z mnoha čtverců, jejichž

matně stříbřitá barva mi byla nápadná, když jsem poprvé vkročil do obchodu.

Z přemýšlení mě vytrhlo ostré zakašlání. Otočil jsem se.

Objevil se policista, který mi pomáhal a kýval na mne.

Chtěl také vstoupit do videotéky, ale já jsem rozpřáhl ruce a tímto gestem jsem mu dal jasně najevo, co si nepřeji.

„Co... co se děje, pane?" zeptal se. Rychle pomrkával.

„Zůstaňte venku a postarejte se, aby nikdo nevkročil do krámu."

„Máte k tomu nějaký důvod?"

„Ano."

Chtěl přirozeně vědět, o jaký důvod se jedná. Ale nesdělil jsem mu ho. Pro mne bylo důležité vyřešit záhadu této místnosti a tím pochopitelně i tajemství podivného namodralého oka, které muselo mít bezprostřední souvislost s Atlantidou. Kontinentem, který se potopil před deseti tisíci lety.

Měl jsem divný pocit v okamžiku, kdy jsem nadzvedl pravou nohu a váhavě jsem udělal první krok kupředu. Je podlaha v takovém stavu jako dřív nebo se z ní stala odporná bažina? Nebo snad povolí a pohltí mě?

Srdce se mi rozbušilo, když jsem se posunul kupředu.

- 4 -

Za sebou jsem zaslechl kroky. Zdálo se, že policista si nebyl jistý a stáhl se zpět.

Kontakt!

První lehký dotek. Můj pohled upřený na pravou nohu, která se dotkla podlahy - a měl jsem štěstí.

Nepropadl jsem se. Podlaha byla pevná jako dřív.

Nepřehnula se ani o milimetr.

Hluboké vydechnutí zpomalilo prudké bušení srdce. A zároveň se dostavil pocit nesmírné úlevy, že se nic nestalo.

Zatím jsem podnikl jen jeden jediný pokus. Znovu jsem pomaloučku zvedl nohu a udělal jsem druhý krok. I tentokrát jsem šťastně vydechl.

Nepropadal jsem se. Stál jsem přesně nad obludou, jejíž obličej vypadal příšerně. Byl bledý jako křída.

Vypadalo to, že zloduch právě vstal z hrobu. Z jeho obliče-je na několika místech visely cáry kůže přes vyčnívající lícní kosti. Široká ústa zkřivil nenávistný úšklebek.

Monstrum se očividně bavilo mojí námahou.

Mým vlastním cílem však nebyla videotéka. Chtěl jsem se dostat tam, kde se nacházel klub. O tom mi už vyprávěla lady Sarah. Takzvaný klub byl otevřený jenom pro určité členy z řad návštěvníků Sandřina Pekelného ráje.

Dovedl jsem si docela dobře představit, že se Sandra ukryla právě tam. Dveře do této místnosti se nacházely vedle širokého prodejního pultu. Za pultem nikdo nestál.

Jenom v kávovaru se ještě leskl zbytek hnědé břečky.

Nejraději bych se na příšery podíval zblízka, ale chtěl jsem co nejdříve vysvobodit lady Sarah z její nezáviděníhodné situace.

Zastavil jsem se přímo proti obdélníku, ve kterém byla uvězněna. Špičky bot se dotýkaly okraje. Pod čtvercem se

- 5 -

nacházeli oba kostlivci a lady Sarah, jinak nikdo další.

Hleděli na mne a přitom mě nevnímali. Cítil jsem jejich pohledy, které se na mne doslova přilepily, ale to bylo všechno. Jejich pohyby nenapovídaly žádné pohnutí mysli.

Jejich smysly nereagovaly. Všechno lidské se z nich vytratilo.

Ale přesto jsem je oslovil.

Moje slova k nim doléhala jako ostrý šepot. Shýbl jsem se a klepal jsem klouby na podlahu.

Nebyl to dutý zvuk, ale také nepřicházela žádná ozvěna. Spíše zněl tlumeně a plně, jako by prostor pod čtvercem byl vyplněný.

Jak bych mohl překonat takovou překážku?

Nebyla obyčejná, protože ji stvořila magie. A proti magii bylo možno bojovat jedině silou světla.

Například mým křížem!

Možná bych protrhl hranice říše démonů, která ležela pode mnou, ale také bych mnohé zničil.

Takové riziko jsem však nechtěl podstoupit. Patrně by bylo jednodušší soustředit se na Sandru. Podle mého názoru by mi mohla dát odpovědi na jisté otázky. Sandra patřila k lidem, kteří se v začátku boje cítili vítězi a podle toho se chovali.

Moje cesta vedla napravo kolem prodejního pultu.

Abych se dostal za pult, musel jsem zvednout dřevěnou desku, která oddělovala prostor za pultem od ostatních částí obchodu. Teprve potom se dostanu ke druhým dveřím.

Předtím jsem se ohlédl zpátky ke vchodu. Policista dostal pomoc. Jeho kolegové vytvořili hradbu z lidských těl, která udržovala zvědavce v patřičné vzdálenosti.

- 6 -

Nadzvedl jsem desku. Její užší strana těsně minula můj obličej. Nechal jsem ji převrácenou ležet na pultu. Teď

jsem měl volnou cestu.

Sandra mě nejspíš očekávala, protože nechala dveře pootevřené. Bylo to něco jako pozvánka, abych vstoupil dovnitř.

Nikdy bych si nepomyslil, že případ vezme takový

obrat. Přitom začínal tak nevinně. Můj šéf, sir James Powell, mě pozval, abychom si pohovořili v jedné londýnské hospůdce. Šlo o případ, který se odehrál před dvaceti lety. Tenkrát se úředníkům Scotland Yardu podařilo s pomocí jednoho bývalého kolegy jménem Rick Malone polapit desetinásobného vraha. Malone toho muže zadržel, ale potom musel přihlížet tomu, jak se dostal do víru obrovského oka a jeho zornička ho spolkla. Vrah s přezdívkou Strýček Willy už nemohl být volán k zodpovědnosti.

Vrátil se zpět. Po dvaceti letech byl opět zde a varoval sira Jamese. Ten se spojil s Malonem a já jsem se s oběma setkal v hospodě. Tam mi sir James vyprávěl tento neobvyklý příběh. Můj šéf byl pevně přesvědčený o tom, že se Willy chce pomstít.

A to se stalo.

Nezemřel však sir James, ale Rick Malone. V důsledku této příhody jsem siru Jamesovi přidělil osobního strážce nad jiné povolaného. Svého přítele a kolegu Suka.

Po rozhovoru v hospodě jsem vyrazil na druhou schůzku, kterou jsem měl domluvenou na tento večer. Lady Sarah mě poprosila, abych k ní zašel. Byla u toho i Jane Collinsová. Od lady Sarah jsem se dozvěděl o Sandřině Pekelném ráji. Podivné videotéce, o které byla Hororová

- 7 -

babička přesvědčena, že v ní vládne zvláštní magické, až

nebezpečné fluidum. Tím vzbudila mou zvědavost, která ještě vzrostla, když jsem uviděl emblém videotéky. Bylo to velké modré oko, o kterém vyprávěl Malone. Také jsem ho viděl, když mi Willy blízko hospody zkřížil cestu. Právě tenhle zabiják zmizel v oku, takže jsem ho nemohl zadržet.

Oko jsem viděl i druhý den ve své kanceláři. Náhle se objevilo odnikud a zase zmizelo.

Bohužel nezmizela mrtvola Ricka Maloneho. Na vrub vraha přibyla jedenáctá oběť. Kromě toho mi bylo vzdáleně známo, že oko má těsný vztah k potopenému kontinentu Atlantidě.

Byl jsem zvědavý na návštěvu videotéky. Poznal jsem tam Sandru. Skutečně nevšední ženu. Poznal jsem i člověka bledého jako smrt, o kterém se rovněž zmínila lady Sarah, která se tam nečekaně objevila. Smrťák chtěl do klubu. Sandra mu bránila ve vstupu. Vyběhl z obchodu, já jsem ho pronásledoval a znovu jsem se setkal s okem, které se Smrťáka zmocnilo a zničilo.

Nezbylo mi nic jiného, než běžet zpátky. Teď jsem stál před pootevřenými dveřmi do podivného klubu.

Byl jsem si jistý, že tam najdu Sandru. Patřila k osobám, které se nevyhýbaly střetnutí, protože byly pře-svědčeny o své moci.

V hlavě mi bzučelo jako v úlu, a proto jsem váhal vejít do tajemné místnosti. Sandra mě musela delší dobu pozorovat, protože najednou vykřikla.

„Nechceš ke mně zajít, Sinclaire? Čekám na tebe. Už

dlouho na tebe čekám."

„To je snad přehnané."

Zasmála se hlasitě, abych ji slyšel. „Pro mne ne,

- 8 -

Sinclaire."

„Chceš, abych šel k tobě, Sandro. Dobrá, to se mi hodí.

Jenom bych rád věděl, co se stalo s paní Goldwynovou."

„Viděl jsi ji?" zeptala se a v jejím hlase bylo slyšet potlačovaný smích.

„Nedala se bohužel přehlédnout."

„Měla smůlu. Patří zkrátka ke zvědavým starým dámám. Nesnáším je."

„Byla tvojí zákaznicí."

„A také jí mohla zůstat. Člověk se nemá starat o věci, po kterých mu nic není. Chceš ještě ke mně...?"

„Přál bych si, aby Sarah Goldwynová byla volná."

„Zůstane."

„Potom nebudu..."

„Ale budeš. Můžeš se o to pokusit, Sinclaire. Bud'

půjdeš ty a Sarah zůstane, nebo nepůjdeš a Sarah stejně zůstane."

„V čem je potom rozdíl?"

„V obou případech zůstane uvězněna v zemi. Jako mrtvola! Zatím žije."

„Jak to dokážeš?"

„Žije. A to ti musí stačit!" Sandra nepřipustila sebemenší odpor.

Protože držela v rukou všechny trumfy a já jsem byl zvědavý, nezbylo mi nic jiného než ji poslechnout.

Letmo jsem se ohlédl. Poslední rozloučení, které se mi zabodlo hluboko do duše jako ostrá jehla.

Potom jsem otevřel tajemné dveře!

- 9 -

Vstoupil jsem do jiného světa!

Jestliže se videotéka díky instalovanému osvětlení nořila do zvláštního světla, tak vedlejší místnost ležela v pološeru.

Když oči přivykly tmě, napadlo mne srovnání s kinem.

Jednu stěnu zaujímalo velké promítací plátno. Nahrazovala je vlastně bílá zeď ležící naproti dveřím.

Před plátnem jsem napočítal čtyři řady židlí. Místo pro návštěvníky tohoto malého, téměř soukromého kina.

Mezi židlemi a stěnou stála Sandra.

Stále měla na sobě zelené šaty s rozparkem. Přiléhaly těsně k tělu a ještě víc zdůrazňovaly její nádhernou postavu. I v mdlém světle blýskaly její do zlatova zbarvené vlasy a vpletené perly se matně leskly. Sandra se usmívala.

V jejím úsměvu však nebylo nic přátelského. Byl spíš

chladný a vypočítavý.

Poskytla mi čas, abych se mohl rozhlédnout. Pátral jsem po osvětlení a objevil jsem je za lištou, která probíhala těsně pod stropem. Po stropě se rozlévaly malé ostrůvky světla.

„Jak se ti tady líbí, Sinclaire?" oslovila mě Sandra.

Pokýval jsem hlavou. „Opravdu neobvyklé, to musím přiznat."

Sandra se krátce zasmála. „Ano, všechno je tady neobvyklé. To už bys měl vědět."

„I ty?"

„Samozřejmě."

- 10 -

Přistoupil jsem k poslední řadě židlí a zůstal jsem stát za ní s rukama opřenýma o opěradlo jedné z nich.

„To je pravda. Jsi neobyčejná stejně jako prostředí, kterým se obklopuješ. Předpokládám, že k tomu máš

nějaký důvod."

„Správně."

Protože mi nedala přesnější odpověď, pokoušel jsem se sám najít příčinu. Lady Sarah mi vyprávěla o zvláštní atmosféře, která ji odpuzovala a současně v ní vzbuzovala nedůvěru. Chtěl jsem zjistit, jestli pocítím něco podobného.

Proto jsem soustředil pozornost na svůj posvěcený kříž, který mi však nepodával žádnou ,zprávu'. Neohříval se.

Stříbro dál chladilo.

Ale to ještě nedokazovalo, že zde není skrytý magický

náboj. Kříž nereagoval na všechny druhy magie. Naopak některé tajemné síly ho míjely bez účinku.

„To je moje říše," vysvětlovala Sandra. „Moje vlastní říše, kterou jsem zde stvořila."

„A tam na druhé straně?" zeptal jsem se.

„I ta patří k tomu."

„S obludami?"

„Ano."

„To je přinejmenším velmi nezvyklé," prohlásil jsem.

„Jak na takové věci přijde žena, jako jsi ty? Zabýváš se magií?"

„Já jsem magie."

Nad touto větou jsem se zamyslel. „Jsi nanejvýš

magická osoba, která ovládla tajemství magie..."

„Ne, to nejsem. Žiju déle než ty. Mnohem déle. Síla oka..."

„Zabíjí!" vpadl jsem jí do řeči.

- 11 -

Sandra mlčela. Na jejím hladkém čele se objevil vějířek vrásek.

„Zabíjí?" opakovala jako ozvěna. Potom se zasmála.

„Ano, může zabíjet, ale nepotřebuje to. Člověk ji může řídit, pokud ji ovládne a přenese přes celé věky."

„Má přece vztah k Atlantidě."

„To ano."

„Pocházíš z toho kontinentu?"

„I to je pravda."

„A ty jsi přežila?"

„Správně."

„Ale nejsi jediná. Znám lidi, kteří také unikli záhubě. O

tom bych však nechtěl mluvit. Časy Atlantidy minuly, Atlantida upadla do zapomnění." Poslední větu jsem vyslovil záměrně a trefil jsem do černého.

„Ne," zašeptala. „V žádném případě! Atlantida žije! Jak jsi přišel na to, že by mohla být zničena?"

„Zmizela."

„To stačí. Její dědictví existuje. Jenom dnešní lidé jsou příliš arogantní, aby něco takového připustili. Rozumíš?"

„Ne docela."

„Copak k nim také nepatříš?"

„To ano."

„Vyprávěj mi o Atlantidě."

„ K čemu, vždyť ji sama dobře znáš? Vím jenom, že existovala. To mi stačí a tobě by to také mělo stačit. Promiň, Sandro, minulost pro mne nehraje důležitou roli. Já hledím do budoucnosti."

„Takhle se na to díváš?"

„Ano."

„Možná už nepoznáš žádnou budoucnost," řekla a

- 12 -

falešně se zasmála.

Rozuměl jsem skrytému smyslu její věty, proto jsem se zeptal: „Mám tedy naději na minulost?"

Tím jsem ji vyvedl z rovnováhy.

„Co tím myslíš?"

„Četl jsem o starém kontinentu, který se jmenoval Atlantida. Dal ti sílu, abys mohla přežít. Ale minulost se musela promísit s budoucností. Pro mne za mne i s přítomností. Mýlím se snad?"

„V podstatě ne."

„Neprosím."

„Co chceš dělat?"

„Rozluštit tvoje tajemství. Jsem zvědavý člověk."

„Takové Atlantida nenávidí," odvětila tvrdě.

„Přijde na to. Ale co je s okem?"

Zírala na mne. „Oko," zašeptala. „Ano, oko. Je pro mne nesmírně důležité. Je to můj ostrov, který mi dává jistotu přežití."

„Ty jsi přežila v oku?"

„Ano, chrání mne i mou říši."

Trochu mě popletla.

„Ty jsi měla v Atlantidě vlastní říši?"

„Jistě."

„Znám toho hodně o starém kontinentu, protože mě tam zavedla síla magie. Prožil jsem zánik Atlantidy, znám Černou smrt a její příšernou touhu po moci. Znám Myxina, Karu, Ledového anděla a mnoho jiných děsivých démonů.

Ale o tobě, Sandro, jsem nikdy neslyšel."

„Nejmenovala jsem se vždycky Sandra."

„A jak?"

„Neslyšel jsi nikdy o Sandoře? Věštkyni, které se

- 13 -

podařilo nahlédnout do říše démonů?"

„Ne.“

„To jsem já."

„A síla věštění je skryta v oku?"

„Správně."

Odmlčel jsem se, abych si nechal její odpověď projít hlavou. Pochopitelně se tím nevysvětlilo všechno, jako například ochrana vraha Willyho a jeho návrat zpět na svět.

Proto další moje otázka patřila jemu.

„Existuje ještě jeden důvod, který nás svedl dohromady," pokračoval jsem.

„Nejen Sarah Goldwynová?"

„Ne, jde o vraha, který by vlastně měl být mrtvý. Vrátil se zpět mezi živé, aby se pomstil."

Zasmála se. Její oči se otevřely dokořán. Dokonce i v jejích zřítelnicích jsem zahlédl nazlátlý odlesk.

„Ano, v tom ses nemýlil. Willy je vrah. Ale současně je člověkem, který věří v sílu starého kontinentu. To musíš

pochopit, Sinclaire. Nejsem ve vašem světě od včerejška.

Už dlouhá léta ho pozoruji. Někdy se objevím a kdo jednou upadne do magické síly oka, ten už mu nemůže uniknout.

Jenom mi chvíli trvalo, než jsem si našla útočiště."

„V této videotéce?"

„Ano, potřebovala jsem odněkud začít. Vím, co tato doba žádá. Přináším něco zvláštního a kdo to chce vidět, dostane se do mého klubu."

„Jak ušlechtilé!"

„To připouštím."

„Jak je to se mnou? Mohu se také seznámit s tajemnou silou oka?"

Sandra nebo Sandora položila hlavu na stranu a

- 14 -

pochybovačně na mne pohlédla.

„Ty bys opravdu chtěl?"

„Dokonce velmi rád."

„A víš o nebezpečí, které by tě možná mohlo postihnout?"

„Samozřejmě. Už jsem ti přece řekl, že Atlantida je pro mne nepopsaný list papíru."

„Ale oko taky."

„Nechám se překvapit."

„Zahráváš si se životem. Udělal jsi velmi odvážný

návrh. Chceš pravděpodobně nahlédnout do říše démonů.

Musím přemýšlet, jestli ti to vůbec dovolím. Ne každému se naskytne taková příležitost."

„Ale lady Sarah..."

„Ona je mou zajatkyní."

„Přesně tak. A já jsem přišel, abych ji vysvobodil z tvých pařátů."

Sandra mě nebrala vážně. „Jako pohádkový princ nebo hrdina románů pro zamilované dívky."

„Nemám takový pocit."

„Máš strach?"

„Nemám. Spíš zvědavost. Už jsem toho také hodně prožil."

Sandra nadzvedla holá ramena. „To je v pořádku, Sinclaire," řekla. „To je v pořádku. Vyhrál jsi."

„Jak tomu mám rozumět? Chceš mi vrátit lady Sarah?"

„Pěkně po pořádku. Nejdříve ti splním jiné přání.

Zjistila jsem, že máš k Atlantidě kladný vztah. Znáš sílu oka. Je to ostrov, na který se můžeš dostat. Ostrov, kde se vzájemně prolínají časoprostory, ale to asi pro tebe nebude nic nového. Snad to, co bude následovat. Proto se tě ptám,

- 15 -

jestli jsi už připravený."

„Ano, jsem!"

Otočila se ke mně zády. Důvěřovala mi. Zírala strnule na velkou bílou stěnu, na které nebylo zatím nic vidět.

Teprve když žena se zlatými vlasy vztáhla ruce proti ní, stěna ožila.

Neobjevily se však žádné postavy. Ze všech směrů

pronikalo malými obláčky podobné záření, které se uprostřed spojovalo.

Zjevilo se oko.

Byl jsem uchvácený, protože jsem je viděl už potřetí.

Oko bylo nezvykle velké. Zabíralo celou plochu stěny.

Zornička rychle narůstala a vyplňovala téměř celé oko.

„Podívej se do zorničky!" řekla Sandra. „Podívej se do té tmavé modři, která připomíná magické moře." Ztišila hlas. „Je to nádherné. Můžeš pozorovat, jak se mezi sebou mísí minulost, přítomnost i budoucnost. A ještě na něco tě chci upozornit. Ve středu zorničky uvidíš obrysy něčeho obrovského, co se vypíná nad prostředím, které ho obklopuje. Vidíš bílé pruhy na spodní straně. To je věčný

příliv, který buší do strmých pobřežních útesů. Příliv, který

slyšíš mnohem dřív, než udeří do pobřeží."

