KANINET HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 021

Jason Dark

1999

Místo, které se mi mělo stát osudným, se nacházelo v močálovité krajině. Dobře jsem věděl, jak dokáže být taková prohlubeň v bažině zrádná. Nebyl bych určitě první, kterého připravila o život.

Na pomoc odjinud jsem nemohl spoléhat. Julie, dívenka s parapsychickými schopnostmi, o kterou vlastně šlo a kvůli níž jsem přijel do tohoto opuštěného bažinatého kouta Cornwallu, mi nemohla pomoci. Nacházela se v moci tří sester Grandiových. Chtěly ji zabít, protože krutý

osud požadoval její smrt, aby se mohla znovu narodit.

A tak jsem se musel spoléhat jen na vlastní síly.

Zpočátku jsem se ponořil. Držel jsem ruce roztažené, ale brzy jsem cítil, jak mi mezi prsty protéká bahno.

Dalo mi velkou námahu, abych zvedl ruce nad hlavu.

Bahno bylo lepkavé, obalilo mne a nechtělo se mě vzdát.

Otočil jsem se v díře a zvolna jsem stoupal vzhůru.

Všechno by dopadlo dobře, kdyby ta prokletá čarodějnice nepoužila svých kouzel, protože mě chtěla za každou cenu usmrtit.

Nechala vodní hladinu zarůst.

Ovládla bahenní rostliny paranormální silou a stáhla je dohromady tak pevně, že zaplnily hladinu jako těžké víko.

Bušil jsem rukama nad hlavou - a měl jsem pocit, že moje pěsti naráží do gumové stěny. Neprodyšný povrch nade mnou uhýbal, ale neprotrhl se.

A já jsem stále vězel v té prokleté díře a docházel mi vzduch. Snad ještě minutu...

- 2 -

Julie Gladstoneová, blonďatá dívenka s nadpřirozenými schopnostmi, si umínila, že nezemře, a tudíž se ani znovu nenarodí.

Již mnohokrát musela prožít podobnou hrůzu, protože ji postihla stará rodinná kletba.

Nyní opět jednou přišel čas zničení a znovuzrození.

Julie odjela tajně z Bucklandu do Londýna, aby tam vyhledala muže, kterého nazývali lovcem duchů. Jmenoval se John Sinclair.

Měl pomoci Julii, kterou pronásledovaly tři sestry čarodějnice, známé pod přezdívkou Čarodějná trojice.

Do této chvíle byl John bezmocný. Stejně se vedlo i Julii, která se vědomě zbavila svého ochránce, aby se vydala do lesa, kde na ni v záloze číhaly sestry Grandiovy.

To se jí podařilo. Jenom úspěch se nedostavil, jak očekávala. Sestry byly dobře sehrané a měly potěšení z toho, že jim oběť vběhla přímo do náruče.

Ačkoliv se Julie namáhala ze všech sil, nepodařilo se jí přerušit magický kruh Grandiových a upadla do jejich zajetí.

Tyto sestry, oživlá bahenní stvoření, žily v močálu.

Tam si vyhledaly úkryt. Nacházel se na malém pahorku chráněném lesem. Samotné návrší bylo porostlé vysokou trávou a křovinami.

Ale pahorek žil svým životem.

Pod hustou stěnou křovisek se skrývalq doupě sester Grandiových. Tam dřepěly kolem pařezu, spřádaly temné plány na pomstu a zabývaly se předmětem, který jim propůjčoval sílu.

Byla to koule.

- 3 -

Ležela na pahýlu stromu obklopeném třemi kameny, které sloužily sestrám jako sedátka.

Desetiletá Julie tušila, že podcenila svou moc.

Čarodějky ji odvlekly do doupěte. Chtěla se pokusit o útěk.

Bylo to marné. Jenom zoufale vykřikla, aby upozornila Johna Sinclaira, že je mu nablízku.

Nemělo smyslu o něco se pokoušet. Daniela, nejstarší ze sester Grandiových, ji pevně zachytila, když se Julie pokusila vylézt po žebříku.

Její ruce pracovaly jako klepeta, která se obtočila kolem Juliiných kotníků.

Dívka ještě stačila vykřiknout jedinou větu a potom bylo všechno ztraceno.

Daniela Grandiová neznala slitování. Stačilo jediné trhnutí a Julie ztratila rovnováhu. Její ruce se pustily žebříku a řítila se dolů. Přitom se uhodila do brady. Skon-

čila na podlaze brlohu přímo před nohama příšerné čarodějnice. Ta na ni upřeně zírala a pokyvovala hlavou.

„Copak je to s tebou, Julinko?" zeptala se hrubě a pak zašeptala: „Myslíš si, že jsi silnější než my?" Daniela se zařehtala. „Máš sice neobyčejnou sílu, můžeš mnohé změ-

nit, ale nikdy se ti nepodaří nad námi zvítězit. Jsme zkrátka mnohem silnější než ty. To si konečně srovnej v té své hlavince."

Julie hleděla nahoru. Nad ní poletoval obličej čarodějnice. V doupěti vládlo neustále příšeří. Páchla zde hniloba. Přesto Julie rozeznávala rysy Danielina obličeje.

Odrážela se v nich hluboká nenávist!

Při pohledu na něj člověka bezděky napadlo srovnání se starou zvětralou kůrou stromu. Hotová mozaika vrásek a záhybů. Mezi nimi se blýskaly oči, bílé kruhy bez zorniček.

- 4 -

Vypadaly jako dva bledé měsíce nebo lucerny.

Žádná čarodějnice nemohla být nenávistnější a odpudivější. Hlavu obrůstalo cosi, co vzdáleně připomínalo vlasy, spíš však spleť pavučin.

A stejně jako Daniela Grandiová vypadaly i její dvě sestry. Podobaly se jedna druhé jako dokonalá trojčata.

Byly vzájemně spojeny stejným osudem i nenávistí ke světu.

Z nitra brlohu se vynořila Verena, prostřední z trojice sester. Její pařáty se svíraly v pěsti a znovu se otvíraly. Její prsty se vzájemně propletly a suše zapraskaly. Z jejích úst se vydralo zasyčení.

„Kdo ji má zabít?" zeptala se.

„Ještě počkej, sestro. Chci, aby u toho byla i Sina.

Musíme zjistit, zda se jí podařilo zbavit se toho člověka."

„Myslíš toho muže, kterého nám zjevila koule?"

„Ano, viděla jsem ho jen na okamžik. Nebezpečný

člověk. Nosí u sebe silné zbraně. My jsme však příliš

dobré, jak vám stále opakuji. Tři sestry Grandiovy nelze porazit a na starou kletbu také nezapomněly, na to můžeš

vzít jed." Při těch slovech vypoulila na Julii nehybná bělma.

Děvče se neodvažovalo ani pohnout. Jako hromádka neštěstí seděla u nohou obou nenáviděných čarodějnic.

Julie se cítila prázdná a vyhořelá. Zkusila všechno, ale nic z toho se jí nepodařilo. Její síly, jimiž mohla způsobit i katastrofu, se v tomto doupěti rozplynuly. Magie čarodějnic byla neuvěřitelně silná.

„Vsadila jsi na špatného koně, děvče," řekla posměšně Daniela Grandiová. „Máš smůlu. Tvůj přítel může být silný, jak chce, pro nás je stejně jen ubohá nicka. My jsme

- 5 -

skutečné vládkyně. My, které nedokázali lidé zabít ani dubovými kůly, když se o to před staletími pokusili. Servas přišel, aby napravil zločin spáchaný na mně, tvé matce, a na mých sestrách, kůly vyrval a vrátil nám život."

Julie Gladstoneová nebyla normální dítě. Věděla, že stará čarodějnice je její skutečnou matkou, která ji poprvé přivedla na svět.

Od té doby mnohokrát zemřela a znovu se narodila. Až

do dnešního dne nevěděla, kdo byl jejím pravým otcem.

V jejích očích se usadila otázka a Daniela Grandiová to okamžitě zpozorovala.

Zasmála se a potom se zeptala: „Chceš vědět, kdo byl tvým prvním otcem, že?"

„Ano. Kdo to byl?"

„Znala jsem ho dobře. Velmi dobře." Nenávistně se zachichotala. „Možná právě proto se tenkrát vrátil zpět, aby nám vytáhl kolíky z těla. Možná..."

„Byl to...?"

„Ano, dítě, byl to on. Člověk se špatným svědomím, který slyšel na jméno Servas. Zamiloval se do mne, aniž by věděl, kdo ve skutečnosti jsem. Když na to přišel, málem se studem propadl do země. Trvalo mu léta, než se vrátil, ale mezitím nás probodli dubovými kolíky. To je celý

příběh. Pouze když zemřeš a vrátíš se v jiné podobě, bude naše existence na tomto světě zachována. Proto tě nemůžeme pustit na svobodu."

Julie pochopila, ale nebyla schopná odpovědět. Slova čarodějnice se jí zaryla hluboko do srdce. Současně cítila, jak ji pálí slzy v očích.

Blížil se konec - jako mnohokrát předtím...

Julie si za normálních okolností nevzpomínala na to,

- 6 -

jak zemřela naposledy. Pouze občas, když ji trápila noční můra, se jí vracely vzpomínky. Na všechny předchozí živo-ty i smrt.

Byla to pokaždé příšerná smrt spojená s mučivou bolestí a trýzní. Věděla, že ani teď by to nebylo jiné.

„Ale

my

zůstaneme!"

zašeptala

matka

Julii.

„Zůstaneme a nezemřeme, přežijeme tě, protože osud tě znovu přivede do této krajiny. Ty nám zaručíš další existenci."

„Co se stane, až jednou nezemřu a zestárnu?"

„To nevíme."

„Ale ano," zašeptala Julie. Prsty si pročísla vlasy.

„Víte, ale nechcete mi to říci." Děvče se odmlčelo, protože nad hlavou zaslechlo praskání a šelestění. Potom na zem dopadl stín. Byla to Sina, nejmladší z trojice čarodějnic, která sestupovala po žebříku dolů. Přitom se pochechtávala a dávala nepokrytě najevo svoji radost.

Daniela vykročila proti ní. Položila kostnatou ruku na sestřino rameno. „Podařilo se ti to?" chtěla vědět.

Sina zaklonila hlavu a vítězoslavně se zasmála. „Ano, podařilo. Probíhalo to nádherně. Lepší už to být nemohlo."

„Je mrtvý?"

„Samozřejmě!"

„A kde jsi to provedla?"

„Můžeme si dojít pro jeho mrtvolu. Uklidila jsem ho do bažiny. Rostliny se mi podřídily. Použila jsem k tomu naši magii, rozumíš? V žádném případě se odtud nedostane."

Daniela si oddechla. „To je sice dobré, ale stejně se mi to nelíbí. Měla ses přesvědčit, že je doopravdy mrtvý!"

„Nikomu se odtud nepodařilo uniknout."

„Doufám, že máš pravdu. On nepatří mezi obyčejné

- 7 -

smrtelníky. To přece víme."

Sina už neodpověděla. Hleděla na Julii, která naslouchala jejich rozhovoru a strach jí svíral hrdlo.

„Teď ji můžeme zabít!" prohlásila nejmladší. „Stará kletba se musí naplnit."

„Ano, všechny společně!" Také Daniela se zdála být srozuměna a kývla na Julii. „Každá z nás ti zasadí smrtelnou ránu. Vydechneš naposledy, ale tvá nesmrtelná duše se vydá na cestu. Bude bloudit tak dlouho, dokud nenajde nové tělo. Smrtí pro tebe nic nekončí, bude to jen začátek."

Julie strnule zírala na svou první matku. Bylo jí přitom divné, že najednou necítí žádný strach. Jakýsi vnitřní pocit jí dával ohromnou sílu, která překonala její počáteční zdě-

šení a hrůzu.

Před sebou viděla tři sestry Grandiovy. Mezi nimi stál pařez, na kterém ležela skleněná koule. Věštecká koule tří čarodějnic. Koule pro ně byla nesmírně důležitá. Zaručovala jim sílu a pečovala o jejich přežití.

Tohle pochopila i Julie. I přes své mládí byla velmi moudrá. Patřila k lidem, kteří mnoho prožili, a proto jsou vážnější, uzavřenější, ale také znalí věcí, o jejichž existenci nemají ostatní tušení. Náhle skočila dopředu. Oběma rukama popadla kouli a zvedla ji nad hlavu.

„Já nechci zemřít," vykřikla. „Ne, nechci zemřít!"

Ustoupila zpět. Kolem úst jí zacukalo. Zřetelně viděla, jak tři sestry nemile překvapila.

„Polož to!" zašeptala Daniela. „Rychle, polož tu kouli zase tam, odkud jsi ji vzala."

„Ne, nechám si ji."

Julie zavrtěla hlavou. Nevěděla, proč sestry mají

- 8 -

takový strach, koule byla ze zvláštního materiálu. I kdyby spadla na zem, nerozbila by se. Julie o tom nemohla příliš

přemýšlet. K tomu jí scházel čas. Ale přesto cítila, že koule, kterou svírala v dlaních, je velmi, velmi zvláštní.

Vydávala ze sebe něco, co by se dalo popsat jako magická síla. Julie cítila lehký proud, který procházel jejíma rukama. Julie měla dojem, jako by se její duševno vydalo na cestu a navázalo s někým spojení. Ale s kým?

Sestry Grandiovy stály pořád před ní. Změnily se.

Jejich těla se protáhla a hlavy se rozšířily. Tenhle výjev však vzápětí zmizel a místo něho se objevilo cosi jiného.

Nebo ten obraz pocházel z koule?

Julie nevěděla. Zmocnila se jí zvláštní moc a manipulovala jejími myšlenkami tak, že se upřely jedním směrem. Postupně začaly nabývat ostrých kontur.

Nejdřív nechtěla věřit tomu, co viděla.

Jeskyně,

čarodějky,

to

všechno

bylo

rázem

zapomenuto. Teď měla před sebou něco docela jiného a připadalo jí, že sedí uvnitř koule.

Její myšlenky směřovaly jediným směrem. Ke tvorům, které mohla směle označit za své přátele, se kterými se denně stýkala.

Koně...

Její koně, miláčkové, které ošetřovala. Její skuteční přátelé.

A oni poznali, že je v nesnázích!

Náhle otočili hlavu. Julie to viděla zcela zřetelně.

Zvířata na ni hleděla žhnoucíma očima. Z jejich tlam šlehal oheň.

Byl to sen nebo skutečnost?

To Julie netušila. Ale udělala jedno jediné. Vyslala ke

- 9 -

zvířatům, svým přátelům, prosebné volání o pomoc...

Ta zatracená bažina se mohla docela lehce stát mým hrobem!

To jsem měl stále na paměti - zdálo se, že není úniku.

Ale nechtěl jsem tak bídně zemřít, i když byl povrch bažiny působením magie hustě zarostlý a já jsem ho nemohl rukama prorazit.

Nejdříve jsem potlačil myšlenky na blížící se nedostatek vzduchu, protože bylo potřeba co nejdříve uniknout z této pasti. Nevzal jsem si s sebou pouze berettu, ale také stříbrnou dýku, která měla silné účinky.

Pravou rukou jsem ji vytahoval a přitom jsem se stočil do klubíčka, abych uvolnil nohy z bahnité břečky.

I když jsem měl otevřené oči, připadal jsem si jako v černé díře. Nic jsem neviděl, protože tma mě obklopovala jako neprodyšný pytel. K tomu se ještě přidal strach ze smrti.

Znovu jsem se vymrštil náboru. Tentokrát s dýkou, jejíž ostří se brzy dotklo neproniknutelné hmoty na povrchu bažiny. Zakroužil jsem rukou, abych v ní vyřízl dostatečný otvor.

Hradba rostlin se mi postavila na odpor. S tím jsem nepočítal. Nemohl jsem ji porušit a můj strach narůstal.

Opravdu vládnou čarodějnice takovou mocí, že i moje stříbrná dýka je proti ní slabá?

Bylo to hotové šílenství. Pokud ano, musely by být

- 10 -

nesmírně silné.

Začínal mi docházet dech. Znovu jsem se pokusil a tentokrát jsem cítil, jak ostří dýky prořízlo rostlinný

příkrov.

Svěcená stříbrná dýka už vypravila na věčnost hodně upírů a vlkodlaků a ani tentokrát nezklamala.

Bylo to nádherné. Odpor tál jako jarní sníh. Rostliny a řasy se stáhly zpět k okraji.

Zůstala volná vodní hladina.

Bylo to pro mne nesmírně důležité, protože v hlavě mi už vybuchoval malý ohňostroj. Musel jsem rychle natankovat životodárný kyslík.

Dokázal jsem to.

Náhle jsem ucítil chlad a vítr, který se mi otřel o obličej. Otevřel jsem dokořán ústa a zalapal jsem po dechu.

Vedle mne se pohupovala na vlnách zelená masa a uháněla ke břehu, aby se odtud vydala na novou pouť po hladině.

Podařilo se to!

Zasmál jsem a současně jsem si musel pořádně odkašlat.

Byl jsem volný!

Dvěma tempy jsem se dostal na okraj malé tůňky.

Rostliny už mě nechaly na pokoji.

Přemohl jsem, nebo spíše moje dýka překonala jejich sílu, takže jsem se konečně mohl vysoukat na pevnou zem.

Opřel jsem se zády o kmen a zhluboka jsem oddechoval.

Musel jsem se dát trochu dohromady.

Les se pohyboval. Stromy, pahorky, křoviny, tráva a voda tančily v jediném obrovském kole. Divoký tanec, ze kterého jsem mohl usoudit, že jsem úplně na dně svých sil.

Vyčerpaný a mokrý!

- 11 -

Oblečení mi nasáklo vodou. Bylo jako z olova. K tomu na něm ulpěly zbytky řas a plazivých rostlin. Mé zplihlé vlasy se jim ostatně nápadně podobaly. Ležely mi na hlavě jako přilepené.

Chlad může ochromit všechny lidské funkce nebo i zabíjet. To jsem cítil stále silněji. Zároveň mě přepadla strašná únava. Nebylo snadné ji překonat. Chtělo se mi hrozně spát, a to mě varovalo. Nejraději bych zůstal sedět, ale vzchopil jsem se a vstal jsem.

Pohyboval jsem se přitom jako stařec. Nemělo to žádný

švih. Posunoval jsem se zády po kmeni stromu, který mi poskytl ochranu. Cítil jsem se malátný a rozbitý na malé kousky. Okolí se lehce pohupovalo a já jsem ztuhl na zdřevěnělých nohou a čekal jsem, co bude dál.

Jenom poznenáhlu se mi vracela krev do žil. Poznal jsem to při dýchání. Několikrát jsem se zhluboka nadechl a vydechl jsem. Závrať zmizela a také moje tělo začalo reagovat normálně, což jsem pochopil z toho, že mi začalo být zima.

Musel jsem se rychle rozhýbat. Začal jsem poskakovat jako se švihadlem, ovšemže bez něho. To mě rozehřálo a také v hlavě mi začalo svítat. Když můj pohled padl na tu zatracenou tůň, uvědomil jsem si, že tu vlastně vůbec nejde o mne, ale především o Julii, dívenku s nadpřirozenými schopnostmi, která mne přivedla z Londýna jako svého pomocníka. Měl jsem ji ochránit, ale nepovedlo se.

Slyšel jsem ji vykřiknout. Její matka ji chtěla zabít. To mi nešlo do hlavy, protože Juliini rodiče už nebyli delší dobu mezi živými. Co se za tím skrývá?

Znovu mi přejel mráz po zádech. Zíral jsem přitom do prázdného lesa. Nebylo tam ani živáčka. Dokonce ani ptáci

- 12 -

nepoposedávali ve větvích.

Nad zemí se plazily poslední zbytky mlhy. Les za mými zády byl hustý, zato přede mnou se otvíralo volnější prostranství. Tam se rozprostíral také močál, ale v této části se čarodějnice neskrývaly.

Pahrbky a prolákliny se vzájemně střídaly. Malé kopečky byly porostlé vysokou trávou a hustými křovisky.

Bohužel jsem neobjevil ani náznak stopy, která by mě dovedla k Julii.

Žije ještě?

Každopádně její výkřik zazněl na druhé straně tůně, to znamená z míst, kam jsem se chtěl také dostat.

V tomto lese nebyly žádné cesty. Kdo tudy kráčel, musel se pustit napříč krajinou. To jsem udělal i já. Jedna tůňka mi úplně stačila, a tak jsem dával bedlivý pozor, abych nepadl do druhé.

Bylo jich tu nespočetně. Tři z nich jsem obešel a dostal jsem se do blízkosti vyvýšeniny, která doslova vyrůstala z měkké půdy.

Tady někde se musí nacházet i Julie!

Kolem mne byl klid. Slyšel jsem jen svůj vlastní dech.

Tu a tam se zachvěla hladina tůně nebo praskla bublina naplněná vodním plynem. Sem tam skočila do kalné břečky elegantním obloukem žába.

