1

Svazek 022

Toto je příběh, ve kterém jde o vztah otce a syna.

Nemělo k němu vlastně vůbec dojít. Svůj podíl viny měl nejen otec, ale i syn. Setkali se a oba byli naplněni vzájemnou nenávistí.

Mezi nimi stála Julie Gladstoneová, dívka s nadpřirozenými schopnostmi!

2

Věděl s naprostou jistotou, že dlouhý čas strávený ve vězení uplynul.

Nikdo nic neřekl, ale přesto to vycítil šestým smyslem. Byl to příjemný

dráždivý pocit. Jeho tělo se proměnilo v rozkvetlou louku, na které poletovaly tisíce pestrobarevných motýlů. Pocit se objevil jako blesk z čistého nebe a pořádně mu rozproudil krev v žilách.

Brzy ho propustí - už brzy. Potom zmizí zdi, studený kámen, temnota, hlasy, které ho trýznily, ačkoliv ho měly povzbudit. Konečně přijde světlo, i když bude svítit měsíc.

Orrie Wayne byl jako smyslů zbavený. Pobíhal v temné cele sem a tam.

Nepotřeboval k tomu žádné světlo, protože přesně věděl, kdy má zastavit, aby nenarazil do zdi a nerozbil si hlavu o vyčnívající kameny.

Rozběhl se i tam, kde se nacházely dveře. Těsně před nimi se zastavil, natáhl ruce před sebe a dlaněmi klouzal po silných, hrubě tesaných deskách. Dveře byly staré, ale bytelně stavěné. Nikdy nepomyslil na to, že by je mohl rozbít. K tomu by musel mít nějaký nástroj nebo zbraň.

Zbraň, to je ono!

Orrie si vzpomněl na svou starou zbraň. V jeho očích se zablýsklo, krev v žilách mu vřela a vlasy se zježily.

Zbraň! Jeho zbraň...

Sípavě oddechoval. Dlaně se mu zpotily.

Opatrně pohlédl nahoru ke stropu. Věděl, že je tam okénko, kterým ho pozorují a podávají mu skrovné jídlo.

Stojí tam někdo?

Něco se mu otřelo o obličej. Studený závan větru téměř jako poselství.

Přichází vysvobození?

Nad ním se zablýsklo. Jako by tam vybuchl ohňostroj. Nehlučně!

Zhluboka oddechujíc ustupoval, až za zády ucítil stěnu. Posloužila mu jako startovací rampa.

Ve správném okamžiku vyrazil vzhůru. Pravá ruka se vymrštila. Dlaň se otevřela jako pařát a cílevědomě se blížila k cíli.

Orrie Wayne sevřel ruku.

V pěsti cítil nějaký odpor. Zpocená dlaň sjížděla po hladkém ohmataném dřevě. Ano, byla to jeho zbraň.

Znovu se mu vrátila a Orrie ji přitiskl k sobě. Zasténal a současně se rozesmál. Z jeho úst se draly ochraptělé zvuky. Nemohl tomu uvěřit.

Druhou rukou zkusil ostří.

Široké, dlouhé a ostré.

3

Tohle nářadí se dalo ještě nazvat sekyrou. Jeho sekyra, jeho zbraň -

vražedná sekyra!

Orrie Wayne se těšil jako malé dítě. Netušil, kterému dobrému duchovi má za to poděkovat. V každém případě to pro něho byl šťastný den.

Potom se začal rozcvičovat.

Ve tmě cely máchal sekyrou sem a tam. Jeho paže se pohybovala ve stále rychlejším rytmu. K jeho uším doléhalo hvízdání, které bylo hudbou pro jeho uši.

Vražednou hudbou!

Ještě jednou švihnul sekyrou do vzduchu a přiblížil ji k ústům, aby ji mohl políbit.

Cítil, že ze sekyry vystupuje proud tajemné síly, která prostupuje jeho tělem. Z jeho úst se vydral pomatený smích. Orrie se otočil. Vzplanula v něm divoká nezkrotná radost. A s ní se vrhl proti pevným dveřím.

Tentokrát se zbraní v ruce!

Sekyra byla skvělá. Ani silné dřevo nekladlo velký odpor. Orrie mlátil do dveří, až mu třísky létaly kolem uší. Nevnímal je, protože to patřilo k věci.

Pracoval jako bez oddychu. Trvalo další dvě minuty, než vznikl otvor, kterým se mohl protáhnout.

Nic mu v tom nebránilo. A Orrie se déle nezdržoval.

Byl opět volný. Běda každému, kdo by se mu postavil do cesty...

Měli jsme problém! Rád bych ho trochu popsal. Ten problém měl blond vlasy a deset nebo jedenáct let. Byl ženského pohlaví a měl schopnosti, o kterým se normálnímu smrtelníkovi ani nezdálo. Takzvané parasíly. Když

je užila, přiváděla lidi k šílenství. Bylo jedno, jestli manipulovala s předměty nebo lidmi. Ta dívka byla prostě výjimečná.

Jmenovala se Julie Gladstoneová!

Prožili jsme s ní pár věcí a podařilo se nám vysvobodit ji ze spárů lidí z lybijské tajné služby, ale Julie jako problém stále zůstávala.

Co s ní?

Rodiče neměla. Její prarodiče byli mrtví stejně jako její příbuzní. S

námi však Julie zůstat nemohla.

Zajímaly se o ni nejen cizí zpravodajské služby, ale dokonce i angličtí 4

zpravodajci, kteří se chtěli dostat na kloub jejím nadpřirozeným schopnostem a to se mi pranic nelíbilo. Cítil jsem se tak trochu jako její anděl strážný. Odpovědnost za dívku však převzal můj šéf sir James, který

se spojil s odpovědnými místy tajné služby a informoval mne o novém rozhodnutí.