„Je to opravdu Atlantida?" zeptal jsem se.

„Ne, je to ostrov, ale patří k ní. Atlantida se potopila, ale ostrov chránilo oko. Proto i on stále existuje. Přemýšlej, Sinclaire. Stále existuje. Je shromaždištěm. Může být i říší démonů. Chceš podniknout takovou zkoušku? Můžeš ještě couvnout. Nechám tě odejít. Pokud se však jednou rozhodneš, nebude návratu zpět. Budeš jedním z nás.

Stejně jako lidé z klubu. Smrťáci, jak říkáš, kteří se změnili a usadili se v démonské říši."

- 16 -

„Znamená to, že monstra byla kdysi tvými zákazníky?"

„Ano, to je pravda."

Ve svých úvahách jsem opět pokročil o něco dál.

Jestliže se ze zákazníků, kteří patřili ke klubu, stala monstra, tak by se lady Sarah nacházela v ještě větším nebezpečí, než jsem předpokládal.

„Teď jsi na pochybách, že?"

„Ne, už jsem se rozhodl."

Sandra se divila. Změnila svou polohu a zůstala ke mně obrácená bokem. Současně zašilhala k bílé zdi a potom směrem ke mně.

„Musíš být velmi odvážný, když se ani nebojíš spáchat sebevraždu," řekla. „Podívej se za ostrov. Tam nahoře svítí vybledlá umrlčí lebka. Je to znamení smrti, záhuby. Musím tě varovat, Sinclaire, tady hrozí smrt."

„Pokusím se o to."

„Potom se rozluč se světem."

„Ne. Umínil jsem si, že se vrátím zpět."

Najednou se rozesmála. Byl to smích, který zvučel malým kinosálem jako pekelná polnice. Sandra držela v rukou taktovku a dávala mi to patřičně najevo.

Nebránil jsem se tomu, co následovalo, protože jsem si byl vědom všech důsledků svého jednání.

Atlantidu jako kontinent ovládala magie, kterou jsme dosud neznali.

My, lidé, jsme se jí neuměli postavit na odpor. Ani já ne, protože jsem se s podobným druhem magie dosud nesetkal.

A tak jsem neudělal nic.

Proto se mne zmocnila.

Bylo to jako poryv vichřice, která mne unášela z tohoto

- 17 -

světa. Připadalo mi, že se mi do zad opřela obrovská pěst, která mě mrštila dopředu. Přepadl jsem přes židle a ztratil jsem rovnováhu. Vtom přede mnou vyrostlo oko.

Bylo stále větší a větší. Zabíralo bezmála celé zorné pole. Ještě jsem vrhl letmý pohled dovnitř. Přede mnou se v této chvíli nenacházela žádná překážka. Jediná osoba stála nade mnou se zvednutýma rukama. Sandra mi připomínala modlící se bohyni, která mi chce popřát šťast-nou cestu.

Stal se však pravý opak.

Ponořil jsem se do ohromné zorničky, do temné modři, do mlhy, která mne polkla jako biblická velryba Jonáše.

Čas se posunul.

Oko a ostrov byly rozhodující.

I pro mne!

Policista před videotékou se řádně zpotil. Zavolal si na pomoc své kolegy a ti před zničeným vchodem vytvořili hradbu těl, která bránila zvědavcům nahlédnout dovnitř.

„Co se bude dít dál, Paule? Máme tady stát celou věčnost?"

„To nevím."

Druhý kolega ukázal palcem přes rameno.

„Byl to opravdu vrchní inspektor Sinclair nebo jsi naletěl podvodníkovi?"

„Byl to Sinclair."

Paul si setřel pot z čela.

- 18 -

„Jak dlouho tu budeme ještě trčet? Kdo si zodpoví tuhle akci?"

„Sinclair."

„Tak se ho zeptej, k čertu!"

Paul přemýšlel. Jemu samotnému připadalo směšné stát před vchodem a hlídat tam, kde podle jeho mínění nebylo nic k hlídání. I zevlouni toho měli dost.

První z nich začínali pomalu odcházet. Někteří z nich nadávali na policisty, kteří dělají povyk pro nic.

„Ano, zbytečně," prohlásil Paul. „Taky mám ten pocit.

Podívej se na oblohu. Začíná se zatahovat. Řekl bych, že se brzy dá do deště. Než mi zmokne zadek, tak bych raději..."

„No dobrá, dobrá. Povím mu to."

„Jistě. Co se tam vlastně stalo?"

„Nevím to určitě, protože jsem tam jen krátce nahlédl.

Měl jsem dojem, že se změnila podlaha. Něco se s ním muselo stát."

„Běž se podívat!"

Paul vystoupil z řady, která se za ním okamžitě zavřela.

Bylo mu všelijak, když se přiblížil ke vchodu do videotéky. Ještě dva, tři kroky a bude uvnitř. Paul překročil vyražené dveře ležící na zemi.

O pár vteřin později stál v místnosti. Napětí a tlukot srdce polevily, když shledal, že se uvnitř vlastně nic nezměnilo.

Videokazety stály v policích a dopadalo na ně měkké tlumené světlo. Podlaha byla jako dřív.

Paul si protřel oči. Mýlil se snad při prvním nahlédnutí? Jasně si vzpomínal, že se pod podlahou něco rýsovalo.

Teď tady nebylo dočista nic!

- 19 -

Na jeho rtech se mihnul rozpačitý úšklebek. Pokrčil rameny a kráčel přes celou místnost k prodejnímu pultu.

Nahnul se přes něj. Ani za pultem se nikdo neschovával.

Po vrchním inspektorovi Sinclairovi nebylo ani památky. Pokud opustil krám, tak jedině zadními dveřmi.

„Co jsi objevil, Paule?"

Ve vchodu se objevil jeden z jeho kolegů a tázavě na něho hleděl.

„Zatím nic."

Druhý policista došel k němu. V jeho obličeji se zračila zlost.

„Pomalu začínám věřit tomu, že nás tady někdo tahá za nos."

„Hmmm..."

„Už ses tam díval?" Jeho kolega mínil dveře, které byly dokořán otevřené.

„Ne."

„Tak běž dovnitř."

Paulovi se příliš nechtělo. Takže tam vešli oba a ocitli se v malém soukromém kinosálu, kde před světlou stěnou stála řada židlí.

Víc nic!

„Co říkáš, Paule?"

„Já... jsem z toho trochu zmatený. Nemám ani tušení, co se tady mohlo stát."

Přistoupil k zadní řadě židlí a zkoumavě před sebe. Nic podezřelého neobjevil a tak se otočil zpět.

„Řekl bych, že tady náš úkol skončil. Jenom se postarám o to, aby zatloukli vchod."

„To by bylo nejlepší. A já napíšu stížnost."

„Na koho?"

- 20 -

„To je přece jasné. Na Sinclairovy představené. Přece si nemyslíš, že to nechám na sobě."

„No dobrá. Však víš, kdo je Sinclair. Zabývá se věcmi, o kterých se nám ani nezdá."

„To je mi jedno." Rozlícený policista opustil videotéku.

Za sebou zanechal zamyšleného kolegu. „Něco tady smrdí," zašeptal Paul. „Něco není v pořádku. Jenom kdybych věděl, co by to mohlo být."

Odkašlal si a vzpomněl si, že vrchní inspektor Sinclair nepracoval sám. Povídalo se, že má za parťáka nějakého Číňana. A toho chtěl Paul informovat o náhlém zmizení vrchního inspektora...

Svět kolem mne dostal modré zabarvení. Nic mlhavého, ale lehký měkký barevný tón.

Celé okolí v modrém stejně jako samotné oko. Připadal jsem si jako ve vatě, která se snášela. Zkoušel jsem, zda budu mít pod nohama pevnou zem.

Zvedání a spouštění nohou připomínalo záběry ze zpomaleného filmu. Půda pod nohama byla pevná.

Neexistovalo nic, co by mě mělo znepokojovat.

Můj pohled zabloudil vzhůru.

Nade mnou se klenul modrý opar jako jemný závoj.

Nechtěl jsem uvěřit, že by se tam nahoře rozprostírala obloha. Musela to být část oka, která se mnou putovala do jiného světa i časové dimenze - minulosti.

V kinosále jsem si mohl dovolit pohled do oka. Přesně

- 21 -

ve středu jeho zorničky jsem zahlédl ostrov. Tmavá hmota, která se vypínala z moře jako obrovská sevřená pěst omývaná zpěněnými vlnami.

Sandra považovala tento ostrov, který patřil k Atlantidě, za svůj domov. Bylo mi jasné, že jsem přistál právě na něm.

Podobné ostrovy jsem dobře znal. Stačilo si jenom vzpomenout na Řecko a celé Středomoří. I ony byly skalnaté jako ostrůvek pode mnou.

Přesto byl tento vejcovitý kousek země něčím jiný. Od samého počátku mi bylo nápadné hučení příboje. I když

jsem stál v bezprostřední blízkosti pobřeží, zněly mi jinak než kdekoliv jinde na světě. Mnohem tišeji a jemněji, jako by se ztrácely ve víru času.

Skála, na které jsem stál, připomínala hladkou plochu zrcadla. Při bližším pohledu jsem pozoroval světlá místa v kameni. Procházely jím jako žíly, vytvářely různé postavy a obrazy a spletené cestičky.

Sandru jsem nezahlédl.

Stál jsem sám na dlouhé hladké ploše, která končila v místech, kde břeh strmě svažoval do moře.

I na ostrovech ve Středomoří jsem poznal podobnou rozeklanou krajinu porostlou tu a tam skromnými křovinami a klečí. Ale to nebyl případ tohoto ostrova.

Před mýma očima se rozprostírala holá kamenitá pláň.

Rovina zahalená v modrém svitu.

Ze zorničky jsem nezahlédl ani sebemenší kousek, ale přesto jsem cítil, že se mne něco nevysvětlitelného a cizího dotýká shora. Cosi odtud přicházelo.

Otočil jsem se a podíval jsem se ještě jednou nahoru.

Zpozoroval jsem ji.

- 22 -

Byla

to

umrlčí

lebka. Stála

v

modři jako

vysoustruhovaná. Zdálo se, že kdosi neznámý vyřezal její obrysy do této nepřirozené oblohy.

Podobně vyhlížel i měsíc, když jsme ho pozorovali za jasné noci. Jenže tady se jednalo o lebku s očními otvory černými jako smola a stejně tmavými ústy.

Připomínala znamení nebo němého pozorovatele.

Hrozivá předzvěst nevyhnutelného zániku.

Nebo snad strážce říše démonů?

Vzpomněl jsem si na Sandřina slova. Vysvětlila mi, že bych zde mohl najít říši démonů. Jenom jsem netušil, kde se nachází vchod do tohoto světa, ve kterém, jak jsem byl pevně přesvědčený, vězní i lady Sarah.

Nemělo žádný smysl, abych tady stál jako zkamenělý.

Musel jsem prozkoumat ostrov. Možná najdu nějakou stopu nebo znamení. Zatím mi nedošlo, že jsem tady sám a bez pomoci. Vůbec jsem na to nepomyslel po všem, co se již odehrálo.

Pustil jsem se dál, ale bylo mi přitom všelijak. Provázel mě nepříjemně studený pocit v zádech. Bylo jasné, odkud přichází.

Musel souviset s lebkou, která se vznášela stranou ode mne a pozorovala mne.

Pohybovala se stejně jako já. Dokonce i rychleji, protože jsem ji najednou viděl vpravo, jak krouží uvnitř

obrovské zorničky.

Stále jsem vnímal šumění příboje. Marně jsem vyhlížel, kde bych mohl sestoupit. Musel jsem pokračovat v cestě po nekonečné rovině.

Čím dál jsem šel, tím více ve mně sílil pocit, že se pohybuji na nějaké tenké nitce, která nikde nekončí.

- 23 -

Jenom lebka putovala modrou oblohou jako bledý

strašidelný přízrak, vyvalovala prázdné oční důlky a držela mě stále pod kontrolou.

Myslel jsem přirozeně na říši démonů a příšerné postavy, které se tam potulovaly. Tady se neukázaly. Kde vězí? Proč se ukrývají?

Ostrov obklopovala vůně jara. Pomalu jsem pokračoval v chůzi, když jsem najednou před sebou zahlédl jakýsi pohyb.

Zastavil jsem a pokoušel jsem se odhadnout vzdálenost. Bylo to obtížné, protože na černé ploše se vzdálenosti doslova rozplývaly. Pohyb, který se mihotal jako neurčitý stín, se postupně stával zřetelnějším. Něco vylezlo ze země, opustilo černou hlubinu skály a vysoukalo se na povrch, aby mě pozdravilo.

Jakási postava, člověk...

Musel mě vidět. Jak bych měl jinak chápat jeho zvednutou pravičku? Byl to pozdrav.

Ani já jsem nechtěl plýtvat časem a zamířil jsem k neznámému člověku. Možná to byla Sandra, která na mne čekala. Určitě by mě nezanechala na ostrově samotného.

Měla se mnou jiné plány.

Za denního světla bych už dávno rozeznal, kdo se ke mně blíží. Tady to trvalo o chvíli déle.

Byla to Sarah Goldwynová, Hororová babička!

Tělesný strážce Suko!

- 24 -

Inspektora by ani ve snu nenapadlo, že bude jednou dělat tělesného strážce svému šéfovi, siru Jamesi Powellovi. Stalo se tak díky zabijákovi Willymu.

A teď se Suko nesměl hnout na krok od superintendanta.

Nebral to doslova. V každém případě zůstával v jeho blízkosti a rozčiloval se v duchu nad tím, že sir James neopouští Scotland Yard.

Suko nebyl kancelářský typ. Nevydržel nečinně mezi čtyřmi stěnami. Musel být tam, kde se něco dělo. V

kanceláři se zkrátka cítil jako kapr na suchu.

Aby se aspoň trochu pobavil, zdržoval se ponejvíc u Glendy Perkinsové v sekretariátu. Občas vyhlédl z okna na oblohu, kde se shromažďovaly temné dešťové mraky, které náhlá bouřka zahnala nad město.

Ohromná masa vody se spustila na zem a půda nestačila pít těžké kapky.

Tohle přece nebylo zimní počasí. To byl trest, protože rtuť teploměru se vyšplhala nad bod mrazu.

Glenda se vracela. Přinášela v konvici čerstvou vodu.

„Nechtěl bys připravit trochu čaje?"

„Ano, rád. Co máme k jídlu?"

„Donesla jsem pizzu. Vezmu si jenom kousek. Zbytek můžeš sníst."

„Nemám hlad."

„Ani se nedivím, když tady jen tak sedíš."

„Omyl, Glendičko. Já pracuji."

„Jak to?" Postavila vodu na vařič.

„Vnitřně," vysvětloval Suko.

Glenda

zakroutila

nechápavě

hlavou.

„Tomu

nerozumím. Promiň, ale to je..."

- 25 -

„Docela jednoduché, děvče. Zatímco tady sedím a nic nedělám, moje nitro pracuje. Je neklidné, má strach. Tak je to."

Glenda svraštila obočí. „Opravdu?" vydechla. „Tomu nevěřím."

„Ale ano. Willy je zabiják, který je nebezpečnější než

mnohý démon. Může se zčistajasna objevit a přepadnout nás. Zažila jsi to přece na vlastní kůži."

„To je pravda." Glenda si odkašlala a prohrábla si tmavé vlasy. „Pokud je to tak, jak říkáš, měl bys být u sira Jamese."

„Správně."

„A proč tam nejsi?"

Suko pokrčil bezmocně rameny. „Nepřál si to. Vadí mu, když sedím v jeho kanceláři a pozoruji ho při práci. To přirozeně chápu."

„Ano, taky si to myslím."

„Ale jsme ve spojení, pokud tě to uklidní." Suko sáhl do kapsy u košile a vytáhl malý signální přístroj. „Sir James má podobný. Stačí jen zmáčknout tlačítko a ozve se signál."

„A co když nestačí zmáčknout tlačítko?"

„Nemaluj čerta na zeď, Glendo. O tom už jsem taky přemýšlel."

„Je umíněný. Možná je to už stařecká tvrdohlavost."

Suko se zasmál. „Kdyby to slyšel, tak ti zakroutí tvým něžným krčkem."

Glenda se chtěla věnovat konvici s vřící vodou, když se ozval telefon.

Zvedla sluchátko, chvilku poslouchala a potom řekla:

„Ano, je tady, konstáble. Okamžik, prosím."

- 26 -

„Co se děje?" zeptal se Suko.

Glenda zakryla rukou mikrofon a podávala mu sluchátko. „Toho člověka neznám. Nějaký kolega. Vezmi si to."

O něco později se Suko dozvěděl, kdo volá. „Konstábl Paul Winslow, pane. Musím s vámi mluvit v naléhavé záležitosti."

„Telefonicky?"

„Ne, to by bylo..."

„Lituji, konstáble, ale nemohu se odsud vzdálit.

Budeme se muset spokojit s telefonem."

„Dobrá, inspektore. Jde o vašeho kolegu Johna Sinclaira. Dělá mi starosti."

„Do jaké míry?"

„Znáte videotéku Pekelný ráj?"

„Ano." Suko zbystřil pozornost a napjatě poslouchal.

„Jde o ni. Stala se tam věc, pro kterou nemám vysvětlení a potřebuji vaši radu."

Konstábl naštěstí přešel přímo k tématu a informoval Suka o případu, který ho trápil.

Inspektor ho nepřerušoval. Naslouchal a občas si udělal na papír poznámku.

Winslow si rýpnul. „Nechcete mi, inspektore, poradit, co bych mohl ještě podniknout?"

„Nic."

„Proč?"

„Nechte to zkrátka plavat. Víc vám k tomu neřeknu."

„To myslíte vážně?"

Suko se usmál. „Samozřejmě. V tomto případě není humor na místě. Máme tady co do činění s jevem, který

nelze jen tak vysvětlit."

- 27 -

„To jsem si mohl myslet." Konstáblův hlas zněl nejistě.

„A vy se domníváte, že bych se měl držet zpátky?"

„To je můj názor."

„Tak vám děkuji. A jestli šéfové..."

„Odkažte je na mne. Ještě jednou, konstáble, srdečný

dík za zavolání. Velmi jste nám pomohl."

„Prosím, není zač."

Suko položil sluchátko. Zahlédl Glendin tázavý pohled.

„Něco nepříjemného?"

„Asi ano."

Suko se posadil na okraj psacího stolu.

„Sarah Goldwynová a John náhle zmizeli."

„Jak?"

„Jsou pryč. Navštívili videotéku Sandřin pekelný ráj! A tam se něco přihodilo. Ale konstábl nevěděl nic bližšího.

John ho poslal pryč. V Pekelném ráji se něco změnilo nebo stalo. To je jasné."

„A neřekl ten volající nějaký tip, kam mohli zmizet?"

„Ne."

"Žádné podezření? Žádná informace...?"

Glenda krčila bezmocně rameny. Zbledla.

„Nic."

„Potom bychom se tam měli vydat?"

„Za normálních okolností určitě. Ale o ty se bohužel nejedná. Musím se starat o sira Jamese a nemohu rozhodnout, kdo nebo co je důležitější. Víš, že jsme s Johnem nejlepší přátelé. Udělal bych pro něho všechno stejně jako on pro mne. Skočil bych pro něho i do pekla. Avšak John je muž, který se dokáže bránit na rozdíl od sira Jamese.

Pokud by se mu něco přihodilo, vypadalo by to dost zle.

Jde mu o život."

- 28 -

Glenda pokývala hlavou a při odpovědi hleděla zasmušile k zemi. „Když to chápeš takhle, tak to bude pravda."

„Ale to se nedá chápat jinak."

„Asi ano."

„V každém případě půjdu za sirem Jamesem a podám mu zprávu. Nakonec oba případy spolu úzce souvisejí."

„To je pravda."

„Připrav horký čaj," řekl Suko na rozloučenou, když

otvíral dveře do kanceláře sira Jamese.

Zastihl šéfa, jak sedí za psacím stolem a telefonuje.

Vypadalo to, že sir James hovoří s nějakou vysoce po-stavenou osobou. Jistě s nějakým úředníkem z ministerstva, protože ani neodpovídal a jenom souhlasně přikyvoval.

„Dobrá, pane Fultone, jestliže se nedá nic jiného dělat, tak pochopitelně přijedu." Krátce naslouchal a potom odpověděl: „Ano, ještě dnes." Položil sluchátko do vidlice a zamyšleně pohlédl na Suka. „Musíme odjet."