Čarodějnice se držely zpátky stejně jako Julie. Zato jsem zaslechl něco jiného. A přicházelo to ze směru, kterým ležela malá vesnička Buckland v Mooru.

Slyšel jsem hluk, který mě mátl. Temné hněvivé dunění, které sem přinášel vítr přes koruny stromů. Hluk, který nezapadal do lesního ticha. Určitě to nebyla bouřka.

Dralo se to jakoby ze země.

- 13 -

Kdo sem přichází?

Otočil jsem se. Zahlédl jsem prudké pohyby mezi stromy a zaslechl jsem praskání suchých větví.

Jako by tam něco hořelo. Zaslechl jsem ostré divoké ržání a uviděl žhnoucí oči, které při pohybech hlavy tančily nahoru a dolů.

Už nebylo žádných pochyb!

Proti mně se řítili koně.

Ďáblovi koně!

O Jasonu McGrathovi se žertem tvrdilo, že ve svém prvním životě musel být koněm. Kdo ho znal, ten ho nikdy neviděl samotného, bez koně. Říkalo se dokonce, že zamla-da McGrath vjížděl na koni do hostince a tam dělal velkolepé představení pro hosty.

Prostě obyčejné hospodské řeči. Ale jedno je pravda, koně pro něho vskutku znamenali všechno. Starý mládenec byl do nich blázen. Pokud mluvil s ostatními, točil se hovor stále kolem koní.

Vědělo se o něm v širokém okolí. I ve městech a větších sídlech věděli majitelé koní naprosto přesně, na koho se mohou při péči o koně spolehnout.

Proto mnozí z nich přiváděli svá zvířata k McGrathovi.

Tam se jim v zimě dostalo všeho, co potřebovali, včetně té nejlepší píce. Ani o pohyb nebyla nouze.

V létě si je majitelé brali k sobě, ale v zimě byly boxy plné.

- 14 -

McGrath nemusel brát na nikoho ohledy. Bydlel hned vedle stájí a kromě toho patřil k lidem, kteří vstávají časně ráno. Probouzel se doslova se slepicemi a po ranní toaletě hned zamířil ke koním.

Naložil jim řádnou dávku ovsa, nabral čerstvou vodu ze studny, a teprve potom se vrátil do malé kuchyňky, aby posnídal.

Zlé jazyky tvrdily, že se krmí stejným ovsem, jaký

dává koním, ale nebyla to pravda. McGrath, muž se šedivým strništěm dával přednost šťavnaté šunce a obrovské porci míchaných vajíček. To do sebe naládoval pravidelně každé ráno a k tomu vypil hrnec kávy. Ženskou nepotřeboval. Takhle se cítil svobodný a mohl si se svým časem dělat, co chtěl.

Ani dnes ráno nevěděl přesně, jak bude den probíhat.

Nejdříve musí vyhřebelcovat koně. Co bude dál, o tom zatím nepřemýšlel. Jestli vydrží počasí, vyjede si se svými miláčky ven.

Pokud bude pršet, nechá je ve stáji.

Zatímco snídal, pustil rádio. Při zprávách o počasí zesílil zvuk.

V Cornwallu nehlásili žádný déšť. Bude jen zataženo a odpoledne se objeví mlha.

McGrath spokojeně přikyvoval. V takovém počasí mají být koně na pastvě.

Kuchyň byla zařízená starým, jednoduchým, ale účelným nábytkem.

V kameninovém dřezu stála kupa špinavého nádobí, které McGrath dlouho shromažďoval, než se jednou za čas odhodlal k mytí.

V podstatě byl sám, ale měl ve vesnici pomocníky,

- 15 -

kteří mu ochotně pomáhali. Patřily k nim především děti a dospívající mládež. Mnoho děvčat milovalo koně, ale jedna z nich vynikala nad všechny.

Byla to Julie Gladstoneová. Tohle dítě bylo do koní úplně zblázněné. Přicházela, kdykoliv jí to čas dovolil.

V poslední dnech se ale Julie neobjevila.

To McGratha překvapilo. Protože se znal dobře s jejími prarodiči, zeptal se jich a zjistil, že je nemocná.

To přišlo McGrathovi líto, protože měl tu drobnou dívenku, která to s koňmi dovedla jako žádný jiný, rád.

Neexistovalo jediné zvíře, jehož důvěru by si nezískala.

Julie byla v tomto ohledu výjimečná. S každým koněm dokázala navázat pevné přátelství.

Zvířata také cítila, že jim Julie chybí. V poslední době byla neklidná. McGrath měl na tyhle věci čich. Koně posmutněli a dokonce byli agresivnější než předtím. Proto chtěl McGrath Julii dnes ráno navštívit. Chtěl nemocné dívce povědět o koních i o tom, jak jim schází.

K rannímu obřadu patřila i dýmčička, kterou si dopřál po snídani. Měl ji už deset let a tabáček mu stále ještě chutnal. Nebyla to žádná drahá navoněná směs.

Posměváčci ji nazývali bahenní lahůdkou. To mu však nevadilo, jemu chutnala.

Nespěchal se zapalováním. Díval se, jak plamínek zápalky klouže po hlavičce dýmky a zapaluje horní vrstvu tabáku.

Vyfoukl první obláčky kouře, zvrátil se do opěradla a na obličeji se mu objevil blažený výraz. Nějak takhle by to mělo podle jeho mínění zůstat i v dalších letech.

Nepřipouštěl si myšlenky o tom, co bude se zvířaty, až

jednou on odejde z tohoto slzavého údolí. Nějak to

- 16 -

dopadne. Spíše uvažoval, zda se po smrti nedostane do nějakého nebe, kde budou jen samí koně.

McGrath ještě uklidil, stáhl ve vedlejším pokoji deku z postele a zapnul televizor. S oblibou se chvíli dívával na ranní program.

Dnes ráno ho nezaujal. Už po dvou minutách ho vypnul, natáhl si prošívanou bundu a vyšel z domu.

Obě stáje s ním prakticky sousedily. Mezi nimi na volném prostranství dvora se nacházela stará kamenná studna. Z ní bylo možno pumpou načerpat průzračnou vodu, která zvířatům šla k duhu.

McGrath prošel kolem, protože koně už dostali napít.

Podíval se na oblohu. Zdálo se, že počasí vydrží.

Otevřel vrata. Dříve než vstoupil do stáje, vyklepal si dýmku. Potom zmizel v chodbě, kde to páchlo koňským potem, senem a vápnem.

Jednotlivé boxy se nacházely na levé straně. Celkem jich bylo šest, stejně jako ve druhé stáji.

Na protější zdi stály opřené vidle, lopaty a rýče. Na hácích visely chomouty a popruhy. Na zemi ležela dvě sedla. Přes okraj dvířek na něho zvědavě pohlížely koňské hlavy.

Už při vstupu do stáje ho přivítalo funění a tiché řehtání. Vždycky se tak vítali. Jenom s Julií to bylo jiné.

Zvířata ji vítala tak vesele, až to nahánělo strach.

„No dobrá, dobrá. Všechno je v pořádku. " Procházel kolem boxů a poplácával zvířata po hřívách.

Koně řehtali, pokyvovali hlavami a podupávali.

McGratha to udivilo, protože nečekal takový neklid.

Co je s nimi?

Zastavil se před posledním v řadě, hřebcem černým

- 17 -

jako havran. Kůň měl srst přímo sametovou. „Co se děje, Huntere? Proč jsi tak rozčilený?"

Oslovoval zvířata jako lidi a měl dojem, že mu rozumějí, jako teď Hunter, který ho upřeně pozoroval.

McGrath opětoval jeho pohled a okamžitě mu bylo něco nápadné. S očima zvířete nebylo všechno v pořádku.

Znal své koně natolik, aby to mohl tvrdit s jistotou. Hunter nebyl sice krotké zvíře, ale takhle se nikdy nechoval. V

jeho pohledu bylo něco záludného.

McGrath cítil, jak se mu svírá hrdlo. „To bude dobré,"

řekl. „Nemusíš se bát, Huntere. Nikdo ti neublíží. Jsem s tebou. Všichni na tebe dáme pozor. Dnes půjdu za tvou malou přítelkyní a podívám se, co dělá. Buď klidný, princi, to zvládneme."

Hunter se při jeho řeči choval velmi podivně. V jeho koňském nitru se muselo něco odehrávat a odrazilo se to na jeho chování. O tom svědčily i jeho oči. Dostaly úplně jiný

lesk. V jejich zorničkách se skrývalo cosi, co se McGrathovi vůbec nezamlouvalo.

„Snad nejsi nemocný, Huntere? To mi nedělej. Ty máš

přece zdravý kořínek. Nesmíš být nemocný."

Bylo to však stále horší.

A neklid se z hřebce přenesl i na ostatní zvířata. Stála sice v boxech, ale zuřivě bušila kopyty do dveří a ostění.

Funěla a řehtala tak zuřivě, jako by se chtěla dostat ven z boxů.

McGrathovi to připadlo velmi podivné. Jejich chovám ho rozčilovalo, protože nevěděl, co se děje.

Obrátil pozornost na Huntera. Černý hřebec byl nekorunovaným vůdcem stáda. Ostatní ho vždy poslušně následovali.

- 18 -

Velmi pomalu, aby Huntera nevylekal, natáhl McGrath pravou ruku. Chtěl koně pohladit. Když se ruka přiblížila k hlavě zvířete, hřebec zareagoval naprosto neočekávaně.

Otevřel tlamu a bleskurychle chňapl po McGrathově ruce. McGrath vedený pudem sebezáchovy ucukl rukou zpět, dříve než ho zvíře stačilo kousnout, a uskočil dozadu.

Padl zády na zeď.

„Zatraceně, Huntere! Zbláznil ses? Ty asi nemáš všech pět pohromadě!"

Hřebec se prostě nechtěl zklidnit. Neklid se zmocnil celého jeho těla. Otáčel se v boxu na všechny strany a mlátil boky do stěn. Divoce pohazoval hlavou. Vyváděl, jako by už déle nechtěl snášet své vězení. Pod stropem svítily dvě lampy zajištěné bezpečnostní mřížkou. McGrath však nepotřeboval žádné světlo, aby viděl ostatních pět zvířat. A také je slyšel.

Jejich divoké ržání vyplňovalo celý prostor stáje. V

jejich chování bylo cosi ďábelského. A přesně na to po-myslel McGrath, když se znovu podíval Hunterovi do očí.

Patřily někomu jinému.

Krvavě červené jako pekelný oheň. Zářily jako dva žhavé uhlíky, dokonalý obraz děsu a hrůzy. Už to nebylo obyčejné zvíře. Zmocnil se ho kdosi neznámý.

Hřebec byl začarovaný!

McGrath se narodil v Cornwallu. Znal staré ságy a legendy a věřil jim. Věděl, že jisté události souvisí i s tě-

mito zvířaty.

Existovala pověst o pekelných koních, kteří před mnoha staletími uháněli přes pastviny.

Má se to snad nyní opakovat?

McGrath, který svá zvířata tak miloval, si byl vědom

- 19 -

nebezpečí, ve kterém se nachází. Už se nemohl zdržovat ve stáji. Musel okamžitě pryč, protože bylo otázkou příštích vteřin, kdy se koně utrhnou.

Uháněl ke dveřím stáje tak rychle, jak mu to dovolily jeho staré nohy, provázen hrozivým bušením kopyt, ostrým ržáním a prskáním, jaké u svých svěřenců dosud nepoznal.

Ramenem rozrazil pravou polovinu vrat. Sebral všechnu svou odvahu a ohlédl se zpátky.

V té chvíli se hřebec utrhl. Hrubě rozrazil dvířka boxu.

Stál na zadních a předníma nohama bušil do zdi. Potom se zatočil na místě a zamířil k východu.

McGrath si ještě jednou prohlédl zvířecí hlavu. V očích hřebce plál oheň. Z otevřené tlamy do chodby vyšlehl plamen.

Plamen z tlamy!

Přesně tak to líčila stará legenda. Teď se z ní rázem stala příšerná skutečnost. Vesnicí procházel děs, který se objevil jako blesk z čistého nebe.

McGrathovi nezbývalo nic než kvapný útěk. Koně byli rychlí a on nechtěl, aby ho srazili na zem. Kopyta mohla zabíjet. Dřívější přátelství mezi člověkem a zvířetem bylo zapomenuto, protože zvířata posedl ďábel.

McGrath se vypotácel na dvůr. V zádech mu seděl strach a popoháněl ho kupředu. Zapomněl na všechno, co ho tížilo, protože během několika minut proti němu stáli jeho miláčkové jako nepřátelé.

Ve druhé stáji byl klid. Jenom šest koní s hřebcem se tak nebezpečně změnilo.

Muž se nakonec schoval za studnu, aby ho koně nezasáhli kopyty. Tam se schoulil a opatrně vystrkoval hlavu přes okraj studny z velkých kamenů.

- 20 -

Hřebec právě vyrazil vrata.

Pohled, který se McGrathovi naskytl, mu rozbušil srdce a stáhl hrdlo.

Byl fascinující a nepravděpodobný, avšak také děsivý a plný smrtelného nebezpečí.

McGrath předpokládal, že se Hunter dá na útěk, ale k tomu nedošlo. Zůstal stát ve dvoře, znovu se vzepjal na zadní a vyrazil ze sebe zaržání, které znělo jako vítězná polnice. Proti šedivé obloze vyrazil ohnivý plamen.

Signál pro ostatních pět zvířat, aby se připojila ke svému vůdci!

Hřebec se ještě otáčel kolem své osy, když zbylá zvířata vyrazila ze stáje. Hnala se jako zběsilá. Kopyta bušila do dlažby, až odletovaly jiskry, a z nozder šlehaly plameny. Koně se točili a vyhazovali zadníma. Jejich řehtání se odráželo mezi zdmi a znělo docela jinak než

jindy.

McGrathovi připadalo mnohem divočejší a útočnější.

Koně se hnali dál. Dokonce i Janine, tichá a milá klisna, řádila jako pominutá. Tančila na místě, potom znenadání vyrazila dopředu. S naježenou hřívou narážela hlavou do slabin ostatních zvířat.

Zatím se vzájemně nekousali, ale příliš k tomu nescházelo.

Z jejich tlam šlehal plamen a kopyta řinčela na kamenech. Postupně začali divoce kroužit kolem společného středu, v němž stál jejich vůdce Hunter.

Všichni čekali na jeho povel.

McGrath dál přihlížel jako nezúčastněný divák. Marně dumal, jak se mohla do této chvíle krotká zvířata takhle změnit. Náhle se bleskurychle přikrčil, když černý hřebec

- 21 -

vyrazil a mohutným skokem se přenesl přes studnu. Bylo to šílené.

McGrath by se nejraději zahrabal do země, což

pochopitelně nešlo.

Měl pocit, jako by ho na šíji olízl horký ohnivý jazyk.

Potom se přes něho přehnal temný stín. Hunter dopadl na všechny čtyři, popoběhl a pevně se zaryl kopyty do půdy.

Zvedl mohutnou hlavu do výšky. Zaržál a vyrazil.

Nebyl k zastavení a ani zastavit nechtěl, protože jeho kroky řídil samotný Satan. Hřebec hledal volnost a ostatní ho následovali.

Tísnili se za ním.

Vzájemně se předháněli, tlačili se, řehtali a řvali, že to znělo téměř lidsky.

Potom zahnuli velkým obloukem nalevo a opustili dvůr.

McGrath běžel za nimi. Tam, kde se otvírala volná krajina, padl jeho pohled dolů k vesnici, ke které se hnala zdivočelá zvířata. Dříve než tam dorazila, zahnula doleva, přeskočila příkop, aby zmizela na volném prostranství.

Mířila k močálu!

Jako by v této záludné krajině chtěla bídně zahynout.

Obrysy jejich těl se rozplývaly v šedivém dni. Z jejich tlam vyšlehly plameny, poslední pozdrav předtím, než

zvířata zmizela.

McGrath byl příšerně unavený a nejraději ze všeho by se posadil. Ale nebylo kde. A tak se podíval do druhé stáje, kde se zvířata chovala úplně normálně. Zamířil odtud rovnou k domu. Vpotácel se do kuchyňky. Nad umývadlem viselo zašlé zrcadlo.

- 22 -

V něm spatřil svůj šedivý obličej.

Jako popel...

Ztěžka dopadl na židli u stolu. Stále vrtěl nechápavě hlavou. To, co prožil, mu prostě nešlo z hlavy.

Vrtěl hlavou a zoufale přemýšlel o příčině, ale stejně na nic nepřišel.

Jak je možné, že se koně tak strašně změnili? Marně hledal vysvětlení.

Do zvířat musel vstoupit nějaký zlý duch, démon nebo běs. Proměnil je. Byla agresivní, měla touhu zabíjet. Ano, nadál by se od nich i vraždy.

Pomalu vstal. Ruka se mu chvěla, když se natáhl po plechovce s tabákem, aby si znovu nacpal dýmku. McGrath si dnešní ráno představoval trochu jinak. Normálně by se teď zastavil u Gladstoneových, aby si promluvil s Julií.

Ach to děvče!

Proud jeho myšlenek se náhle přetrhl. McGrath nevěděl, co dívce schází. Počítal s tím, že to bude chřipka, a něco takového dítě rychle překoná. Ale také věděl se stoprocentní jistotou, že by se nejraději točila kolem koní.

Třeba se jí podaří přivést koně zpátky, až se uklidní.

Přesto se v něm ozvalo špatné svědomí, když přemýšlel o svém plánu. Nebylo to od něho fér, že do svých plánů

zatahuje malé dítě, ale nevěděl si jiné rady. Julie se o to musí pokusit. Půjdou spolu do močálu a třeba se jim podaří některé z nich zachránit.

McGrath opustil dům a vydal se na cestu ke Gladstoneovým...

- 23 -

Suko měl za sebou pravé peklo, ale nedal to na sobě znát. Mučili ho. Ti tři Libyjci znali metody, o kterých se jiným ani nesnilo. Měli opravdu dobrou školu.

Teď byli v koncích. Jejich vůdce Waldo vrtěl hlavou a popadl surově Suka za krátké vlasy. Stočil mu hlavu stranou a hleděl do jeho bledého obličeje pokrytého kapkami potu. Vyrazil ze sebe nadávku ve své mateřštině.

„Myslím, že nic neví," řekl Ahmet, kterému pro jeho protézu říkali Ocelový hnát. „Nemůže nic vědět."

„Proč?"

„Promluvil by."

Waldo

pokrčil

rameny.

„Nevím.

Ještě

jsme

nevyzkoušeli všechno."

„A ty chceš?"

„Uvidíme."

„Každopádně je to policajt," řekl Hamir, třetí ze spolku. „Zatracený policajt. Prokázali bychom mnoha lidem laskavost, kdybychom jeho mrtvolu odklidili do sklepa."

„To je pravda."

„Jak to tedy máme udělat, Waldo? Máme ho, než

opustíme tuto pohostinnou vesnici, zabít?"

„Zná naše obličeje!" Víc nemusel Waldo říkat. Tím vyslovil nad Sukem ortel smrti.

Inspektor seděl pevně připoutaný ke kuchyňské židli.

Libyjci k tomu použili tenký drát. Záleželo jim na tom, aby zjistili místo pobytu jisté Julie Gladstoneové. Z dobře

- 24 -

informovaného zdroje věděli, že toto dítě má schopnosti, které by se jim mohly náramně hodit. Julie mohla ovliv-

ňovat živé tvory. A právě země, které nepřetržitě válčí, by uvítaly nové možnosti, jak válku přenést na jiné území.

Proto je jejich nejvyšší vůdce poslal, aby našli Julii.

Zatím hledali bezúspěšně.

Zjistili sice, kde Julie se svými prarodiči bydlí, ale staří lidé jim nemohli nic říci. Mary Gladstoneové leknutím puklo srdce. Její muž, který byl svědkem celé události, se rozlítil a zaútočil na Ahmeta. Ten ho v divokém vzteku probodl a Paul Gladstone zemřel.

Jejich mrtvoly ležely ve sklepě. Zabijáci chtěli čekat na Julii, ale místo toho se objevil Suko. Toho přemohli.

Také Suko pátral po Julii, protože i britská tajná služba měla své informace.

Nezávisle na svém příteli Johnu Sinclairovi hledal Suko dívenku, ale nepodařilo se mu ji najít, protože se dostal do spárů těm třem individuím.

Waldo, vůdce se skobovitým nosem, si odkašlal. Vůbec se mu nelíbilo, že inspektor je v bezvědomí, nebo to aspoň

předstírá.

„Přines studenou vodu," houkl na Hamira.

„Hned to bude."

Natočil ledovou vodu do hrnce a vylil ji Sukovi na hlavu.

„Teď se určitě probudí," jásal Ocelový hnát.

A Suko se opravdu probudil. Nic nepředstíral. Ti tři zabijáci mu dali pořádně do těla a podařilo se jim za-sáhnout nerv, který Suka dopravil do sladkého bezvědomí.

Jenom pomalu se vracel do skutečnosti.