„Naše chráněnka půjde do sanatoria!“

Podíval jsem se na sira Jamese přes jeho rozlehlý pracovní stůl. „Co je to za nesmysl, pane?“

„Panebože, co chcete, Johne? Bude tam o ni postaráno a zůstane pod kontrolou.“

„To je přesně to, co mi vadí, pane. Zůstat pod kontrolou. Copak je nějaké zvíře?“

„Ne.“

„No prosím.“

„Chápu váš vztek nad tímto rozhodnutím. I mně samotnému je proti srsti. Ale co mám dělat?“

„Mohli jsme mít víc času na rozmyšlenou.“

„Neučte mne znát tyhle typy od zpravodajců. Já vím, co dovedou.“

„Ano, pane, taky to znám. Ale oni musí pochopit mne. Cítím se jaksi za to děvče zodpovědný, zvláště když má takové schopnosti.“

„To je mi jasné. Ujišťuji vás, že Julie bude v tom sanatoriu dobře schovaná. Nezkřiví se jí jediný vlas na hlavě. Bude žít odloučeně, ale kromě toho bude mít všechno, co dítě v jejím věku potřebuje.“

„Opravdu všechno?“ zeptal jsem.

„Ano.“

„Ne, pane,“ odporoval jsem prudce. „Něco chybí, co jí nemohou dát.

Aspoň ne cizí, které zajímá jenom to, že funguje. Mluvím o lásce a porozumění, které děti potřebují.“

Sir James sklonil hlavu. „Ano. Máte pravdu, Johne, ale nemohu nic dělat.“

„Ale ano, můžete!“

„A co?“

„Řekněte mi, kde najdu to sanatorium. Chtěl bych Julii navštívit, až tam bude.“

„ Samozřejmě - ačkoliv...“ Sir James nazvedl obočí. „Neměl bych vám to vlastně sdělovat.“

„Přesto překonejte sám sebe, pane. Prosím vás!“

5

Šéf se zasmál. „Říkají mu Hnízdečko lásky, Johne.“

„Jak romantické. A kde najdu to hnízdečko?“

„Znáte Norwich?“

„Jistě. Město na severozápadě nedaleko pobřeží. Jižně se nachází malá pahorkatina, která...“

„To stačí, Johne, výborně. Tohle Hnízdečko lásky se však nenachází v Norwichi. Musíte jet směrem na Kakkenham. Tam někde se dostanete na kliniku. Měla by ležet, jak mi bylo řečeno, spíše na venkově.“

„Má nějaké oficiální jméno?“

„Říká se jí prostě klinika.“

Přikývl jsem. To, co jsem slyšel, znělo dosud zcela přirozeně. Musíme se přesvědčit, jestli je tomu tak i ve skutečnosti. „Dostanu se beze všeho dovnitř?“ zeptal jsem se tiše.

„Nemyslím.“

„Aha, první háček.“

„Správně. Je to poněkud neobvyklá klinika. Lidé, kteří tam přicházejí, jakoby mizí, protože dostávají novou totožnost. Každá vláda na světě si vydržuje takové zařízení.“

„A není náhodou tohle Hnízdečko lásky také výzkumným pracovištěm?“

„Samozřejmě.“

„Čím se tam zabývají?“

Sir James si upravil brýle. „Je to pro vás důležité, Johne?“

Cítil jsem, že padla kosa na kámen. Dostávali jsme se k tématu, o kterém se siru Jamesovi buď nechtělo, nebo také nesměl mluvit. „Nepřímo pro mne, pane, ale hlavně pro Julii. Vzpomeňte si. Tohle dítě se na mne obrátilo s prosbou o ochranu, kterou jsem jí nemohl poskytnout, protože dívka jednala jaksi samostatně a chtěla se zbavit tří čarodějnic. S tím, že se ve hře objeví Lybijci, jsme nepočítali. Dobrá, věc je sice vyřízena, ale stejně se cítím být odpovědný za Julii. Nechci, aby Julie skončila za betonovými zdmi kliniky možná na celé roky. To bych si nezodpověděl před svým svědomím. Vy, sire Jamesi, jste se mnou hovořil o klinice, ale stejně jste mi toho moc neřekl. Patrně nesmíte. Ale já to nemohu nechat jen tak. Znáte mne, pane. Existuje určitá hranice, kterou milerád překročím, jestli to bude nutné. Teď jsem dokonce přesvědčený o tom, že musím Julii odvést z té zatracené kliniky.“

Byla to opravdu dlouhá řeč, kterou jsem naservíroval siru Jamesovi, ale 6

musel jsem.

Superintendant seděl nepohnutě za psacím stolem. Nevěděl jsem, jestli jsem příliš nenapnul jeho trpělivost, ale šéf nakonec pokýval chápavě hlavou.

„Dokonce vás chápu, Johne. I mně je to proti srsti. Bohužel na tom nemohu nic změnit. Celá záležitost je jasná. Rozhodnutí o umístění dívky do kliniky je nezvratné. A ani moje veto nemohlo nic ovlivnit.“ „Kdo se o to postaral?“ „Odpovědní lidé sedí na ministerstvu vnitra.“

„A k nim se nedostanu.“

„Bohužel, ne.“

„Takže musím přímo na místo činu.“

„A kde byste chtěl Julii ubytovat?“

„To je dobrá otázka, pane. Ale nemohu vám na ni zatím odpovědět.“

„Možná u lady Sarah.“

„Také jsem o tom uvažoval.“

Šéf se usmál. „Poskytla už útulek Jane Collinsové. Myslete na to.“

„To vím. Jistě by neodmítla, kdyby zjistila, o co jde.“

Superintendant pokrčil rameny. „Zdá se mi, že všechno vidíte černě. •

Nechme dívku na pokoji...“

„Musím ji odtud odvést!“

Sir James si odkašlal a rozpačitě hleděl na desku psacího stolu. „To, bohužel, není možné, Johne.“

„Proč?“ Začalo ve mně klíčit podezření, ale chtěl jsem slyšet pravou příčinu od sira Jamese.