„Je to nutné, pane?"

„Bohužel."

„A kdy?"

„Nejlépe hned."

Suko jenom přikývl.

„Nezapomínáte na nebezpečí, ve kterém jste se ocitl, pane?"

„Ne, ale nemohl jsem Fultonovi odmítnout. Má velmi dobré styky s ministrem vnitra. Nesetkáme se na ministerstvu, ale v jedné vile mimo Londýn. Jedná se o utajovanou záležitost, o které ještě nic nevím." Rychle změnil téma. „Jinak všechno v pořádku?"

- 29 -

„Ne!"

Sir James si překvapeně popostrčil brýle ke kořeni nosu. „Ne? Co se stalo?"

„John a lady Sarah se dostali do problémů."

Sir James měl najednou spoustu času a nechal se od Suka podrobně informovat.

Superintendant byl člověk, kterého jen pár věcí dokázalo vyvést z duševní rovnováhy. Ale nejnovější vývoj událostí ho překvapil.

„S tím jsem nepočítal," řekl.

„Já také ne, pane!"

„Máte nějaký plán?" Pousmál se. „Samozřejmě byste se nejraději pustil za nimi."

„Což nejde."

„Mohl bych si vzít šoféra."

„Lituji, pane, ale hrozba Willyho pomsty je příliš velká.

John si pomůže sám. U vás by to bylo horší."

„Nemáte ke mně velkou důvěru."

Suko se zasmál. „Willy je brutální a záludný. Na to byste neměl zapomínat."

Sir James Powell mávl rukou a zvedl se. „No dobrá.

Jenom se v duchu ptám sám sebe, kam John zmizel. Proč

jednoduše neutekl?"

„On je takový?"

„Myslíte na únos?"

„Tak nějak."

„A nevíte, co by se mohlo stát?"

„Ne, pane, nemám zdání. V tom obchodě jsem nikdy předtím nebyl."

„Jistě, inspektore, znám vaše problémy." Sir James se podíval na hodinky. „Bude lepší, když pojedeme."

- 30 -

„Také si myslím, pane."

Vzali si rover. V běžném služebním voze sedával sir James na zadním sedadle. Tentokrát se uvelebil vedle Suka.

Počasí nevěstilo nic dobrého. Bouřka sehnala na obloze hradbu ocelově šedivých mraků a proudy hustého deště bičovaly zemi. Domy se utápěly v přívalu vody. Mezi jedoucími vozy se usadil hustý závoj páry. I pomalu jedoucím vozidlům se zapnutými reflektory hrozilo sklouznutí.

„Řeknete mi, pane, kam mám jet?"

„Nejdříve směrem na letiště."

„Dobrá."

Pustili se dálnicí číslo čtyři, která vedla k Heathrow. I široká šestiproudová cesta se změnila v jediné řečiště. Za vozy se zvedaly fontány vody, se kterou měly stěrače plné ruce práce.

„A to jsem si myslel, že půjde jenom o malou přeháňku," řekl sir James.

Suko pokrčil rameny. „Stejně se to přežene a bude klid." Zapnul směrové světlo, protože rover se blížil pomalu se posunující koloně vozů. Vpravo se mihl vůz, jehož řidič prudce brzdil a málem dostal smyk.

Sir James se rozčílil nad jeho nezodpovědností a potom se zvrátil do opěradla.

„Domluvil jste se na určitou hodinu, pane?" zeptal se Suko.

„Ne "

Číňan se usmál. „To je dobře. Ta kolona se zdá být dost dlouhá." Zapnul větrání, i přesto, že vzduch byl zamořený

výfukovými plyny. Chtěl mít lepší výhled před sebe.

- 31 -

Proudy vody bušily do roveru.

Po čtvrthodině se dal dlouhý, deštěm rozmazaný had vozidel konečně do pohybu. O něco později poznali důvod dopravní zácpy. Jeden kamion dostal smyk a lehce líznul svodidlo. Teď stál zčásti napříč silnicí.

Další jízda probíhala bez podobných příhod. Nemuseli jet až k letišti. Mezi Chiswickem a Brentfordem odbočili, aby se dostali do blízkosti Gunnerburského parku.

Krajina už dlouho předtím ztratila ráz velkoměsta.

Nebyla tak hustě zastavěna. Kdo tady bydlel, užíval si klidu

relativně

tichého

předměstí

neobtěžovaného

příšernou londýnskou dopravou.

Dokonce i počasí se zlepšilo.

Sice ještě pršelo, ale déšť už nebyl tak prudký. Spíše připomínal drobné mrholení. Padající kapky se blýskaly v paprscích světlometů.

„Musím

pořád

myslet

na

Johna,"

ozval

se

superintendant. „Máte nějakou představu, Suko, kde by se teď mohl nacházet?"

„Ne, pane."

„Já v podstatě také ne. Ale je tady něco, co mi pořád nedává pokoj."

„Co to je, pane?"

„Není tu náhodou vztah mezi Atlantidou a tím neobyčejným okem?"

„Skutečně."

„Podívejte se, Suko. Počítám s tím, že John Sinclair se nedobrovolně vydal na cestu časem. Zrovna tím tajemným okem. Stejně jako lady Sarah."

Suko přikývl. „Všechno tomu nasvědčuje. Můžeme jenom doufat, že přežil, pokud to tak opravdu bylo."

- 32 -

„I zabiják Willy přežil."

„Bohužel."

„Rick Malone by si určitě v životě nepomyslel, že takhle skončí. Policejní služba mu připadala příliš

jednotvárná. Opustil policii, i když stál na počátku služební kariéry. Určitě by vystoupil hodně vysoko na služebním žebříku. Ale on byl jiný než ostatní. Potřeboval volnost, kterou neohraničovaly čtyři stěny kanceláře..."

Sir James hovořil o starých časech, zatímco Suko poslouchal na půl ucha, protože se musel soustředit na jízdu. Silnice byla dost úzká. Obě strany lemovaly vysoké stromy a vytvářely dojem aleje. Většinou zde rostly vysoké topoly. I stromy mizely za tenkou oponou deště. Listí už

dávno opadalo. Holé větve se vzpínaly na všechny strany jako ruce prosebníků.

„Máme ještě daleko k cíli?" zeptal se Suko.

„Pročpak?"

„Protože bych chtěl natankovat."

„Klidně zastavte u první pumpy. Mohu vás uklidnit. Už

to není daleko."

„Okay."

Další benzinová pumpa se objevila těsně před křižovatkou na Ealing Lane. Její osvětlený vývěsní štít se jevil na první pohled jako ve vzduchu poletující barevná skvrna, která se vpíjela do všudypřítomného závoje deště.

Suko zajížděl s vozem k jednomu čerpacímu stojanu.

Kromě roveru tady žádné další vozidlo nestálo. V domku seděl pumpař, který krátce vyhlédl ven, jakmile Suko vystoupil a vytáhl hadici ze stojanu.

Proti dešti chránila plechová střecha. Vpravo vedle malé pokladny se nacházela myčka. V tomto psím počasí ji

- 33 -

pochopitelně nikdo nevyužíval.

Suko si chtěl protáhnout zdřevěnělé nohy. Šel až k okraji střechy, odkud spadlo několik kapek a vítr je pohotově vmetl Sukovi do obličeje. Chtěl se otočit zpátky, když vedle obdélníkové budovy myčky zahlédl nějaký

pohyb.

Někdo tam stál a schoval se, když tam Suko zabloudil pohledem.

Inspektor, nedůvěřivější než kdokoliv jiný, se rozběhl k tomu místu, ale nikoho tady nenašel. Vracel se zpět a nechápavě při tom potrhával rameny.

Sir James spustil postranní okénko. „Co se děje, inspektore?"

„Nevím." Suko se ohlédl. „Zdálo se mi, že jsem tam viděl postavu."

„No a?"

„Když jsem tam došel, byla pryč."

Superintendant se rozesmál. „Doufejme, že nezačneme oba dva vidět strašidla."

„To je docela možné."

Počitadlo na stojanu se už netočilo. Suko přidal trochu benzinu a vrátil hadici do stojanu. Z malé přihrádky si vyzvedl fakturu a šel s ní do pokladny.

Pumpař odložil noviny a vzal si papír. Z chlapíka se táhla slabá vůně oleje.

„Máte nějaké pomocníky?" zeptal se Suko.

„Proč?" V pumpařově obličeji se mihl stín nedůvěry.

„Chcete u mne začít?"

„To zrovna ne."

„Tak proč se ptáte?"

„To je v pořádku."

- 34 -

„To není v pořádku, pane." Pumpař vstal. Byl o hlavu vyšší než Suko. „Nemám rád hloupé otázky. Hlavně když

na mně někdo vyzvídá. V poslední době přepadli spoustu pump, pane. Rád bych..."

„Nic se neděje," prohlásil Suko a ukázal služební průkaz.

Pumpař na něj chvíli civěl a potom kývl. „Lituji, ale jsem zde na osamělém místě. Proč jste se vlastně ptal?"

„Připadalo mi, že jsem někoho viděl u myčky. To je vše."

„V tomhle počasí nikdo nevystrčí ani nos."

„Pochopitelně, promiňte."

Suko vzal drobné, stvrzenku a vracel se zpět k vozu.

„To byla doba," přivítal ho sir James.

„Chtěl jsem se jenom o něčem ujistit."

„No a?"

„Nic." Suko nastartoval. „Nemá žádného pomocníka."

„Tak dobrá."

Výjezd od pumpy míjel dodávkový vůz. Zvedl vysokou fontánu vody. Tepve potom mohl Suko vyjet s roverem na silnici.

„Pojedeme rovně a na příští křižovatce odbočíme doleva," vysvětloval sir James. „Náš cíl je skrytý za okrajem lesa, blízko hřebčince."

„Ten patří Fultonovi!"

„Ovšem."

Za chvíli dojeli ke křižovatce. Byla volná. Jenom déšť

ji nemilosrdně zkrápěl. Před nimi se nacházela ulice s úzkou silnicí. Vpravo rostlo vysoké křoví, nalevo byl příkop.

V této části se Suko nevyznal. Ještě nikdy tudy

- 35 -

neprojížděl. Cesta mu připomínala venkovské silnice.

Kroutila se v četných zatáčkách a pohlcovala světla reflektorů.

Suko ani netušil, kde se nachází les, o kterém se zmínil sir James.

Zato uviděl něco jiného.

Najednou se před nimi objevila postava.

Vynořila se z prázdnoty. Provázel ji záblesk modravého světla, který přerušil záři reflektorů. Stála příliš

blízko roveru.

Sir James a Suko zaslechli tvrdý náraz na přední kapotu vozu. Viděli tělo, které proletělo vzduchem jako hadrový

panák. Neslyšeli, jak dopadlo, ale oba zřetelně pozorovali, že vůz přes postavu přejel oběma koly.

To nadskočení je doslova šokovalo.

Suko brzdil. V krátkých přestávkách, protože nechtěl skončit v příkopu nebo někde v křoví. Nakonec vůz zastavil.

„Sběhlo se to moc rychle," zašeptal. „To byl..."

Otevřel dveře a vypotácel se ven. Pohyboval se jako robot, když se blížil k postavě nehybné ležící uprostřed vozovky.

Suko si kladl vinu za tuto nehodu, i když jí vlastně nemohl zabránit.

Muž ležel na boku. Měl na sobě tmavé oblečení, které bylo celé promočené deštěm. I teď se na něj bez milosti řinul z podmračené oblohy. Suko se chystal pokleknout a v tom okamžiku už věděl najisto, koho má před sebou.

Zabijáka Willyho!

Instinktivně se chtěl stáhnout zpět, ale ovládl se a převrátil nehybné tělo na záda. Bledý vpadlý obličej, po

- 36 -

kterém stékal déšť v malých potůčcích, mu připadl povědomý. Stejně jako oči, které ležely hluboko v důlcích jako bez života.

Suko hleděl na vrahovy prsty. Věděl o dlouhých nehtech, hleděl na ně a opravdu připomínaly zakřivené dýky.

Zatímco Suko klečel vedle těla, připomínal si modravé světlo, postavu, která se náhle objevila, tvrdý náraz a následné přejetí těla.

Willy toho přežil hodně, ale tento úder ne. Suko mamě pátral po náznaku dýchání. Přiložil dva prsty na krční tepny, ale necítil žádnou reakci.

Willy musel být mrtvý.

Suko se pomalu zvedl. Zmizely poslední pochyby.

Ještě přikrčený se ohlédl zpět. Sir James otevřel dveře spolujezdce na levé straně a vystrčil nohu z roveru.

„Zůstaňte ve voze, pane!" křikl Suko a vydal se na zpáteční cestu.

Před dveřmi zůstal stát. Stejně už byl mokrý a těch pár kapek už ho nezabije.

„Byl to Willy?"

Suko přikývl.

„Co se mu stalo?"

Číňanovy rty sebou cukly. „Pokud se nemýlím, pane, můžeme toho desetinásobného vraha odepsat.

Superintendant byl nedůvěřivý. „Opravdu? Prohlédl jste ho důkladně?"

„Nakolik mi stačí znalosti laika, pane."

„Doufám tedy, že máme tento případ za sebou." Sir James letmo pohlédl na hodinky. „Jeďme dál. Nemáme mnoho času."

- 37 -

„Jistě. Co uděláme s Willym?"

„Mohli bychom ho vzít s sebou a před cílem naší cesty uvědomit policii. Myslím kolegy..."

Suko dál nevěnoval pozornost šéfovým úvahám. Ještě nenastoupil. Stál vedle vozu a hleděl přes rover do míst, kde ležela zabijákova mrtvola.

„Proč si nenastoupíte, Suko?"

Inspektor polkl. „Pane," řekl „Willy nám provedl parádní kousek."

„Co tím myslíte?"

„On zmizel!"

Tentokrát superintendant sir James Powell nezůstal sedět ve voze. Suko ho ještě nikdy předtím neviděl tak rychle reagovat jako nyní. Ani si nedělal nic z toho, že mu mokne klobouk a přes jeho obrubu stékají kapky za límec pláště.

Koukal se upřeně tam, kde měl ležet Willy. Potom polkl, ale jinak mlčel.

„Musel se snad rozplynout ve vzduchu," ozval se Suko přes střechu roveru.

Sir James přikývl, ačkoliv nechtěl potvrdit Sukovu úvahu. „Stejně jsem si myslel, že s tím Willym nebude něco v pořádku. Ne, Suko, tenhle člověk, pokud to vůbec člověk je, nám ještě ukáže, zač je toho loket. Má nad námi převahu."

Suko si rukou přetřel obličej. „Taky se mi zdá, pane."

- 38 -

„Budeme muset s naším přítelem dál počítat."

Superintendant se neradostně zasmál. „Na někoho prostě neplatí přírodní zákony."

„Musíme ho hledat," řekl Suko.

„A kde, prosím?" Inspektor hleděl na zem, kde se leskly velké kaluže. „Pane, nechci vás strašit, ale umím si docela dobře představit, že dostanete nevítanou návštěvu.

Willy není vybíravý. Zabíjí pro zábavu."

„V tom vám nemohu odporovat!"

„Tady jde o život!"

„Jistě. Jenomže mě očekává ministr vnitra. Bude se jednat o věcech, které mají dalekosáhlý význam pro budoucnost. Mohou se dotknout i vás a Johna Sinclaira.

Jde o koordinování činnosti s východními státy. Glasnosť

získává postupně své další zastánce."

„Ale stejně to budeme muset risknout, pane. Možná se vám podaří přesvědčit ostatní účastníky, že potřebujete mít u sebe neustále tělesného strážce."

Sir James znovu nastoupil. Sundal klobouk a vylil zbytek vody, který se usadil v jeho prohlubni. „To asi ne-půjde. Je to zpropadeně utajovaná konference. Její členové by mi to dali hned najevo, kdybych nepřišel sám."

„Pane, jde vám o krk."

Superintendant vrhl na Suka, který mezitím také nastoupil, dlouhý pohled. „Já vím, inspektore. Zatraceně dobře. Ale není to tak jednoduché."

Číňan přirazil dveře. „Jak jste se rozhodl, pane?"

„Jeďte dál. Řeknu vám, až dorazíme k cíli."

„Jistě, pane."

Neměl při tom dobrý pocit. Tlak kolem žaludku sílil.

Vrah, který neznal slitování a ještě se jim vysmíval, jim byl

- 39 -

v patách. Byl jako fantom. Objevil se z nicoty a zase zmizel, když za sebou zanechal krvavou stopu. Déšť opět zesílil. Zešeřilo se, i když do soumraku chybělo pár hodin.

Na mnoha místech visela mračna tak nízko, že se jako mlžný opar vznášela nad vozovkou.

Suko poznal na šéfovi, že se v něm odehrává velký

duševní boj. Superintendant se už tak neovládal jako dřív.

Častokrát mu zaškubaly lícní svaly, také brýle si posunoval častěji, než bylo potřeba, a také požádal Suka, aby jel pomaleji.

„Ještě jste nedospěl k žádnému rozhodnutí, pane?"

„Ne."

„Nezbývá nám mnoho času."

„To vím, Suko. Ale nemohu těm lidem sdělovat své osobní problémy."

„Až se Willy objeví, bude už pozdě."

„Jistě." Sir James si odkašlal.

„Viděl jste také to modré světlo, předtím než se objevil?"

„Ano."

„Bylo to oko?"

„Ne. Viděl jsem jenom krátký záblesk a potom jsme se srazili s tím zabijákem."

„Vzpomínám si na něco podobného." Sir James zvedl ruku a namířil prst dopředu. „Za poslední pravotočivou zatáčkou začíná les. Musíme jím projet asi do poloviny a dostaneme se k našemu cíli."

Ve světelném koberci, který před vozem rozestřely reflektory, se míhaly blýskavé kapky deště. Výhled se trochu zhoršil, protože les na pravé straně vrhal na vozovku dlouhý stín.

- 40 -

Potom se to stalo.

Suko s něčím podobným počítal. Jenom ho překvapila prudkost útoku.

Odehrálo se to na zádi vozu. Zaslechl tlumený náraz, potom prasknutí a divoký smích.

Suko ubral plyn. Oba dva se otočili dozadu.

Rozbitým zadním sklem přinášel déšť vír drobných kapek. To by nebylo až tak tragické. Mnohem hrozivěji působila postava, která se jednou rukou pevně držela zadního opěradla a druhou rámu okna.

Bylo jasné, že Willy se tady neobjevil, proto aby s nimi podnikl přátelskou vyjížďku...

Úplně jiné počasí než v Londýně vládlo ve světě, do kterého mne vtáhlo oko. V minulosti kontinentu Atlantidy, který už neexistoval, ale kterým jsem se musel zabývat, protože magii se podařilo posunout časové dimenze.

Ale na tyto povrchní věci jsem teď nemyslel. Pro mne bylo důležitější, že mi kráčela vstříc osoba, která i přes svůj pokročilý věk patřila k mým nejbližším přátelům. Což v případě přátelství nehraje žádnou roli.

Lady Sarah Goldwynová přicházela proti mně a já jsem jí mířil vstříc. Ve stejném okamžiku jsme se zastavili a hleděli jsme si do očí. Na její tváři ležel stín...

„Johne," oslovila mě.

Mlčel jsem a pozorně jsem naslouchal tónu jejího hlasu. Byl stejný jako dřív? Nezměnil lady Sarah pobyt

- 41 -

mezi těmi monstry?

Ne, mluvila úplně normálně.

Přikývl jsem na pozdrav. „Vítej," řekl jsem.

„Kde, chlapče?"

„Možná na ostrově ztracenců."

Na rtech jí přelétl slabý úsměv.

„Ostrov ztracenců," opakovala. „To jsi dokonale vystihl." Lady Sarah se rozhlédla. „Musí to být ostrov.

Vidím vodu, vlny... ale kde se nachází ostrov, nad kterým svítí bílá umrlčí lebka?"

„Možná v jiném světě."

„V minulosti."

„Možná."

„Ty to víš, Johne."

Lady Sarah bych nikdy nedokázal zalhat a tak jsem přikývl. „Ano, vím to. Nacházíme se na malém ostrůvku, který tenkrát patřil k Atlantidě..."

„... která se potopila."

„Samozřejmě. Magie nezná hranice času. Vězíme hluboko v minulosti, v době před zánikem. A na tomto ostrůvku vládla věštkyně jménem Sandora, která se nyní jmenuje Sandra a podařilo se jí najít cestu do našeho světa.

Mohla přežít díky ochraně, kterou vlastní."

„A kdo ji chrání?"

„Oko, Sarah. Jenom oko, které dokáže svou magií a silou překonat prostor i čas. To je jediné vysvětlení."