Postarala se o to studená sprcha a lehké popleskávání

- 25 -

po tvářích, při kterém mu hlava poletovala ze strany na stranu.

„Hej, ty skunku, probuď se!"

Suko otevřel oči. Vodní kapky mu stékaly po víčkách a tak je opět zavřel.

„Nespi už, k čertu!"

Sukovi se už nechtělo spát, jenom se cítil hrozně mizerně.

„Nechceš mluvit?"

Suko sice znal hlasy svých trýznitelů, ale netušil, který

z nich promluvil. Všechno bylo jinak. Stály před ním tři postavy, ale jejich hlavy splývaly v jeden obrovský

gumový balón. Suko se pokusil promluvit.

Moc mu to nešlo, protože měl opuchlé rty.

„Máme zase začít?"

„Ne!"

Kdosi se zasmál, když Suko ze sebe vyrazil odpověď.

„Hleďme, vždyť on umí mluvit. To je milé."

„Já...nic nevím." Suko s námahou vyrážel jednotlivá slova. „Můžete se snažit... jak chcete. Nic vám neřeknu.

Julii... jsem nenašel."

„Víme to. Ale hledal jsi ji."

„Ano."

„A proč?"

„Chtěl jsem s ní mluvit."

„To nemá žádný smysl, Waldo. Jestli si z nás nedělá blázny, tak opravdu nic neví."

„To jsem si všiml taky."

„Ale rád bych se o to ještě jednou pokusil. Nůž..."

„Ne!" Waldo se rozhodl jinak. „Možná přece jenom něco ví." Protože se nikdo neodvážil odporovat, naklonil se

- 26 -

Waldo dopředu. Suko si ho prohlížel. Teď ho viděl mnohem zřetelněji. Waldo se přiblížil těsně k jeho obličeji.

Nad kořenem nosu vyrůstalo husté obočí černé jako uhel.

Pevně sevřená ústa připomínala úzký srpek měsíce.

„Jestli nevíš, kde se maličká zdržuje, mohl bys nám dát tip, kam mohla jít. Není náhodou ve škole?"

„To je možné."

„Díval ses tam?"

„Ne."

Waldo přemýšlel. „Proč ne?"

„Já... chtěl jsem nejdříve mluvit s jejími prarodiči."

Suko věděl naprosto přesně, co říká. Celé tělo měl jak rozlámané, ale mozek mu fungoval dobře. Neřekl ani slovo navíc a k ničemu se nezavázal.

„Mohli bychom obsadit školu!" navrhl Ahmet. „To by nebylo špatné."

„A co dál?"

„Přišla by sama, Waldo."

„Ty jsi přece idiot. Už jsme vzbudili dost velký

rozruch. Víc už si nemůžeme dovolit."

„Byl to jenom návrh."

„Nech si ty svoje pitomé rady." Waldo se znovu otočil k inspektorovi. „Dobrá, pustíme školu k vodě. Kdy končí vyučování?"

„Kolem poledne."

„Okej, počkáme ještě." Propletl kostnaté prsty, až to suše zapraskalo. „Jenom doufám, že Gladstoneovi nedostanou nečekanou návštěvu. Špatně by se jí vedlo."

Suko si nepřál nic jiného. Stále ještě ho štvalo, že se nechal vlákat do pasti jako začátečník. Kdo však mohl počítat, že v domě číhají tři zabijáci?

- 27 -

Sebrali Sukovi jeho zbraně až na hůlku, kterou považovali za neškodnou. Suko cítil její tlak v kapse. Ale tenký ocelový drát držel pevně.

Řidič Hamir si zapálil cigaretu a nervózně kouřil. Vůně cizokrajného tabáku naplnila kuchyni a dráždila Sukův nos.

Nutila ho ke kýchnutí.

Waldo seděl na stole, zatímco Ahmet stál před Sukem a prohlížel si ho chladnýma očima. Bylo vidět, že Číňana nenávidí a nejraději by ho sprovodil ze světa. Přitom neklidně pohyboval rukou s protézou.

Inspektor byl člověk, kterého zocelila výchova ve škole a také případy, kterých se zúčastnil společně se svým přítelem Johnem Sinclairem. Naučil se rychle překonávat bolest. Pomáhala mu i jeho povaha, kterou v sobě jako Asiat nikdy nezapřel. Normální lidé by se po prožitém mučení jen těžko vzpamatovávali, ale Suko se zotavil rychle.

Největší starost mu dělala pouta. Sám se z nich nemohl dostat a zabijáky ani nenapadlo, aby mu je dobrovolně sundali. Tak ubíhal čas.

Sukovi bylo jasné, že chlapi jsou stále nervóznější.

Bylo otázkou, jestli vydrží až do poledne. Ve vesnici, kde se všichni znali, byli přece jenom cizinci, které nebylo možno přehlédnout.

Suko doufal, že nikdo nepřijde.

Náhle se Waldo na stole pohnul a otočil se k oknu. I jeho kumpáni zpozorněli.

„Co je?" zeptal se Ahmet.

„Neslyšels nic?"

„A co?"

„Ten hluk."

- 28 -

„Já ano!" ohlásil se Hamir. Naštěstí mluvili anglicky, a tak Suko rozuměl každému slovu.

Waldo odešel z kuchyně. Suko naslouchal jeho krokům. Libyjec zamířil napravo, asi do obývacího pokoje.

Také Suko postřehl vzdálené hřmění. Nedovedl si vysvětlit, co to je, i když napínal sluch ze všech sil.

Bouřka to nebyla. To by znělo jinak a také by se objevily blesky. Počasí však ničemu podobnému nenasvědčovalo.

Dunění se přibližovalo. Už i oba Libyjci, kteří zůstali v místnosti, zneklidněli, až konečně Hamir dostal nápad.

„Koňská kopyta," řekl. „Koně běží přes vesnici. Ano, to bude ono."

Vyšel z kuchyně, ale na prahu se srazil s Waldem, který se vracel zpět. Byl rozčilený a utíral si pot z čela.

Zatlačil Hamira zpět do kuchyně.

„Co to bylo?" vyzvídal Ahmet.

„Koně," odpověděl Waldo.

Hamir se zasmál. „Vždyť jsem to říkal. Museli to být koně."

„Ano!" zařval Waldo, až se všichni ulekli. „Byli to koně. Dokonce šest koní. Ale nebyli obyčejní. Hnali se do močálu. Viděl jsem je docela zřetelně. Oči jim žhnuly a z tlam vyletoval oheň. Letěli, jako by je poháněl sám ďábel."

„U Alaha, to přece není možné!" řekl Hamir.

„Chceš říct, že lžu?" vřískl Waldo, popadl Hamira a zatřásl jím.

„Ne, to ne, ale..."

Waldo ho odstrčil. Hamir odletěl zpět k oknu. „Byli to ďáblovi koně a chrlili pekelný oheň. Nemýlil jsem se a nejsem ani blázen."

- 29 -

Oba kumpáni mlčeli. Neuměli si něco takového vysvětlit. Waldo si jich přestal všímat a otočil se k Sukovi.

„Dobrá, neřekl jsi nám, kde se schovává ta holka, ale chci od tebe vědět, co se stalo s těmi koňmi a proč se najednou chovali jako pomatení."

„To nevím."

„Ne?" vykřikl ostře Waldo. „Opravdu to nevíš?" Vytáhl těžký revolver a přitiskl ho Sukovi na bradu. „Opravdu to nevíš?"

„Bohužel."

„Ještě budeš litovat. Vůbec se mi nelíbí, co se tady děje. Stalo se tady moc věcí, pro které nemám vysvětlení.

Nejdříve zmizení té holky, což není normální, a teď ty herky, které řádí, jako by se v nich usadil Satan. Co se to k čertu děje?"

„Nemám zdání."

„Jediná kulka a máš hlavu napadrť," zašeptal Waldo.

„Jak myslíš, že budeš vypadat?"

„Nechtěl bych se už podívat do zrcadla."

„Máš pravdu." Waldo se ušklíbl a řekl. „Je vidět, že ti neschází humor. To se u odsouzenců nestává často. Na mrtvého policajta je to až dost. Tak to vidím já." Tlak na bradu zesílil. Suko o ni pomalu dostával strach. „Jak už

jsem řekl, Číňane, nemůžu hodně věcí pochopit. Patříš v téhle zemi také k nějaké menšině. Jak je možné, že si hraješ na policajta? Vždyť bys měl držet pohromadě se svými krajany."

„Každý jsme nějaký."

„Správně." Waldo zašeptal a přikývl. „Každý je nějaký.

Tady je spousta podivných věcí. A hodně z toho se mi nezamlouvá. Chápeš? Začíná to zmizením děvčete a končí

- 30 -

těmi ďábelskými koňmi. Měl jsem čas a přemýšlel jsem.

Přitom jsem došel k překvapujícímu výsledku. Chceš vědět k jakému ?"

„Není to nutné."

Waldo se ještě víc předklonil. Bradou se téměř dotýkal zápěstí. „Ta malá Julie je opravdu třída. Něco takového se hned tak nenajde. Je to drahocenný poklad, který je potřeba bezpodmínečně hlídat. Proto jsme tady. To je jasné. A protože je tak zvláštní, dokáže také zcela zvláštní věci. Je ti jasné, co tím chci říci?"

„Trochu."

„Budu konkrétní, Číňane. Julie může díky své síle ovládat koně. Způsobila, že do nich vstoupil ďábel. Je jejich skutečným vůdcem a koně nám ukážou cestu k ní.

Už jsi to pochopil?"

„Ano. Chceš se pustit za koňmi?"

„Možná. Ale může se stát, že počkám, až se vrátí. To je ještě ve hvězdách."

„Tomu nevěřím," řekl Suko.

„Čemu?"

„Že se vrátí. Jestli je Julie tak neobyčejná, jak říkáš, těžko se odváží vrátit zpátky. Proč taky?"

Waldo přemýšlel. Sukova poznámka ho tak znejistila, že stáhl ruku s revolverem.

Ahmet začal odporovat. „Nevěř mu. Chce na tebe ušít boudu."

„Drž hubu!" Waldovy oči se zúžily. „Ale něco na tom je. Musíme najít tu malou. Nadarmo jsem vás nevzal na tenhle výlet. Patříte mezi nejlepší. Teď to můžete dokázat.

Projdeme zkrátka ten zatracený močál."

„To bude nebezpečné. Je to ďábelský terén!" řekl

- 31 -

Ahmet. „Nevyznáme se tady."

„A koně snad ano?"

„Ne, ale mají dobrou vůdkyni. To přece víš, Waldo.

Nechci ti do toho mluvit, ale..."

„Tak zmlkni, zatraceně! Kde projdou koně, dostaneme se i my. Ber věci, jak jsou, a nenadělej si do kalhot, k čertu."

Ahmet mlčel a třetí kumpán se do jejich hovoru nevměšoval. Waldo zamířil pohledem zpět k Sukovi. „Ty se v močále nevyznáš. Vlastně jsem tě chtěl nechat tady.

Rozumí se pořádně vystydlého, ale rozmyslel jsem si to.

Půjdeš před námi, jasný?"

„Ano."

„Budeš takový náš průvodce. Když se propadneš do bažiny, můžeme se jí včas vyhnout. To je přece skvělé."

„Nemohu se pohybovat, když budu svázaný."

„Neboj se, sundáme ti to."

Suko ten nápad přivítal. Dokonce se z něho těšil.

Přinejmenším mu umožní uniknout z této těsné pasti. Tady v kuchyni neměl žádnou šanci na útěk.

Hamir dostal rozkaz, aby odmotál drát, kterým byl Suko připoutaný k židli. Waldo a Ahmet ho přitom pozorovali. Na Suka neustále mířilo ústí revolveru.

Libyjec rozvázal drát. Udělal to zkušeně a jistě. Suko cítil, že se může mnohem lépe pohybovat. Otáčel zápěstím, aby se mu rozproudila krev. I nohy potřebovaly trochu gymnastiky.

„Výborně," řekl Waldo a přihlížel, jak se Suko masíruje. „Teď vyrazíš do močálu a..."

V tom okamžiku někdo zazvonil u dveří.

Během jediné vteřiny zavětřili tři Libyjci jako ohaři.

- 32 -

Hleděli upřeně na Suka, který stále ještě dřepěl na židli.

„Kdo to může být?" zašeptal Waldo.

„Lituji, nemám zdání."

Waldo se podíval na Ahmeta, který s úšklebkem zvedl svou ocelovou protézu. Nemusel ani promluvit a Suko pochopil, co má zabiják za lubem. Vůbec si však nepřál, aby došlo k další vraždě. Oba staří lidé úplně stačili. „Já bych neotvíral," řekl rychle, než se mohl Ahmet pustit ke dveřím. „Určitě to bude jenom některý soused."

„Víš to jistě?"

Suko přikývl na Waldovu otázku. „Ano, nikdo jiný to není. Kdo by v tuto dobu zvonil u Gladstoneových?"

Waldo přemýšlel a návštěvník znovu zazvonil, tentokrát dlouze. Nechtěl se nechat odradit. Zaslechli jeho hlas. „Zatraceně, Paule, otevři! Vím, že jste doma. Ptal jsem se v kostele a řekli mi, že jste už odešli..."

„Otevřu," zašeptal Ahmet.

„Ale žádné mrtvoly - aspoň prozatím," usměrňoval ho Waldo.

„Ano, když tak později." Ahmet zamířil ke dveřím. Ať

už byl návštěvník kdokoliv, Suko mu držel palce, aby to ve zdraví přežil.

Muži v kuchyni zachovávali ticho. Naslouchali, jak se otevřely domovní dveře a nehlučně se plížili ke dveřím.

Vtom se ozval vykřik, který brzy umlkl. Poté bylo slyšet dupání a bouchnutí dveří.

V ústrety jim zahlaholil Ahmetův smích. O něco později se vynořil z chodby.

Zase použil to své ocelové klepeto. Držel jím pod krkem staršího muže, kterému na hlavě vyrůstalo šedé strnisko. V očích mu seděl panický strach. Do obličeje se

- 33 -

mu nahrnula krev. Byl červený jako rak. Kromě toho se mu na krku táhly široké pruhy po stisku Ahmetovy protézy.

„Není moc milý," řekl Ahmet a zůstal i se svým vězněm stát v otevřených dveřích.

Waldo němě kývl. Stál za Sukem a mířil pistolí na jeho hlavu. Osopil se na staříka: „Kdo jsi?"

Muž měl příliš velký strach, který mu nedovoloval promluvit. Kromě toho mu v tom bránilo ocelové klepeto.

Polkl a snažil se promluvit.

„Nedrž ho tak pevně, Ahmete!"

Libyjec uvolnil stisk, takže zajatec mohl promluvit.

„Ještě jednou," řekl Waldo. „Kdo jsi?"

„McGrath!"

„Dobrá. Co tady pohledáváš?"

„Potřebuji mluvit s Gladstoneovými."

„A proč?"

„Musím se jich na něco zeptat."

„Ven s tím! Třeba ti pomůžeme."

McGrath hleděl na muže před sebou a hned ho napadlo, že Suko k nim nepatří. Inspektor na něho kývl. Doufal, že McGrath to znamení pochopí a nebude jim odporovat.

Jestli teď bude lhát, určitě na to přijdou a bude zle. Měli na tyhle věci čich.

„Jde o koně."

„Viděli jsme je," řekl Waldo. Už ho opustila předchozí netečnost. „Plivali oheň, že? Přitom se hnali jako vítr rovnou do močálu."

„Ano, ano..."

„A co dál?"

„Vlastně nic. Jsou to moji koně, rozumíte?"

„Máš vlastně za ně odpovědnost."

- 34 -

Mužovy oči se rozšířily. „Ne. Jak... jak jste na to přišel, pane?"

„Patřili přece tobě. Možná jsi ve spolku s ďáblem."

„Ne... nenávidím ho."

„A co mají Gladstoneovi společného s tvými koňmi?

Hledal jsi snad u nich odpověď?"

„Nevím."

Ve Waldových očích se chladně blýsklo. „Ještě jednu takovou hloupou odpověď a vystřelím ti mozek z hlavy. Na to se spolehni. Co mají Gladstoneovi společného s těmi ďábelskými koňmi?"

„Já... chtěl jsem mluvit s Julií."

Vůdce zabijáků neřekl nic, jenom se zasmál.

Nenávistně a triumfálně zároveň. Potom pokýval hlavou.

„Ach, zase ta malá Julie. Všechno se točí kolem ní. To dítě snad straší kdekoho, i když ho nevidíme. Za chvíli se z ní stane moje noční můra."

„A kde je?" zeptal se McGrath.

„Také ji hledáme. Snad ve škole."

„Ne, to nebude pravda."

„Proč ne?"

„Protože je nemocná. Už před několika dny musela Julie zůstat doma a ležet v posteli. To je fakt. Vždycky dobře vycházela s koňmi. Milovala je a oni milovali ji.

Proto jsem přišel. Chtěl jsem se jí zeptat, jestli má nějaké vysvětlení pro jejich chování. Můžete mi věřit."

„Jistě, chlape. Nikdo ti přece neodporuje." Waldo znovu nabyl převahy. „Viděl jsi také, jak běželi do močálu, že?"

„Ovšem."

„A ty bydlíš tady!"

- 35 -

„Ano."

„Výborně. To znamená, že se tu v okolí dobře vyznáš."

„Vyrostl jsem tady."

Waldo se nedokázal ovládnout. Rozřehtal se na celé kolo. „To je skvělé. A my jsme celou dobu přemýšleli, kdo nás povede do močálu a ukáže nám cestu k těm ďábelským koním. Ty jsi ten správný člověk, McGrathe!"

Překvapilo ho to. „Co... co mám? Zavést vás do močálu? A co se bude dít potom?"

„Zatraceně, chci přece najít tvoje koně. To by tě mělo potěšit."

„Ne, nevidím k tomu žádný důvod."

„Já ti to teda řeknu na rovinu, staříku. Když najdeme koně, najdeme i tu holku."

„Julii?"

„Koho jiného?"-

„Ale co od ní chcete?"

Waldo se chladně usmál. „Po tom ti nic není, starochu.

To je náš problém. Jasný?"

„Ano."

„V pořádku. Můžeme vyrazit."

„A co on?" zeptal se Ahmet a jeho otázka platila pochopitelně Sukovi.

Waldo přemístil pohled na Suka a podíval se mu upřeně do očí. Inspektor neuhnul pohledem, protože chtěl zjistit, co se mu honí hlavou.

Waldo kývl. „Je mi to líto, policajte. Ale už tě nepotřebujeme a sklep je dost velký. Vyřídíš to, Ahmete?"

„Ani nevíš, s jakou radostí." V očích zabijáka se zablýsklo. Pustil McGratha a postrčil ho ke třetímu kumpánovi. Hamir pevně zachytil muže.

- 36 -

Waldo šel napřed. Dříve než se přesvědčil, že je čistý

vzduch, rozkázal něco svému druhovi.

Brzy zmizeli. Ahmet měl čekat v domě. Stál v kuchyni a v ruce svíral Sukovu berettu. „Tak, a teď si to vyřídíme mezi sebou."

„Mohu vstát?" zeptal se Suko.

„No jasně. Přece si nemyslíš, že tě donesu až na popraviště..."

Julie Gladstoneová ještě žila!

Žádná ze sester Grandiových si netroufla přiblížit se.

Obklopily ji v bezpečné vzdálenosti, protože viděli, že se děvče změnilo. Navenek vypadala stále stejně, ale v jejím nitru se něco událo. Byla mnohem silnější. V jejích zorničkách bylo možno číst odhodlání nevzdávat se a bojovat proti osudu. Kromě toho pevně svírala oběma rukama kouli.

Z ní čerpala svou sílu. Koule, která vlastně měla být použita proti ní, se najednou stala jejím spojencem. Po-máhala jí zachránit se.

„Nedostanete mě!" zasupěla. „Čarodějná trojice nezvítězí. Přísahám!"

Sestry Grandiovy byly stále nervóznější. Tušily, že Julie uvedla cosi do pohybu, ale nevěděly, co to je. Proto se raději držely zpátky.

Julie pokračovala. „Vím, je to stará kletba. Ale jednou se musí zlomit. Tentokrát jsem k tomu našla sílu i odvahu.

- 37 -

Tato bažina už vám nebude patřit. Už tu nebudete vládnout, někdo silnější vás zničí." Zasmála se nezvykle cizím hlasem a sklonila se, aby se podívala na kouli.

Něco se v ní pohnulo. Silou jejích myšlenek se v ní poznenáhlu vytvářel obraz.

Obraz jejích přátel, jejích rytířů - koní!

Nikdo jí nemohl pomoci. Každý kontakt se přerušil, ale zvířata ji nenechala na holičkách. Koně jsou jiní než lidé.

Jsou to přátelé na život i na smrt. Kamarádi do nepohody. I přes obrovskou magickou sílu, kterou čerpala z koule, zůstalo v Julii něco lidského.

Proto varovala sestry Grandiovy. „Opusťte toto doupě!