„Protože Julie se už nenachází v Londýně. Rozumíte?“

Moje přikývnutí vypadalo velmi odměřeně. „Vypadá to tak, že ji odvezli?“

„Ano.“

Natáhl jsem nosem vzduch. „Ano, všechno chápu,“ řekl jsem tiše. „Tak tohle za tím vězí.“

„Nemohl jsem nic dělat. Jistá místa chtěla mít Julii Gladstoneovou pod kontrolou. Je mi líto, že se to odehrálo za vašimi zády, ale nebyla to záležitost, o které jste měl vědět.“

„To vám věřím, pane.“ ozval jsem se trochu cynicky. „Dítě už strčili za zeď?“

„Johne, prosím vás. Nebuďte tak zatrpklý. Za zeď. To zní, jako by ji strčili do vězení.“

7

„Pro mne v tom není žádný rozdíl. I manželství může být pro jednoho z partnerů vězením.“

„U Julie tomu tak není. Jsem přesvědčen, že s Julií budou zacházet velmi citlivě a výjimečně. Udělejte nám všem laskavost a na Julii v příštích dvou týdnech zapomeňte. Potom využiji svého vlivu a postarám se, abyste mohl kliniku navštívit oficiálně

a mluvit s Julií. Ti lidé vědí o dětech mnohem víc. Mají opravdový

zájem na tom, aby přišli na kloub původu jejích tajemných schopností.

Nebo ne?“

„Samozřejmě. Jenom ne tímhle zatraceným způsobem, pane.“

„Ach, Johne. Berete všechno příliš tragicky. Jsem přesvědčen o tom, že Julii na klinice nezkřiví ani vlas. Budou s ní jednat jako v rukavičkách...“

„Bude pokusným králíkem.“

„Tak to vidíte vy.“

„A mám pravdu. Pane, nemůžete mi zabránit, abych navštívil kliniku.

Pořádně si ji prohlédnu a říkám vám, že to bude zcela soukromě. Protože si nemohu nechat proplatit dovolenou, která mi ještě zůstala, tak si vezmu pár dní volna. Jestli kliniku navštívím, tak jako soukromá osoba. Nemohl jsem nic změnit na tom, že Julii odklidili do ústraní. Ale nemohu na tenhle špatný žert zapomenout. Musím se zkrátka postarat o tu dívku. Běda, jestli jí zkřiví jediný vlas.“

Sir James se neradostně usmál. „Johne, já vás znám.“ Vstal. „Znám vaši tvrdohlavost. A dále vím, že vám nemohu bránit ve vašem úmyslu. Jenom vás prosím, mějte se po čertech na pozoru.“

„Buďte bez obav, pane.“

„A ještě jedno. Ponechte mne mimo hru. Ode mne jste se nic nedozvěděl.“

„To se rozumí, pane.“ Luskl jsem prsty. „Mám ještě jednu otázku. Máte z toho všeho dobrý pocit, pane?“

„Chcete pravdivou odpověď, Johne?“

„Prosím o to.“

Sir James zhluboka vydechl. „Ne, nemám z toho dobrý pocit. To je moje odpověď.“

„Děkuji vám, pane!“

Kývl mi na pozdrav, když jsem opouštěl jeho kancelář. Byl jsem z našeho rozhovoru rozjitřen a cítil jsem se mizerně. Vztekle jsem svíral pěsti, když jsem vstoupil do předpokoje, kde čekala Glenda Perkinsová, 8

ačkoliv už jí skončila pracovní doba. Všimla si, že to ve mně vře jako v papiňáku.

„Máš vztek, Johne?“

„A jaký.“

„Chceš si o tom promluvit?“

Posadil jsem se na kraj psacího stolu. „To jsou věci. Podvedli mě.“

„Kvůli Julii?“

„Přesně tak. Odvezli ji. Zkrátka ji odklidili.“

„Kam?“

„Bude teď trávit čas na nějaké klinice. Tam ji budou zkoumat a testovat.

Chtějí zjistit, odkud získala své neobyčejné schopnosti.“

„Dítě jako pokusný králík?“

„Bohužel.“

Glenda zavrtěla hlavou a zahleděla se k oknu. „Panebože, Johne, v jaké době vlastně žijeme?“

„Není zvlášť příznivá. Neznám sice Julii tak dobře, ale vím jedno.

Jakmile někdy překročí jistou hranici, začne vyvádět. Dokáže ze sebe vydat všechno, chápeš? Obrátí svět kolem sebe vzhůru nohama. Možná promění kliniku v hotové peklo. To je hrozné. To dítě potřebuje jistou ochranu i před sebou samotným.“

„Ano, taky se mi zdá.“

„A proto se tam musím podívat.“

Glenda mi rozuměla. „Kdy chceš vyjet?“

„Časně ráno.“

„A co na to řekl sir James?“

„Pojedu jako soukromá osoba, protože od této chvíle už nejsem ve službě. Mám dovolenou.“

„Podívejme. A co Suko?“

„Neberu ho s sebou. Ani to nejde, protože nedostal žádný oficiální příkaz. Tomuto sanatoriu přezdívají Hnízdečko lásky a je tajné. Jenom pár lidí ví, co se děje za jeho zdmi. Tenhle fakt ve mně vzbuzuje podezření.