„A co si o tom myslíš ty, chlapče?" položila mi ruku na rameno. „Co se bude dít dál?"

„O mne si nemusíš dělat starost,

Sarah. Ptám se, jak se bude dařit tobě. Viděl jsem, jak tě drželi dva kostlivci uprostřed skupiny monster pod

- 42 -

podlahou."

„Ano, bylo to hrozné, ale přežila jsem to. Chtěla jsem utéct..." Svraštila čelo a přemýšlela. „Vůbec to nebylo jednoduché. Podcenila jsem Sandru. Vládne nad těmi příšerami. Podlaha se náhle změnila v bažinu. Propadala jsem se stále hlouběji a neměla jsem se čeho zachytit."

„A co dál?"

„Jak už ses zmínil, Johne, obklopily mě ty příšery, ale neublížily mi." Sarah Goldwynová se náhle zasmála. „Víš

co? Dokonce jsem ztratila i svou hůl."

„Ta přece není důležitá."

„Ne, je důležitá!" odporovala prudce. „Když jsem se propadala, podařilo se mi napíchnout jednoho upíra. Bodla jsem ho špicí ho hrudi a on se rozpadl."

„Gratuluji."

„Děkuji. Také ti budu gratulovat. Později, až najdeš

možnost, jak nás dostat odsud."

„Bez pomoci to nepůjde."

„A kdo by nám měl pomoct?"

„No kdo? Přece Sandra alias Sandora. Dopravila nás sem, musí nás dostat zase ven."

„Přece nevěříš na Ježíška, Johne Sinclaire?"

„Vlastně ne."

„Tak nepovídej nesmysly! Přemýšlej nad tím, jak bychom se odsud dostali vlastními silami. V nejhorším případě bychom museli sešplhat dolů po útesech."

„Ty si na to troufneš?"

„Když mi pomůžeš..."

Neubránil jsem se smíchu a lady Sarah se tomu podivovala. Byla osobou, kterou nemohlo nic rozházet a připravit o humor.

- 43 -

„Kromě toho," vedla si dál svou, „je v Londýně někdo, komu musím pomáhat. Jane Collinsovou nemohu nechat samotnou. Určitě si dělá starosti."

„Ví, kam ses vypravila?"

„Samozřejmě."

Polkl jsem a pojalo mě tušení, které mezitím lady Sarah vyslovila nahlas.

„Jakmile se setmí a nabude znovu svou lidskou podobu, půjde mě hledat."

„Toho se taky obávám, lady Sarah."

Měla na jazyku ještě jednu otázku. „Řekni mi, Johne, odkud se vzalo to modravé světlo, které nás zahalilo?"

„Pochází z oka."

Udeřila se dlaní do čela. „Pochopitelně, ten emblém oka. Jak jsem mohla být tak hloupá! Doufejme, že mě ti kostlivci nepřipravili o rozum."

„Ten budeme ještě potřebovat."

Lady Sarah se podařilo vyrobit nesmělý úsměv.

„Nevím, Johne, co máš za lubem, ale cítím se skvěle."

„Opravdu?"

„Ano." Roztáhla ruce. „Unikla jsem příšerám. Žádný

zombie mě nezabil a duch neroztrhal. Když jsem viděla ostrov, měla jsem pocit, že začínám nový život."

„Ale pod kontrolou."

„Myslíš, že bychom ji nemohli setřást?"

Pokrčil jsem rameny. „Nemám zdání, Sarah, protože jsem dosud naši přítelkyni Sandru neviděl."

Sarah Goldwynová nadzvedla tázavě ramena. „Takže nám zbývá jenom cesta k pobřeží."

„Ke sráznému pobřeží," opravil jsem ji.

„To je mi jedno."

- 44 -

„Až se později pokusíš sestoupit dolů, poznáš ten rozdíl."

„Posadíš si mě na ramena, Johne." Moje mimika se jí nezamlouvala. „Chlapče," řekla a bouchla mě do zad.

„Nebuď tak trudnomyslný. Podaří se to. Uvidíš. Vždycky jsme ze všeho vyvázli se zdravou kůží.

A z výhrůžek si taky nic nedělám. Ty ano?"

Musel jsem dávat pozor. Nikdo nás zatím neohrožoval.

Ukolébávali nás v pocitu bezpečí a bez vnějších známek příštího napadení. Vítr číhavě poletoval nad ostrovem.

Hladil nás mazlivě po tvářích.

Lady Sarah se do mě zavěsila. „No tak, kavalíre, veď

mě ke svobodě."

„To je šílené."

„Nebuď tak pesimistický, Johne. Zbavila jsem se těch oblud a unikneme i z ostrova."

V tom se stará dobrá Hororová babička mýlila. Stále tady existoval jev, o kterém jsem se už osobně přesvědčil.

Ať jsme se namáhali sebevíc, nepodařilo se nám přiblížit se k pobřeží. Čím rychleji jsme se k němu hnali, tím nám připadal vzdálenější. Bylo to něco, čemu se lady Sarah velice divila. Potom uvažovala.

„Vypadá to, že ostrov taky putuje, ne?"

„Ano. Leží v magické zóně a je pod kontrolou oka."

„Ne Sandřiným vlivem?"

„Kdoví. Ona a oko mají v téhle hře hlavní role.

Nemohla by sis vzpomenout, jak se ti podařilo uniknout ze zajetí monster?"

„Ne, Johne."

Přikývl jsem. „Dobrá, budeme to zkoušet dál."

„Čím?"

- 45 -

Sáhl jsem pod košili a vytáhl jsem posvěcený křížek.

Sarah

Goldwynová

mě

sledovala

nedůvěřivým

pohledem.

„Myslíš, že ti to pomůže?"

„Nemám zdání. Přinejmenším to stojí za pokus."

„Tohle není magie pekla, Johne!"

V tom nebyla daleko od pravdy. Byli jsme uvězněni v magickém kruhu tajemné síly, na kterou kříž nebude pravděpodobně reagovat.

Ale měl jsem důvod k tomu, abych se o to pokusil. Na kříži bylo několik rytin, které mne měly chránit. Mezi jinými se jednalo i o vševidoucí oko, starověký symbol pocházející z egyptské mytologie, který později převzali křesťané.

Oko bylo odedávna znamením síly i vědění. Nacházeli jsme se jako zajatci uprostřed obrovského oka. Domníval jsem se, že se objeví nějaký kanál, kterým se přenese magické působení prostřednictvím oka i na můj kříž.

Talisman ležel na natažené dlani. Na koncích kříže, kde byly vyryty iniciály jmen čtyř andělů, se nic nedělo. Žádné planutí, plápolání. Kříž vůbec nereagoval. Stejně se chova-lo i oko. V jeho zornici se neobjevilo žádné jiskření.

Lady Sarah přihlížela. „Máme smůlu, Johne,"

ohodnotila vzniklou situaci.

„Bohužel."

„Klíč k rozřešení záhady je v Sandřiných rukou."

„Nebo u ní!" zapíchl jsem prst do nebe, kde se vznášela bílá umrlčí lebka a pozorovala nás.

„Myslíš?"

„Musí mít nějaký vztah k Sandoře." Pokrčil jsem rameny. „Nemá to smysl. Stejně musíme čekat na to, co

- 46 -

podnikne Sandra."

„To může trvat dlouho."

Přemýšlel jsem o tom, jestli mám aktivovat kříž. K

tomu bych musel vyslovit jistou formuli, abych uvolnil síly kříže. Většinou mi pomohly, když jsem byl v nejvyšším nebezpečí. Tady se ovšem nic podobného nedělo, ačkoliv jsme se nacházeli v pasti a ostrov si s námi dělal, co si zamanul.

Ani světlo se nezměnilo. Stále nás obklopoval namodralý svit. Na okrajích o něco slabší než přímo nad námi.

Lady Sarah zavrtěla hlavou.

„Unikla jsem monstrům," řekla. „Je otázkou, kde se nachází v této chvíli."

„Na ostrově!"

Oba jsme se hrozně ulekli, když se najednou ozval ten hlas. Ani lady Sarah nebo já jsme se nezmohli na jediné slovo. Odpověď přicházela od Sandry alias Sandory.

Sarah Goldwynová ustoupila o krok a pátravě se rozhlížela. „Kde se schovává?"

Ani já jsem Sandru zatím nezahlédl. Ale musela nás odkudsi pozorovat a vyslechnout všechno, co jsme si povídali.

„Já jsem tady. Dívám se na vás a bavím se vaší nevědomostí."

„Tak se ukaž!"

„Ráda, Sinclaire! Podívej se na lebku. Toho bledého strážce nad vámi."

Pohlédli jsme nahoru, kde na pozadí modrého nebe narůstala lebka do obrovské velikosti. Roztahovala se stále víc a zároveň se naplňovala studeným, oslepujícím

- 47 -

světlem, které nám bránilo nahlédnout dovnitř.

Najednou byla zde.

Cítil jsem, že se nachází v naší blízkosti. Zvedl jsem hlavu a uviděl jsem ji před námi.

Ani jsem nezpozoroval, kdy a zda vůbec vystoupila z lebky. Každopádně byla zde a její vzhled se nezměnil.

Stále měla na sobě zelené šaty s dlouhým rozparkem.

Kulatá ramena zářila bez poskvrny. Kůže se chlubila barvou alabastru a vlasy připomínaly tekoucí zlato.

„Tak co vy dva, už jste se zabydleli?"

„A co má být?"

„ Johne Sinclaire, měl bys být více přátelský. Buď rád, že ještě žiješ. Také mohlo všechno dopadnout úplně jinak.

Bylo by pro mne hračkou vás zabít."

„To ti rád věřím. Nakonec pomocníků máš víc než

dost. Kde se vlastně schovávají?"

„Po celém ostrově."

„Promiň," řekla lady Sarah, „ale nikoho jsme nezahlédli."

„Protože vaše oči jsou zavřené. Nenaučili jste se ještě nahlížet, co je skryto za materilání stránkou věcí. Jste stejní jako ostatní lidé. Arogantní a přezíraví. Spoléháte na techniku a na přírodu. To je dobře, ale existuje něco, co stojí nad přírodou. Magie. A já ji ovládám."

„Kde vězí tvoje monstra?" Zůstal jsem v přítomnosti, protože jsem se nechtěl pouštět do filozofických úvah.

Sandra na mne strnule hleděla. Jejím tělem probíhalo téměř nepatrné chvění.

„Chtěl bys je vidět?" zeptala se.

„Ano, chci."

„Potom je uvidíte," prohlásila. Z úst se jí vydral

- 48 -

zlomyslný smích. „Uvidíte je." Roztáhla ruce. Pomalým, ale vláčným pohybem, jako to člověk vídal u kouzelníků.

„Kde se nacházíme?"

„V oku."

„Správně. Oko je cesta do Atlantidy. Mocné síly, které se rozbouřily, nemohly oku ublížit. Patří k jednomu z menších záchranných ostrůvků, které už tenkrát existovaly.

Podařilo se mi zachránit se na tomto ostrově, protože jsem na tom pracovala celý život. Věděla jsem, že se Atlantida potopí. Ne nadarmo jsem vědma, a proto jsem se mohla důkladně připravit. Zachránila jsem sebe a své poddané."

„Zachránila?" ostře jsem se zasmál. „Nic jsi nezachránila. Přinesla jsi jenom hrůzu a děs."

„Ano to taky!" vykřikla. „Přivedla jsem s sebou i hrůzu, protože mi lidé nechtěli věřit. Tak to bylo, rozumíš?

Měla jsem v úmyslu navázat kontakt s lidmi budoucnosti.

Odmítli mě. Zadrželi mě. Považovali mě za strašidlo, za nějakou návštěvu z kosmu a poslali mi na krk vojsko.

Objevovala jsem se už častěji na veřejnosti, ale teď je po všem. Ani v tisku se neobjevila sebemenší zprávička.

Zkrátka a dobře, lidé mě odmítli přijmout. Na něco takového se nezapomíná. Něco takového mi nikdo nesmí udělat. Určitě ne věštkyni Sandoře. Proto jsem přemýšlela o pomstě. Chtěla jsem jim všechno ukázat a přesvědčit je.

Ty, Johne Sinclaire, přece víš, že každá věc má dvě stránky. Jednu pozitivní a jednu negativní. I na mém ostrově tomu nebylo jinak. Mohla jsem ovládat jeho sílu, protože mi v tom pomáhala magie oka. A tak jsem se postarala o to, aby se objevila monstra. Příšerné postavy, které našly svůj domov v hlubinách ostrova. Vynořily se.

Ti, kteří byli kdysi lidmi a navštěvovali mě ve videotéce.

- 49 -

Hleděli do oka, byli jím uneseni a já jsem je změnila."

„Okamžik!" řekl jsem. „Ale v tom případě se oku podařilo udělat z lidí příšerné obludy."

„Ano!"

„Ale s námi je to jiné!"

„Zatím, Sinclaire!"

Lady Sarah a já jsme na sebe významně zamrkali.

Máme snad mluvit o štěstí?

Ne, tak daleko jsem ve svých úvahách nechtěl zajít.

Sandra se v našem případě držela zpátky. Její poslední odpověď to jasně dokazovala. Patrně nás chtěla nejdříve psychicky zničit a potom nás změnit v některou z jejích příšer.

„Myslíš na to, co bude dál, ne?"

„Správně."

„To vím také, Sinclaire. Ty a tahle stará paní se zařadíte mezi monstra. Chtěla jsem vám jenom poskytnout pár informací. Jste oba velmi zvědaví."

„To je pravda. A já mám spoustu dalších otázek. Co se vlastně stalo se zabijákem Willym?"

„Ujala jsem se ho."

„Proč?"

„Ze zklamání," odpověděla ostře. „Už jsem ti přece vysvětlila, jak mě lidé zklamali. Proto jsem se rozhodla postarat se o někoho, kdo porušuje lidské zákony."

„Ano, o zbabělého vraha. O člověka, který se neštítí zabíjet i ženy a děti!" vykřikla lady Sarah. „Co jsi to za hnusné stvoření, Sandro?" Zavrtěla hlavou. „Tomu nerozumím... nerozumím..."

„Znáš mé důvody," Sandra zachovávala bohorovný

klid.

- 50 -

„Co se stalo s Willym?" Nenechával jsem ji na pokoji.

„Vyhledala jsem ho. Jako příklad. Nějakou dobu jsem ho pozorovala. Tenkrát by ho zabil nějaký člověk, ale já jsem Willyho zachránila. Co znamenají plameny proti síle oka?"

„Jaké plameny?"

„Willy by tenkrát uhořel. Přišla jsem v poslední chvíli a zachránila jsem ho. To bylo všechno. Je to docela jednoduché. Není obtížné získat si vděčnost lidí, věř mi."

„Ty jsi ho zase propustila? Proč?"

„Protože si chtěl vyřídit nějaké účty. Nemohl prostě jen tak sedět, když jeho protivník ještě žil. Měl spoustu času o tom přemýšlet a po dvaceti letech jsem ho zavedla na svět."

„To je možné?" divila se lady Sarah.

„Samozřejmě. Zvláště, když si to přeji. V tomto světě existují tři možnosti." Sandra zvedla tři prsty, aby zdůraznila svá slova. „Za prvé může člověk zůstat se mnou a užívat si rozkoší ostrova. Za druhé se může vrátit na svět.

Jako monstrum nebo podobně, jak jste se sami přesvědčili.

A konečně je zde také možné zemřít."

„To už mě taky napadlo."

„Skvělé, Sinclaire, skvělé. Dám vám na vybranou.

Můžete si zvolit ze dvou možností. Není to dobré? Řekni mi, pro kterou jste se rozhodli?"

„A co třetí volba?"

Sandra nebo také Sandora se usmála na lady Sarah.

„Nejsem tak hloupá, abych ti dávala ještě třetí možnost.

Ne, to není nutné, má milá. Buď zůstanete na ostrově, nebo se vrátíte zpět jako monstra."

Hororová babička si mě zkoumavě prohlížela.

„Co myslíš, Johne?"

- 51 -

„Mně se nelíbí ani jedna z nich."

„To si dovedu představit," řekla výsměšně Sandra.

„Kdybych se měla na vašem místě rozhodnout, řekla bych, abyste zůstali. Možná za dvacet nebo třicet let na okamžik..."

„To už budu mrtvá!" prohlásila lady Sarah.

„Ty si tak hrozně přeješ vrátit se zpátky?"

„Ano."

„Dobrá. Ale jenom jako obluda. Proměním tě."

Ušklíbla se a přistoupila o krok blíž. „Změním tě v mutanta a potom tě pošlu zpátky na svět. Vzpomínáš si na plátno ve videotéce? Tam vystoupíš. Jako postava z filmu. Je to magická oblast. Je to cesta do světa, který se nachází v oku."

„Dej si pozor!" vykřikla Sarah Goldwynová.

Sandra se opravdu zastavila. Zpozorovala i mou ruku, která mířila ke zbrani. Musela se tomu zasmát. „Chceš na mne vystřelit?"

„Když k tomu budu donucený!"

Několik sekund na mne upřeně hleděla a potom se otočila zády.

„Ukážu vám je. Smíte vidět mé pomocníky. Dívejte se nahoru do oka!"

Zvedli jsme hlavy a spatřili jsme, že nad námi dochází k jakési proměně.

Lady Sarah vrtěla nechápavě hlavou a chytila se mne za loket. „Panebože, Johne, co je to?"

„To opravdu nevím, ale zdá se mi, že se oko stahuje.

Přinejmenším mění své rozměry."

V téhle věci jsem se nemýlil. Namodralý svit oka jako by se zahušťoval. Zvláště silné zabarvení se objevilo v jeho

- 52 -

středu, kde se nacházela zornička.

V ní se objevily pohyby. Cosi se pomalu vynořovalo z temnoty. Nabývalo stále zřetelnějších obrysů. Teď jsme mohli rozeznat, co se v zorničce zobrazuje.

Obličeje!

Příšerné grimasy. Zombies, upíři, mutanti a vlkodlaci.

Tupě zírali dolů. V jejich očích se chladně blýskalo a vyzařovala z nich lačná chtivost.

Potom se objevily ruce.

Ne, to nebyly ruce. Kostlivé pařáty a kůží potažená klepeta. Tenké ruce s dlouhými prsty.

Říše démonů se představovala v plné parádě.

„Prohlédněte si je. Jsou to moji ochránci, moje tělesná stráž a mí poddaní. A teď se rozhodněte!"

Zůstávali jsme relativně klidní, protože nám nehrozilo bezprostřední nebezpečí.

Lady Sarah mi zašeptala do ucha: „Zvolme si cestu nejmenšího odporu, Johne. Prosím."

„To by nebylo špatné."

„Potom bychom stále ještě..."

„Jak jste se rozhodli?" vykřikla Sandra.

„Zůstaneme na ostrově. V oku a s tebou."

„A jako co?"

„Jako lidé!"

I když s podobnou odpovědí počítala, přece jenom ji trochu překvapila. Hleděla na nás a vrtěla nechápavě

- 53 -

hlavou.

„Tomu nerozumím. Promiň."

„Jak to?"

„Vzdáváte se bez boje? Asi jsem tě špatně odhadla, Sinclaire."

„Jak se zdá, tak ano."

„Nejde mi to zkrátka do hlavy. Přišel jsi ke mně do videotéky jako mistr světa a najednou se z tebe vyklubal ubohý zbabělec."

„Bylo by ti snad milejší jiné řešení?"

Přikývla. „Raději bych tě viděla bojovat. Ale dobrá, vidím, že jsi jenom člověk. Dnešní lidé jsou zbabělí. O tom jsem se už přesvědčila. Pojďme dál. Protože jste se rozhodli zůstat na ostrově a být zajatci oka, ukážu vám svou říši.

Pojďte se mnou."

Aniž by počkala na odpověď, otočila se a odcházela.

Dříve než jsme ji následovali, podíval jsem se nahoru.

Zdálo se mi, že v grimasách příšer vidím zklamání, že nás nemohou vzít do svého středu. Pevně jsem doufal, že se tak nestane.

„Není mi zrovna dvakrát nejlíp, Johne," řekla tiše lady Sarah. „Neumím si dost dobře představit, jak se nám odsud podaří uniknout vlastním přičiněním - nebo snad...?"

„Musíme počkat."

„Na co?"

Mluvil jsem šeptem. Sandra nesměla v každém případě nic zaslechnout.

„Každý člověk má své slabé místo, Sarah, i když si namýšlí, jak je silný. Musíme je najít a využít ho. Potom ji porazíme a dostaneme z tohoto prokletého ostrova."