Prchněte, dokud můžete. Už vás nechci vidět. Pryč!

Zmizte..."

Vyrazil z ní mohutný magický proud, který uchvátil tři staré stvůry.

Podzemní jeskyni vyplnil obraz hrůzy. Světlé spečené prameny vlasů se zvedly, jako by za ně kdosi neznámý v pozadí tahal. Stály jako hřebíky a chvěly se.

Současně čarodějnice vzlétly.

Daniela uprostřed a po stranách Verena se Sinou.

Čarodějnice byly proti síle děvčete bezmocné. Otáčely hlavami a jejich hnědé obličeje se ještě více zpitvořily.

Otevřely ústa a z nich vypadly jazyky jako kusy hadru.

Potom zavřeštěly. Byl to vřískot, jaký nemohl vydat žádný člověk. Vysoký, ostrý, současně ďábelský a jako z jiného světa.

Křik je provázel na jejich cestě vzhůru a dívka je stále měla pevně ve své moci.

Daniela udeřila jako první do stropu. Byl spletený z větví a pokrytý vrstvou jílu, takže tvořil jednolitou masu.

- 38 -

Sestry však nemohl zastavit.

Jako dělové koule prorazily strop.

Julie zůstala pod nimi v jejich doupěti. S úsměvem na rtech hleděla do koule, kde se rýsovali koně. Věděla, že jsou už nablízku...

A byla to pravda, Julie však dosud své pomocníky nezahlédla. Zato já ano. Hluk kopyt bubnujících do země mě varoval a současně mi naznačil, s kým mám co do činění.

Otočil jsem se - a viděl jsem koně, kteří se rychle přibližovali.

Bylo jich šest. Běželi v široké řadě. Překážky pro ně neexistovaly. Ďábelští koně, ďábelské stádo, posedlá zvířata - všechna tato označení se na ně hodila. Nic je nemohlo zadržet. Rozdupali všechno, co jim stálo v cestě.

Všiml jsem si, že jedno ze zvířat převzalo vedení.

Byl to černý hřebec. Běžel několik metrů před nimi. I jemu žhnuly oči jako dva rezavé uhlíky a z tlamy vycházelo nejen funící ržání, ale i dlouhý ohnivý jazyk.

Také jsem si všiml, jak nevýhodně stojím přímo proti pádícímu stádu.

Rychle pryč!

Utíkal jsem nalevo. Nohy se mi bořily do měkké půdy a stálo mne velkou námahu, abych je vytáhl. Sípavě jsem oddechoval. Ržání zesílilo. Bez rozmyšlení jsem se vrhl za silný kmen stromu. Klečel jsem v provizorním úkrytu a

- 39 -

čekal jsem, co se bude dít dál.

Bylo mi jasné, že koně se tady neobjevili náhodou.

Někdo jim to musel přikázat. Nebylo pochyb o tom, že to má souvislost se třemi čarodějnicemi.

Dosud jsem netušil, kde čarodějnická trojka ukrývá Julii.

Najednou jsem to věděl.

Pekelné stádo mě právě minulo, když se najednou jeden z pahorků přede mnou téměř roztrhl.

Bahno, jíl, větve a zbytky rostlin létaly vzduchem.

Najednou z něho vyrazily tři postavy, které jsem měl stíhat.

Sestry Grandiovy!

Okamžitě mě napadlo srovnání s dělovými koulemi a bylo mi jasné, že tak neučinily z vlastního popudu, ale že je k tomu někdo přinutil.

Někdo si s nimi krutě zahrával.

Julie?

Nikdo jiný nepřicházel v úvahu. K tomu jsem si vzpomněl na scénu v pizzerii, kde se svými telepatickými schopnostmi postarala, aby oba vyděrači dostali pořádně na frak.

Teď použila svou sílu proti čarodějnicím. Ale obstojí i proti pekelným koním?

Sestry Grandiovy letěly stále výš. Nevadilo jim, že v cestě stojí stromy. Jako první se k nim dostala ta prostřední. Měla smůlu, protože vletěla hlavou mezi dvě sukovité větve, které tvořily vidlici. Větve byly dostatečně pružné, aby ji zadržely. Otočila hlavu - a pevně uvízla v nedobrovolné pasti.

Škubala nohama a možná také křičela, což nebylo v hluku, který vydávali koně, slyšet.

- 40 -

Druhá čarodějnice vletěla s praskotem do větví a tam se pevně zachytila. Třetí ženština narazila hlavou do kmene, až to zadunělo. Normální člověk by si přinejmenším rozbil hlavu. Ona však ne.

Všechno se odehrálo v jediném krátkém okamžiku a já jsem přihlížel jako nezúčastněný divák.

Ale byl to pouhý začátek.

Koně nemohlo nic zadržet. Hnali se k cíli a dosáhli ho ve chvíli, kdy sestry Grandiovy pevně visely ve stromech.

Zvířata se zastavila přímo u rozervaného pahorku.

Černý hřebec tančil před ostatními. Pohazoval hlavou a plival oheň do lesa, aniž by něco zapálil. Přitom vítězoslavně řehtal, jako by chtěl někomu dát zprávu, že jsou na místě a čekají.

A to se stalo!

Z hlubiny bažinatého pahorku se vynořila ještě čtvrtá osoba. Byla to Julie!

Tajil se ve mně dech, když jsem sledoval, že koně nemají v úmyslu se jí vyhnout. Zdálo se, že ji porazí, spálí ohněm a rozdupou kopyty.

Ale Julii to nevadilo. Stála vzpřímeně a něco svírala v rukou. Nemohl jsem přesně rozeznat, co to je, ale vypadalo to jako míč.

Musel jsem za ní, odtáhnout ji z místa, kde hrozilo nebezpečí. Ale to už nebylo možné, protože pekelné stádo se mezitím dostalo do naší těsné blízkosti.

Můj varovný výkřik mi uvízl v krku. Kromě toho jsem Julii ani nemusel varovat. Znovu mě překvapila. Hřebec uháněl přímo k ní a zdravil se s ní jako se starým přítelem.

Těsně před ní se s divokým řehtáním postavil na zadní.

Když o něco později klesl na přední, vypadalo to, jako by

- 41 -

chtěl Julii pohřbít pod svým tělem. Ostatní koně obklopili pahorek. Dívce se však věnoval jenom černý hřebec a Julie ho hladila po hlavě.

Dokonce přitiskla tvář k jeho hlavě a přitom upustila míč nebo kouli na zem. Prsty mu prohrábla hřívu a přitáhla si jeho hlavu níž k sobě.

Mazlila se s ním!

Nedlouho předtím jsem se pomalu zvedl a stál jsem vedle kmene stromu. Co jsem viděl, mi připadalo jako malý zázrak, který stále ještě probíhal. Julie sevřela hřívu a obratně vyskočila zvířeti na hřbet, kde se pevně usadila.

Poté několikrát stiskla podpatky slabiny a ujížděla pryč.

Černý hřebec ji poslouchal na slovo. Vzepjal se a potom se pustil cvalem hlouběji do lesa, následován ostatními pěti koňmi.

Připadal jsem si jako smutný klaun v tragikomedii. Stál jsem tam s nataženou rukou, jako bych chtěl děvče na poslední chvíli zadržet.

Ani křikem jsem nic nedokázal. Vracel se mi zpět jako ozvěna zanikající v dusotu koní.

O mne se Julie nestarala. Mířila hlouběji do močálu, aby tam našla úkryt, protože sestry Grandiovy stále ještě žily.

Dobře jsem si všiml, kam čarodějnice vymrštilo Juliino mocné kouzlo. Stále ještě visely ve stromech, křičely a hašteřily se. Vůbec nemyslely na to, že by mohly slézt dolů.

To byla dobrá příležitost především pro mne. Kromě toho jsem se chtěl přesvědčit, co Julie předtím upustila na zem.

- 42 -

Využíval jsem přirozených úkrytů a rozběhl jsem se k pahorku. Tři čarodějnice mě mohly zahlédnout až v posledním okamžiku, kdy jsem šplhal na pahorek. Poznaly mě.

Slyšel jsem jejich divoké nadávky a klení. Prolétly mi kolem uší jako vítr, protože mou pozornost zaujala věc, kterou Julie zanechala na místě, kde předtím stála.

Nebyl to míč, nýbrž koule! Skleněná koule. Vzpomněl jsem asi přitom na Svatý Grál, ke kterému také patří koule, která přesně zapadá do jeho otvoru.

Chová v sobě tato koule také magickou moc? Musel jsem vyjít z toho, že čarodějnice neprorazily pahorek a nevletěly do stromů jen tak bez příčiny. Určitě jim k tomu poměřila právě tahle věc.

Držel jsem ji v otevřené dlani a vzhlédl jsem k čarodějnicím.

Říkali jsme jim Čarodějná trojice. Ty tři babizny, které na mne shlížely dolů, vyhlížely opravdu jako starodávné čarodějky. Jedna z nich mě chtěla sprovodit ze světa tím nejhroznějším způsobem. Bylo těžké rozeznat, která to byla, protože byly k nerozeznání.

„Ještě žiju!" vykřikl jsem směrem k nim. „Přál bych si, abyste slezly sem ke mně. No tak, chtěly jste mě zabít!

Dolů ze stromu!"

Ani se nepohnuly a dál napínaly mou trpělivost. To se mi vůbec nelíbilo. Zvedl jsem kouli. „Nepatří náhodou vám?"

„Ano," ozval se ječivý hlas.

„Tak si ji pojďte vzít!"

Zdálo se, že sestry Grandiovy jsou bez koule úplně bezmocné. Měl jsem je pod kontrolou i teď, když slézaly

- 43 -

ze stromů.

Byl to hrozně komický obrázek. První sjela po kmeni rovnou dolů. Přitom se křečovitě držela oběma rukama. Její tvář se neuvěřitelně podobala kůře.

Bouchla sebou o zem, zůstala dřepět na zemi a čekala na svoje sestry.

Měl jsem je jako na dlani. Byly neuvěřitelně ošklivé.

Svým vzhledem výborně zapadaly do této pochmurné močálovité krajiny.

V obličejích jim svítily oči jako malé bílé kuličky.

Kolem hlavy povlávaly každé řídké světlé vlasy.

Třetí čarodějnice zlomila několik větví, než konečně dopadla na zem. Rychle se stáhla zpět, protože se ocitla v mé těsné blízkosti.

Mohl jsem to tušit, vždyť jsem vlastnil jejich magickou kouli. S chladným úsměvem jsem všechny tři přejížděl pohledem. „Která z vás mé svrhla do té zatracené bažiny?

Odpovězte!"

Neodpověděly. Jenom z jejich postoje jsem vyčetl něco číhavého.

„Když se žádná z vás nehlásí, tak se vyrovnám se všemi třemi." Podíval jsem se významně na kouli a zasmál jsem se. „Nádherná věcička. Velmi se mi zamlouvá."

„Nepatří ti," zaskuhrala prostřední z čarodějnic.

„Teď ano."

„Ne, je naše..."

„Moment," přerušil jsem ji. Hovořila hrubým syčivým hlasem. „Ještě jsme si neplácli. Chtěly jste zabít Julii i mne samotného. Dříve než vám kouli možná vrátím, chtěl bych vědět, proč jste chtěly dívku zabít a proč se zmiňovala o své matce."

- 44 -

„Já jsem její matka," řekla ta, která mluvila prve.

„Ty jsi Daniela?"

„Ano."

„Juliini rodiče jsou mrtví. Zahynuli při nehodě. Jak můžeš být její matkou?"

„Jsem její první matka."

„Ach tak. To znamená, že Julie vskutku přišla poprvé na svět před několika stoletími?"

„Správně."

„A kdo byl její otec?"

„Jmenoval se Servas a netušil, s kým si začal."

Protáhl jsem koutek úst. „Byl snad slepý? Při tom, jak vypadáte..."

„Co to povídáš," okřikla mě Daniela a také její sestry mi zuřivě nadávaly. „Nevypadaly jsme vždycky jako dnes.

Tři sestry Grandiovy byly vyhlášené krasavice."

„A také pověstné čarodějnice, že?"

Náhle se všechny tři zachichotaly. „Ne jako čarodějnice. Lidé si mysleli, že mají před sebou upíry."

Roztáhly ruce, které čněly z rukávů jejich hadrů jako hnědé hůlky. „Mýlili se, protože to jsme opravdu nebyly. Přesto nás probodli a přišpendlili jako motýly na stěnu naší cha-trče. Tím nás ochromili, ale my jsme žily dál. Chránil nás sám ďábel. V Servasovi, Juliině otci, se hnulo špatné svědomí, a tak se vrátil zpět, aby se na nás ještě jednou podíval. Viděl, co se stalo a vytrhl nám kolíky z těla.

Ztratily jsme svou krásu i mládí, ale získaly věčný život, a tak jsme zůstaly v močálu."

„Co bylo s dítětem?" zeptal jsem se.

„Vyrůstalo u nějakých pěstounů, protože Servas se o ni nestaral. Bylo to děvčátko. Abychom mohly žít, muselo

- 45 -

naše dítě zemřít a znovu se narodit. Když nastal čas, přivedly jsme Julii a..."

„To stačí," řekl jsem, protože jsem nepotřeboval znát tyhle příšerné podrobnosti. „Už se mnohokrát narodila.

Vždycky dostává do vínku nadpřirozené schopnosti?"

„Ano, vždycky."

„A není tím nápadná?"

„Tu a tam. Mnohokrát z ní měli lidé dokonce strach.

Honili ji jako divokou zvěř. Nikdy nepoznala celou hloubku svých schopností. Vždy zemřela a znovu se narodila. Bylo to pokaždé překvapení, i při jejím posledním znovuzrození."

„Přivedla mě!"

„To víme."

„Řekla vám to?"

„Ona ne, ale koule."

Chladně jsem se usmál. „To ale pro vás musí být obzvlášť důležitá. Je to vlastně záruka vašeho přežití stejně jako Juliina smrt, že?"

„Máš pravdu."

Vyhodil jsem kouli do vzduchu a zase jsem ji chytil.

Čarodějnice se lekly, ale já jsem se jenom zasmál. „Líbí se mi, když vás tady vidím bezmocně stát," poučil jsem je po-směšně. „Zdá se, že jste ztratily hodně ze své síly. Viděl jsem, jak jste vyletěly do vzduchu a zůstaly jste viset na stromech. Kdo to zařídil? Julie?"

„Ano."

„Výborně. Škoda, že nemám její sílu, jinak bych si s vámi také pohrál. Ale napadlo mě něco jiného."

„A co?"

„Uvidíme. Každopádně kouli připadne hlavní role.

- 46 -

Rozhodl jsem se, že vaši podivnou existenci ukončím.

Musíte zmizet!"

„To neuděláš," řekla Daniela.

„Nebyl bych si na vašem místě tak jistý," odpověděl jsem. „Julie udělala správnou věc, když pro mne přišla a požádala mě o pomoc. Neříkám to rád, ale v tomto případě se obrátila na správnou adresu. V jistém směru jsem také zvláštní člověk."

„To jsme vycítily. Koule nás varovala. Také se ti podařilo uniknout z tůně, a to bys jinak nedokázal."

„Přesně tak."

„Co chceš dělat?"

„Umínil jsem si, že budu pronásledovat vás tři, dokud vás nedostanu. A váš konec se blíží. Jste služebnice Satana, chráněnky pekla a já vím, co Asmodeus nenávidí ze všeho nejvíc."

Během řeči zmizela moje pravá ruka v náprsní tašce vlhkého saka. Když jsem vytáhl ven a otevřel dlaň, zíraly najednou tři stvůry na stříbrný kříž.

Zpočátku se nedělo nic. Potom otevřely ústa a ostře zaječely. Otočily hlavy na stranu. Za žádnou cenu se nechtěly dívat na něco takového. Nechtěl jsem zaútočit přímo na ně. Sdělily mi přece, že koule patří jim a mezi jiným zaručuje jejich existenci na tomto světě.

Takže do práce!

„Dívejte se sem!" vykřikl jsem, položil jsem kříž na kouli a vyslovil zaklínači formuli.

„Terra pestem teneto - salus hic maneto!"

- 47 -

McGrath se smířil se situací, ve které se ocitl. Zároveň

však přemýšlel, jak by se z ní dostal. Věděl, že tito muži za sebou nezanechávají svědky a tak usilovně dumal, jak ven z kaše.

Bylo to obtížné, protože těsně za ním kráčel Waldo. V

ruce držel pistoli a mířil mu na zátylek.

Samozřejmě že stařík znal močál dobře. Věděl, kde se nacházejí propadliny, nebezpečné díry, ve kterých člověk zmizel, jako by se po něm zem slehla. Ale oba Libyjci si dávali dobrý pozor. Kdyby je McGrath nalákal do pasti, vydával by se v nebezpečí, že v ní zahyne taky. Zabijáci by pořád měli čas vystřelit.

Šlo především o koně, které však zatím nezahlédli.

Před nimi se sice rozkládal močál jako rovná nedozírná plocha, ale velkou část jejich zorného pole zabíraly lesy a pásy křovin. Pro zvířata dostatek nejrůznějších úkrytů.

Pěšina, kterou McGrath vedl oba Libyjce, nebyla téměř

vidět. Člověk musel v této krajině žít delší dobu, aby ji našel a rozpoznal. Kromě toho se měkká půda nebezpečně houpala, takže si Hamir chvílemi stěžoval, že tady určitě uvíznou.

„Ani našemu příteli se nepovede jinak," řekl Waldo.

„Společně půjdeme a společně také zahyneme."

„Buď bez obav. Mne ještě neomrzel život."

„To si myslím," zasmál se Waldo.

Nad nimi se na obloze kupila šedivá mračna. Vítr vanoucí nad močálem si s nimi pohrával a honil je sem a

- 48 -

tam.

Ochladilo se. V kalužích se čeřila vodní hladina.

Vesnice zůstala za nimi. Bylo vidět jen věžičku kostela.

„A ty opravdu nevíš, kam běželi ti zatracení koně?"

„Ne!"

„Jsou přece tvoji!" zavrčel Waldo.

„To je pravda. Ale nikdy se nechovali jako dnes.

Připadají mi jako smyslů zbavení. Nemám s tím nic společného, věřte mi, k čertu!"

„Ano, to vím. To musela být Julie."

„To si také neumím představit. Se zvířaty vycházela dobře. Jak by mohla koně tak ovlivnit? To není možné."

„U ní je možné všechno."

„Jak to?"

Waldo ho popohnal pistolí, kterou mu vtlačil do zad.

„Běž dál, starochu. Třeba je ještě najdeme."

McGrath se zastavil. „Vy chcete to dítě zabít, že?"

„Ne, starý. Chceme vzít Julii s sebou do naší vlasti. Je jako vzácný diamant, rozumíš?"

„Ani ne."

„To taky není třeba."

McGrath se pohnul kupředu. Měkká půda při každém kroku povolila a vzniklou prohlubeň okamžitě vyplnila hnědá bahnitá voda.

O kalhoty se jim otírala ostřice. Nedaleko odtud rostl rákos připomínající zoufale se vztahující ruce. Jeho stébla se chvěla pod nárazy větru.

Waldo se rozhodl pro les, který rostl napravo. „Chci jít tam, starý." Naznačil mu rukou směr.

„Myslíte, že koně...?"

„Běž!"

- 49 -

„Tady jsou stopy!" vykřikl najednou Hamir, který nešel přímo za nimi, ale kousek bokem. „Vypadá to jako koňská kopyta."

Waldo zastavil McGratha a podíval se, co Hamir objevil. Spokojeně pokýval hlavou a zašklebil se.

„Opravdu," řekl. „Jsou to stopy. Máš dobrý zrak, Hamire.

Stačí, když je budeme sledovat a dostaneme je."

„Zvířata jsou nevypočitatelná!" varoval je McGrath.

Libyjec se jenom ušklíbl. „Ale my také. Mám dost kulek, abych je všechny poslal do koňského pekla. Na to se můžeš spolehnout."

McGrath přikývl. „To si umím představit, pane."

„A co si o tom myslíš?"

„Koně se vracejí," zašeptal McGrath.

„Co?"

„Ano, cítím to. Dokonce je i slyším.

Zem duní a chvěje se. Všimněte si toho."

Libyjec zůstal stát. Obezřetně otočil hlavu a podíval se k lesu.

A tam se objevili.

Šest koní s černým hřebcem v čele, z jehož tlamy šlehal plamen.

Ale to nebylo všechno. Na koňském hřbetě seděla dívenka - Julie.

„Dostaneme je," zajásal Waldo a zamířil pistolí na koně.

„Nestřílejte!" vykřikl McGrath.

„Drž hubu!"

Dívka seděla na koni jako přirostlá. Tvořila s ním jediný celek. Za nimi se hnalo cvalem dalších pět koní.

„Černý hřebec!" zašeptal Libyjec. „Musím ho dostat.

- 50 -

Potom budu mít i tu dívku."