Pravděpodobně tam probíhají věci, které se mi vůbec nelíbí.“

„Držím ti palce, Johne.“

„Díky.“ Podíval jsem se na hodinky. „Máš dnes večer nějaký program, Glendo?“

„Ne.“

„Potom bychom si mohli spolu zajít na večeři.“

9

„Ráda.“ Přistoupila ke mně a pohladila mě po tvářích. „Jsou večery, kdy člověk nemůže být sám a musí se vypovídat. Nebo se mýlím?“

„Nemýlíš se, Glendo.“

„Však já vím...“

Orrie Wayne byl volný. V duchu zajásal, když za sebou zanechal silné zdi vězení.

Les mu připadal jako ostrov, na kterém si mohl užívat znovunabytou svobodu. Zhluboka se nadechl a podíval se na oblohu. Svítil úplněk.

Orriemu bylo jedno, jaký je měsíc. Důležité bylo, že ho vůbec viděl.

Levou rukou si prohrábl tmavé ježaté vlasy. Ve druhé ruce svíral sekyru. Jeho prsty pevně obemknuly topůrko, jako by je už nikdy nechtěly pustit.

Ohlédl se zpět. Staré zámecké zdi se blýskaly jako natřené tmavou barvou. Měsíční paprsky se odrážely od oken, která připomínala čtverhranné oči, které všechno pozorovaly.

Orrie necítil, že by ho někdo pozoroval. Poprvé po letech vychutnával pocit svobody. Sžírající touha opustit žalář zmizela. Teď věděl přesně, co chce. Už tenkrát, když ho uvěznili, věděl, že jednou odtud vyjde.

A k tomu měl svou sekyru!

Orrie otevřel ústa a hihňavě se zasmál. Bylo skvělé, že se znovu mohl spolehnout na svou zbraň. Sekyra byla něčím zvláštním. Dávala mu moc a sílu. Odstranila mu překážky z cesty a vyvedla ho na svobodu. Žádné zdi ho nemohly zadržet. Starý zámek byl prokletý. Jen ať se dál rozpadá na kopci. On už si najde jiný úkryt. V okolí se táhly hluboké lesy. Vytvářely obrovské zelené vlny na kupolích kopců. Věděl, že sem nevede mnoho cest. Málokdo by se odvážil do tak osamělé krajiny. A už vůbec ne v zimě.

V létě to vypadalo jinak, protože v okolí se nacházelo několik kempů, ale v zimě byly liduprázdné. Stály tam jenom obytné vozy měšťáků. Jemu však mohly poskytnout vhodné přístřeší.

Nechtěl se už déle zdržovat v blízkosti zámku. Když se znovu podíval na jeho zdi, pocítil nenávist. Ano, nenáviděl tyhle kameny. Zavřeli ho sem, protože měl na svědomí několik lidí. Ten, kdo ho tady zavřel, musel ještě žít. Byl to zvláštní člověk. Nikdo nesměl vědět, že Orrie existuje, ale ten už

by se ukázal a to se nesmělo stát. Z údolí vedla k zámku úzká cestička, 10

která se vinula lesem jako had. Orrie ji dobře znal, i když hustě zarostla trávou a křovisky.

Cestou se oháněl sekyrou. Mnohokrát s ní švihnul vpravo i vlevo.

Odsekával větve, které z obou stran vytvářely hustý příkrov.

Orrie se tiše zasmál. Haha, byl to dobrý pocit, mít vlastní zbraň. Po léta ji před ním skrývali a nyní se k němu vrátila zpět.

Orrieho kroky tlumeně mlaskaly v měkké půdě. Tu a tam se leskly kaluže a kořeny vylézající z půdy jako svíjející se hadi. Zámek zůstal daleko za ním. Stejně na něho zapomněl. Jeho myšlenky se upíraly do budoucnosti.

V jednom místě opustil pěšinku a ocitnul se na cestě, která vedla k tábořišti. Dokonce objevil i směrovou tabulku. Když se podíval na písmena, začala mu plavat před očima.

Orrie se přinutil ke klidu. Teprve když se jeho dech zklidnil, mohl si přečíst, co je tam napsáno.

Campground in the Wood - stálo tam.

Ten právě hledá. Stály tam obytné vozy. Sice zavřené, ale tomu se mohl jen zasmát.

Orrie se pustil dál.

Musel ještě šlapat dvě míle. Cesta vedla hustým lesem. Mlčenlivý svět, který však žil, protože v něm neustále něco šelestilo a praskalo.

Často také zaslechl různé skřeky a věděl, že pocházejí od sýčků a sov.

Hledaly svou kořist, která se tu potulovala v podobě myší a veverek.

Smíšený les poznenáhlu prořídl. I cesta se rozšířila. Dalo se tušit, že se brzy dostane na jeho okraj. Možná půjde o paseku, na které přezimovaly vozy městských výletníků.

Červenobílá závora, která se najednou před ním vynořila, nezapadala do tohoto prostředí.

Orrie se před ní zastavil, přečetl si nápis a věděl, že je u cíle. Před ním se rozkládalo tábořiště se zaparkovanými kempovacími vozy.

Stály ve vyrovnaných řadách jako dobře vycvičené vojsko. V dřevěném domečku za závorou sedával vrátný. Teď byl neobsazený. Stejně jako velká podlouhlá přístavba, ve které byl obchod a také sprchy a prádelna.

Orrie podlezl překážku a volným krokem vstoupil do prostoru kempu. V

pravé ruce svíral sekyru. Zbraň se při každém kroku pohupovala jako kyvadlo.