„To není špatný nápad. Jenom jsem si zatím nevšimla,

- 54 -

že by měla nějaké slabé místo."

Neodpověděl jsem, protože Sandra se otočila.

„Pojďte sem," řekla a kývla na nás ukazováčkem.

„Chtěla bych změnit váš dojem z ostrova."

Když jsme se zastavili vedle ní, čekalo nás velké překvapení. Před námi leželo kamenné schodiště. Dokonce se zábradlím na pravé straně. Dolů vedly schody, které končily v malém údolí.

„To je můj domov."

Lehce jsem strčil do Sandry.

„Jak je možné, že jsem je předtím neobjevil?"

„Docela jednoduše. Ostrov mě poslouchá. Mohu nechat toto údolí zmenšit, stejně jako se zmenšuje oko. Ostrov je potom tak nepatrný, že se vejde do zorničky. Je to magie Atlantidy. Jenom tak jsem mohla přežít."

„Já vím."

„Můžete mě bez obav následovat. Koneckonců jste se rozhodli, že zůstanete se mnou, ať se stane cokoliv - nebo ne?"

Hodila po nás číhavým pohledem.

Nevím, jestli ji uklidnilo moje kývnutí. V každém případě jsme chtěli s lady Sarah vyčkat, co se bude dít dál.

Hororová babička odmítla, když jsem ji chtěl podepřít.

Cestou dolů se pevně přidržovala zábradlí.

Sestupoval jsem za ní. Přes hlavu rámovanou šedivými vlasy jsem hleděl do údolí,

Bylo kamenité. Na příkrých stěnách jsem postrádal sebemenší kousek zeleně. Jak tady může člověk vlastně žít? Bez vody, bez jídla? Pro mne to byl nepřátelský svět.

Sandra, která šla první, už sestoupila na dno kotliny.

Zastavila se a čekala na nás.

- 55 -

„Dokážu uhodnout tvé myšlenky, Sinclaire. Ptáš se sám sebe, jak tady budeš žít, ne?"

„Máš pravdu."

Zavrtěla hlavou a přitom protáhla obličej, jako by před sebou měla nějakého malého chlapce.

„Neměl bys mě podceňovat. O určité věci jsem se už

postarala. Buďte bez obav."

Protože jsme neměli další dotazy, Sandra se otočila a kráčela ke skalní stěně. Teprve teď jsem zpozoroval, že se v ní nachází vchod do jeskyně. Byl uzavřený dřevěnými dvířky, které Sandra posunula stranou.

„Prosím," řekla s předstíranou vlídností.

Vstoupili jsme váhavě do úplně jiného světa, který

dokonce vydával i světlo.

Modré světlo bylo všude.

Vyzařovalo ze stěn, vystupovalo z podlahy a vyplňovalo celou jeskyni, kterou bychom tady nikdy ne-hledali.

Polštáře, lehátka, koberce, tryskající zřídla a v pozadí jsme dokonce zahlédli i malou zahradu, ve které rostlo ovoce.

Malý ráj...

„Můj ostrov," prohlásila hrdě Sandra. „Ráj, který

existuje už víc jak deset tisíc let. Jak se vám líbí?"

„Dojemné," odpověděl jsem.

„Také si to myslím." Přistoupila těsně ke mně. „Tady se dá žít. Zvlášť po mém boku, Sinclaire."

Ustoupil jsem stranou.

„Možná."

Pochopila.

„Stále ještě přemýšlíš, jak se odsud dostat pryč?"

- 56 -

„Ne, v této chvíli na to nemyslím."

„Ani bych vám to neradila. Kdybyste se o něco pokusili, co by se mi nelíbilo, promění se tento ráj v peklo.

Sandřin Pekelný ráj. Tady byl počátek všeho. Dostal zde své jméno a vzala jsem ho s sebou. Je to můj hrad, do kterého mohu kdykoliv uniknout a on mi poskytne ochra-nu. Já jediná mám dar putovat časem a pronikat z jednoho světa do druhého."

„To je tak jednoduché?" zeptal jsem se.

„Ne, k tomu je potřeba určitý předmět. Taková pomůcka, abych byla přesnější."

„Smím ji vidět?"

Chvilku přemýšlela. Nakonec přikývla.

„Proč bys ji vlastně nemohl vidět. Podívej se!"

Přistoupila ke koberci, který kryl část stěny.

Potom Sandra nadzvedla spodní okraj. Lehce jako pružina se odsunul stranou.

Za ním ležela - k mému úžasu - hladká šedobílá stěna, ze které už nevyzařoval modrý svit, který vyplňoval jeskyni.

„To je brána?"

„Ano."

„Takže můžeme projít," ozvala se lady Sarah a chystala se vykročit.

Sandra jí dovolila postoupit o krok dopředu, než ji zastavil její smích.

„Myslíte, že bych vám ji ukázala, kdyby to bylo tak prosté? Ne, tak lehké to není. Nepovedlo by se vám to.

Mohli byste do ní bušit, až byste si zkrvavili pěsti a stejně byste ničeho nedosáhli. Projít bránou je dopřáno pouze mně a mým přátelům. Člověk musí být součástí magie,

- 57 -

které je k tomu zapotřebí. Ale to se vás netýká. Vy jste..."

Nemohl jsem se na její slova soustředit, protože mne zaujalo něco mnohem důležitějšího.

Dráždila mě Sandřina gestikulace. Náhle znervózněla.

Pohyby rukou i hlavy byly trhavé. Otočila se tak, že hleděla přímo na stěnu.

„Něco není v pořádku?" zeptal jsem se.

Ostře si mě přeměřila pohledem.

„Co by nemělo být v pořádku?"

Hleděl jsem do jejích zlatavě zbarvených zřítelnic.

„Vypadáš dost nervózní. Stalo se něco?"

„A co o tom víš?"

Roztáhl jsem teatrálním gestem ruce a usmál jsem se.

Teď jsem si byl jistý, že jsem se nemýlil. Něco ji vyvedlo z rovnováhy. Pro mne bohužel nepostřehnutelné. Sandra to cítila a dokonce ustoupila o krok od stěny.

„Něco tady nehraje," řekla tiše. „Cosi se změnilo."

„Nic nevidím."

„Ani nemůžeš. Také to nevidím, jenom cítím." Náhle se otočila vykřikla na mne: „Co jste udělali? Co se stalo se stěnou?"

„Nic jsme neudělali!"

„Nelži!" zařvala jako podrážděná šelma. „Manipulovali jste s ní. Už není tím, čím byla. Zatraceně. Cítím, že do ní vstupuje nějaká cizí síla."

„Kde?"

„Každá stěna má dvě strany," řekla tentokrát mnohem tišším hlasem. „Jednu vidíme před sebou!"

„A kde se nachází druhá strana?" zeptala se lady Sarah.

„Ve... videotéce," odpověděla chraptivě Sandra.

„Zdržuje se tam nějaký člověk, který je zatraceně

- 58 -

nebezpečný. Zná magii, pokouší se..." Zarazila se uprostřed věty a rozesmála se. Po chvilce pokračovala. „Ano, může se jenom pokoušet. Přivítám ho a potom ho zničím!"

Přemýšleli jsme s lady Sarah, kdo by mohl být ten neznámý z našeho světa na druhé straně brány.

Nic nás nenapadlo. Jenom jsem si přitom vzpomněl na Suka a jeho démonický bič...

Čekala celý den. S přibývajícími minutami narůstal její neklid a když padl soumrak, Jane Colinsová už to déle nevydržela. Musela něco podniknout. Nechtěla jen tak sedět v pokoji a myslet na to, že se lady Sarah někdy vrátí.

Tohle pomyšlení bylo příliš nejisté, příšerné a skličující.

Do této chvíle však nemohla vyjít z domu. Aspoň ne v podobě, ve které se nyní nacházela. Přes den se její obličej měnil v nenáviděnou nažloutlou lebku. Vzpomínku na ďábelského mága Abandura, který se ji pokusil opět vtáhnout mezi čarodějnice, které sloužily peklu.

To se mu nepodařilo. Johnu Sinclairovi a jeho přátelům se podařilo přivést ji zpět na svět, i když cena byla příliš

vysoká.

Abandurova kletba ji příšerně poznamenala. Ve dne lebka a teprve s příchodem soumraku a noci se opět proměňovala v hezký dívčí obličej. Teprve potom se mohla odvážit mezi lidi.

Jane touto kletbou nesmírně trpěla a tento pocit ještě více sílil. Zvláště ve dnech, kdy byla lady Sarah někde

- 59 -

venku a ona se nemohla na nic soustředit.

I dnes odešla. Chtěla se podívat do jakési videotéky a setkat se tam s Johnem Sinclairem. Vlastně už dávno měla být zpátky, ale stále se nevracela.

Jane se také neodvážila volat. Nechtěla, aby to vypadalo, že za ní slídí, ale v sedm hodin už to nevydržela.

Začínalo se stmívat a Jane cítila, že se blíží hodina proměny. Na jejím obličeji pracovaly neviditelné ruce.

Jane se potácela pokojem a potom dopadla na křeslo.

Zaklonila hlavu a zavřela oči. Gesto, které prováděla každý

večer.

Tlak v obličeji neustával, ale naopak zesílil. Bylo to velmi bolestivé. Něco se zevnitř tlačilo ven, aby staré nahradilo novým.

Vyloupl se lidský obličej. Kůže potáhla hladce a čistě kosti. Nikde ani vráska. Jako by se kůže každý večer obnovovala.

Jane by se ráda zřekla této plastické operace, která probíhala s otupující pravidelností každý večer. Zvedla ruce a přejela si dlaněmi přes obličej. Cítila pod nimi hladkou jemnou kůži, která patřila k její pravé tváři.

Jane vstala.

Zhluboka vydechla. Projel jí hřejivý pocit vysvobození.

Zapomněla na chvíle úzkosti. Znala dobře tento stav, protože ho prožívala každý večer.

Ale běda, potom přijde ráno a s ním se vrátí všechna hrůza.

Samozřejmě, že nezapomněla, o co jde. Starost o lady Sarah byla stále silnější, ale Jane se nyní cítila lépe, protože opět měla normální lidský obličej. S ním už mohla něco podniknout, aniž by přitom byla nápadná.

- 60 -

Nejdříve se natáhla po telefonním přístroji, aby zavolala do Yardu. Ve sluchátku se neozval John Sinclair, ale Glenda Perkinsová, která se už pomalu chystala odejít z úřadu.

„Tady Jane."

„Ahoj. Jak se ti vede?"

„Teď už lépe."

Obě ženy mezitím uzavřely přátelství. Předtím si vůbec nerozuměly. Dokonce se mezi nimi ze začátku vyvinul velmi nepřátelský vztah.

Ale prožily případy, kde se musely spolehnout jedna na druhou a na vzájemnou pomoc, a to napomohlo přátelskému poutu, které je nyní spojovalo.

„Chtěla bys mluvit s Johnem, že?"

„Ano."

„Není tady, Jane."

„A kde vězí?"

„To ti nemůžu říct."

Jane cítila, jak jí stoupá krev do hlavy.

„Nebo nechceš, Glendo?"

„Šel do videotéky."

„Jako lady Sarah?"

„Snad."

„Ale ani jeden z nich se ještě nevrátil."

Glendu tahle odpověď mírně šokovala.

„Ještě ne?" vydechla. „U Johna bych to pochopila, ale lady Sarah..." Její hlas se ztišil až k šepotu. „Snad se tam něco nepřihodilo, Jane."

„Doufám, že ne. Co tam hledali?"

„Opravdu nemám zdání."

„Tobě taky nic neřekli?"

- 61 -

„Ne, Jane. Vím jenom, že John chtěl jet do té videotéky. To je všechno."

„Tak ti děkuji."

„Co chceš dělat?"

„Ráda bych se tam podívala, ale předtím bych ještě chtěla mluvit se Sukem..."

„Odjel se sirem Jamesem, Jane."

„Dneska se nic nedaří. Přesto ti děkuji, Glendo."

„Počkej, nepokládej. Neměla bych jít s tebou?"

„Ne, zvládnu to sama. Až je najdu, zavolám ti."

„To by od tebe bylo laskavé."

Jane Collinsová položila sluchátko do vidlice a hleděla zamyšleně na stěnu. John a lady Sarah zmizeli. Oba se chtěli podívat do Sandřina pekelného ráje. A tam se pravděpodobně dostali do nějakého nebezpečí. Ačkoliv to pro Jane nebyla právě příjemná představa, začalo se její nitro naplňovat nepříjemným šimráním. Cítila napětí, snad obavu z něčeho neznámého, které se nemohla zbavit.

Konec konců chystala se něco podniknout a ne dřepět nečinně doma. Vypadala opět normálně. Nikoho by nenapadlo, koho má vlastně před sebou.

Venku bylo ještě teplo. Proto si natáhla jen lehký plášť

a vyšla před dům. Rozhodla se, že k videotéce pojede taxíkem.

Nedalo příliš mnoho práce najít volný vůz. Posadila se na zadní sedadlo a udala adresu.

„V tom případě se budeme muset prokousat Londýnem, madam."

„Pokuste se o to."

„Spěcháte?"

„Hrozně."

- 62 -

„V tom případě jste si měla stopnout vrtulník," řekl řidič, když se dostali do dopravní zácpy.

„Vtipálku."

„Jenom tak si může člověk zachovat v londýnské dopravě chladnou hlavu," odpověděl.

Ten chlapík byl profesionál, který se v Londýně výborně vyznal a využíval i vhodné zkratky.

Jak plynul čas, stávala se Jane Collinsová stále nervóznější. Znovu se dostali do kolony, Jane raději za-platila a vystoupila. Zbytek cesty už mohla dojít pěšky.

Když se zastavila před videotékou, čekalo ji velké překvapení.

Obchod byl zavřený.

Ne se spuštěnou roletou, jak je běžné před víkendem, ale zatlučenými prkny, která bránila vstupu.

K Jane se přitočil nějaký mladík. „Chcete dovnitř?"

„To jsem měla v úmyslu."

„Nejde to. Policajti to tady zatloukli."

„Policajti?"

„Ano."

Jane si prohlédla mladíka. Měl na sobě černé džíny a cvičky. Přes bílý svetr měl nataženou tenkou modrou bundu, světlé vlasy střižené na ježka.

„Víte, co se tady přihodilo?"

Mladík pokrčil rameny. „Nejspíš nějaká čistka."

„Rvačka?"

„Ne."

„A co tedy?"

„Nevím. Bylo to takový směšný. Každopádně jsem se ptal lidí, kteří tady očumovali. Taky nic nemohli říct.

Policajti zabarikádovali vchod a nikoho nepouštěli dovnitř.

- 63 -

A zrovna dneska jsem si chtěl půjčit tvrdý porno. Do prdele." Mávl rukou a odcházel.

Jane okamžik zaváhala, potom se rozběhla za ním a položila mu ruku na rameno.

„Co je?"

„Musím dovnitř!"

„Cha, cha." Hoch se jí zasmál přímo do obličeje. „To přece nemyslíš vážně."

„Ale ano."

„A co myslíš, že se tam stalo, když kvůli tomu chceš

trhat prkna?"

„Jistě, tudy to nepůjde. Vyznáš se v téhle čtvrti?"

„No jasně, bydlím tady."

„Tak bys mi mohl říct, jestli je tady nějaký zadní vchod."

Hoch hleděl užasle na Jane.

„No ne, tak je to. Malé vloupáníčko, co? O jaké kazety máš zájem? Porno nebo..."

„Nemluv nesmysly, jde o jiné věci."

„A o jaké?"

Jane neměla pochopitelně vůbec v úmyslu zasvěcovat mládence do svého plánu.

„Je to osobní věc,"

„Běž dozadu."

„A jak?"

„Projdi chodbou vedlejšího domu a dostaneš se na druhou stranu." Ušklíbl se. „Ale nech tam pro mě něco horkýho - jasný?"

Jane se usmála. „Přijď zítra, kamaráde."

„Hodně zdaru."

Ztratil se v davu. Jane v duchu věřila, že neudělala

- 64 -

chybu. Začala pátrat po vchodu do domu. Našla dva. Jeden napravo a druhý nalevo.

Pustila se pravým, protože se právě otevřely dveře a nějaká žena odcházela z domu.

Jane se protáhla kolem ní a dostala se do chodby, kde stál chlapík na žebříku a natíral strop. Měl na sobě bílou malířskou halenu.

Jane se prosmýkla kolem žebříku. Malíř si jí ani nevšiml, když proběhla chodbou a dostala se ke dveřím, které vedly na dvůr. Nebyly zamčené.

Jane je opatrně otevřela a vyhlédla na šedivý čtverec dvora. Svítilo tady světlo, ale bylo odsud dost vzdálené.

Podlaha připomínala nehybnou šedivou vodní hladinu.

Naproti vyrůstala stejně šedivá fasáda domu, která končila u střechy okny ateliéru.

Za nimi se mihotalo světlo. V jejich obdélníku zahlédla Jane dvě ženy, které si právě přiťukly sklenicemi.

Aby se dostala k cíli, musela se pustit nalevo. Zeď

naštěstí byla souvislá, a tak se v jejím stínu dostala až k úzkým zadním dveřím.

Z oken v horních poschodích se linulo světlo, ale nedopadalo až na zem. Ztrácelo se kdesi nad ní. Jane si pozorně prohlédla zámek u dveří.

Nebyla zloděj, proto také neměla ani potřebné nářadí.

Ještě dvakrát stiskla rázně kliku, ale bez úspěchu. Zato ji zaujalo okno vedle dveří. Okenní tabule byla z mléčného skla, které bránilo náhodným zvědavcům nahlížet dovnitř.

Rozbít okno nebyl sice její styl, ale nic jiného ostatně nezbývalo.

„Smůla, že?"

Jane se vzápětí otočila, jakmile za sebou zaslechla hlas.

- 65 -

Za ní stál blonďatý mladík.

„Musíš být pěkně vydrážděná, že se chceš za každou cenu dostat dovnitř. Co se děje?" Shýbl se a zkoumal zámek. „Zamčeno," prohlásil, když se narovnal.

„Ano."

Jane zpozorovala na jeho tváři významný úsměv.

„Mohl bych se s tou věcí porvat."

„A co potom?"

Pokrčil rameny. „To už je tvoje věc. Chceš přece dovnitř..."

„Dobrá. Jenom bych nerada, aby mě někdo doprovázel."

Mladík se zachichotal. „Poslouchej, dámo, nebo kdo vlastně jsi. Já jsem Mickey a mám tady dobrou pověst.

Nedovolím nikomu, aby šel dovnitř."

„Mohlo by to být nebezpečné."

„Pro nás?" píchl prstem do hrudi.

„Ano."

„Nesmysl. Vždyť už se v tom pěkně vezeme. Obchod je prázdný nebo ne?"

„Doufám, že ano."

„Co chceš vlastně vybrat? Prachy? Chceš udělat kasu?"

„Žvásty. Nemám zájem něco sebrat. Chci se tam jenom porozhlédnout. To je všechno."

„Ale něco přece hledáš?"

„Ovšem."

Mickey hleděl na Jane. „Z toho nejsem vůbec chytrý."

Udeřil se dlaní do čela. „Určitě jsem magor, když jsem se rozhodl, že ti pomůžu. Ale to jsem celý já. Mickey, přítel lidí, rozumíš?"

„Večer si na tebe vzpomenu s modlitbou," slíbila mu

- 66 -

Jane.

„Na to se můžu vykašlat. Jak se vlastně jmenuješ?"

„Jane."

„Vzrušující jméno."

„Jak to?"

Zamával rozpačitě rukou a sáhl pod bundu.

„Jen tak. Teď zavři ta svá modrá kukadla a nech mě chvíli tvořit. Ujednáno?"

„Jistě."

Jane ustoupila, aby se Mickey mohl věnovat dveřím.

Sklonil se a primitivním páčidlem začal kroutit v zámku.

„Člověk musí mít u sebe věci pro případ ztroskotání.

Často se stává, že mně fotřík zabouchne dveře před nosem.

Potom začne nasávat a tyranizuje rodinu. Nemůžu pořád volat policajty. Tak jsem si pořídil tohle. Dobrý, ne?"

„Určitě."

Mickey si tiše pískal. Chtěl překonat nervozitu, která se ho zmocnila. Potom zaklel, protože se vzpříčilo nářadí.

Postupoval namáhavě kupředu. Po dvou minutách, kdy mu z čela začaly odletovat první kapky potu, se mu konečně podařilo otevřít dveře.

„Cesta je volná!" Narovnal se a usmál se na Jane.