McGrath dostal strach o Julii. Dokázal odhadnout vzdálenost, na kterou bylo možno zasáhnout. Julie sedící na černém hřebci se už přiblížila na dostřel.

Waldo zapomněl na McGratha. Soustředil se jenom na koně. Černý hřebec pádil širokým obloukem. Ústí pistole ho sledovalo. Waldo čekal na příhodný okamžik ke střelbě.

V jeho obličeji se zračilo velké duševní napětí. Kůže na kotnících se napnula a zbělala.

Vtom zasáhl McGrath!

Věděl, v jakém nebezpečí se Julie nachází, a proto déle neváhal. Překonal sám sebe a zaútočil na vůdce zabijáků.

Hranou dlaně ho udeřil přes ruku, která svírala pistoli.

Waldo zaklel. Spatřil vedle sebe McGratha, který ho chtěl porazit na zem. Nepočítal však se zabijákovou tvrdostí a bezohledností.

Jeho pravá pěst odhodila muže z Cornwallu zpět. Měl pocit, že dostal do brady ránu koňským kopytem. McGrath se odpotácel dozadu. Nohy se pod ním podlomily a zhroutil se na zem. Ztěžka dopadl do trávy a zůstal tam ležet.

„Zatracený idiot!" ulevil si Libyjec a namířil znovu na koně.

Teď se nacházeli ve správné vzdálenosti.

Vystřelil.

Třikrát stiskl spoušť. Kulky s hvízdotem vyletěly z hlavně a musely docela jistě zasáhnout, ale ďábelské stádo uhánělo dál, jako by se nic nestalo.

Dívka určitě postřehla výstřely. Napřímila se na koňském hřbetu a hleděla na muže před sebou. Možná se jim dokonce vysmívala.

Waldo a Hamir kleli společně. Už nerozuměli ničemu.

- 51 -

Jejich vůdce Waldo byl vyhlášený střelec. Nemohl koně minout. Ale hřebec běžel dál a plival kolem sebe oheň.

Dokonce se zdálo, že se vznáší nad močálem.

Také zbývajících pět koní nemohlo nic zastavit.

Následovali vedoucího hřebce, na jehož neosedlaném hřbetě seděla Julie jako miniatura královny.

Waldo znovu vystřelil.

Byl tak rozzuřený, že vystřílel celý zásobník, aniž by kohokoliv trefil.

Nedosáhl toho, co měl v úmyslu. Výstřely šly do neznáma. K tomu se vzdálenost mezi nimi a koňmi podstatně zvětšila. Waldovi klesla ruka se zbraní. Hamir ho oslovil a krčil rameny. „Nerozumím tomu," zasupěl.

„Zatraceně, tohle nepochopím. Ti koně musí být ve spolku se Satanem."

„Taky mám ten pocit."

„Plivali pekelný oheň a ta dívka..." Hamir přerušil větu.

„Co je s tou malou? Trochu se to zamotalo. Neměli bychom ji nechat běžet?"

Waldo na něho tvrdě pohlédl. „Nechat běžet?" zašeptal.

„Myslím, že nemáš všech pět pohromadě. Dokončíme, co jsme začali. Vezmeme si tu malou, i kdybych měl všechny koně porazit jednoho po druhém. Potom už jim ani ďábel nepomůže, věř mi."

Hamir se zdržel komentáře, ale očividně nesdílel šéfův optimismus.

Waldo se vydal na zpáteční cestu. McGratha, který

tady ležel v bezvědomí, nechali na místě. Měli teď jiné starosti...

- 52 -

Stejně jako Suko. Jenže jemu šlo o holý život. Nechali ho s jedním člověkem, na kterého se to slovo snad ani nehodilo. Ahmet byl chladnokrevný vrah.

A tak to také Sukovi vysvětlil. „Nemáš žádnou šanci, Číňane, vůbec žádnou. Ve sklepě bude tvůj hrob." Zasmál se a přitom otáčel revolverem v ocelové protéze. Potom se ještě zeptal. „Znáš šipky?"

„Tu hru?"

„Správně, Angličané ji milují. Ale já jsem si ji trochu pozměnil, rozumíš?"

„Ne!"

Ahmet spustil pravou ruku, takže ocelové klepeto mířilo přímo na Suka. „Vrhání nožů!" zašeptal. „Zvláštní hra s živým cílem."

Ve stejném okamžiku spustil spínač schovaný v manžetě protézy.

Ihned se uvolnila šipka!

Suko spatřil jen zablýsknutí, ucítil lehký závan ve vlasech a za sebou zaslechl úder. Vypuštěná šipka se zaryla do skříňky.

Ahmet se zasmál. Jeho obličej zůstával stále bez výrazu. „Dobré, ne?" řekl. „Můj malý přítel tě minul jen velmi těsně. Měl jsi příležitost ucítit smrt, její ledový

dech." Rád se poslouchal a měl silný sklon k přehánění.

Suko zachovával klid. V žádném případě nesměl provokovat a vyčkával, co má Ahmet v úmyslu a jestli ho opravdu chce dostat do sklepa.

- 53 -

Libyjec zašilhal ke dveřím. Ústím pistole pokynul inspektorovi. „Běž napřed," řekl. „Běž napřed a potom doleva."

Suko si dával na čas, a to se Ahmetovi nelíbilo.

Šťouchl ho hákem do zad. „Hni sebou! Chci, aby sis pospíšil. Stejně zemřeš."

Rozčílil se. Tenhle chlapík byl nevypočitatelný.

Pohrával si se svými nepřáteli, aby mohl náhle a bleskurychle zaútočit. Suko ho nechtěl dráždit, a proto zvedl ruce do výše ramen. Dobře si spočítal, že má ještě šanci, protože Ahmet mu nechal jeho hůlku.

Musel otevřít dveře do sklepa. Kamenné schodiště, které se nacházelo pod ním, bylo úzké a vedlo do vlhkého, studeného a plísní páchnoucího světa.

„Běž!"

„Potmě?"

„Dělej."

Suko se ani nemohl přidržet zábradlí. Opatrně sestupoval do tmy pod sebou, která však rázem zmizela, když Ahmet otočil vypínačem.

Pod stropem se rozsvítila dvě kalná svítidla, jejichž

světlo dělalo ostudu svému jménu i účelu.

Za schodištěm se dostali do velké místnosti, ve které domácí skladovali všechno možné. Od slisovaných balíků

rašeliny po sklenice se zavařeninou. Bylo tam nářadí, dřevo a vysoká hromada uhlí, na které jako dekorace leželi oba staří lidé.

Paní Gladstoneová zemřela na srdeční slabost, ale jejího muže zavraždil chladný zabiják.

Tohle Suko okamžitě poznal.

Po zádech mu přejel mráz. Teď věděl najisto, že Ahmet

- 54 -

nezná slitování.

„Běž k těm balíkům rašeliny," přikázal mu Ahmet.

„A co dál?"

„Otočíš se, zůstaneš stát a budeš se dívat na mne. Ale dej ty zatracené pazoury nahoru!"

„Dobrá!"

Tentokrát Suko nespěchal. Co nejpomaleji se blížil k cíli. Když se jeho nohy dotkly rašeliny, otočil se.

Ahmet si vyhledal ideální vzdálenost. Když vystřelí, nemůže minout. Za jeho opaskem stále vězela Suková beretta.

„Položím tě vedle obou staříků," sdělil mu Ahmet. „Je ti to jasné?"

Suko zavrtěl hlavou. „Stále si ještě myslíte, že vyváznete z Anglie se zdravou kůží?"

„Ale jistě."

„Budou vás stíhat. Mají..."

„Jsme diplomaté, Číňane. Je to dobře připravený plán."

„Ale ještě nemáte Julii."

„Dostaneme ji."

„A co s ní máte v úmyslu udělat?"

„Vezmeme ji s sebou do naší vlasti. V Tripolisu už na ni čekají. Julie a její síla nám pomohou vyhrát svatou válku. Nastane úplně jiná situace, to ti slibuji."

„Nikdo nad ní nemůže zvítězit."

Ahmet se studeně ušklíbl. „Škoda, že u toho nebudeš.

Už teď jsi mrtvý."

„Moment," řekl Suko. „Chtěl bych ti ještě něco dát."

„Co?"

„Je to dědictví. Záleží mi na něm."

„Co to je a kde to je?"

- 55 -

„Mám tu věc u sebe."

„Ukaž!"

„Mohu spustit ruku?"

„Jenom jednu!"

„Dobrá." Suko spustil pravičku. Ahmet ho nespouštěl z očí a Suko si dával pozor, aby u něho nevyvolal podezření.

Byl však ledově klidný, protože věděl, že se mu jeho úmysl podaří. „Mám to v kapse."

„Vytáhni to, Číňane. Ale pamatuj, že moje kulka je rychlejší."

„To vím, Ahmete. Rád bych, abys vzal ten předmět do úschovy." Jeho ruka mezitím zmizela v kapse a pevně sevřela hůlku. Teď Sukovi stačilo vyslovit magické slovo, aby na pět vteřin zastavil čas.

Ahmetovi, který ho bedlivě sledoval, se rozšířily zorničky, když spatřil předmět v Sukově ruce. Hůlka, kterou kdysi stvořil Buddha, vypadala jako gumový

obušek. Jenom při bližším pohledu bylo možno zahlédnout vruby. Vytvářely znamení, o jejichž podstatě ani samotný

Suko nic nevěděl.

„Co to je?" zeptal se Libyjec.

„Dědictví."

„Patří tvé rodině?"

Suko se zasmál. „Dá se to tak říci, ale není to přesné.

Hůlka patřila jednomu velmi moudrému muži, který dobře věděl, co vynalezl."

„Můžu taky...?"

„Ne, Ahmete. Nemohu ji dát z ruky, protože mi zachrání život."

Orientálec chtěl něco říci. Otevřel už ústa, když Suko vykřikl jediné slovo.

- 56 -

„Topar!"

Vyslovil je jenom polohlasem, ale úplně to stačilo.

Ahmet ztuhl. Ani ústa nezavřel. Jenom ten, kdo vlastnil hůlku, mohl jednat.

A Suko jednal.

Bleskurychle se přitočil k Ahmetovi. Přitom zastrčil hůlku zpět do kapsy, protože potřeboval obě ruce, aby Ahmeta odzbrojil. Směl v tomto okamžiku udělat všechno, jenom ne zabít. Kouzlo hůlky by se tím navždy ztratilo.

Berettu zastrčil do pouzdra a v ruce teď svíral Libyjcův revolver. Našel i bič na démony, který měl Libyjec za opaskem.

Vyměřený čas uplynul.

Suko bleskurychle ustoupil. Stál teď vedle Ahmeta, který reflexivně pohnul ukazováčkem na pomyslné spoušti.

„Tvoji zbraň mám já," řekl Suko.

Teprve nyní nabyl Ahmet opět vědomí. Vypadal, jako by se probouzel z hlubokého snu. Vrtěl hlavou a nemohl pochopit, že prohrál.

„Ano, je to tak," řekl Suko.

„Jak? Jak... se ti to povedlo?"

Suko se chladně usmál. „Možná mám stejné nebo podobné schopnosti jako Julie. Kdo to může vědět, milý

příteli?"

„Ne, tomu nevěřím. Bylo to kouzlo, ne?" Byl nedůvěřivý jako většina orientálců.

„Ano. A ne jen tak obyčejné. Ale konec legrace. Teď

vážně, příteli."

„Co chceš...?"

„Půjdeme zase nahoru. Tentokrát půjdeš přede mnou.

No tak, otoč se!"

- 57 -

Ahmet se stále divil. Nešlo mu zkrátka do hlavy, že ho jeho protivník přemohl. Proto zavrtěl několikrát hlavou a nezvykle rychle zareagoval.

Suka to překvapilo. Zahlédl ještě ocelovou protézu, jak se mihla proti němu. Ozval se kovový zvuk a revolver mu vyletěl z ruky.

Zbraň odletěla až na hromadu uhlí. Tím se už Suko nezabýval, protože musel čelit novému útoku rozzuřeného zabijáka.

Ahmet byl jako smyslů zbavený. "Bojoval s divokou zuřivostí vztekle a bezohledně. Jeho řev se rozléhal sklepem.

Způsob, jakým používal ocelovou protézu, byl hotový

artistický kousek. Podařilo se mu zahnat Suka do obrany, takže se ani nedostal ke zbrani.

Ahmet mlátil kolem sebe. Jeho údery byly krátké, ale silné a bleskurychlé.

„Roztrhnu tě jako hada, Číňane!" řval. Ahmet nevěděl, co povídá, protože byl úplně bez sebe.

Suko se dosud hbitě vyhýbal jeho ránám. Mohl dostat zásah protézou, a to by bylo velmi nepříjemné. Tomu musel zabránit.

Odskočil zpátky a upadl zády na balíky rašeliny.

Ahmet byl okamžitě u něho. Jeho umělá ruka vyrazila dopředu a už už popadla Suka za přezku opasku, kdyby se jí šikovným obratem nevyhnul. Zabijákova protéza se za-bořila mezi balíky.

Teď kontroval Suko. Ahmet měl spoustu práce s vyproštěním ruky a Suko se nemusel příliš namáhat.

Nejdříve zasáhl protivníka pěstí a potom hranou ruky.

Poslední úder Libyjce srazil.

- 58 -

Odvrávoral k polici se zavařeninami. Sklenice zařinčely, Libyjec se svezl dolů a zůstal ležet na břiše s na-taženýma rukama. Na protéze ještě visel balík rašeliny.

Suko hleděl na něho dolů. Kolem úst mu pohrával úsměv. „Občas člověk přecení své síly," řekl tiše. „Nejdůležitější je protivníka dobře odhadnout."

Sklonil se a odtáhl slisovanou rašelinu. Byla ještě vlhká a tím i poměrně těžká. Suko ji odhodil stranou a převrátil Libyjce na záda. Měl skelný pohled a rty se mu lehce chvě-

ly. Byl omráčený, ale ne v hlubokém bezvědomí.

Suko vytáhl pouta. Chtěl mu je nasadit a nechat ho ve sklepě.

Vtom Ahmet zaútočil.

Tentokrát se mu povedlo zachytit hákem inspektorův kotník. Jedno trhnutí stačilo, aby Suko ztratil rovnováhu.

Díky zběhlosti v bojových uměních a obratnosti se Sukovi podařil přemet ve vzduchu. Tím zmírnil pád.

Ahmet vyskočil na nohy.

Nebyl už tak rychlý jako před několika minutami, ale věděl, co chce. Velkými, stále nejistými kroky se hnal ke schodišti. Chystal se dát na útěk.

Také Suko už stál na nohou.

Vtom se Ahmet otočil.

Stál na předposledním stupni. Vystrčil ruku s protézou a Sukovi bylo jasné, k čemu se připravuje. Měl ještě v živé paměti jeho vystoupení v kuchyni. Libyjec ovládal svou podivnou zbraň dokonale.

Z protézy vyletěla šipka.

Hnala se vzduchem přímo k Sukovi a nesla s sebou dech smrti.

Inspektor se prohnul. Vypadalo to téměř jako taneční

- 59 -

figura. Šipka, která měla namířeno k jeho žaludku, se zabodla do stěny za ním.

Když Ahmet zjistil svůj neúspěch, vyrazil ze sebe ostré zavřísknutí. Zazněla v něm směsice vzteku a zklamání.

Nato se otočil a klopýtal po schodech nahoru.

Suko se pustil do pronásledování. Ahmetův náskok byl velký. Suko ho nemohl dopadnout na schodišti. Libyjec zmizel v chodbě - a Suko zaslechl jeho křik.

O pár vteřin později uviděl i příčinu.

V chodbě někdo stál.

Julie!

Stála tam a mlčela. Suko se zastavil. Hleděl přes Ahmetovo rameno na Julii, která se nehýbala a zachová-

vala ledový klid.

Ale to byl jenom klam.

Sukovi stačilo podívat se jí do obličeje, aby poznal, že je jaksi zvláštní. Viděl tu dívku poprvé, nicméně pochopil, že to není normální dítě. Obklopovala ji neviditelná záře.

Cítil to.

Mlčela a zvenčí zřetelně zaznívalo řehtání.

Julie se vrátila i s koňmi. Nechávala zvířata čekat a soustředila se jen na Ahmeta. O Suka se nestarala.

„Už nežijí," řekla bezbarvým hlasem.

„O kom mluvíš?"

„O dědečkovi a babičce."

Ahmet se falešně zasmál. „Nebuď hloupá. Proč by měli

- 60 -

být mrtví? Buď bez obav, jsou nadmíru čilí. Jenom odešli z domu. Chtěl jsem je navštívit, abych si s nimi promluvil o tobě. Já a moji přátelé bychom tě chtěli vzít s sebou a královsky bychom jim i tobě zaplatili. Dostala bys všechno, co by sis přála - všechno!"

„Jsou mrtví."

„Ne, to si..."

„A zabils je ty."

Ahmet se opět falešně usmál. „Já? Jak jsi na to přišla?"

„Cítím to."

„To je omyl."

„Není. Přiznej se, vrahu, žes je zabil. Přiznej se konečně!"

„Ne, zatraceně!" Polkl a hvízdavě nabral vzduch.

„Měla bys přemýšlet o mé nabídce, ty..."

„Proč jsi to udělal, ty vrahu?" trvala na svém Julie.

Suko dívenku v duchu obdivoval. To, co Julie dokázala, bylo víc, než mohl člověk očekávat. Byla neoby-

čejně silná a zralá jako dospělý člověk. Kromě toho z ní vyzařovala nezvyklá rozhodnost.

Toho si všiml i Ahmet. Ztratil hodně ze své dřívější jistoty. Když otočil hlavu k Sukovi, všiml si inspektor, že se silně potí a oči mu horečně planou. Byl beze zbraně a věděl, že proti Julii nemá šanci.

Znovu pohlédl na dívku. „Nechceš jít se mnou?"

„Ne! Zůstanu tady tak dlouho, dokud se nedozvím, proč jsi je zabil!"

„Já jsem je nezabil."

Vtom Julie zaútočila! Suko poprvé zažil, jak velkou silou vládne a pochopil, proč hned několik tajných služeb po ní pase.

- 61 -

Ahmet vykřikl, když mu neviditelná síla podtrhla nohy.

Překotil se dopředu. Nepadl však obličejem na zem, ale zůstal viset ve vzduchu vodorovně jako prkno. Ztuhlý a vy-děšený.

Inspektorův pohled se setkal s dívčiným. Julie mu přátelsky pokynula. „Já vím, kdo jsi," řekla tiše. „John mi o tobě povídal. Jsi jeho přítel a kolega. Jmenuješ se Suko."

„Máš pravdu."

Julie pokračovala. „Zabil dědečka a babičku, nebo ne?"

„Nebyl jsem při tom, ale myslím si to."

„Kde jsou?"

„Ve sklepě!"

Její rty sebou bolestně trhly. „Ve sklepě," zašeptala.

Najednou v ní nebylo nic dětského. Jednala jako dospělá a předvedla, jak vážně to se zabijákem myslí.

Pohrávala si s ním.

Mužovo tělo začalo pomalu stoupat ke stropu. Ruce měl přitisknuté pevně k tělu. Zády narazil do stropu.

Byl u cíle!

Julie pohlédla vzhůru. „Zabil jsi je?"

„Ne!" zasténal Ahmet.

„Děláš si to ještě horší," zašeptalo děvče a zesílilo své magické působení.

Ruka s protézou se náhle pohnula. Nejdříve klesla dolů

a mířila hákem k zemi. Potom se Julie postarala, že se ruka řídila jejími pokyny. Ahmet nemohl proti tomu nic podniknout. Musel ji stočit tak, že mířila na jeho hrdlo.

„Zabil jsi je?"

„Přestaň, k čertu!"

Pokračovala. Protéza s hákem se stále přibližovala k hrdlu. Studený kov se dotkl kůže a uklidnil se.

- 62 -

„Zabil jsi je?"

Ahmet se potil krvavým potem. Odpověděl ve své mateřštině, které nerozuměli ani Julie, ani Suko.

„Chci, abys mluvil anglicky," žádala ho Julie. „Chceme to slyšet. Čekám na tvoje přiznám. Proč jsi to udělal? Ještě máš čas promluvit. Za chvíli bude pozdě. Rozumíš?"

„Nepřeháněj to, Julie!" ozval se varovně Suko. „Měla bys vědět, že mohu tvé jednání podporovat jenom po určitou hranici."

„Zabil je, tak ať se přizná!"

„Ne, zemřela na srdeční mrtvici."

V očích děvčete, ze kterých čišel chlad, se na chvíli mihlo něco jako únava. Působila jako někdo, kdo sem vůbec nepatří. Přitom vypadala normálně ve svých džínsách a bundě, i když bylo oblečení silně umazané.

„Tys je viděl, Suko?"

„Ano, viděl jsem je."

„Je to pravda?"

Inspektor přikývl. „Myslím, že ano. Tvoje babička zemřela přirozenou smrtí. Na jejím těle nebyly žádné stopy násilí."

„Děkuji. Věřím ti. A můj dědeček?"