Uvolněně, v dobrém rozmaru - tak se v tomto okamžiku cítil Orrie 11

Wayne. Nedělal si žádné starosti s tím,

že by někdo objevil jeho neoprávněné vniknutí do kempu. A i kdyby se tak nakrásně stalo, nikdo by si s tím hromotlukem nechtěl nic začít.

Nenucené procházel kolem odstavených přívěsů. Orrie se usilovně rozhodoval. Který z nich si má vybrat za své útočiště?

Malý, střední velikosti nebo některý z větších? Zavřené byly všechny. O

tom se přesvědčil zkušeným hmatem. Orrie se nakonec rozhodl pro přívěs, který stál na konci řady a za ním začínal les. Stačilo jen pár kroků...

Dveře byly pochopitelně zavřené. Několikrát škubl klikou, ale potom použil sekyru jako páčidlo. Zasmál se, když uslyšel zapraskání.

Vznikla úzká štěrbina.

Orrie zamířil a udeřil.

Dveře odskočily a on mohl bez dalších potíží vstoupit do přívěsu.

Stejně jako venku i uvnitř bylo chladno. Orrie zavřel dveře. Zamknout nešly a tak je nechal být.

Přívěs nebyl nijak dlouhý, ani široký. Když se Orrie napřímil, dotýkal se hlavou stropu. Lidé, kterým vůz patřil, byli pořádkumilovní. Ve voze panoval pořádek a jistý řád. Ale v průběhu času usedal na jednotlivé věci prach a jeho šedivou vrstvu nebylo možno přehlédnout.

Orrie hledal postel. Objevil ji v zadní části vozu. Lehátko bylo tak dlouhé, že se na něm mohl natáhnout. Okénko nad postelí kryly záclonky.

Orrie je odhrnul stranou a zašilhal ven.

Prostranství leželo ve tmě a všude panovalo ticho.

Málokdo sem zabloudil. Návštěvník určitě ne. Nanejvýš lesní dělník nebo hajný.

Orrie se posadil na postel. Po několika vteřinách se natáhl jak dlouhý, tak široký.

Přitom ze sebe vydal tlumené zasténání. Připadal si jako v ráji, když pod sebou ucítil měkkou matraci místo tvrdého lůžka, na kterém strávil tolik bezesných nocí. Sekyru položil vedle postele.

Cítil se příšerně unavený, ale velmi spokojený. Prospí celou noc a ráno bude svěží jako dřív.

Sepnul ruce na břiše. Potom zavřel oči. Úsměv, který mu pohrával na ústech, vyjadřoval stav nejvyšší rozkoše.

Spát, hluboce spát. Pořádně si odpočinout, aby se příští den mohl projít po lese. Musel si obstarat nějakou potravu a určitě něco dostane.

Před sekyrou měli všichni posvátný strach. Neznal nikoho, kdo by 12

neměl plné kalhoty strachu, když se vedle něho zjevil jako duch.

A běda, když neposlechli.

Běda jim...

S touto myšlenkou se mu vždy dobře usínalo, ale tentokrát spánek kupodivu nepřicházel. Cosi ho rušilo.

Orrie neznal pravý důvod. Stále dokola zavíral oči a doufal, že silou vůle se mu podaří usnout.

Ale bylo tady ještě něco jiného...

Orrie Wayne patřil k senzibilním lidem. Jestli odněkud vycházelo negativní záření, tak je velmi zřetelně cítil. Ano, to byla příčina toho, že nemohl usnout. V zádech ho zamrazilo.

Co to jenom může být?

Narovnal se a prsty pročísl vlasy.

Hleděl upřeně do tmy do jednoho bodu. Nic neviděl, ale bylo mu jasné, že energie přichází zvenčí.

Byly to cizí neznámé myšlenky...

Orrie sevřel pěsti. Najednou se mu stáhlo hrdlo. Cizí myšlenky, které k němu dolétly, byly neustále v pohybu. Hledaly ho, něco od něho žádaly.

Někdo se musel naladit na jeho vlnovou délku.

Ale kdo?

Ještě jednou se soustředil. Ve tmě něco poletovalo. Jakoby před ním promítali film. Jenom obraz byl bledý a téměř průsvitný.

Byl tam obličej...

Orriemu se zrychloval dech. Po zádech mu stékal studený pot. V

koutcích úst mu zacukalo, ruce se neklidně pohnuly. Zašeptal: „Pro všechno živé na světě, kdo jsi?“

Malá ústa ze sebe nevydala odpověď. Jenom oči si ho strnule prohlížely. Vystupovaly jakoby z očních jamek. V jejich pohledu se zračil jediný požadavek na Orrieho, aby vstal z lůžka.

Pojď a najdi mne.

Orrie neslyšel jediné slovo. Přesvědčila ho síla myšlenek.

Ano, najde ji. Už neměl stání. Chtěl se okamžitě vydat tam, kde najde obličej.

Ještě jednou se podíval do míst, kde ho zahlédl. Neznámé záření se teď

soustředilo na jeho hlavu. Přinášelo mu poselství. Jediné jméno.

„Já jsem Julie...“

„Julie?“ zeptal se drsně.

13

„Najdeš mě, Orrie. Já jsem tě také našla. Cítila jsem tě. Věděla jsem, že hledáš svou zbraň. Věděla jsem to...“

Orrie najednou nic neviděl. Obličej se v okamžiku rozplynul. Cizí myšlenky v jeho mozku se vytratily.

Znovu byl sám!

Orrie si odkašlal. Pocit únavy byl tentam. Dostal úkol, který musel okamžitě splnit.

Cíl ležel někde před ním!

Shodil nohy z pohovky.