„Můžeš dovnitř."

Ještě čekala a hleděla na mladíka.

„Chceš mi prokázat laskavost?"

„A jakou?"

„Zůstaň venku."

Zasmál se.

„Ne. Probudila jsi ve mně zvědavost. Chci vidět, o co běží. Na to se spolehni. Dáme to spolu dohromady."

„Mickey, je to nebezpečné."

- 67 -

Přistoupil blíž.

„Teď mluvíš jako policajt."

„Možná jsem jedna z nich."

Mickey se na chvíli zarazil a pozorně si ji prohlížel.

„Ne," řekl, „ty nejsi policajt. Ti vypadají jinak." Přitiskl prst na nos. „Něco takového člověk cítí, rozumíš."

„Prosím!" Mickey napřáhl ruku a vybídl ji.

„Můžeš jít."

„A co ty?"

Mickey nechal své nádobíčko zase zmizet pod bundou.

„Ještě nevím. Uvidíme."

„Zůstaň tady, prosím."

Jane hovořila tak naléhavým tónem, až mladík zpozorněl.

„Uvidíme," řekl a díval se, jak Jane vstoupila do domu.

Ocitla se v tmavé chodbě. Vytáhla malou kapesní svítilnu, kterou pro jistotu vzala s sebou. Její světlo dopadlo na stěny chodby a na zem, kde stálo několik dřevěných beden vedle nádob na smetí.

Dům neposkytoval útulek jenom videotéce. V každém poschodí bydlelo několik nájemníků. Jane našla schodiště a zaslechla nahoře hlasy.

Ale vchod do krámu se nacházel někde jinde. Vydala se zpět a zaslechla tiché písknutí.

Mickey ji následoval. Stál v domě a zvedl ruku před oči, protože ho oslepovalo světlo svítilny.

„Hej, ne tak zhurta," stěžoval si.

Jane spustila ruku.

„Co tady vlastně pohledáváš? Už jsem ti přece řekla, že chci být sama."

„Pouhá zvědavost, drahoušku."

- 68 -

„To se mi nezdá."

„Dobrá, hledáš dveře, ne?"

„Ano."

„Už jsem je našel. Pojď sem."

Volky nevolky musela Jane počítat s mládencem, což

se jí vůbec nelíbilo. Mickey se opíral o výklenek. Když

Jane stanula před ním, ustoupil a kužel světla dopadl na dveře.

„No, copak je tohle?"

„Vchod."

„Velmi správně." Mickey zvedl prst. „A je otevřeno.

Zadní vrátka do Pekelného ráje."

Zmáčkl kliku. Dveře se otevřely dovnitř. Všechno doprovázelo zlověstné skřípění. Jane přitom běhal mráz po zádech. Kdyby se někdo skrýval uvnitř, musel by ho ten příšerný zvuk varovat.

Obavy nebyly na místě. Vešli do kanceláře, ve které se nikdo nenacházel.

Uvnitř stál stůl a za ním prázdná židle. Na stole neležely papíry, jenom několik obalů od videokazet na-skládaných na sobě vedle zeleného telefonu.

Mickey mezitím došel k druhým dveřím a chtěl je otevřít, když ho zarazil Janin hlas.

„To je moje práce," řekla ostře.

„Proč?"

„Žádné odmlouvání!"

„No jo, tak běž napřed. Jsem kavalír." Mickey se zasmál a ustoupil zpátky.

Jane vstupovala do místnosti se smíšenými pocity.

Počítala s tím, že se ocitne v obchodu, ale zmýlila se.

Když sledovala paprsek svítilny, který putoval po

- 69 -

místnosti, rozšířily se jí úžasem oči, protože se rozhlížela po malém kinosálu.

Bílá stěna a řada židlí. Také objevila televizor a videorekordér.

Sál vypadal úplně normálně a přece Jane něco dráždilo.

Strnula v pohybu.

Mickey, který se zastavil ve dveřích, si toho taky všiml.

„K čertu, co je s tebou?"

„Buď zticha, prosím."

Jane Collinsová se chtěla soustředit, aby zjistila, co ji ruší.

Kdysi byla čarodějnicí, které dokonce vyrvali srdce z těla. Díky odvážné operaci se to podařilo. Jane transplantovali umělé srdce. Byla ušetřena čarodějnické existence,

ale

nemohla

vykonávat

své

povolání

soukromého detektiva. Místo toho žila s lady Sarah a díky svému hroznému osudu se musela přes den schovávat v domě.

Nikdy se neubránila tomu, aby se občas čarodějná síla, jejíž zbytky byly hluboko ukryty v jejím nitru, nepřihlásila.

Ta stará čarodějná magie, která se projevovala v určitých životních situacích, jako byla právě tato.

Tato síla působila jako detektor a vydávala varovné signály. Jako v této chvíli.

Jane nyní stála před bílou stěnou a cítila, že s tou bílou plochou není něco v pořádku. Zírala na ni a její oči pátraly jako dva lasery. V jejím nitru to vřelo jako v přetopeném kotli.

Cosi vyzařovalo ze stěny.

Nedalo se to chytit ani ohmatat, ale hrozně ji to rušilo.

Nelíbilo se jí to, bylo to nepřátelské.

- 70 -

Jane chtěla mít jistotu, otočila se a podívala se směrem ke dveřím, kde stál Mickey.

Mickey chtěl něco říct. Ale nevyslovil jedinou hlásku.

Instinktivně cítil, že Jane nesmí být rušena.

Zaujala opět původní postoj. Znovu se objevil stejný

pocit blížícího se nebezpečí.

Stěna nebyla normální, i když tak vypadala. Vydávala nějaké fluidum, které nevěstilo nic dobrého.

Bývalá detektivka k ní přistoupila blíž. Nebylo vidět ani stopy po nějakém nebezpečí. Jane stálo hodně přemáhání, než natáhla ruku a dotkla se bílé plochy.

Pravděpodobně něco cítila, protože ze stěny se do ní vléval jemný proud neznámé síly. Vtékal do ní a vyplňoval ji.

Proud, který se podobal poselství.

Bylo navázáno spojení. Jane roztáhla ruce. Klouby prstů se dotýkala cihel a konečky prstů přejížděla lehce po stěně.

Nic se nedělo.

To se Jane vůbec nelíbilo, protože věděla naprosto přesně, že s tou stěnou není něco v pořádku. Oběma rukama se opřela o zeď a strnula v nehybném postoji.

V zádech postřehla rychlé supění. Byl to Mickey, který

se ještě nevyrovnal se vzniklou situací.

„Hej, co to děláš? Budeš se modlit?"

Přistoupil blíž. Jane vnímala jeho hlasité kroky. Bez jediného ohlédnutí mu nařídila, aby zůstal stát.

„Dobrá, dobrá." Opravdu se zastavil. „Ale můžu snad vědět, co tam děláš."

„Soustřeďuji se."

„Na co?"

„Buď zticha."

- 71 -

Mickey neposlechl. Hlasitě se zasmál.

„Okay, dělej si ty svoje čáry, já se rozhlédnu tady okolo."

Objevil dveře vedoucí do obchodu a zmizel v nich.

„Pokud to půjde, tak zůstaň tam," vykřikla za ním Jane.

„Jasně. Vyberu si několik pásků."

Jane nebylo po chuti, že má společníka. Ale co měla dělat? Vždyť jí pomohl dostat se bez větších obtíží do domu.

Znovu se soustředila na bílou, nevinně vyhlížející stěnu. Ačkoliv se sebevíc pokoušela objevit její tajemství, nebylo jí to nic platné.

Ani omakem, ani soustředěním.

Jane vycházela z toho, že stěna je naplněna nějakou magií, která určitě nepatří mezi pozitivní. Tedy magií dobra.

Někde za stěnou číhalo zlo...

Jane Collinsová zavřela oči. Tak se mohla ještě víc upnout na bílou stěnu. I když to dělala velmi nerada, přála si tentokrát, aby se projevila její čarodějná síla.

Chtěla, aby jí pomohla. Aby se vynořila z nejzazších hlubin jejího nitra, dosáhla stěny a prozradila jí, co se s ní děje. Nezasvěcený pozorovatel by kroutil nechápavě hlavou, kdyby ji sledoval v této situaci.

Byla plně ponořena do sebe. Nevnímala okolní svět, protože jenom stěna byla pro ni důležitá.

Něco v ní stoupalo stále výš. Byl to plamen. Cítila probouzející se sílu a také opak toho, co se v ní dmulo.

Stěna se proměnila.

Vycházel z ní mrazivý chlad. Nejdřív se jí dotýkala prsty. Potom dlaně putovaly výš.

- 72 -

Chlad a horko - oheň a led!

V jejím nitru řádily obě síly jako vichřice. Jane byla nucena otevřít oči.

Podívala se na stěnu - a uviděla oko!

Překvapením téměř vykřikla. V poslední chvíli ho zadržela a jenom sykavě vydechla. Oči měla dokořán otevřené a strnule zírala před sebe.

Oko se výrazně rýsovalo. Nemohla říct, jestli ve stěně nebo na ní. Každopádně bylo zde a dokonce v barvě, kterou Jane dobře znala.

Tmavá modř zorničky a podstatně světlejší okraj a řasy, které tvořily dva obrovské oblouky.

Jane bylo jasné, že probudila neznámou magii. Ale v současné době si nemohla s tímto zjevením nic začít. Stála jako solný sloup před stěnou, dotýkala se jí a cítila proudy energie, které klouzaly po rukou.

A potom zahlédla ještě něco!

Nejdřív si myslela, že je to nějaké mámení, ale potom jí došlo, že v zorničce se cosi objevuje.

Pohybovaly se tam postavy!

Figurky? Ne, byli to lidé. Nešlo o žádné loutky.

Lidé v oku!

Byli to...?

Teď se jí z úst vydralo hlasité zasténání, protože je poznala.

Lady Sarah a John Sinclair. A před nimi stála žena v

- 73 -

zelených šatech.

Musela

to

být

Sandra,

majitelka

videotéky.

Promenádovala se uvnitř zorničky jako na jevišti.

Jane však pochopila, že se nejedná o hru.

A pokud ano, tak se špatným koncem. Pro Johna Sinclaira a lady Sarah Goldwynovou...

Smrtelné nebezpečí hrozilo i Sukovi a siru Jamesovi, protože zabiják visel za jejich zády.

Vůz se stále pohyboval. Trvalo ještě několik vteřin, než

se ho Sukovi podařilo zastavit.

„Ven!" vykřikl, když jeho noha opustila brzdový pedál.

„Rychle, ven!"

Vůz sebou smýkl na mokré vozovce.

Sir James otevřel dveře a chtěl uvolnit pás, když po něm Willy chňapl.

Jeho pařát se rychle blížil k superintendantovu hrdlu.

Byl to nemilosrdný stisk. Ruka se přitiskla jako had na pravou stranu krku. Nehty po sobě zanechaly krvavou šmouhu. Vtom povolil pás.

Mužovo tělo vyklouzlo dopředu.

V té chvíli Suko zpozoroval nebezpečí.

Zabiják Willy se musel natáhnout. Když se chtěl znovu zachytit, Suko rychle zareagoval, chytil ho za loket a trhl jím.

Willy ani nevykřikl, když to tiše prasklo, a vzápětí stáhl ruku zpět. První nebezpečí bylo zažehnáno. Naštěstí vůz

- 74 -

zastavil. Ještě trochu poposkočil a stál napříč silnicí. Před-kem mířil k příkopu.

Sir James věděl, která bije. Proto neváhal ani vteřinu.

Vrazil do dveří tak prudce a zeširoka, že se vymrštily zpátky - proti jeho kolenům. Při vystupování ztratil klobouk. Ten se kutálel, až skončil v příkopu.

Sir James klopýtal za ním. Nesunul se dolů. Těsně před příkopem se zastavil a ohlédl se.

Zápas byl záležitostí Suka a Willyho.

Oba se ještě nacházeli v roveru.

Suko stačil uvolnit bezpečnostní pás.. Měl dostatek pohybu. Navíc se nechtěl ukvapit. Zápas mezi ním a Willym byl bojem na život a na smrt. Přežít mohl jen jeden.

A Willy chtěl zabíjet.

Tentokrát zaútočil oběma rukama. Byly vyzbrojeny deseticentimetrovými drápy, které chtěl zabodnout do Sukových zad.

Ten se nejdřív sklonil dopředu a potom se svezl na spolujezdcovo sedadlo.

Willymu by se to určitě podařilo, ale při útoku se jeho dlouhé nehty zabodly do čalounění sedadla.

Divoce zařval, protože se mu nepovedlo zabít Suka na první pokus.

Druhý pokus nedopadl lépe.

Teď byl Suko ještě rychlejší. Natočil nohu tak, aby mohl zaútočit.

Trefil přesně skulinu mezi sedadly a - Willyho obličej.

Zabiják nečekal tak tvrdý kopanec. Odhodil ho na zadní sedadlo, kde bezmocně zvedl kolena, aby se bránil dalšímu Sukovu útoku.

- 75 -

Ten však neměl nic podobného v úmyslu.

Potřeboval jen příležitost. Narazil do dveří a vykulil se ven. Padl do louže, která se vytvořila v hluboké koleji na měkkém okraji silnice. Otřepal se a setřel si rukou vodu z obličeje. Rychle vstal a oběhl auto. Na levé straně se zastavil.

„Nejste zraněný?" vykřikl sir James z příkopu, když

uviděl Suka nad sebou.

„Ne, ale vy se raději někde schovejte, pane."

„Zůstanu!" odpověděl superintendant a marně si už

poněkolikáté otřel brýle, protože déšť neustával.

Willy zůstal nejdříve v roveru. To umožnilo Sukovi, aby vytáhl berettu. Nevěděl, jestli zabiják s těmi dlouhými, nebezpečně vyhlížejícími nehty nemá u sebe ještě jinou zbraň. Pokud ano, musel na to být Suko připravený.

Suko počítal s tím, že ten desetinásobný vrah opustí vůz normálním způsobem. To znamenalo dveřmi. Zmýlil se. Willy se protáhl rozbitým zadním oknem a dostal se na zadní kapotu vozu. Tam se přikrčil a vykukoval přes střechu.

Suko ustoupil o krok. Stál téměř na samém okraji silnice. Za ním se nacházel příkop. Inspektor namířil na zabijáka pistoli.

„To stačí, Willy! Hra skončila! A teď dolů!"

„Tak si pro mne dojdi!"

„Kam ti mám napálit kulku?"

Willy se zasmál. Stál stejně jako sir James a Suko v nekonečném lijáku. Jeho obličej se protáhl do příšerné grimasy podobné gumové masce. V dolní polovině se šklebil černý otvor Willyho úst.

„Kulka!" vykřikl náhle vrah, zvedl ruce a pitvorně jimi

- 76 -

kroutil. „Kašlu na tvoje zatracené kulky. Můžeš klidně střílet. Ano, střílej. Kulky mi neublíží. Strávil jsem dlouhou dobu v jiném světě. Jsem nesmrtelný. Slyšíš? Nesmrtelný!

Oko mě chrání. I před tvými kulkami."

„Opravdu?"

„Ano," zařval a vyskočil přitom do výšky. Sukovi připadalo, že chce přeskočit vůz, ale zmýlil se. Willy vyskočil na střechu roveru a zůstal stát na jejím předním okraji.

Tentokrát rozpřáhl ruce.

„Teď můžeš střílet! Tak vpal kulku do těla mrtvého!

Možná ho ještě jednou zabiješ!"

Suko držel v ruce berettu, ale Willy byl neozbrojený -

pokud se nevzaly do úvahy jeho dlouhé nehty. Déšť se po něm řinul, jako by stál pod sprchou.

„Budete střílet?" vykřikl sir James.

Suko se na něho podíval. Superintendant vypadal jako zmáčený hastroš. Byl k pláči i k smíchu, kdyby si člověk neuvědomil vážnost situace.

„Dojdu pro něho," řekl Suko. „Chci o něm něco vědět.

Musí nám říct, co se přihodilo. Chci poznat tajemství oka.

Co říkáš, Willy? Ty se přece vyznáš. Víš, co se skrývá v tom oku, k čertu."

Willy kroužil rukama. Vlasy mu visely splihle kolem hlavy. Otevřená ústa sevřel nenávistně do úzké čárky.

A Suko skočil.

Mohutným skokem se dostal na přední kapotu. S tím Willy nepočítal. Dříve než zaútočil, proklouzl mu inspektor pod rukama a bočním úderem ho srazil ze střechy.

Willy spadl vedle otevřených dveří řidiče, překulil se a zase vstal.

- 77 -

V té chvíli už byl Suko nad ním. Snesl se dolů jako obrovský pták. Kopancem ho odhodil na stranu a potom mu zkroutil ruku za zády.

Willy teď vězel v proslulém policejním chvatu. Suko mu ještě přitiskl koleno na záda, aby se zabiják sklonil. To byla přesně ta poloha, kdy mohl pohodlně nasadit náramky.

Zabijákův odpor ochaboval. Suko použil správnou metodu, ale Willy byl rafinovaný. Podařilo se mu inspektora oklamat.

Necítil bolest, a proto okamžitě jednal. Škubl sebou na stranu a - byl volný.

Suko ještě nikdy nezažil, aby se někdo dostal z tohoto chvatu. Willy byl jiný než ostatní. Současně uklouzl zpět.

Stál nyní před inspektorem, který v ruce svíral náramky, ale nedostal se k tomu, aby je Willymu nasadil.

Willy zaútočil.

Pravá ruka vystřelila dopředu. Dlouhými prsty chtěl probodnout Suka. Ten uhnul a udeřil ho z boku. Willy se podlomil. Suko ho nadzvedl a slyšel Willyho smích, když

jím mrštil přes silnici do příkopu.

Hnal se okamžitě za ním. Na okamžik zalétl jeho pohled k siru Jamesovi, který nevěděl, co má dělat. Vrah se zvedal z příkopu jako bahenní duch.

Suko vyčkával.

Willy se otřásl.

„Jak mě chceš zabít?" vykřikl. „Tak střílej!"

„Pojď sem!"

Willy vylézal nahoru. Z jeho dlouhých nehtů stékala voda a bahno. Obličej měl ušpiněný. Déšť pozvolna smýval nečistotu.

Toho chlapa musel člověk zkrátka polapit. Nejlépe do

- 78 -

lasa nebo do sítě - myslel si Suko a přihlížel, jak Willy pohybuje výhružně prsty.

„Tímhle tě propíchnu!" sliboval. „Nejsi tak silný, abys mě mohl zničit. Nikdo není tak silný, rozumíš? Nikdo!"

„Uvidíme!"

„Suko, támhle přijíždí nějaký vůz!" varoval sir James inspektora.

Vodním závojem opravdu přijíždělo auto. Zdálo se, že oba reflektory plavou ve vodě. Od kol odletovaly vějíře vody. Vůz se pomalu blížil k roveru, který stál napříč

mokrou vozovkou.

Willy se zařehtal!

Byla tady nová oběť. I Suko to vytušil. Chtěl mít zabijáka pod kontrolou, ale bylo už pozdě. Vůz se mezitím ocitl téměř u nich.

Zaječela houkačka. Pneumatiky se prodíraly vodním přívalem. Dálková světla oslňovala a proměňovala nespočetné kapky v malé drahokamy.

Potom řidič začal brzdit.

Ve stejném okamžiku vyrazil i Willy.

Suko s něčím podobným počítal a chtěl zakročit. Světla ho ale oslnila a zabránila mu, aby zastavil zabijáka.

Objevil se v koberci světla s vysoko zdviženýma rukama. Řidič vozu vůbec netušil, v jakém nebezpečí se nachází.

Udělal chybu. Otevřel dveře. Byl to uniformovaný

šofér, vezl nějaké panstvo na party.

„Zmizte!" zařval Suko.

Ale už nastala chvíle pro Willyho! Uchopil řidiče do svých spárů, smýkl jím stranou a přitlačil ho zády na chladič.

- 79 -

V příštích vteřinách se měla odehrát další vražda!

Sandra kroužila kolem nich. Už to nebyla ta bývalá úslužná prodavačka z videotéky. Na její hladký obličej padl stín. Ve zlatě zbarvených zorničkách se divoce blýskalo.

„Co jste to udělali?" zařvala na nás. „Co jste to udělali?

Rychle, mluvte nebo..."

„Nic jsme neudělali," odpověděl jsem klidně.

„A kdo jiný?" vykřikla.

„Co se stalo?" zeptala se lady Sarah.

„Svět," zašeptala Sandra. „Můj svět už nemá svůj řád.

Se stěnou není něco v pořádku..."