Suko s touto otázkou přirozeně počítal. Musela zaznít.

Pokrčil rameny. „U něho je to jiné."

„Vražda?"

„Ano."

„Zabil jsi ho?" zeptala se ostře Julie. „Zavraždil jsi ho?

Tak už konečně odpověz! Je to tvoje poslední příležitost."

Ahmet cítil na hrdle hrot háku. Dokonce se objevilo pár kapek krve. Poprvé zjišťoval, jaké to je, když někdo někomu ubližuje. On sám to míval na programu denně.

- 63 -

„Já... já... bylo to v sebeobraně," vysoukal ze sebe.

„Nechtěl jsem to, ale tvůj děda..."

„Sebeobrana?" Julie se zasmála. „Já přece vím, co tohle slovo znamená. Už jsem se toho hodně naučila. Ale také vím, jak byl můj dědeček starý a slabý. Ty jsi silný a surový. Jak můžeš mluvit o sebeobraně?"

„Poslyš, asi ho neznáš. Ty neznáš svého dědečka,"

odpověděl prudce Ahmet. Znělo to jako obhajoba. „Byl jako smyslů zbavený. Chtěl mě zabít. Musel jsem se bránit..."

„Opravdu?"

„Ano, taky tím hákem a ..."

„Už nic neříkej," prohlásila dívka. „Všechno jsem slyšela."

„A co teď?"

„Můžeš jít."

„Jak?"

„Pustím tě. Chtěla jsem jenom vědět, kdo zabil mého dědečka.“

Ahmet to stále nemohl pochopit. Potom si najednou uvědomil, v jaké je situaci. „Jak mohu odejít, když tady visím u stropu. K čertu, vždyť se nemohu ani pohnout."

„Hned to bude."

V okamžiku se magické kouzlo přerušilo. Ahmet padal na zem jako prkno a byl se určitě polámal, kdyby Julie jeho pád nezbrzdila těsně nad podlahou.

Nechala ho měkce přistát. Ležel na břiše a nemohl pochopit, že z toho vyvázl se zdravou kůží.

„Nechceš vstát, vrahu?"

Ahmet jenom zvedl hlavu, aby se podíval na Julii.

„Myslíš to vážně?“

- 64 -

„Samozřejmě. Nechám tě odejít. Opusť tento dům. Už

jsi tu napáchal dost zla. Vypadni odtud. Nechci tě ani vidět."

„Když je to tak..." Ahmet vstal. Rozpačitě se usmál a zašilhal přitom po Sukovi. „Myslím, že půjdu.“

„Zůstaneš tady," řekl Suko.

Ahmet se zděsil. Přitiskl se zády ke zdi. „Ale ona řekla, že mám opustit dům, k čertu! A ty chceš, abych ..."

„Je to vrah. Nemohu ho propustit. Musím ho předat soudu."

„Já chci, aby odešel."

„Promiň, Julie!" Suko trval důsledně na svém. „Jsem policejní úředník, na to nezapomínej. Přísahal jsem, že budu sloužit zákonu. Kdybych ho pustil, porušil bych přísahu, kterou jsem složil nad biblí. A ještě něco. Náš

společný přítel John Sinclair by nejednal jinak. I on musí jednat v souladu se zákonem."

Julie přemýšlela. „Já jsem se rozhodla jinak."

„Ano!" vykřikl najednou Ahmet, jehož pohled střídavě přeletoval z Julie na Suka. „Slyšíš to. Ona chce, abych odešel, a já půjdu. Ona je paní domu a ty do toho nemáš co mluvit, policajte. Já jdu!"

„Zůstaneš." Suko vykročil k němu a natáhl ruku, jako by ho chtěl uchopit za rameno. V té chvíli ho zasáhlo magické kouzlo.

Působilo na něho stejně jako kouzlo jeho hůlky na ostatní lidi. Najednou se nemohl pohnout. Stál nepohnutě na místě a přihlížel, jak se Ahmet chystá odejít.

Po prvním kroku si ještě na něco vzpomněl. „Ještě okamžik," obrátil se na Julii. „Ten policajt má moji pistoli.

Chci si ji vzít..."

- 65 -

„Běž!"

Libyjec se ulekl, když zaslechl dívčin hlas, který

nepřipouštěl žádný odpor. Ahmet se podřídil.

Přikývl. „No dobře," řekl. „Je to jasné. Už se tady nezdržím. Přemýšlej o tom, jestli bys nechtěla s námi.

Můžeš..."

„Už jsem se rozhodla, vrahu," odpověděla důrazně Julie.

„No ovšem. Tak se měj." Ahmet se přihlouple zasmál.

Nevěděl, co by měl ještě dodat, a tak shrbený proběhl chodbou k domovním dveřím. Suka stále ovládalo Juliino kouzlo. Přestalo působit teprve tehdy, když jim zabiják zmizel z očí.

Vtom Suko postřehl příšerný křik a současně ostré zařehtání...

Julie se najednou usmála. I ona dobře slyšela hluk přicházející zvenčí. Její rty sebou nepatrně trhly a rozzářily se jí oči.

„Co se děje?"

„Už je po všem!"řekla. „Hotovo!"

„Jak to?"

Julie jenom pokrčila rameny a ustoupila stranou, aby mohl Suko projít kolem ní.

Inspektor měl najednou strašně naspěch. Hnal se k domovním dveřím, aby je rozrazil. Chystal se vyběhnout ven, ale strnul na místě, jako by narazil na zeď.

- 66 -

Před domem se shromáždilo šest koní. Na první pohled vypadali normálně, ale při bližším pozorování byly patrné jejich žhnoucí oči a dva z nich plivali oheň.

Suko si jich nevšímal. Zajímal ho pouze černý hřebec.

I on měl otevřenou tlamu.

V čelistech vězel vrah Ahmet. Suko nemohl zjistit, jestli ještě žije. Každopádně visel oběma polovinami těla dolů. Ruce se mu kývaly podél těla a protézu smýkal po zemi.

Dostalo se mu spravedlivého trestu!

Utajená síla kříže se změnila v opravdový proud energie, která zahalila kouli jako světélkující plášť. Neviděl jsem kouli ani tři čarodějnice, protože mě zář oslepovala.

Měl jsem pocit, že se vznáším nad bažinatým pahorkem a kříž je pro mne záchrannou kotvou. Ne já jej, on mne držel pevně u země. Z koule se ozývaly podivné zvuky. Tvrdě znějící tříštění, tiché výkřiky, které jako by přicházely z nějaké vzdálené hvězdy. Potom světlo zmizelo. Krátce předtím se mi před očima promítl zvláštní výjev. Pochopil jsem, že pochází z daleké minulosti.

Viděl jsem tři nádherné ženy s podobnými tahy v obličeji, ale rozdílné barvy vlasů. Musely to být sestry Grandiovy, když se jako mladé dívky vydaly cestou zla.

Vypadaly jako by je namaloval mistr dokonale ovládající štětce a barvy. Jejich krása na mne udělala obrovský dojem, ale provinily se.

- 67 -

Sestry se zhroutily. Už se nemohly udržet na nohou.

Slyšel jsem jejich křik. Krásné obličeje zmizely a místo nich se objevily staré, ošklivé a vrásčité stařeny.

Opět jsem se ocitl ve skutečnosti!

Ve skutečnosti se zničenou koulí, mým zářícím křížem a třemi čarodějnicemi, jejichž bytí na tomto světě muselo každým okamžikem skončit.

Koule byla zničena. Na dlani mi ležely úlomky skla, které mě však naštěstí nezranily. Otočil jsem ruku a nechal jsem je spadnout na zem.

Potom jsem obrátil pozornost k sestrám Grandiovým. I ony se změnily. Byly úplně jiné, než jsem je zažil před několika minutami. Jejich pohyby byly stále pomalejší.

Zvedly ruce, jako by mi chtěly pokynout. Byla to Daniela Grandiová, která popošla váhavým krokem ke mně, upřeně na mne hleděla a promluvila.

„Podařilo se ti, cizinče. Dostal jsi nás..." Je jí ústa zůstala otevřená a nich se vyvalilo to, co vyplňovalo její tělo.

Červi...

Valily se ven jako divoký horský potok. Proud malých mrskajících se tvorečků. Potom upadla.

Ani jsem se nehnul, když zůstala ležet před mýma nohama a já jsem zjistil, že její tělo se skládá pouze z červů.

Netušil jsem, která ze zbývajících sester se nyní pohnula, zda Verena, nebo Sina. Každopádně se neudržela na pahorku a skutálela se dolů. Marně se pokoušela vstát.

Stalo se jí totéž, co její starší sestře Daniele.

I z jejího těla vylézali červi. Zůstaly po ní jen staré hadry.

- 68 -

Ani třetí a poslední z trojice čarodějnic se už

nepohnula. Jenom se otočila a já jsem sledoval stejný ob-rázek jako už dvakrát předtím.

Odvrátil jsem se. Čarodějná trojice už neexistovala.

Můj kříž zničil to, co už dávno mělo být mrtvé. Ale po stvůrách zbylo jisté dědictví.

Jmenovalo se - Julie!

Myslel jsem na ni a připomínal jsem si scénu s koňmi, které jsem byl svědkem. Ptal jsem se v duchu sám sebe, zda smrt čarodějnic z ní učiní normální dívku. Dívku bez parametafyzických sil, které tak dokonale ovládala.

Močál přikryl noční můru pláštěm mlčení a zapomnění.

Ale kde může být Julie?

Přemýšlel jsem, co bych dělal na jejím místě, a došel jsem k závěru, že bych patrně jel do vesnice. Tam bydlela a vyznala se tam. Cestou do Bucklandu v Mooru mi toho hodně vyprávěla o vesnici i o svých prarodičích. Vlastně to byla jediná možnost.

Cestu jsem si pamatoval. Poměrně lehce jsem se dostal z lesa. Přede mnou ležela bažina jako zelenohnědý

koberec. Na druhé straně se nacházela cesta, která vedla do Bucklandu. Nebyla vidět, protože krajina byla na několika místech zvlněná.

Brzy jsem našel i pěšinku. Vedla kolem několika tůní.

Půda byla sice měkká, ale relativně bezpečná.

Cestou jsem zahlédl postavu.

Nejdříve jsem ji považoval za odhozený kus oblečení.

Když jsem se přiblížil, zjistil jsem, že se jedná o člověka, který nehybně ležel na zemi.

Mrtvý?

Rychle jsem k němu přiběhl, poklekl jsem a prohlédl

- 69 -

jsem ho.

Ne, ještě žil. Někdo ho srazil na zem a on upadl do bezvědomí. Pod šedivými vlasy měl rozraženou hlavu. Z

rány prosakoval tenký pramínek krve.

Nevěděl jsem, o koho se jedná. Tušil jsem však, že tento muž je nějakým způsobem spojen s mým případem.

Určitě mi o tom poví víc, až se probere. Proto jsem ho začal křísit.

V okolí bylo dost vody. Nabral jsem ji do dlaní a nechal pomalu ji ležícímu pomalu stékat na čelo. Tekla po tvářích přes rty na bradu. Potom jsem uviděl, jak se neklidně pohnula oční víčka. Do postavy muže se opět vracel život.

„Vstávejte, pane," řekl jsem tiše. „Vstávejte! Už je to za námi."

Musel mě slyšet. Otevřel oči, ale jejich skelný lesk svědčil o tom, že je ještě duchem nepřítomen.

„Jste v pořádku?" zeptal jsem se.

Jeho rty se pohnuly. V jeho očích se usadil strach.

Pokusil se pohnout rukou a chránit si obličej. „Nebijte mě,"

zašeptal. „A nestřílejte."

Tiše jsem se usmál. „Proč bych vás měl bít?"

„Ti... ti druzí..." Sáhl si na poraněnou hlavu.

„Kdo vám to udělal?"

„Cizinci."

„Znáte je?"

„Ne. A kdo jste vy?"

„Jmenuji se John Sinclair a jsem úředníkem Scotland Yardu."

„Policista?"

„Ano, ale kdo jste vy?"

- 70 -

„Jsem McGrath," zašeptal. „Starám se o koně, víte?"

„O ty, co plivají oheň?"

„Ano, ale to nedělávali. Neumím si to vysvětlit."

„Ano, jistě. Viděl jsem je. I to děvče."

„Které?"

„Znáte..."

„Ano, samozřejmě, Julie. Promiňte, strašně mě bolí hlava."

„A kdo vás tak zřídil, pane McGrathe?"

„Byli to dva muži. Cizinci z Orientu. Nikdy předtím jsem je neviděl. Ti chlapi mě násilím odvlekli do bažiny."

„Jaký k tomu měli důvod?"

„Chtěli dostat Julii."

„Jenom ji?"

„Ano. Nevím, co s ní měli v úmyslu dělat. Obsadili dům jejího dědečka. Říkám vám, jsou to skuteční zabijáci."

Uměl jsem si představit, co mají za lubem. Ti chlapi se chtěli Julie zmocnit pro její schopnosti. Jiná možnost tady neexistovala. Co by si jinak počali s dítětem?

Kromě toho to bylo velmi pravděpodobné, protože cizí tajné služby projevovaly o Julii velký zájem. Londýn je hotovým rejdištěm tajných služeb celého světa.

„Jak vypadali ti muži?"

„Jako Arabové."

„Jste si tím jistý?"

„Jistě. Viděl jsem podobné typy v televizních zprávách.

Z Bejrútu a tak..."

Přikývl jsem. „Máte výborný pozorovací talent, pane McGrathe. Blahopřeji!"

„Nepřehánějte. Nic jiného mi ostatně nezbývá. Kromě toho mám dost času. Ale nevěřím, že byli jenom dva. Když

- 71 -

jsem zvonil u Gladstoneových, probíhalo všechno hrozně rychle, ale viděl jsem tam ještě další dvě osoby."

„Také Arabové?"

„Přinejmenším jeden z nich. Ten druhý vypadal jako Japonec nebo Číňan. Před domem stál cizí vůz."

„Číňan?" opakoval jsem a popsal jsem mu Suka.

„To by mohl být on. Vy toho muže znáte?"

„Je to můj kolega a dobrý přítel."

„Jak jsem už řekl, všechno probíhalo hrozně rychle.

Ani jsem se radši na nic neptal."

„To chápu."

McGrath se mezitím s námahou posadil. Podepřel jsem mu záda.

„Myslím, pane Sinclaire, že se teď pokusím vstát."

„Zkuste to."

S mojí pomocí se mu to podařilo. Spěchal jsem a McGrath to zpozoroval.

„Víte co? Zvládnu to už dál sám. Postarejte se o Julii a ty chlapíky. Ona jela na koni. Je to hřebec. Vůbec nemám představu, proč se tak změnil."

„Dokážete to opravdu, pane?"

„Ano! Mám tuhý kořínek. Až na ty chlapy narazíte, pozdravujte je ode mne. Domluveno?"

„Spolehněte se!" odpověděl jsem.

McGrath mi ještě vysvětlil, jak se co nejrychleji dostanu ke Gladstoneovým. Potom jsem ponechal starého chovatele koní jeho osudu a vzal nohy na ramena...

- 72 -

„Do této doby jsem nevěřil na ďábla," řekl Hamir a stěží potlačoval chvění v hlase. „Ale teď už tomu věřím."

Strčil do Walda. „Co tomu říkáš, Waldo?"

„Buď zticha!"

Také Waldo byl nervózní. On i jeho dva kumpáni si představovali, že tu záležitost hravě vyřídí. V malé vesnici v Cornwallu, kde lidé žili odříznuti od světa, to mělo podle všech předpokladů jít jako po másle. Přijet sem, vzít dítě s jeho neobyčejnými schopnostmi a zmizet. Ale všechno probíhalo jinak a oni vězeli až po uši v pěkném průšvihu.

Schovali se s Hamirem za hustým křovím. Z domu je neviděli. Zato oni mohli dobře pozorovat budovu, před kterou pobíhali zdivočelí koně.

Žádné ze zvířat neuteklo. Všech šest stálo před domem nedaleko Číňanova vozu. Julie se zvířaty nebyla. Musela vstoupit do domu.

Waldo se dosud neodvážil vejít dovnitř. Jeho myšlenky se momentálně točily kolem Ahmeta. Nechali ho tady, aby odstranil nežádoucího svědka. Bylo otázkou, jestli se mu to podařilo do dívčina návratu. Patrně přemohl i tu malou.

Nebyli si však jistí, a proto raději nic nepodnikali.

Dalekohled si nevzali. Triedr ležel ve voze, ale tam se nemohli rozběhnout, protože by museli opustit úkryt.

Čekali. Nebylo nic slyšet. Okna byla zavřená. Jestli se v domě něco dělo, stěny případný hluk ztlumily.

Také ve vesnici vládl klid. Tu a tam donesl vítr směsici lidských hlasů, ale ještě častěji hluk projíždějícího vozu.

To bylo všechno.

„Myslím, že se to Ahmetovi nepodařilo."

„Proč si to myslíš?"

- 73 -

„Mám takový pocit, Waldo. Prostě to cítím, rozumíš?“

„Ne.“

„Ty myslíš, že je v pořádku?"

„Jistě, dokud se nepřesvědčím o opaku. Ahmet je dvounohý tygr, kterého jen tak něco nevyvede z míry. A ta ďábelská horda je venku. Ti..."

„Už jde!"

Waldo a Hamir se odmlčeli. Opravdu se otevřely domovní dveře. Přes práh se vypotácel Ahmet. Nevypadal na velkého vítěze. To nemohli oba pozorovatelé dost dobře přehlédnout, protože je od jejich kumpána dělila jen široká cesta.

Ahmet se ani neohlédl, i když dveře zůstaly otevřené.

V obličeji měl výraz, jako by právě seskočil hrobníkovi z lopaty.

Hamir se chtěl zvednout a pospíchat k němu, ale Waldo mu položil těžkou ruku na rameno. „Lež!" zasyčel.

Hamir poslechl a udělal dobře. Jinak by ho stihl stejný

osud jako Ahmeta.

Černý hřebec okamžitě zareagoval. Popadl Ahmeta dřív, než si to stačil uvědomit. Otočil hlavu a doširoka otevřel tlamu. Ahmet, který se ještě nevzpamatoval z předchozího prožitku, se ani nepohnul.

Koňská tlama zaklapla jako čelisti kleští.

Ahmet krátce vykřikl, ale potom ho zvíře zvedlo a jeho křik umlkl.

Z nozder černého hřebce šlehal oheň a olizoval Ahmetovu postavu, aniž by mu ublížil.

Hamir a Waldo byli zděšeni. Řidič zavřel oči, protože nechtěl přihlížet hroznému představení. Potom zaslechl zasyknutí svého šéfa. „Je tam ten policajt."

- 74 -

Suko stál v otevřených dveřích a přihlížel. Černý

hřebec dostal Ahmeta. Ještě jednou zatřepal hlavou.

Vypadal pořádně naštvaný. Potom se sklonil a rozevřel čelisti.

Ahmet padl na zem. Uhodil se do hlavy a potom se zkroutil a znehybněl.

„Zatraceně, ten už to má za sebou," zašeptal Hamir.

Waldo nic neříkal. Velký knír pod nosem se mu znatelně zachvíval. Tahy obličeje ztvrdly.

Ale jeho ruka se ani nezachvěla, když jistým a naučeným pohybem vytáhl těžký revolver.

„ Chceš ho zabít?" zeptal se Hamir.

„Toho policajta? Jo!"

„A co potom?"

„Postaráme se o to ďábelské stádo. Nemohu uvěřit, že by jim kulky neublížily."

„To musíš vědět ty."

Waldo byl zabiják. Už dokonce ani nepočítal, kolik lidí má na svědomí, ale prsty na obou rukou by mu na to nestačily.

Věděl naprosto přesně, jak se má zachovat v takové situaci. Levou rukou odhrnul na stranu vlhké hnědé větvičky, aby měl lepší výhled.

Škvírou prostrčil hlaveň revolveru.

Její ústí připomínalo oko dravce. Číňan nic netušil.

Stál pořád na prahu, hleděl na koně a na mrtvého, který

ležel u hřebcových kopyt. Nebylo vidět žádné zranění ani krev, ale vyhaslé oko Sukoví hodně napovědělo.

Ten kůň byl zabiják. Vrah, který vykonal hroznou pomstu. Vlastně za to nemohl, protože v pozadí byl někdo, kdo ho vedl.

- 75 -

Suko zaslechl kroky.

Otočil se.

Přicházela k němu Julie. Smála se.

„Je mrtvý," řekl Suko.

Děvče přikývlo. „Já vím."

„Jak to víš?"

Její obličej se rozzářil. „Koně jsou mí přátelé.

Nenechají mě na holičkách. Chrání mě. Ani bych nepotřebovala Johna Sinclaira." Vedle Suka se zastavila. Vyhlížela na ulici, kde se na druhé straně v hustém pásu křovin usadili a číhali oba muži.

Waldo ještě nevystřelil.