V té chvíli se to stalo.

Proběhlo to přesně tak, jako před nějakou dobou, kdy ještě dřepěl v cele. Sekyra se náhle rozzářila, jako by její kov vyplnila neznámá síla.

Zvedl ji, podíval se na ostří - a zděsil se. Na její straně zahlédl obličej dívky, která ho volala. Smál se na něho.

Orrie zhluboka vydechl. „Ano,“ řekl, „už jdu. Už jsem na cestě...“

Rychle opustil přívěs. Nechtěl promarnit ani vteřinu a nechat druhé čekat. O něco později ho spolkl soumrak...

Vyrazili z Londýna dost pozdě a tak nestihli dorazit do cíle ve dne.

Mezi Norwichem a cílem jejich cesty odbočili ze silnice k malému stranou ležícímu hotelu, kde chtěli strávit noc.

Dostalo se jim přátelského přivítání, protože průvodkyni světlovlasé dívky zde dobře znali.

Objednali si pokoje na jednu noc.

Trochu pojedly a potom se odebraly nahoru. Juliin pokoj se nacházel naproti ženě, která ji doprovázela. Oba pokoje spojovaly dveře, takže žena měla Julii neustále pod kontrolou.

Cestou oba dospělí koupili Julii ještě nějaké šaty, které uložili do kufru.

Pod nimi ležela i noční košile, kterou si však Julie neoblékla. Vlastně se po celou cestu téměř nepohnula a nepromluvila. Mlčky odešla do svého pokoje, kde se položila na postel.

Pokoj nebyl nijak zvlášť velký. Z postele mohla Julie hledět do obdélníkového okna. Za sklem pozorovala šedivou oblohu, přes kterou se tu a tam přehnaly mráčky. Kdyby ne-syčela voda v topení, panoval by v pokoji naprostý klid. Tu a tam zaslechla zespodu hlasy. Mezi nimi se 14

ozýval i její mužský průvodce, který si říkal Cyril Conners.

Neměla ráda toho muže. Ani blondýnku, která ji doprovázela.

Jmenovala se Gilda Frenchová a dalo jí hodně námahy, aby se k Julii chovala přátelsky.

To všechno Julie brala. Osobně proti ženě nic neměla, ale jako velmi senzibilní stvoření vycítila, že toto přátelství není míněno upřímně. Bylo nad slunce jasné, že tito dva lidé od ní žádají ještě něco jiného.

Potřebovali ji. Nevyslovili to sice nahlas, ale Julie si četla v jejich myšlenkách jako v otevřené knize.

Julie se tomu nebránila. Nechtěla se prozatím bránit, protože musela nejdříve překonat své velké zklamání. Vložila svou důvěru do jednoho člověka. Tento muž jménem John Sinclair ji společně se svým přítelem vyrval ze spárů zločinců a slíbil jí, že se o ni postará.

Ale nestalo se tak.

Místo toho přišel tenhle Cyril Conners a Gilda Frenchová a prostě vzali Julii s sebou. Byl to takový malý únos. Nalákali ji falešnými sliby. Při nich padlo nejčastěji jméno Johna Sinclaira, který na ni měl čekat.

Julie jim uvěřila a odjela s nimi. Jak plynul čas, její víra postupně ochabovala. Už před několika hodinami nabyla jistoty, že padla do pasti. A dokonce s vědomím Johna Sinclaira.

Tohle pomyšlení Julii tvrdě zasáhlo. Neplakala, ale v duchu prožívala velký smutek. Její duše byla zraněna. Měla se znovu spolehnout jen na své vlastní síly, které vlastnilo jen několik lidí na světě.

Julie jim ponechávala volné pole působnosti. Její myšlenky se ubíraly jiným směrem.

Julie něco hledala a nakonec našla záchytný bod. V jejich myšlenkách vznikl obraz.

Byl to ponurý zámek na návrší. Staré zdi. Neobydlený zámek s hlubokým vězením se starými kobkami.

V jedné z nich žil člověk.

Neznala jeho jméno, ale cítila, jak muž trpí a touží stejně jako ona po svobodě. Chtěla se o to postarat.

Julie v tomto muži spatřovala tolik potřebného spojence. I jeho vlastně uvěznili. Důvody, které k tomu vedly, ji nezajímaly. Při velkém soustředění na osobu tohoto člověka zjistila, že po něčem velice touží.

Byla to sekyra!

Julie našla sekyru ve staré skříni a postarala se svými telepatickými 15

schopnostmi, aby se dostala k tomuto neznámému muži. Ten se jí hrozně potěšil, protože mu pomůže při útěku.

Julie hledala pomocníka. Teď už ne. Věděla, že ho našla. Přijde za ní, protože s ním podruhé navázal a vyslala k němu v hologramu svůj obličej.

Nyní věděl, jak Julie vypadá. Byla jistá, že se sejdou ještě dnes v noci.

Velká duševní námaha ji vyčerpala. Byla ráda, když ulehla na postel, aby si trochu odpočinula. Nechtěla se setkat se žádným ze svých průvodců.

Naopak, přála si být sama, protože se těšila na nadcházející noc, která jí přinese volnost.

Stále ještě přijížděli další hosté. Julie zaslechla hluk motoru. Nějaký vůz zajížděl na parkoviště za domem. Kdosi vystoupil. Bouchly dveře a znovu nastalo ticho. Minuty ubíhaly. Vyčerpání pomalu ustupovalo. Znovu si jasně vybavovala události uplynulých dní. Tentokrát to bylo jméno, které ji nešlo z hlavy.

John Sinclair!

Tolik mu důvěřovala a on ji zklamal. Bylo to příšerné pomyšlení.