„Se kterou? Ve videotéce nebo tady?"

„To je totéž," prohlásila Sandra. „Je spojením času a prostoru. Cítím, že s ní někdo manipuluje. Někdo je v mé videotéce..."

„Tak si tam dojdi!"

„Buď zticha, Sinclaire. Dej si pozor na jazyk! Nechám vás rozčtvrtit a rozdrtit na prach. Poštvu na vás své přátele, když se ukáže, že na mne zkoušíte nějaký hnusný trik. To vám slibuji."

„Žádné triky nezkoušíme. Co se stalo, můžeš přičíst jenom sama sobě. Často si člověk umíní vykonat věci, na které nestačí, a potom udělá chybný krok..."

„Já ne! Tady vládnu já. Vládnu od dob, o kterých nikdo z vás nic neví."

- 80 -

„Ale časy se změnily. Na to bys neměla zapomínat. Už

to není jako dřív. Atlantida zmizela. Stala se z ní pouhá legenda nebo, pokud si to přeješ, historie."

„Já jsem přežila. I moje síla přežila. To bys měl vědět, Sinclaire."

Sandra se už nechtěla dál bavit o starém kontinentu.

Soustředila se pouze na stěnu. Přitom k ní přistoupila blíž, jako by se jí chtěla dotknout rty. Ale zvedla jenom ruce, aby zjistila, jaká tajemná síla se skrývá na druhé straně.

Lady Sarah na mne upřeně hleděla a nadzvedla tázavě ramena.

„Možná je to Suko," tiše jsem vydechl.

„Myslíš?"

„Snad je to on."

Sandra chodila sem a tam. Přikrčila se a vtáhla hlavu mezi ramena. „Co to je za řeči?" osopila se na nás. „No tak, o čem jste tady žvanili?"

„Nic zvláštního," řekl jsem.

„Jenom jsme tak uvažovali," připojila se lady Sarah.

Sandra prudce kývla hlavou. „To byste mohli. Ano, to byste dokonce i měli. Ale uvažujte o své smrti, která je nablízku. Pokud nezjistím, co se stalo se stěnou nebo bránou, nemohu se za nic zaručit."

„Vejdi dovnitř," navrhl jsem.

Zavrtěla hlavou. „Není to tak jednoduché. Něco mi vadí. Magie atlantského oka je podrážděna. Musím zjistit, proč."

Znělo to nejistě. Naše napětí vzrůstalo. Sandra se znovu soustředila na zeď. Dokonce se k nám otočila zády.

Mohla být klidná, protože nás ani nenapadlo, abychom ji přemohli. Potřebovali jsme její pomoc, abychom se odtud

- 81 -

dostali pryč.

Věštkyně Sandra cosi šeptala a slova splývala z jejích rtů v pravidelných intervalech. Nerozuměl jsem tomu, co říká. Byla to řeč starého kontinentu, jazyk Atlantidy. Patrně se jednalo o magickou zaříkací formuli.

Sandra s ní měla úspěch. Zaříkání doprovázely pohyby rukou. Vnímali jsme škrábavé zvuky, jak dlaně přejížděly po stěně. Brána se proměnila.

Nebyla sice ještě průhledná, ale zprůsvitněla natolik, že jsme mohli rozeznávat obraz na druhé straně.

Namáhal jsem se rozeznat motiv obrazu. Bylo to obtížné. V každém případě se jednalo o postavu člověka.

Lady Sarah měla stejný názor. „Johne, někdo tam stojí u stěny."

„A kdo?"

„Kdybych věděla..."

Sandra na chvíli přerušila zaklínání a otočila k nám hlavu. „Máte pravdu, někdo tam je! Někdo trčí u zdi, k čertu. A já zjistím, o koho se jedná. Na to se spolehněte!"

Udivilo mě, že magická stěna nebo transcendentální brána zůstává stále bezbarvá. Vlastně jsem očekával, že uvidím oko. Potom mi došlo, že my sami se nacházíme v něm. Ale nemohlo by se oko zobrazit na druhé straně?

„Johne, teď budeme vědět víc," vydechla lady Sarah.

Popošla o kousek dopředu, aby lépe viděla, protože stěna či brána zprůhledněla.

Hleděli jsme jakoby do umazaného okna.

A tak jsme poznali známou místnost.

Byl to malý kinosál ve videotéce.

Lady Sarah i mne zajímala osoba, která se zdržovala mezi stěnou a první řadou židlí.

- 82 -

Byla to Jane Collinsová!

Lady Sarah ostře vydechla. „To není Suko," zašeptala.

„Je to Jane. Panebože, kde se tady vzala. Musela se zbláznit." Ačkoliv Jane nemohla lady Sarah slyšet, mluvila teď Hororová babička přímo k ní.

„Uteč, dítě! Zmiz. Odejdi z videotéky. To není nic pro tebe. Zabijí tě. Je nebezpečná..."

Nevěnoval jsem velkou pozornost tomu, co říkala.

Zajímala mě Jane Collinsová. I její ruce přejížděly po hladkém zdivu a já jsem věděl nade vší pochybnost, že v jejím podvědomí dřímá čarodějnická minulost. Síly, které se mohou probudit a být k užitku. Stávalo se tak ve chvíli nejvyššího soustředění.

Jako v tomto případě.

Především mi bylo záhadou, jestli se mohou obě ženy vzájemně vidět. Sandra začala jako první. Ustoupila zpět a obrátila se na nás.

„Znáte ji?"

Neviděl jsem žádný důvod k tomu, abych jí lhal. „Ano, je to naše dobrá známá."

„Kdo je to?"

„Jane Collinsová!"

„To jméno jsem nikdy neslyšela," připustila Sandra.

„Ale určitě má zvláštní schopnosti."

„To je pravda." Tentokrát se ozvala lady Sarah. „Byla kdysi čarodějnicí a nepatrná část její magické síly v ní zůstala."

„Tak je to."

„Ovšem." Lady Sarah se zasmála. „Pravděpodobně už

ví, jak nás osvobodí."

Tohle neměla raději říkat, protože Sandru chytil

- 83 -

záchvat zuřivosti.

„Vás osvobodit," vykřikla. „Ne, nikdo to nedokáže, jenom já." Popošla k nám. „Ale já nechci, rozumíte? Já nechci. Kromě toho jste se rozhodli, že zůstanete se mnou v mém světě. Na starodávném ostrově, který hlídá umrlčí lebka. Taková je pravda!"

„Omyl, Sandro!" odporoval jsem. „Rozhodli jsme se jinak. Opustíme tento ostrov. Odejdeme z vaší prokleté doby. A ty nám v tom nebudeš bránit."

„Ale ano, já..." Náhle uskočila dozadu, aby se dostala z mého dosahu. Zatočila se jako větrný vír a ukázala na vstup do jeskyně. „Podívej se!" vykřikla. „Tam přichází moje odpověď!"

Před jeskyní se shromažďovaly nějaké postavy. Byli to její poddaní. Kdysi lidé, kteří podlehli kouzlu oka a dostali se do říše démonů.

Kostlivci, vlkodlaci, oživlé mrtvoly, mutanti a zvířecí zrůdy s nejrůznějšími hlavami.

Všichni čekali na to, aby nás zatáhli mezi sebe...

Jane Collinsové připadala scéna neuvěřitelně blízko.

Stačilo jenom natáhnout ruku. Ale přesto byla vzdálená světelné roky od jejího světa.

Nemohla nic dělat!

Náhle se vedle ní objevil Mickey.

„Hej," řekl a poklepal jí na rameno. „Co je to?"

„To ti nemůžu říct."

- 84 -

„Nebo nechceš, že?"

„Možná."

„Jsou to lidé?"

„Vždyť vidíš."

Hleděl na její užaslý obličej. Z jeho výrazu však bylo možno vyčíst, že ví, o koho jde. Mickey nemusel dlouho kombinovat, aby na to přišel.

„Člověče, to je přece jasné. Jsou to tví přátelé. Ano, přátelé. Proto jsi přišla do videotéky. Chtěla jsi je vidět."

Rozesmál se. „A já jsem si myslel, že si chceš obstarat nějaké tvrďáky. Já jsem přece cvok..."

„Běž pryč, Mickey! To není nic pro tebe. Věř mi!

Musíš odsud vypadnout."

„Ne, teď teprve zůstanu!" Ukázal na plátno.

„Zatraceně, jak je možné, že je tam obraz a přitom neběží žádný film? To jsi vyrobila ty, že?"

„Ne, Mickey."

„Ale kdo je to? Na stěně jsou přece lidé. Nebo to není žádná stěna?" „Ano, ovšem."

Mickey se zasmál. „Chci to vidět a dotknout se toho."

Chtěl ji předběhnout a Jane Collinsová vytušila nebezpečí. Mladík nesměl v žádném případě přijít do styku s magií, o které nevěděla, jak může být nebezpečná.

„Zůstaň stát!"

Otočil se. Hleděl na Jane, která se k němu blížila.

Udělala s ním krátký proces. Narazila do něho a odmrštila ho mezi židle, které se pod jeho vahou překotily.

Mickey přistál mezi nimi. Odstrčil dvě z nich stranou a chtěl znovu vstát.

„Zůstaň ležet, kde jsi!" osopila se na něho. „Ani se nehni, pokud si chceš ještě užívat života. Jasný?"

- 85 -

Mickey zavrtěl hlavou. Byl ze všeho úplné zmatený.

Chtěl ještě něco říct, ale další události mu zavřely ústa, protože za stěnou se něco dělo.

Začalo velké hemžení. Netýkalo se tří osob, které stály v popředí, ale postav, které se objevily na pravé straně.

Jane také rozeznala příšerná monstra a poznala, že jejím přátelům hrozí smrtelné nebezpečí...

To jsem pochopil i já a lady Sarah. Ještě jsme měli dost času, abychom mohli o vzniklé situaci přemýšlet, ale obludy se už prodíraly vchodem do jeskyně.

V jejich čele kráčeli kostlivci. Zírali především na lady Sarah.

„Johne, ti všichni byli zavřeni pod podlahou videotéky.

Znám je, protože jsem s nimi měla co do činění. Já..."

„Ustup," řekl jsem.

„Kam?"

„Postav se za mne!"

„Dobře."

Sandra nás upřeně pozorovala a potom se rozesmála.

„Myslíš, že máš proti nim nějakou šanci?" zahihňala se.

„Možná." Vytáhl jsem berettu.

„O, to je skvělé. Pistole. Ale s ní tady nenaděláš příliš

škody. Jestliže se odvážíš střílet, magie oka tvé kulky zničí."

„I posvěcené stříbrné kulky?"

„Tak to zkus!"

- 86 -

Chtěl jsem jí to dokázat. Otočil jsem ruku se zbraní a vystřelil jsem do stěny. Kulka pleskla o zeď. Viděl jsem přesně místo, kam narazila a malou prohlubeň, ve které zůstala vězet. Spatřil jsem ovšem věc, která mě vůbec nepotěšila.

Moje stříbrná kulka by se za normálních okolností zdeformovala a zůstala ve zdi. Tady se však stalo něco jiného. Silná magie ji zcela zničila. Něco na ni vystříklo a ona se rozplynula jako docela malá hvězdička v nekonečném vesmíru.

Jenom Sandřin smích zvučel jeskyní a přehlušil i zurčení vody ve studánkách.

„Co jsem ti říkala, Sinclaire? Nemáš vůbec žádnou šanci. Mí přátelé tě rádi vezmou mezi sebe, to ti slibuji."

„To se mi vůbec nezamlouvá."

Stála přede mnou s roztaženýma rukama, zatímco monstra nebezpečně zkracovala vzdálenost mezi námi.

„Co chceš dělat?"

„Tohle!" vykřikl jsem a skočil dopředu.

Sandra chtěla uhnout. Každopádně sebou trhla stranou.

Ale já jsem byl rychlejší a moje ruka se jí ovinula kolem krku.

Pravou rukou jsem zastrčil berettu do pouzdra a místo ní jsem vytáhl dýku.

A najednou se stříbrná čepel dotkla jejího hrdla!

„Tohle jsem měl v úmyslu," prohlásil jsem a přejel jsem jí pomalu tupou hranou po hrdle.

Můj útok Sandru dokonale překvapil. Potřebovala několik vteřin, aby se vzpamatovala z překvapení.

„Můžeš mluvit?" zeptal jsem se jí.

„Ano."

- 87 -

„Tak zastav svoje obludy! Pošli je pryč! Pokud to neuděláš, budu tě muset zabít!"

„Zůstaňte na místě!"

Mluvila k postavám, které svou paní poslouchaly na slovo.

Teprve teď jsem si zhluboka oddychl. „Nyní chci, aby zmizely z jeskyně."

Nechtěla přistoupit na můj požadavek.

„Opravdu bys mě zabil?"

„Jistě!"

„Co bys z toho měl? Uzavřel by sis cestu zpátky. Tady vládnu já, Sinclaire. Tvoje postavení se sice navenek zdá být lepší, ale v podstatě se nezměnilo."

„Ale ano," řekl jsem tiše. „Dokonce se velmi změnilo.

Protože souvisí s tebou."

„Jak to?"

„Opravdu jsi prožila tak dlouhý čas, abys tady nakonec skončila? Takhle vypadá tvůj plán?"

„Ne!"

„Tak udělej přesně to, o co tě žádám. Na všechno ostatní můžeš zapomenout, Sandro. Tohle už není žádná legrace. Tady jde o život."

„Nedramatizuj to. Tvůj život mě nezajímá."

„Ale mne ano."

„Nepovede se ti to, Sinclaire. Jsem jiná než ostatní."

Vzápětí po těchto slovech mi dokázala, co tím myslela.

Náhle se naklonila dopředu, i když jí ostří dýky mířilo na hrdlo.

Čepel pronikla do jejího těla!

- 88 -

Pokusil jsem se stáhnout ruku zpět, ale už bylo pozdě.

Sandra mě přelstila - a současně i smrt, protože nezemřela.

Nejenom já jsem byl v šoku. Ani lady Sarah se nevedlo jinak. Protože stála stranou, byla přímým svědkem toho, co se přihodilo.

Sarah Goldwynová zesinala v obličeji. Sykavě nabírala dech, aby mohla vyslovit několik slov, která se jí těžce drala z úst.

„Johne, cos to, proboha, udělal? Ty ses stal vrahem.

Zabil jsi ji!"

Její žalující slova mě šlehala jako rány bičem. Zněla mi v hlavě jako ozvěna.

Opravdu jsem se stal vrahem?

Přemýšlel jsem, rekapituloval a došel jsem k přesvědčení, že Sandra si svou smrt zavinila sama.

„Ne, Sarah, já jsem ji nezabil. Ona... sama to udělala.

Najednou se nahnula dopředu. Už jsem neměl šanci..."

Dříve než Sarah pokročila ke mně, podívala se ještě jednou na změněné nešťastníky. Ani se nepohnuli. Jak se zdálo, smrt jejich vládkyně na ně zapůsobila.

Sandra v mém náručí ztěžkla. Připadalo mi, že držím pořádný kus olova. Nohy jí podklesly. Můj pohled klouzal do míst, kde z hrudi trčela rukojeť dýky. Široká čepel zanechala hlubokou ránu.

Ránu bez krve...

Postupně jsem se vzpamatovával z leknutí a mohl jsem si srovnat myšlenky.

- 89 -

Jestliže Sandra už opravdu neměla dál žít, tak nemohla přinejmenším zemřít přirozenou smrtí, protože podle mého názoru nebyla normálním člověkem. Chránila ji magie oka.

Něco ji muselo změnit. Tělo bez krve. Nebo snad byla zombie, oživlá mrtvola?

„Žádná krev," zašeptal jsem Sarah Goldwynové.

„Nevidím ani kapku krve. Ty snad ano?"

„Ne, také ne."

„A je to tady. Nemusela bezpodmínečně zemřít. Stačilo ji jen oslabit nebo zranit. Já..."

„Nech ji být, Johne!"

Přemýšlel jsem, jestli mám dát z rukou takový trumf.

Ale rozhodl jsem se následovat rady lady Sarah. Kromě toho to už žádný trumf nebyl.

Pomalu jsem vytáhl čepel z těla. Leskla se jako dřív.

Povolil jsem sevření. Sandra mi proklouzla mezi rukama. Zhroutila se k mým nohám. Pomalu se převalila na stranu a zůstala ležet.

Podíval jsem se směrem k jejím bývalým poddaným, kteří se stále ještě nepohnuli. Zatím ještě nepostřehli, že jejich vládkyně zemřela. V jejich řadách se však začal šířit neklid, který muselo vyburcovat něco jiného. Dva tvorové s ježatými hlavami a třema nohama, kteří stáli vzadu, se začali drát k východu z jeskyně.

Tím dali znamení i ostatním.

Netrvalo ani pět vteřin a monstra opustila jeskyni.

Zůstali jsme tu s lady Sarah sami.

„Co si o tom myslíš, Johne?"

„Nevím, ale trochu se porozhlédnu. Počkej tady."

Několika kroky jsem se dostal k východu. Zastavil jsem se a opatrně jsem se rozhlédl, než jsem vylezl ven.

- 90 -

Okamžitě jsem ucítil, že se něco změnilo.

Nad hlavou se začala zahušťovat ta nezvyklá tajemná obloha. Ještě bylo možné rozeznat zorničku, ale pomalu se zmenšovala a také barva oka nabývala na intenzitě.

To znamenalo jediné. Oko se zmenšovalo.

Všiml jsem si tlaku, který na mne doléhal. Byl podstatně vyšší než běžný tlak vzduchu. Zdálo se, že neviditelná ruka tlačí na mou hlavu, ramena a celé tělo. Ještě se tomu dalo odolat. Bylo jen otázkou času, kdy nás úplně rozdrtí.

Běžel jsem zpátky do jeskyně. Sarah Goldwynová si z výrazu mého obličeje přečetla, že události se nevyvíjejí dobře.

„Co se děje?" vykřikla ostře.

„Oko se zmenšuje."

„A co to pro nás znamená?"

„Že nás může rozdrtit. Tenhle svět se nachází pod obrovským tlakem, který všechno zničí. Nevím, jestli máme šanci uniknout."

Hororová babička si zachovala navzdory této choulostivé situaci pevné nervy.

„Jak dlouho ještě?"

„Nemám zdání."

Vtom jsme zaslechli výkřiky!

Příšerné zvuky, často i sténání a opět nenávistné vytí.

Vydávala je monstra. Podívali jsme se automaticky k východu. Neočekávaně se tam vynořil kostlivec. Kráčel strnule jako loutka a hlavu měl předkloněnou, jako by na ní ležela obrovská váha.

Postoupil o krok dopředu, potom druhý, stále namáhavěji. Poté se rozlomil a my jsme postřehli vzdálené

- 91 -

praskání kostí.

Nejen jednotlivé kosti nevydržely obrovské zatížení. I lebka se začala tříštit. Nejdříve jsme rozeznali drobné trhlinky, které vytvořily úplnou pavoučí síť.

Lebka se roztříštila!

Současně se rozlomily i nohy. Jako pod úderem obrovské tlapy. Úlomky se rozletěly do všech stran. Dokonce proletěly i vchodem do jeskyně a dopadly k našim nohám.

„Tlak!" zasípěl jsem a cítil jsem, jak mi na čele vyvstal studený pot. „Jednou zasáhne i nás."

Hororová babička pochopila. Stočila oči ke stropu.

Ještě držel...

„Už tě něco napadlo, Johne? Máš nějaký plán?"

„Zatím ne, Sarah. Myslím na bránu. Ta by nás mohla pravděpodobně zachránit."

„Myslíš?"

„Ano! Musíme se o to pokusit, musíme..."

Odmlčela se. Měla k tomu pádný důvod, protože jsme znovu zaslechli praskání.

Tentokrát ne zvenčí. Žádný další kostlivec se nerozpadl. Hluk zazněl v jeskyni a na stropě se objevily první trhlinky...

A ještě něco jsme slyšeli. Tichý, nenávistný smích.

Vyrazila ho Sandra. Už neležela na podlaze, ale napůl se vzpřímila. Podpírala se jednou rukou.

„Struna osudu se přepnula," řekla. „Vy neznáte magii.

Já ji znám! Může dát život i zabít. A to také udělá..."

- 92 -

Suko stál ve vytrvalém dešti. Zaujal střelecké postavení a mířil na záda zabijáka, který se chystal spáchat další vraždu.

Suko vystřelil.

Willy sebou škubl. Posvěcená stříbrná kulka ho zasáhla do stehna, náraz výstřelu ho otočil.

Ruce s dlouhými nehty sklouzly z řidičova těla. Nehty ostré jako dýky rozřízly jeho oblek.