Ukazováček se už přitiskl ke spoušti, ale potom se policajt otočil, protože přicházela Julie. „Když ho sejmu, můžeme využít momentu překvapení a dojít si pro ni. Tak to udělám," zašeptal.

Hamir mlčel. Cítil se mizerně. Kromě toho šéfem byl Waldo. Ten věděl, co má dělat. Zatím se mu dařilo.

Suka udivilo, že děvče, které vystoupilo dopředu, si nevšímalo ani mrtvoly, ani koní, ale obhlíželo křoviska na druhé straně ulice.

„Děje se něco?" zeptal se inspektor.

„Nevím to jistě. Něco není v pořádku." Zhluboka se nadechla a přitom se jí zježily vlasy. „Cítím nebezpečí."

„Můžeš se vyjádřit přesněji?"

„Nebezpečí hrozí tobě, Suko. Vrať se zpátky do domu."

„Proč právě mně?"

„Prosím!"

Suko váhal.

Nesměl brát její varování na lehkou váhu. Dívka byla velmi senzibilní. Vycítila věci dříve, než se odehrály.

- 76 -

„Na druhé straně ulice," zašeptala. „Cítím odtud nějaké záření."

„Co tam je?"

„Je to... je to..."

V koních také narůstal neklid. Dosud stáli klidně, jen tu a tam zvedli hlavu a hleděli na obě postavy na prahu dveří, zatímco v očích jim plápolal oheň.

I oni však vycítili, že se situace začíná měnit.

Mohli to být vlastně jenom ti dva Libyjci, kteří číhali v záloze.

„Teď!" řekla Julie.

Nemýlila se, protože Waldo, který mířil na skupinku u dveří, nechtěl déle čekat. Stiskl spoušť.

Jeho vraždící úmysl vycítila i Julie. A jednala odpovídajícím způsobem. Aktivizovala svou magickou sílu a vyslala ji jako kulový blesk proti Waldovi.

Slehl výstřel.

Waldo měl na mušce Suka, ale kulka Číňana nezasáhla.

Waldo měl najednou pocit, jako by ho uchopila mohutná pěst a zvedla jeho pravou ruku vzhůru.

Když stiskl, mířilo ústí pistole k obloze.

Kulka, která měla zasáhnout Suka, vyletěla k šedivé obloze, kde ji pohltila mračna.

Suko sebou trhl, jako by dostal ránu. Sledoval dívku, která se stáhla zpátky. Její obličej se zkřivil nenávistí.

Táhla Suka s sebou.

Koně se rozprchli. Ani černý hřebec se nechtěl déle zdržovat před domem. Překvapivý výstřel je vyděsil.

Znovu zaduněl výstřel.

Tentokrát kulky našly svůj cíl. Nezasáhly sice Suka ani Julii, ale vylouply omítku na zdi domu a vlétly do oken.

- 77 -

Praskla s hlasitým řinkotem.

Suko se přikrčil a stáhl Julii na zem. Zvenčí zazněl divoký křik.

Mohl to být jenom vůdce zabijáků. Suko ho poznal po hlase. Požádal Julii, aby zůstala ležet, rozběhl se ke dveřím a opatrně vykoukl ven.

Waldo utíkal přes ulici a neustále střílel. Mířil zatraceně dobře, proto musel Suko stáhnout hlavu mezi ramena, aby ho nezasáhla některá z kulek.

Když inspektor znovu vyhlédl na ulici, byli oba muži i koně pryč.

Před ním ležela prázdná ulice.

Za ním se ozvala Julie. „Jsou už pryč?"

„Utekli!"

Dívka se zasmála. „Nevím, jestli měli strach. Možná někde chystají novou čertovinu."

„To je možné. Co je s koňmi?"

„Vyděsili se."

„A co budou dělat dál?"

„Nevím, jestli se ještě vrátí. Nejsou to obyčejná zvířata, však víš."

„Nemůžeš je přivést?"

„Nechci to." Julie se obrátila a vystupovala úzkým schodištěm vzhůru.

Suka udivilo chovám dítěte. Nemohl tomu přijít na kloub. Předtím stála Julie plně na jeho straně. Teď mu náhle připadla cizí.

Něco tady nehrálo.

Jeho pozornost se nyní zaměřila na jiné věci. Kolem domu projížděl vůz. Bylo to dost nápadné, protože jinak byla ulice velmi tichá.

- 78 -

A vůz ještě zvýšil rychlost. Suko si uměl představit, kdo v něm sedí. Z okna zahlédl těžký cadillac.

Tentokrát Waldo střílel z automatu s krátkou hlavní.

Kulky zabušily na zeď domu. Waldo rozstřílel i okno, za kterým se ukrýval Suko, ale nezasáhl ho.

Potom se vůz vzdálil.

Když Suko vyběhl na ulici, uviděl jenom záď

amerického silničního korábu. Nechal klesnout ruku se zbraní, protože střílet po něm by znamenalo plýtvat střelivem.

Jestli dobře uvažoval, mohl být vlastně rád, že zůstal naživu. To ho sice těšilo, ale nepomohlo mu to ve vyšetřování.

Případ stále visel ve vzduchu stejně jako předtím.

Suko si připadal hrozně opuštěný. Jestli někdo ve vesnici slyšel výstřely, a Suko byl přesvědčený, že to tak bylo, nikdo z obyvatel na střelbu nereagoval. Lidé měli patrně strach vyjít na ulici.

Suko pochopitelně uvažoval o pronásledování zabijáků, ale na druhé straně měl na paměti úkol, kterým ho pověřil sir James.

Musel se zkrátka postarat o dívku. Zvláště teď, když

ztratila své prarodiče, nemohla tady zůstat úplně sama.

Suko se chtěl vrátit zpět do domu, když za sebou zaslechl hlas. „Ty jsi tady stepoval, kamaráde?"

John!

- 79 -

Musel jsem se srdečně zasmát, když jsem spatřil Sukův obličej. Zračilo se v něm obrovské překvapení a úleva z toho, že mne opět vidí živého. Vypadal jsem příšerně, protože poslední události na mně zanechaly viditelné stopy.

„Ty ses koupal?" zeptal se Suko.

„Tak nějak."

„Určitě ne ve vaně."

„Ne, v bažině."

Bouchl mě do ramene. „ Zatraceně, staříku, jsem hrozně rád, že jsi tady."

„S tebou jsem nepočítal."

„To je dlouhá historie."

„Jistě mi ji brzy povíš."

„V přítomnosti dvou mrtvých. Juliini prarodiče už

nežijí."

„Zavraždili je?"

„Jenom jeho. Ona zemřela na selhání srdce. Z

rozčilení." Suko ukázal na mrtvého Libyjce. „Vrah už taky není mezi živými."

„Co je s Julií?"

„To děvče je velká záhada," odpověděl Suko.

„Přinejmenším pro mne. Ty si o tom určitě myslíš svoje."

„Sotva. Musíme se postarat o to, aby odvezli mrtvoly."

Klekl jsem si vedle mrtvého a prohledal jsem mu kapsy, ale žádné dokumenty jsem nenašel. Nic nenasvědčovalo tomu, že oficiálně existuje.

„Dokonalý zabiják," řekl Suko. „Jako jeho dva kumpáni."

„Arabové?"

„Libyjci!" upřesnil přítel. „Bohužel se mnou zabývali blíž.“

- 80 -

„Proč bohužel?"

„Dalo by se také nazvat mučením. Naštěstí zůstali jen u prvního stupně, jinak bych asi dopadl hůř." Přítel zamával odmítavě rukou, když viděl můj vylekaný obličej.

„Všechno ti vysvětlím uvnitř. Tak pojď už."

Odtáhli jsme mrtvého z cesty a uložili ho u zdi vedle domovních dveří.

V domě vládlo ticho. Tiše jsem se zeptal: „Kde je Julie?"

„Šla nahoru."

Zavolal jsem na ni. Při druhém pokusu jsem dostal odpověď: „Už jsi zpátky, Johne?"

„Ano, čekám na tebe, Julie."

„Okamžik." Náhle se objevila na schodišti, ale nesestoupila dolů ke mně. „Mohu zůstat nahoře ve svém pokoji?" zeptala se tiše.

„ Jestli je to bezpodmínečně nutné."

„Musím si trochu odpočinout."

S úsměvem jsem souhlasil. „Jasně, Julie. Chtěl bych ti ještě něco říci. Sester Grandiových už se nemusíš bát. Jsou navždy pryč."

„Podařilo se ti to?"

„Ano."

Očekával jsem, že projeví větší nadšení. V tomto ohledu zklamala. Otočila se a odkráčela zpátky do pokoje.

„Jen ať zůstane nahoře," řekl Suko, který se vracel zvenčí. „Hodně toho prožila." Prosmýkl se kolem mne, aby si zatelefonoval z obývacího pokoje. Suko sdělil, kdo je, a požádal o pátrání po cadillacu. Podle jeho mínění by muži měli vjet do léčky, protože takový vůz je vždycky velmi nápadný.

- 81 -

„S kým jsi teď mluvil?" zeptal jsem se ho.

„S kolegy z Exeteru. Přijedou tak rychle, jak to bude možné. Letěl jsem do Exeteru vrtulníkem. Znají mě tam."

Posadil jsem se na židli. Šla ze mne pára. Oblečení bylo ještě vlhké. Několikrát jsem kýchnul a vyčistil jsem si nos. Potom jsem dorážel na přítele, protože jsem chtěl vědět, jak se vlastně do Bucklandu v Mooru dostal.

Suko mě informoval. Protože jsme měli čas, udělal to velmi podrobně. Tak jsem se dozvěděl, že o Julii mají zájem i další skupiny. Zvěst o jejích schopnostech se musela obdivuhodně rozšířit. Kdo byl zkrátka jako ona, musel na sebe zákonitě přitáhnout pozornost.

„Johne, otázka zní, co s ní uděláme?"

„To je pravda."

„Máš nějaký nápad?"

„Ano i ne." Suko na mne zíral s otevřenými ústy, že jsem se musel nechtěně zasmát. Ale znělo to falešně. „Julie je dítě, které díky svým schopnostem nevyrůstalo normálně jako každé jiné jejího věku. Měla by být pod neustálou kontrolou."

Suko si zamyšleně mnul bradu. „Myslíš tím něco jako uvěznění?"

„Něco podobného."

„To by bylo příšerné," zašeptal.

„Taky si to myslím. Takže mi navrhni něco lepšího."

„Bohužel nevím."

„Každopádně cítím povinnost postarat se o Julii.

Požádala mě o pomoc a já se budu snažit něco pro ni udělat. Jestli opravdu musí pryč, tak jedině tam, kde se o ni dobře postarají."

„To je jasné."

- 82 -

Vstal jsem. „Zůstaň tady dole, Suko. Půjdu si s ní promluvit."

„Okay."

Dům mi připadal nepřirozeně studený. Možná to bylo tím, že jsem měl mokré šaty. Přilepily se mi na tělo jako potápěčský oblek.

Nevěděl jsem, kde má Julie svůj pokoj. Dveře jedné místnosti byly otevřené a ozývalo se odtud tiché oddechování.

Překročil jsem práh. Při pohledu na spící Julii jsem se spokojeně usmál. Na posteli ležela spousta plyšových zvířátek. Jednoho medvídka pevně svírala v náručí jako svého ochránce.

Posadil jsem se na kraj postele a chtěl jsem ji pohladit, když otevřela oči. „ Johne!" usmála se na mne. „Přišels?"

„Samozřejmě."

„Už víš všechno, že?"

„Ano."

Zavřela oči a přitiskla medvídka pevněji k sobě. „Oni...

prostě zabili mého dědečka. Byl to ten člověk s ocelovým hákem, víš?"

„Ano, slyšel jsem o tom."

Julie otočila hlavu na stranu. „Oba uprchli," řekla.

„Neviděla jsem to, jenom cítila."

„Chytíme je, Julie. Už probíhá pátrání. Nemusíš si kvůli tomu dělat starosti."

- 83 -

„Ne, Johne, tomu nevěřím. Ti lidé jsou nebezpeční."

„Kdo se projíždí takovým nápadným autem, těžko se může někde ukrýt. Silnice jsou zatarasené. Nemají kam uhnout. Ale nepřišel jsem, abych si s tebou povídal jenom o tom. Přemýšlel jsem hlavně o tobě a o těch šesti koních."

„Jsou to mí přátelé," řekla rychle Julie.

„To jsem si všiml," odpověděl jsem s úsměvem. „Se zvířaty si rozumíš."

„Ano."

„McGrath mi to potvrdil."

„Znáš ho?"

„Setkal jsem se s ním. Žije. Ti vrahové ho donutili, aby je vedl do močálu. Chtěli dostat především tebe."

„Téměř se mi podařilo, abych sama vyřídila sestry Grandiovy." Julie se někdy vyjadřovala jako dospělá.

„Koule byla velmi důležitá. Zachovávala je při životě."

„Zničil jsem ji."

„To je dobře. Teď se cítím volná. Už se nemusím bát, že zemřu."

„Já ti rozumím."

Julie se položila na záda a hleděla na mne lesknoucíma se očima. „Víš, Johne, teď mohu konečně prožít všechna období lidského života. Přežila jsem to." Nepřímo opako-vala to, co jsem už slyšel předtím. „Ale je tady ještě jeden stín."

„Myslíš smrt svého dědečka?"

„Správně." Její malé rty sebou trhly. Ztišila hlas. „Ten stín se ale táhne dál. Ti druzí jsou stále ještě na svobodě."

„Chytíme je, holčičko."

„Já...

tomu

nevěřím.

Dokonce

jsem

o

tom

přesvědčena." Prudce se napřímila. Musel jsem uhnout,

- 84 -

jinak by mne čelem uhodila do obličeje. „Jsou nebezpeční a prohnaní. To se vám nepodaří."

„A tobě snad ano?" Vyslovil jsem tu větu napolo žertem, ale dostal jsem velice vážnou odpověď.

„Ano, jestli se někomu podaří je zastavit, tak jsem to já."

„Ale Julie. To přece není práce pro tebe."

„Chci to."

„Pomsta není nejlepším řešením."

Otočila se obličejem ke zdi a hleděla upřeně na květinový vzorek tapety. „Ty si můžeš dovolit takhle uvažovat, Johne. Já musím myslet jinak. Ti muži nesmějí uniknout, rozumíš? Budou mne pronásledovat a nenechají mě na pokoji. Může to trvat týdny nebo měsíce. Ale já se jim znovu postavím. Vím to."

„Opravdu nepočítáš s tím, že je dostaneme?"

„Ne. Jsou příliš chytří."

„Co je s koňmi, holčičko? Pokud je mi známo, tak zmizeli."

„Chtěli pryč."

„Víš, kam se pustili?"

Julie se tvářila, jako by moji otázku přeslechla.

Každopádně se odmlčela.

„Jsou zase ve stáji?"

„Nevím."

Protože se mi nepodívala do očí, usoudil jsem, že neříká pravdu. Chtěl jsem se dál vyptávat, ale zaslechl jsem Sukův hlas. Volal na mne.

„Johne, jsou tady naši kolegové."

Zdá se, že přiletěli, protože zvenčí se ozýval typický

zvuk vrtulníku. Chystal se k přistání.

- 85 -

Zvedl jsem se. „Promluvíme si později, Julie.

Přemýšlej o tom, prosím tě."

„Slibuji."

Nevěřil jsem. V každém případě jsem ji chtěl mít pořád na očích. Nesměla podniknout nic, co by uškodilo jí nebo nám.

Vrtulník přistál na cestě před domem. Teď se objevili první obyvatelé vesnice. Užasle sledovali tři policisty, kteří slézali ze stroje. Suko jim šel naproti, zatímco já jsem čekal v otevřených dveřích.

Policisté si nejdříve prohlédli mrtvého. Jejich šéf se otočil ke mně.

„Jmenuji se Leary. Jsem vrchním inspektorem."

Také jsem se představil.

Leary se usmál. „Znám vás z doslechu. I vašeho šéfa, sira Powella."

„V tom případě nemusím nic vysvětlovat. "

Leary si prohrábl šedivé vlasy. Jeho oči se smály. „Ne, pane Sinclaire, to opravdu nemusíte."

Došel k nám jeden z policejních úředníků. Byl bledý.

„Toho mrtvého museli rozmáčknout jako v lisu," řekl tiše.

„Vůbec tomu nerozumím."

„Mohu vám to vysvětlit," řekl stranou stojící Suko.

Začal vysvětlovat, jak muž zemřel.

Leary a oba jeho muži tomu nemohli uvěřit, ale nakonec to vzali na vědomí.

- 86 -

„Jak to vypadá s pátráním?" zeptal jsem se.

„Probíhá."

„Co jste udělali?"

„Uzavřeli jsme všechny silnice, které přicházejí v úvahu. To znamená především cesty, které vedou z Dartmoor Forest. Víte, máme s tím dobré zkušenosti, protože často honíme uprchlé zločince. To však není všechno. Kromě toho provádíme pátrání ze vzduchu.

Máme k dispozici dva vrtulníky. Neměli by uniknout."

„To mne těší."

„A o koho se vlastně jedná?"

„To vám také přesně neřekneme, vrchní inspektore. V

každém případě jsou to cizinci."

„Arabové?"

Pokýval jsem hlavou. „Ne tak docela. Řekněme - z Orientu. Podle všeho Libyjci."

Leary protáhl koutek úst. „Ty tady neradi vidíme. Jistě si domyslíte proč."

„Já vím, ale nebudeme si přece lakovat věci na růžovo."

„Dobrá. Váš kolega se zmínil o dalších dvou mrtvých."

„Leží ve sklepě," prohlásil Suko. „Zavedu vás tam."

„Dobrá, inspektore, jděte, prosím, napřed."

Jeden z policistů zůstal u vrtulníku. Šel jsem s nimi do sklepa. Cestou jsem přemýšlel o slovech místního kolegy.

Vyjadřoval se velmi optimisticky. Ze svého pohledu měl jistě pravdu, ale musel jsem vzít v úvahu i to, co mi řekla Julie. Byl to přesný opak. Neměl jsem z toho dobrý pocit...

- 87 -

Hamir nebyl nadarmo vynikajícím řidičem. S

cadillacem si poradil, jako by v posledních deseti letech s ničím jiným nejezdil.

Hnal vozidlo vyježděnými kolejemi jako o závod.

Pneumatiky se často bořily do měkké půdy a vyhazovaly celé trsy trávy. V prohlubních stála většinou voda, jen některé byly prázdné.

Pérovaní vozu bylo v dobrém stavu. Překonával všechny překážky.

Hamir se soustředil pouze na jízdu. Waldo bedlivě obhlížel okolní krajinu. Bucklandem proletěli jako blesk.

Oba dobře věděli, že po nich budou pátrat, a ke všemu měli tak nápadný vůz. Museli se však dostat do Exeteru.

Důležité bylo dostat se z této téměř polní cesty na silnici číslo třicet osm. Byla dobře udržovaná a ústila jižně od Exeteru na dálnici.

Později stejně chtěli vůz nechat stát a přesedlat na něco méně nápadného.

Waldo nedával najevo, jaké myšlenky se rojí za jeho širokým čelem. Stále se nevzdával naděje, že se zmocní dívky. On a jeho muži dosud splnili každý, i ten nejobtížnější úkol.

Stále ještě jeli po mizerné cestě v bažině. Krajina připomínala nekonečnou hnědozelenou poušť. Na několika místech se třpytila hladina nevelkých jezírek jako tmavé oko.

První směrové tabule se ukázaly až u samého výjezdu

- 88 -

na silnici.

Zahlédli je současně a Hamir se zasmál. „To je skvělé.

Teď se můžeme ztratit."

„Ne tak docela."

„Proč?"

Waldo nabil nový zásobník do automatu a ukázal šikmo před sebe.

Ze severovýchodního směru se z olověné šedi oblohy vyloupl světlý bod. Nad ním se třpytil kruh. Vrtulník.

Hamir zaklel. Waldo se na něho utrhl.

„Zavři hubu. Tohle vyřídím sám."

„Dobrá. Mám zastavit?"

„Ještě ne." Waldo spustil okénko. Foukal ostrý vítr.

Téměř mu vehnal slzy do očí, takže Hamirovi přikázal, aby jel pomaleji.

Ještě se nedostali na silnici. Také by se jim to těžko podařilo, protože je objevil vrtulník.

Pilot hnal stroj na plný plyn. Zvýšil rychlost a současně začal klesat. Tak to připadalo oběma Libyjcům, když

sledovali vrtulník, který se řítil proti nim.

„Stop!" vykřikl Waldo.

Hamir šlápl na brzdu.

V následujícím okamžiku Waldo dokázal, jaké má pevné nervy. Zprudka otevřel dveře, vyletěl z cadillacu a schoval se za otevřenými dveřmi. Automat položil na okraj okénka.

Vrtulník se přiblížil. Letěl nyní asi třicet yardů nad zemí. Připomínal vražednou ocelovou nestvůru, ale Waldo měl pro strach uděláno.

Zmáčkl spoušť.