Nemohla se z toho vzpamatovat. Ještě nikdy v jejím krátkém životě ji žádný člověk nezklamal takovým způsobem jako John Sinclair.

Proud jejích myšlenek přerušilo zaklepání.

Julie mlčela. Věděla, že před dveřmi stojí Gilda Frenchová. Chtěla se ještě jednou podívat na dívku. Otevřela dveře a vstoupila do pokoje, i když

ji Julie nepozvala k sobě. Z chodby sem přes práh dopadalo světlo. V

obdélníku dveří se rýsovala postava ženy.

„Smím jít za tebou?“

„Vždyť jste už tady.“

Gilda Frenchová se usmála a zavřela dveře. Rozsvítila. Rozzářilo se nejen světlo na dřevem vykládaném stropě, ale i přímo nad postelí.

Glenda přinášela podnos, na kterém stála sklenice oranžády. „Přinesla jsem ti něco k pití, Julie.“

„Nic jsem nechtěla.“

Glenda Frenchová nedbala na její slova. Položila podnos na malý noční stolek. Vzala židli a přisedla si k posteli. „Ještě jsi se nepřevlékla, maličká.“

„Ani se nepřevleču.“

„Nelíbí se ti noční košilka?“

„Správně.“

„Proč jsi taková protivná, Julie? Myslíme to s tebou dobře.“

16

Děvče se podívalo na příchozí. Hledělo do úzkého obličeje ženy s vystouplými lícními kostmi. Obličej byl bledý stejně jako vlasy vybělené chemickými přípravky.

Glenda Frenchová měla modré oči, malá ústa a úzký nos. Její obličej měl jistý půvab. Byl však takový hladký, jakoby vyžehlený a u Gildy Frenchové rozhodně nevzbuzoval žádnou důvěru.

Měla na sobě tmavozelený kostýmek a pod ním prostou bílou halenku.

Oblečení se k ní báječně hodilo. Podtrhovalo dojem přísné středoškolské profesorky, kterým působila na druhé.

„Jak se cítíš, Julie?“

„Chci spát.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Vůbec na to nevypadáš. Vypadáš dokonale svěží, jako bys nad něčím přemýšlela.“

„Možná.“

„A nad čím?“

„Ráda bych věděla, kam mě vezete. ‘•

„K přátelům, kteří to s tebou myslí dobře, Julie.“

Děvče jí nevěřilo ani slovo. „Co mají ti lidé v úmyslu se mnou udělat?“

„Budou tě vyšetřovat, ale ne tak, jak si představuješ,“ řekla rychle paní Frenchová. „Nevezeme tě do nemocnice.“

„Do vězení?“

„Také ne.“ Gilda Frenchová chtěla Julii pohladit. Ta však prudce otočila hlavu na stranu, takže ženiny dlaně se jenom dotkly polštáře.

Paní Frenchová se nuceně zasmála a svraštila čelo. Nechala celou příhodu bez povšimnutí a hovořila dál. „Dostaneš nádherný pokoj. Nachází se v domě, který leží uprostřed velké zahrady. Zvykneš si tam.“

„Mohu přijímat návštěvy?“

„Možná později.“

„Kdy to bude?“

„Uvidíme. Máš nějaké příbuzné nebo přátele?“

Julie se zasmála. „Možná přijde John. Znáte ho, paní Frenchová?“

„Ale ano, znám několik mužů, kteří se jmenují John. Koho máš na mysli?“

„Johna Sinclaira!“

Gilda Frenchová s sebou mírně trhla. „Ach tak - toho policistu!“

17

„Správně.“

„Nejsem si bohužel jistá, jestli najde čas, aby k tobě mohl zajít. Je to velmi zaměstnaný člověk, rozumíš?“

„Ano, já vím, ale řekl, že je mým přítelem. Ačkoliv tomu moc nevěřím.“ Poslední slova se jí zadrhla v hrdle. Gildě Frenchové to neuniklo.

„Už tě nemá rád?“

„Ještě nevím. Myslím, že by nepřipustil, abyste mne s tím mužem unesli.“

Paní Frenchová užasla. „Unesli? To je přece nesmysl.“

„Ne, není to nemožné. Nechtěla jsem to. Vzali jste mě s sebou proti mé vůli. Raději bych zůstala v Londýně. John Sinclair by už pro mne něco našel.“

„Tomu nevěřím.“

„Ale ano.“

Gilda se rozesmála. „Ty jsi dobrá, děťátko. John Sinclair přece souhlasí s tím, abychom tě odvezli. Ví docela dobře, jaké služby nám můžeš

prokázat „

„Služby?“ vykřikla ostře Julie. „Neznám to slovo. Nechci nikomu prokazovat žádné služby.“ Posadila se tak prudce, až se žena ulekla.

„Komu mám prokazovat službu? Komu?“ Julie zavrtěla hlavou a hleděla upřeně na Gildu.

„Například své zemi.“

„Proč?“

„Tomu nemůžeš rozumět, dítě.“

Julie přikývla. „Možná máte pravdu. Ale nevěřím tomu, že John Sinclair souhlasí s tím, že jste mě unesli. Ne, to vám nevěřím. Lžete, tak je to. Ano, lžete!“

Gilda Frenchová zavrtěla hlavou. „Proč bych měla lhát?“

„Nemám zdání, paní Frenchová. Ale v duchu cítím, že mi lžete.“

Gilda Frenchová věděla, že se takhle dál nedostane. Dívka se zatvrdila.

Nemělo žádný smysl dál pokračovat v rozhovoru. Proto vstala.