Willy se obrátil.

Z vozu vyskočili dva muži v tmavých oblecích, které sir James oslovil.

O to se Suko nestaral. Soustředil veškerou pozornost na Willyho.

Šofér se překulil přes kapotu a padl na zem.

Rychle se zvedl.

V pravé ruce svíral pistoli. Přes předek vozu mířil na Willyho.

„Odrovnám tě!" zařval. „Napumpuju do tebe olovo!"

Suko mu v tom chtěl zabránit, ale řidič si počínal jako smyslů zbavený. Stiskl několikrát za sebou spoušť. Z

hlavně vyletoval modrý plamínek, který se rozplýval v dešti.

V panice, která ho zachvátila, střílel kolem sebe a hrozilo nebezpečí, že zasáhne i Suka. Inspektor sebou mrskl na zem a překulil se. Zbraň držel stále připravenou k výstřelu. Zdálo se mu, že zabiják dostal několik zásahů.

Willy se zhroutil k zemi. Ležel mezi vozem a okrajem

- 93 -

příkopu.

Jeho vrah se bláznivě rozesmál. Vrtěl přitom hlavou. I přes tu vzdálenost mohl Suko rozeznat, jak se mu blýskají oči. Tenhle chlapík se domníval, že zvítězil, a chtěl se o tom přesvědčit. Strnulým krokem obešel vůz a zamířil k Willymu.

Ale Suko nebyl přesvědčený, že je zabiják mrtev.

„Nepřibližujte se k němu!" křikl na muže. „Už ani krok! Nevíte, jestli je mrtvý!"

„Třikrát jsem ho zasáhl."

„To nevadí."

Řidič se však nechtěl nechat zmýlit, a proto musel Suko zasáhnout. Dříve než se muž dostal k Willymu, byl inspektor u něho a odhodil střelce na stranu. Chlapíkovi dalo hodně námahy, aby se udržel na nohou.

Suko proti němu napřáhl ruku. „Drž se zpátky, slyšíš?"

„On se zbláznil," vykřikl řidič. „Je to prostě blázen."

„Udělejte, co vám řekl," vykřikl sir James.

Vedle něho stáli oba muži, kteří se předtím vysoukali z vozu. Určitě se chtěli zeptat na spoustu věcí, ale sir James jim neodpovídal, protože jeho pozornost zaneprázdňovaly další události.

A jejich průběh diktoval Suko. Mohl teď využít svých zkušeností se zabijákem.

Kulky mu neublížily. Dokonce ani svěcené stříbrné kulky ho nemohly zastavit. Ale Suko vlastnil ještě jiné zbraně. Jednou z nich byl démonický bič.

Willy býval normálním člověkem se sklonem k násilí. I v této chvíli vypadal jako normální člověk. Byl naplněný

magií, která ho chránila dvacet dlouhých let.

Šofér si naštěstí přestal hrát na hrdinu. Držel se zpátky

- 94 -

a Suko měl volné pole působnosti.

Trhnout bičem, opsat s ním kruh a rozložit tři řemeny vedle sebe byla pro Suka běžná činnost, kterou mohl vykonat i se zavázanýma očima. Všechno klapalo jako na drátku.

Willy přežil řidičovu střelbu. Znovu vstával. Široce rozkročený stál před Sukem.

Z nízko visících mraků se lil déšť na osamělé postavy a promáčel je na kůži.

I přes špatné světelné podmínky mohl Suko zahlédnout otvory po kulkách ve Willyho oděvu.

Willy se ušklíbl.

Byl to odporný vítězný úšklebek, který dával obličeji vlčí výraz.

„Nikdo!" řekl drsně. „Nikdo mě nemůže zabít!" Znovu zakroužil rukama s dlouhými nehty před tělem.

„Opravdu?" zeptal se Suko. V ruce pevně svíral bič.

„Tentokrát jsi na řadě ty, Willy. Máš na svědomí mnoho lidských životů. Půjdeš k čertu!"

„To půjde."

Pevný hlas superintendanta přerušil Sukovu řeč.

Neviděl šéfa přicházet. Vynořil se z deštivé clony jako pohádkový duch.

„Prosím vás, pane..."

„Ne, inspektore. Zabiják Willy patří mně. Dlužím to Ricku Maloneovi. Dejte mi svůj bič, Suko."

„Pane, já..."

„Je to rozkaz, inspektore!"

Suko věděl, že se nemůže bránit. Ustoupil o krůček, až

se sir James dostal na jeho úroveň. Natáhl k němu ruku.

„Bič, Suko!"

- 95 -

Suko ho vtiskl do šéfovy ruky. Sir James ho pevně sevřel v ruce. „A teď ustupte stranou, inspektore," požádal Suka.

Suko ho poslechl.

Zabiják se rozesmál. „Ty mě chceš zabít, starče?"

hihňal se. „Ty?"

„Ano, já."

„Proč?"

„Protože si s tebou musím vyrovnat jeden účet. Zničil jsi Ricka Maloneho a nedal jsi mu žádnou šanci. Proto ti také nedám ani tu nejmenší příležitost!"

Willy se rozřehtal - a zaútočil.

„Pozor, pane!"

Suko okamžitě varoval šéfa, protože Willy byl ztraceně rychlý a podařilo se mu chytit sira Jamese. Jeho ostré nehty roztrhly mužův oblek na několika místech, takže z nich visely dlouhé cáry. V té chvíli udeřil i sir James a zasáhl zabijáka.

Bič měl tři řemeny. A tři řemeny zasáhly odporného vraha.

Zabijákovy ruce pocítily jejich šlehnutí a neušetřily ani horní polovinu těla.

Willy si byl příliš jistý svou věcí. Teď to pořádně zchytal.

Jeho křik se změnil v řev. Potácel se nazpět. Ústa otevřel dokořán, oči se mu protáčely, až se ztrácelo bělmo.

Mával nebezpečnýma rukama kolem sebe, aniž mohly někomu ublížit.

Sir James chtěl ještě jednou udeřit, ale Suko ho zadržel.

„To stačí, pane."

„RickMalone..."

- 96 -

„Už jste ho pomstil, pane."

Willy padl po posledních Sukových slovech. Rozplácl se na záda ve velké kaluži. Zůstal v ní ležet a vypadalo to, že se v ní rozpustí. Z jeho oděvu stoupal kouř.

Boty se převrhly na stranu, protože jeho nohy se rozpadly na prach. Nebezpečné nehty se zlomily, když

praštil rukama o zem.

Tělem projelo poslední škubnutí. Rozpadl se. Zůstal po něm jenom prach.

„S tím už si poradí déšť," řekl sir James a odvrátil se.

Trvalo to dlouho, ale zabiják, který si říkal strýček Willy, přestal existovat.

„Můžete nám teď říct, sire Jamesi, co se tady přihodilo?" zeptal se jeden z nově příchozích.

„Ne, teď ne!"

„Ale..."

„Poslouchejte, pane Blaytone. Rád bych se dostal do sucha."

„To my taky."

„Dobrá, potom máme stejný cíl." Sir James se otočil k Sukovi. „Můžeme jet?"

„Už se nemůžu dočkat," zněla Sukova upřímná odpověď. Přidržel šéfovi dveře. „Tentokrát nás nebude obtěžovat žádný Willy, pane. Na to vám dávám své slovo."

„Jistě, inspektore, jistě." Ještě jednou vystrčil hlavu z vozu. „A děkuji."

„Za co?"

„Že jste mi přenechal bič. Byl to můj dluh starému kolegovi."

- 97 -

Sandra byla naše jediná šance na únik z propadající se jeskyně. Nemohli jsme se odvážit vyjít z ní ven, protože tam řádila monstra.

Věštkyně ovládala magii oka. Musela znát cestu. Určitě chtěla také přežít, i když si to nepřiznala.

Zatímco lady Sarah skepticky a současně se strachem v očích obhlížela strop a stěny jeskyně, doběhl jsem k Sandře a zvedl jsem ji.

„Rychle, mluv!"

„A co?" Zírala strnule na mne. Zlatý lesk v očích potemněl.

„Oko se hroutí. Jak se odsud dostaneme pryč? Ty znáš

cestu."

„Já?" vykřikla.

„Johne, pospěšme si!" Hlas lady Sarah zněl klidně, ale nepatrně se chvěl.

„A co stěna!"

„Jak to stěna? To je tvoje vina. Chtěl jsi mne zabít.

Tvoje dýka mne zničila. Vzala mi část mé síly a tím i oka.

Už se nedá ovládat, rozumíš? Zánik Atlantidy nastává i na tomto ostrově. Byl to jenom odklad. Pouze magie oka se o to postarala. Už nemůžeme vzdorovat... osudu."

„A co stěna?"

„I její síla je omezená."

„Copak nechceš přežít?" křikl jsem jí do obličeje.

„Ještě máš příležitost dokázat to. Zatím není pozdě. V mém světě můžeš..."

- 98 -

„Ne, jsem mrtvá!"

„To se mi nezdá!"

„Dýka mi vzala mou sílu. Tady už neexistuje žádná magie..."

„Johne, musíme pryč!" Sarah Goldwynová naléhala. I zvenčí se draly dovnitř děsivé zvuky. Skály se lámaly a obrovské balvany se řítily do moře, kde jsme zaslechli divoké šumění zpěněné vodní masy, která přehlušila i pukající skály.

Sandra hovořila o zániku. Co se nestalo tenkrát v Atlantidě díky silné magii, probíhalo nyní jako na otevřeném jevišti. Stále jsem pevně přidržoval tu zvláštní ženu. Nemohla mi uniknout. Současně jsem hleděl na stěnu, kde jsem předtím viděl Jane Collinsovou.

Je stěna propustná?

Sarah Goldwynová podnikla malý pokus. Rozběhla se proti stěně a já jsem tajně doufal, že jí projde. Ale narazila na normální zeď.

„Ne, Johne. Sandra měla pravdu, Magie je příliš slabá."

Věštkyně se zasmála. Byl to smích, ze kterého jsem mohl zešílet.

Zatřásl jsem s ní. „Opravdu chceš zemřít?"

„Ano!"

„Ale já nechci!"

Bránila se, když jsem ji přitáhl ke stěně.

Mýlím se, nebo je postava Jane Collinsové na druhé straně zřetelnější?

Nad námi začal praskat strop. Padal z něho prach a drobné kamínky. Připadalo mi, jako by se scéna zatahovala šedobílou oponou.

„Zemřeme!" vřískla Sandra. „Všichni tady zemřeme!"

- 99 -

V radostném očekávání se divoce rozesmála.

Lady Sarah bušila pěstmi do stěny.

„Jane!" vykřikla přeskakujícím hlasem. „Panebože, Jane, nemůžeš něco udělat...?"

Jane Collinsová se nacházela v nezáviděníhodném postavení. Musela přihlížet, jaká hrůza se odehrává na druhé straně. Její přátelé se nacházeli ve smrtelném nebezpečí.

Svět tam na druhé straně se hroutil.

Jane dokonce mohla sledovat i zničení monster. Čím byl tlak silnější a svět se zmenšoval, tím lepší měla výhled.

Stála asi půl kroku od stěny. Rukama se opírala o bílou plochu a její duše se bouřila.

Staré, v hloubi duše dávno ukryté síly se valily vzhůru.

Její existence v podobě čarodějnice již byla pryč, ale musela ze sebe dostat sílu, kterou kdysi měla a kterou dnes potřebovala víc než jindy.

Jane chtěla postavit most. Cítila, že protivníkova magie slábne a tím přímo ohrožuje její přátele.

To se nesmělo stát!

V tomto tak nekonečně dlouhém okamžiku si přála, aby se jí vrátila bývalá čarodějná moc.

Ani její vzhled nezůstal ušetřený. Sama si toho nevšimla, ale Mickey, který se postavil mezi židlemi a při-hlížel, prožil její hrůznou proměnu.

Hlava ženy, která stála před ním, se změnila. Vlasy

- 100 -

ztratily svou světlou barvu a zešedivěly. Visely kolem hlavy jako zplihlé provazce spletené do sebe. Dokonce i kůže zprůsvitněla, takže pod ní vystupovala holá, nažloutle světélkující lebka.

Objevila se lebka kostlivce!

Mickey nebyl daleko od toho, aby hlasitě vykřikl. Aby tomu zabránil, přitiskl si na ústa ruce. Jako fascinovaný

koukal na Jane Collinsovou, která zkoušela všechno.

Zdálo se, že se spojila se stěnou a nehlučně proběhla proměna v normální lidskou bytost.

„Musím zastavit magii! Musím ji zastavit!" vydechla Jane. Měla oči dokořán, aby neztratila obraz před sebou.

Svět na druhé straně byl příšerný, nemilosrdný a stále se zmenšoval.

John Sinclair se staral o Sandru. Dotáhl ji ke stěně, do níž marně bušila pěstmi lady Sarah.

Jane bojovala se zaťatými zuby!

Kolikrát už jí ostatní zachránili život? Teď jim to musí oplatit, i kdyby to bylo poslední, co ve svém životě udělala.

V jeskyni se začínal prolamovat strop. Na podlahu se sypal prach. Monstra ale nikde vidět nebylo.

Potom Jane zaslechla výkřik!

Zazněl někde blízko, ale současně jako z velké dálky.

Vyrazila ho lady Sarah. Právě lady Sarah, která se tak obětavě starala o Jane.

„Panebože, Jane, nemůžeš něco udělat?"

„Ano," vykřikla bývalá detektivka. „Pokusím se o to.

Pokusím se..."

Už nedořekla, co chtěla vyslovit. Náhle měla pocit, že vybuchne a odletí někam pryč. Do jiného světa, jiné říše, časové dimenze, kde se vyřeší všechny problémy...

- 101 -

Existuje pojem vteřinové smrti!

Náhlá zástava srdce, překvapivý konec, smrt v jediném okamžiku!

Na tohle jsem myslel, když jsem zaslech výkřik lady Sarah. Neviděl jsem zkrátka žádné východisko a ani aktivizace mého kříže by mi nepomohla.

Následující vteřiny ubíhaly jaksi pomaleji. Mnohem zřetelněji jsem vnímal své okolí. Zkřivený obličej mé staré přítelkyně Sarah Goldwynové, naproti tomu triumfální výraz v očích ženy z Atlantidy a poprvé jsem ucítil příšerný tlak, který mě tiskl k zemi a nedovoloval mi dýchat.

Tak už je to tady!

Ještě jednou jsem otevřel dokořán oči a zíral jsem upřeně do stěny.

Jane se blížila. Na dosah ruky. Její postava se zhmotňovala přede mnou. Byla obrovská a prodělávala přeměnu.

Její obličej byl směsicí lidského obličeje a umrlčí lebky.

Strop nade mnou se s konečnou platností prolomil.

Vykřikl jsem stejně jako lady Sarah a obrovský tlak nás povalil dopředu.

Křečovitě jsem svíral Sandru. Neměla dost sil, aby se vzepřela magii. Chtěla zemřít společně s námi.

Podivil jsem se, že ani v tomto hrůzyplném okamžiku

- 102 -

necítím strach ze smrti. Patrně jsem překročil hranici, za níž je strach jenom pojmem.

V každém případě jsem měl pocit, že poletuji někde v říši mrtvých.

Už tu nebylo dočista nic. Ani lady Sarah, ani věštkyně, a dokonce ani Jane Collinsová, ačkoliv jsem zřetelně vnímal jejich hlasy.

„Johne, povedlo se to!"

Otevřel jsem oči. Ne, měl jsem je otevřené, jenom jsem nic neviděl.

Přede mnou stála Jane.

Usmívala se a v jejích očích jsem četl nesmírnou radost. Zaslechl jsem také lehké pokašlávání, které patřilo lady Sarah, a ostrý chlapecký hlas.

„Tomu nemůžu uvěřit! To je nesmysl! To je šílené!"

Později jsem se dozvěděl, že to byl Mickey.

Jane se mnou třásla a opakovala stále jednu větu: „Pojď

ke mně, chlapče! Pojď ke mně! Prosím tě..."

Šel jsem. Tápavě jako začátečník, který dlouho ležel na nemocničním lůžku. Podrážkami jsem šoupal o podlahu. V

hlavě mi bušilo. Srdce tlouklo jako zvon. Najednou tu byla židle, na kterou jsem se posadil.

„Už je ti lépe?" Vedle mne stála Jane. Sklonila se, aby si mne mohla prohlédnout.

„Ano, možná. Já..."

„Ještě nevíš, kde se nacházíš, Johne?"

Pokrčil jsem rameny.

„Rozhlédni se."

Poslechl jsem a cítil jsem, jak mi stoupá krev do hlavy.

Poznání přišlo jako blesk z čistého nebe.

Byl jsem v kině, které jsem znal.

- 103 -

V zadní místnosti Sandřina Pekelného ráje!

„Ano, ano," zaslechl jsem hlas Sarah Goldwynové.

„Občas má i náš lovec duchů stejné potíže. Už nejsi nejmladší, hochu."

„To nevím." Rozpačitě jsem přejel rukou po obličeji.

„Opravdu jsem zase v normálním světě?"

„Správně, Johne. Ve smrdutém Londýně. A Jane se podařilo překonat magii Atlantidy. V posledním okamžiku nás protáhla zdí."

„V posledním okamžiku," opakoval jsem tiše. „Máš

pravdu, Sarah. Už jsem si myslel, že je po všem. Neměli jsme ani tu nejmenší šanci."

„Správně, vy ne," řekla Jane.

„Ale ty ano?"

„Ovšem. Někdy je i kletba požehnáním," prohlásila a posadila se. „Musela jsem vyvolat síly, které jsou ukryté hluboko v mém nitru. Podařilo se mi to. Bylo to příšerné, ale současně osvobozující. Jen tak jsem vás mohla provést magickou bránou."

„A Sandru?"

„Ji ne."

Vstal jsem a ucítil jsem lehkou závrať.

„Proboha, kde potom vězí?"

„Podívej se na stěnu!"

Nejdřív jsem se podíval na Jane Collinsovou a potom jsem otočil hlavu. Bývalé detektivce se podařilo vytáhnout mne a lady Sarah. Sandra zůstala na druhé straně.

Nacházela se v oku. Viděl jsem její nepatrnou postavičku v zorničce naplněné studenou modrou barvou.

Poletovala tam a její postava se stále zmenšovala. Zároveň

se zahušťovala i barva.

- 104 -

Temná modř dostávala černý tón, který všechno překryl. I ženu...

Mlčeli jsme. Každý z nás hleděl na stěnu a prožíval okamžik, kdy žena, která přežila zánik Atlantidy, od-cházela do nenávratna.

Neobyčejné oko, které spotřebovalo svou magickou sílu, se zničilo.

Krátký výbuch, zablýsknutí a náhle byla stěna prázdná.

Vydechli jsme současně.

Odkašlal jsem si.

„Hmm," řekl jsem. „To je dobře."

„A my žijeme!" ujišťovala lady Sarah. „Dokonce i já!"

zasmála se.

Blížil se k nám chlapec. Proklouzl kolem nás, jako bychom byli malomocní. Zastavil se před Jane.

„Myslím... že teď vypadnu."

„Jasně, Mickey."

Odběhl. Zeptal jsem se Jane, o co se jednalo.

„Ach, byl to takový milý týpek ze sousedství. Bez něho bych asi přišla pozdě. Byl tak laskavý a pomohl mi netradičním způsobem otevřít dveře. Už rozumíš?"

„Jako vždy," řekl jsem, ačkoliv jsem nic nepochopil.

Ale ani jsem nechtěl.

„Ale zůstává ještě jeden problém," řekla lady Sarah.

„Je tu zabiják Willy."

Vyletěl jsem ze židle.

„Hrome, na toho jsem si nevzpomněl. Musím hned mluvit se Sukem."

„A kde je?"

„Nemám tušení."

Trvalo ještě hodinu, než se Suko ozval. Vytušil, že se

- 105 -

budeme nalézat ve videotéce.

„Sir James žije?" byla moje první otázka.

„Jistě."

„A Willy?"

„Na toho můžeš zapomenout, Johne. Strýček Willy už

patří do historie kriminalistiky. Tentokrát navždy."

„Gratuluji, staříku! Ty jsi ho...?"

„Já? Ne..." Suko se zasmál. „Nic takového nedělám. To si vzal na starost sir James. Měl bys vědět, že zneškodňovat zabijáky patří k jeho nejoblíbenější zábavě..."

Byl malý zázrak, že mi telefonní sluchátko nevypadlo úžasem z ruky. Ale to se stává, jak známo, častěji...

KONEC

- 106 -