Před ústím automatu se zablesklo a proti nalétávajícímu

- 89 -

vrtulníku vyrazila první dávka. Střely udeřily do skla kabiny a Waldo, v jehož obličeji se zračila zavilá zuřivost, vypálil ještě jednou.

Vystřílel celý zásobník a hleděl se zadostiučiněním, jak stroj najednou změnil směr. Určitě ne dobrovolně.

Zatočil napravo, začal stoupat a objevil se za ním dlouhý ocas kouře. Jakmile to Waldo zpozoroval, začal se smát. Dříve než znovu nastoupil, vrhl ještě jednou pohled na vrtulník.

Stroj se hnal přes močál a pokračoval směrem k dartmoorskému lesu.

„Rychle, jeď!"

„A co policajti?"

„Těžko nás ještě budou pronásledovat." Waldo se zachechtal a zamnul si ruce. „Dám jim nažrat olova. Nás jen tak nedostanou."

Hamir přikývl a oddychl si. Přidal plyn. Netrvalo ani půl minuty a dostali se k výjezdu na silnici.

Waldo se otočil a podíval se dozadu. Chtěl zjistit, jestli vrtulník ještě letí nad močálem.

Ohnivá koule, která se vznesla nad močálem, hovořila jasně o jeho dalším osudu. Zůstal jen kouř, který se pozvolna rozplýval nad rozlehlou plochou močálu.

„No prosím," poznamenal lakonicky Waldo.

Hamir pokračoval v jízdě. „Kde vlastně necháme vůz?

Nebo tím chceš jet až do Londýna?" Poslední otázku mínil spíše jako žert.

„Ty se na to díváš takhle? Ne, trochu změníme pravidla hry a začneme znovu, můj milý." Waldo sevřel pravici v pěst. „Chci tu dívku a já ji dostanu. Máme přece svou pověst. Zatím neexistuje úkol, který bych nesplnil. Na to se

- 90 -

spolehni!"

Všichni jsme byli otřeseni, když jsme viděli mrtvá těla.

Tady zemřeli dva lidé, kteří nikdy v životě nezkřivili nikomu ani vlas.

Leary zavrtěl hlavou. „Jak může člověk zabít staré lidi tak příšerným způsobem?"

„Taky to nechápu," řekl Suko.

„A navíc jsem měl štěstí, že nedostali mne."

„Jsou to bohužel cizinci," pokračoval místní vrchní inspektor. „Obávám se diplomatických komplikací."

Podíval se tázavě na nás.

„To vám neřeknu, pane Leary," odpověděl jsem.

„Nejdříve musíme ty muže identifikovat. Známe jenom jejich jména. Ta zjistil můj kolega Suko."

Leary přikývl. „V každém případě počkám, dokud nedorazí chlapi z mordparty z Exeteru. Také pátrání nám možná něco přinese." Podíval se na nás s takovým výrazem naděje v obličeji, že jsem se musel nechtěně zasmát.

„Nevěříte tomu, pane Sinclaire?"

„Víte, jsem vlastně zvyklý věřit určitým věcem.

Nechávám jim zkrátka volný průběh. Je to jistější."

„Jak myslíte."

Opustili jsme sklep. Nahoře v chodbě nám přicházel v ústrety muž z Learyho malého týmu. Na první pohled bylo patrné, že má pro nás málo potěšující zprávy. Byl bledý

- 91 -

jako křída a potil se.

„Co se děje?" zeptal se Leary.

„Objevili jsme - vlastně kolegové objevili vůz."

„No a?"

„Ti darebáci sestřelili vrtulník. Jeden z nich musel mít automat."

Zavřel jsem na vteřinu oči a zaslechl jsem inspektorovu tlumenou otázku. „Zahynul někdo?"

„Přinejmenším jeden."

Leary přikývl. Vyšel z domu. Suko a já jsme se drželi zpátky. „To jsem si mohl myslet," zašeptal jsem. „Kdo dělá takovou práci, nenechá se jen tak zastavit."

„Kdybychom tak věděli, kam mají namířeno."

Na chvíli jsem se zamyslil. „To ti vlastně mohu říci, Suko. Tyhle typy se pokusí splnit svůj úkol."

„Takže Julie?"

„Správně."

„Potom bychom jí měli poskytnout ochranu."

„To jsem už navrhoval, ale ona nechce. Chce být volná a..."

Přerušilo mne ostře znějící zařehtání. Proti koním nic nemám, ale v poslední době jsem na tahle zvířata trochu alergický.

Řehtání mi připadlo jako troubení na poplach.

„Zatraceně, Julie!"

Už jsem nečekal na Suka. Dlouhými skoky jsem se hnal po schodech nahoru do poschodí, kde se nacházel dívčin pokoj. Rozrazil jsem nohou dveře a zahlédl jsem, jak Julie otvírá okno.

Dřepěla vlastně na podokenici a hleděla zpátky do pokoje. V očích se jí objevil podivný výraz.

- 92 -

„Julie!" vykřikl jsem ostře.

„Nehýbej se!" vykřikla dívka. „Nechoď dál, Johne.

Musím to udělat!"

Z moci úřední. Chtěl jsem k ní, ale Julie mne předešla, převážila se a vypadla z okna ven.

Vrhl jsem se dopředu. Přede mnou vyrostlo prázdné okno. Vyhlédl jsem ven. Julie už seděla na černém hřebci a bušila mu podpatky do slabin.

Z jejích úst se vydral výkřik, který zvíře rozvášnil.

Už jsem ze sebe nevydal ani hlásku, protože v jediném okamžiku byla vzdálenost mezi mnou a dívenkou taková, že by moje volání neslyšela.

Zahlédl jsem i ostatních pět koní, kteří čekali v uctivé vzdálenosti na svého vůdce.

Otráveně jsem se vracel do chodby, kde stál Suko.

„Je pryč, že?"

„Ano." Přejel jsem si rukou po vlasech. „Julie je tvrdohlavá. Zmizela. Hřebec na ni čekal jako čtyřnohé taxi.

Zatraceně! Pomalu si připadám jako někdo, koho mají za blázna a nechají ho na holičkách, když to nejméně potřebuje."

„Hlavu vzhůru." Suko se mne snažil povzbudit. „Ty to umíš líp než já. Kam tak mohla jet?"

„Nejdřív do močálu."

„Dobrá. A dál?"

Opřel jsem se o zeď a vzpomínal jsem na Juliiny úmysly, s kterými mne seznamovala při své návštěvě Londýna. „Nechci mluvit přímo o pomstě, Suko, ale jsem přesvědčen, že použije své schopnosti, aby zastavila ty, kteří ji chtěli vzít jako zajatce."

„To znamená, že pronásleduje ty dva."

- 93 -

„Ano." Odkašlal jsem si. „A vím, že je najde."

„Počítáš s tím, že se bude zdržovat v jejich blízkosti?"

„To záleží na našich přátelích. Unikají směrem na Exeter. Nepředpokládám, že by dál pokračovali v nápadném cadillacu. Tohle jsou lidé, kteří mají přesně naplánovaný ústup, věř mi."

„Kují železo, dokud je žhavé."

„To my také, jenom je máme trochu chladnější."

Přicházel k nám Leary. I on zaslechl ržání a ptal se nás, co to mělo znamenat.

„Všechno a nic," odpověděl jsem. „Promiňte, kolego, ale neřeknu vám nic určitého."

Zašklebil se. „Vypadáte, jako by vás někdo napálil."

„Máte pravdu, taky máme takový pocit."

Londýn - o dva dny později. Stále jsme se cítili napáleni a sir James náš pocit sdílel. Měl jsem s ním krátkou rozmluvu. Už se netvářil nakysle. Pochopil důvody mého jednání.

„Ale nedosáhli jsme žádného úspěchu," řekl ještě jednou pozdě odpoledne v kanceláři.

„Bohužel."

„Co je s tajnou službou?" zeptal se Suko.

„Byli upozorněni. Libyjský konzulát je pod neustálou kontrolou. Nikdo nevyšel ven. Tihle hoši jsou chytří jako lišky. Dávají si pozor, aby je nikdo neviděl."

„Projevuje se nějaká výrazná činnost diplomatů z

- 94 -

konzulátu?"

„To bohužel nevím. Každopádně to brzy zjistíme."

„Možná se vyhnou Londýnu," mínil Suko.

Mrskl jsem po něm pohledem. „To může být pravda, ale stejně tomu nevěřím."

„Proč ne?"

„Kde se může člověk líp schovat než v Londýně?"

„A Julie s koňmi? Johne, ta zvířata nejsou normální.

Určitě by si jich někdo všiml."

„To je pravda."

„Jsem toho názoru, že by Julii dávno odhalili, pokud by se nalézala v Londýně."

S šálkem v ruce jsem se vrátil k siru Jamesovi a Sukovi. Chystal jsem se posadit rovnou na psací stůl, vtom však zazvonil telefon.

Suko zvedl sluchátko. Rysy v obličeji se změnily. Kůže se napjala a rty se pevně sevřely. Suko zapnul naslouchací zařízení. „To je Waldo," zašeptal. Musel to vědět, protože ten hlas znal.

„Tak co, zase v Londýně, Číňane?"

„Jak slyšíte..."

„Já taky. Chtěl jsem vám jenom říci, že náš plán se nemění. Co si jednou umaneme, to musíme provést.

Odvezeme si Julii."

„Poslouchejte, pane..."

„Ne, nebudu poslouchat. Máme už s tou malou smluvenou schůzku." Zasmál se. „Sama o to stojí. Bude to skvělé. Dostaneme všechno, co chceme, a nakonec si přijdeme i pro tebe, Číňane."

Potom Waldo zavěsil. Také Suko položil sluchátko do vidlice. Cítili jsme se všichni stejně. Waldo nás vodí za

- 95 -

nos.

Sir James se zapřel bradou do dlaní a přemítavě pronesl. „Jsou dny, kdy tohle město miluji, ale na druhé straně Londýn nenávidím. Dnes je na řadě nenávist."

Vůbec jsme tomu nerozuměli a také jsme patrně podle toho vypadali.

„Hned vám to vysvětlím. Nenávidím Londýn kvůli tomu, že je tak obrovský. Můžete mi poradit, kde máme začít?"

To jsme opravdu nevěděli.

Nastalo dlouhé mlčení. Všichni jsme usilovně přemýšleli. Viděl jsem na siru Jamesovi, jak se silně potí, protože se cítí osobně odpovědný za úspěch celé akce.

„Nemá žádný smysl zahajovat nějaké rozsáhlé pátrání,"

řekl tiše. „Můžeme prohledat všechno, aniž bychom cokoliv našli." Zasténal. „Vůbec netuším, co bych měl udělat. Nevidím žádnou šanci."

Suko pokrčil rameny a hleděl přitom upřeně na kolena.

Byl bych se spokojil se stejným gestem, ale vtom mi projel hlavou nápad jako blesk z čistého nebe.

Vyskočil jsem jak derviš a zaluskal jsem nadšené prsty.

„Zatraceně, mám to," vykřikl jsem.

„A co?"

„Musím rychle domů."

„Co je tam?" zeptal se sir James.

„Tajemný Grál..."

- 96 -

Suko jel se mnou. Sir James zůstal v kanceláři, ale museli jsme mu slíbit, že mu hned zavoláme, jestliže něco zjistíme.

V bytě jsem ze skříňky vytáhl Tajemný Grál. Zlatý

kalich, který kdysi nazývali Ohňovým kalichem. V jeho otvoru ležela tmavočervená koule, která ukrývala velké tajemství. Kdysi patřila věštkyni Tanith. Ta zahynula rukou vraha, ale její duch, který se vznášel kdesi v jiné říši, byl kdykoliv připraven navázat se mnou kontakt.

„Vlastní pravda se skrývá za zrcadlem," řekl jsem, když jsem postavil kalich před sebe. Suko zhasl všechna světla až na jedinou lampu.

„Co tím myslíš, Johne?"

„Nic."

Opatrně jsem se posadil a položil jsem ruce na kalich.

Jeho zlatá stěna mi připadala měkká a teplá. Jako by se tulila k mým dlaním.

Tajemný Grál byl připravený pootevřít bránu do jiného světa. Mohl mě přenést do světa skrývajícího se za symbolem zrcadla.

Ale to jsem v této chvíli nepovažoval za důležité.

Zajímala mě jenom koule.

Koule hrála důležitou roli. Byla trumfem v rukou čarodějné trojice. Pevně jsem doufal, že se mi prostřednictvím koule podaří navázat kontakt s Julií, uvidět ji a zjistit, kde se zdržuje.

Suko věděl, že mě nesmí rušit, a choval se tiše. Bylo slyšet jenom naše vzrušené oddechování. Suko na mne upřeně hleděl.

Já jsem sklonil pohled ke kouli. Vedle ní jsem ještě položil kříž, aby mi pomohl zesílit neznámou tajemnou

- 97 -

sílu.

Silně jsem se soustředil. Podařilo se mi zahnat všechny myšlenky, které mne rozptylovaly a upřít pozornost jenom ke kouli. Přitom jsem měl pocit, že mne koule vtahuje do sebe. Náhle byla obrovská a každou vteřinou narůstala, zatímco já jsem se zmenšoval.

V tu chvíli pro mne existovala pouze ona. Plaval jsem na obrovské ploše a nic jsem neviděl, jenom jsem vnímal jemný zpěv, který přicházel jako z věčnosti a pomáhal mi navodit stav extáze. Moje myšlenky se upřely pouze k Julii. Chtěl jsem navázat kontakt a doufal jsem, že mi duch zemřelé Tanith poslouží jako prostředník. Byla to hra.

Mohl jsem prohrát nebo vyhrát. Jiná možnost neexistovala.

Červená barva koule se šířila na všechny strany jako moře, které se chystá zaplavit pevninu. Ale dostanu spojení?

„Julie!"

Byl to výkřik, který vycházel z mého nitra, a já jsem ho vyslal do koule, abych dostal co nejdříve spojení s děvčetem.

Původně to byla Julie, která ode mne něco potřebovala.

Tentokrát to bylo obráceně.

V kouli nastal pohyb.

Téměř jako boj zla a dobra.

Hluboko v mém nitru, aspoň jsem si to tak představoval, se začal tvořit obraz. Nejdříve jako stín, ale postupně se vyjasňoval a nabýval zřetelnějších tvarů.

Ze stínů se staly stromy. Tyto stromy rostly na jistém místě.

Viděl jsem most, pomník, postavy, které jsem při nejlepší vůli nemohl rozeznat.

- 98 -

Z mých úst se vydral slabý výkřik, když jsem se zvrátil do opěradla a vzápětí vyskočil ze židle.

„Co jsi zjistil?" chtěl vědět Suko.

Vypadal jsem, jako bych se probudil z hlubokého transu. Přejel jsem si rukou po čele, vstal jsem, sebral jsem kříž a vrávoral jsem ke dveřím obývacího pokoje. V

obličeji jsem byl bledý jako křída.

„Víš, kde ji můžeme najít?"

„Ano, už ano."

„A kde?"

Zastavil jsem se. „Hyde Park," zašeptal jsem. „Viděl jsem Achillovu sochu. Stojí přece v Hyde Parku?"

„V jihozápadním rohu."

Už jsem byl u dveří. Co nejdřív se tam musíme dostat..

Byl večer a soumrak se plížil ulicemi společně s dlouhými stuhami mlhy. Lepkavá nevlídná mlha stoupala z velkých travnatých ploch Hyde Parku a jako stín se snášela na celou krajinu, kde vytvořila neproniknutelný příkrov až

do rána.

V zimě - a zvláště za soumraku - připomínal Hyde Park velký hřbitov. Život tady ustrnul. Návštěvníci jím projížděli ponejvíce ve vozech, ale málokdo se sem odvážil pěšky.

Kdo se tu zdržoval bez vozu, měl k tomu své důvody.

Všelijaká sebranka se ukrývala v parku, zvlášť když se objevila policejní hlídka.

- 99 -

Většina lidí se sem obávala vstoupit za tmy. Ne však Julie Gladstoneová, které se skutečně podařilo dostat se nepozorovaně do Londýna.

Ona a její koně dorazili do velkoměsta a tam do Hyde Parku, kde se chtěla setkat s Waldem, který ji stále hledal.

A Julie ho také hledala. Dokonce mu zavolala. Už

několik dlouhých hodin se dívka ukrývala v rozlehlé krajině. Teprve když soumrak prodloužil stíny, odvážila se opustit svůj úkryt.

Vyskočila na neosedlaného hřebce. Koňská kopyta zabušila do měkké půdy a zanechávala za sebou tlumenou ozvěnu.

Děvče se vyhýbalo otevřeným prostranstvím. Jela do míst, kde stromy rostly těsně vedle sebe. Často musela sklonit hlavu, aby ji nezasáhly nízko visící větve stromů.

Tu a tam se parkem mihla světla reflektorů. Zaslechla vzdálené hlasy a občasné vypísknutí nebo smích.

Jinak veškerý hluk spolkla mlha.

Potom se to stalo.

Náhle ucítila palčivou bolest v hlavě. Bylo to jako rána nožem. Vykřikla a zakymácela se. Také Hunter zneklidněl, ale Julii se podařilo udržet se mu na hřbetě. Předklonila se.

Měla pocit, jako by jí někdo vysával mozek a s ním i její sílu.

Nemohla proti tomu bojovat. Ještě jednou se napřímila a uviděla před sebou stromy, které se roztančily v divokém kole. Připadala si jako na kolotoči, který stoupá a znovu klesá.

Potom ztratila vědomí. Spadla z koně a zůstala ležet na vlhké půdě. Černý hřebec odběhl stranou a s ním i ostatní koně. Už jí nepomáhali.

- 100 -

Nikdo jí nepomohl. Děvče se nacházelo na pomezí bezvědomí a hypnotického spánku. Probrala se v okamžiku, kdy se něco studeného dotklo její tváře.

Otevřela oči.

V jejím zorném poli plavaly šedivé skvrny, ze kterých se začaly rýsovat postavy.

Waldo se ušklíbl. Pocit chladu na tváři způsobilo ústí jeho automatu.

„Tak tě konečně máme."

Mlčela. Rychle se jí vracela paměť. Najednou věděla všechno. Bylo jí jasné, že vběhla do pasti.

Waldo ji zvedl. Julie zůstala bezvládná, ale Waldo byl silnější.

Vedle něho stál Hamir. I on byl ozbrojený. Také jeho pistole mířila na Julii.

„Teď si uděláme malou procházku. Už jsi někdy letěla?"

„Ne."

„Tak se toho dočkáš. Tam, kam poletíme, je teplo. A řeknu ti jedno, maličká. Žádné triky, rozumíš? Žádné myšlenky na útěk a podobně..."

Vtom sebou Julie trhla, protože Hamir, který se k ní přiblížil zezadu, ji vbodl injekční jehlu do ramene.

„Povedlo se," řekl.

Waldo se zasmál. „A jak!" Přehodil si Julii přes rameno.

K vozu, který nechali opodál, to bylo přibližně dvě stě yardů.

Oba zachovávali nejvyšší opatrnost. Neustále se rozhlíželi a potěšilo je, že nikdo nezahlédl scénu, která se před malou chvilkou odehrála.

- 101 -

„Běž napřed," řekl Waldo, „a potom mi přijeď naproti."

„Jasně, šéfe."

Hamir se rozběhl k novému vozu - tmavému fordu -

otevřel dveře, ale už nezahlédl stín, který za ním vyrostl ze tmy.

Ucítil jen závan vzduchu a potom ránu, po které se složil k zemi. Suko zasáhl přesně.

Během několika vteřin ho Číňan zatáhl do nedalekého křoví.

Dveře vozu zapadly do zámku. Sukovi a mně nezbylo nic jiného než čekat na toho druhého.

Viděli jsme, z které strany přišel Hamir. Tam jsme mířili pohledem i nadále.

Waldo přicházel.

Brzy jsme poznali, koho nese na rameni. Slyšeli jsme ho nadávat. Mluvil svou mateřštinou. V každém případě z jeho hlasu nezaznívalo očekávané nadšení.

Suko zmizel. Waldo se blížil k vozu. Kráčel pomalu.

Najednou zpozorněl a chystal se sundat automat.

Suko i já jsme přicházeli ve stejném okamžiku. Suko zezadu a já zepředu, takže se Waldo ocitl v kleštích.

„Odhoď zbraň!" zařval jsem.

Ulekl se a to stačilo Sukovi, aby ho udeřil.

Byla to pořádná rána, které nemohl Libyjec vzdorovat.

Svezl se na zem. Suko zachytil Julii a já jsem Waldovi nasadil pouta.

Ulehčeně jsme se zasmáli. „Někdy to jde docela hladce," prohlásil Suko a zavrtěl hlavou.

„Člověk musí vědět jak na to."

„No právě."

„Zavolám siru Jamesovi," řekl jsem, otočil jsem se a

- 102 -

zamířil jsem k našemu vozu. Cestou jsem zaslechl odkudsi z hloubi parku vzdálené řehtání koní.

KONEC

- 103 -