„Pokus se usnout, Julie. Zítra brzy ráno odjíždíme.“

„A kam?“

„To uvidíš.“

Julie sevřela pravou ruku v pěst. „Do vězení, že?“

„Ne!“ Gilda Frenchová se zprudka otočila a několika spěšnými kroky se 18

ocitla u dveří. Dívka se najednou změnila. Ženin pohled ještě jednou zalétl k Julii. Výraz jejích očí byl teď úplně jiný. Její zorničky nabyly úplně jiný

lesk.

Paní Frenchová nebyla do věci úplně zasvěcena. Byla spíš zdravotní sestrou, i když ve vyšším postavení. Ale byla informována o tom, že Julie Gladstoneová reaguje jinak než normální děti. Pomocí svých parafyzických sil mohla zasahovat do koloběhu přírody a měnit jeho zákony.

Teprve na chodbě se Gilda Frenchová trochu uklidnila a zhluboka vydechla. Vyčítala si, že nedokázala lépe odpovídat na otázky dítěte.

Možná měla reagovat klidněji, když hovořila o Johnu Sinclairovi. V jeho případě skutečně lhala. Opravdu bylo možno říci, že dítě unesli. Postarali se o to lidé, kteří seděli hodně vysoko na ministerstvu.

Chtěla se vrátit dolů, kde čekal Cyril Conners. Přicházel jí naproti ke schodišti.

„Všechno v pořádku, Gildo?“

„Ano.“

Cyril Conners byl muž kolem padesátky. Měl na sobě hnědé kalhoty a béžové sako stejně jako rolák. Za silnými skly brýlí hleděly podezřívavě vodové oči. „Promiň, ale tak docela tomu nevěřím.“

„Proč ne?“

„Vidím ti to na obličeji.“

„No ano, máš pravdu.“ Gilda Frenchová pokrčila rameny. „Jsou tady jisté potíže, ale zase ne takové, aby nás zneklidňovaly. Rozumíš mi?“

„Jaké potíže?“

„Nechce usnout.“

„To je normální.“

„Také se ptala, kam ji chceme odvézt a tak dál.“

„Co jsi jí řekla?“

„Nic moc. V jistém směru jsem ji ponechala v nevědomosti. Tohle jsi měl na mysli?“

„Ano, přibližně.“ Položil ruku na zábradlí. „Budu rád, až tam zítra dorazíme.“

„Měli jsme jet bez zastávky.“

„Ne. Příjezd v noci by dítě mohl psychicky narušit. Čistě psychologicky vzato, příjezd za denního světla a v noci jsou dvě různé věci.“

„Ty to musíš vědět.“

19

„Jistě.“ Odkašlal si. „Chceš ještě zajít dolů nebo půjdeš do pokoje?“

„Jdu do pokoje.“

„Dobrá, dám si ještě skleničku. Zkontroluješ čas od času dívku?“

„To se rozumí.“

„Tak dobrou noc.“

Gilda Frenchová čekala, dokud Conners neodešel a vstoupila do pokoje.

Neodvážila se otevřít spojovací dveře a podívat se na Julii Gladstoneovou. Dítě určitě ještě nespalo a Gilda nechtěla zbytečně vyvolávat nežádoucí podezření. A tak si sedla na vypolštářovanou židli a zapálila si cigaretu. Hleděla na kouř a přemýšlela o tom, že se jí tato práce vlastně vůbec nezamlouvá.

Vedle ní v pokoji ležela Julie nepohnutě na posteli. Byla si jista, že dnes v noci neusne. A tak ležela s otevřenýma očima, zírala strnule na strop a přemýšlela.

Cítila, že se někdo zdržuje ve vedlejším pokoji. Z téhle Gildy neměla strach. Julie se obávala jen toho, aby ji nezamkli v pokoji. Tak jako osobu, se kterou se chtěla setkat.

Byl to muž, kterého osvobodila a on teď hledal cestu k ní.

Nic jiného mu ostatně nezbývalo. Ukázala mu svůj obraz prostřednictvím magie. Nyní přijde, aby ji osobně poznal. Společně utečou a schovají se v lese. A další den by se mohla vrátit do Londýna a vyhledat Johna Sinclaira. Pro Julii bylo nepochopitelné, jak ji mohl takovým hrozným způsobem zradit.

Postel jí náhle připadala malá. Potřebovala pohyb. Vstala a šla k oknu.

Bylo zavřené, protože topení hřálo a rozdělovalo teplo rovnoměrně po celém pokoji. Dívce se zdálo, že je místnost přetopená jako parní kotel.

Julie otevřela okno.

Chladný zimní vzduch pronikl do pokoje a zaútočil na její obličej.

Vyhlédla na malý dvorek hotelu. Končil zdí, před kterou stály vozy hostů.

Nacházelo se mezi nimi i vozidlo, kterým unesli Julii.

Na druhé straně zdi začínala volná krajina. Hustě porostlá lesem, který

tvořil velký oblouk na okolním návrší, takže vše vytvářelo dojem obrovské kytice. Přes les vedla k hotelu úzká silnice. Z této strany hotelu na ni nebylo vidět.

Štíhlá postava dívky se rýsovala ve čtverci okna. Julie by případnému návštěvníkovi připadala jako postava z plátna. Temné obrysy obličeje, ve kterém zářily dva světlé kruhy.

20

Zorničky!

Julie byla opět v moci jiných sil, které nepocházely z tohoto světa.

Potom se tiše zasmála.

Ano, podařilo se to. Člověk se sekyrou jde správným směrem.

Brzy bude u ní...

Orrieho Wayna nemohlo nic zadržet. Lesní cestu nechal za sebou a stál při výjezdu na asfaltovou silnici. Měla označení 1067 a směřovala k Fackenhamu. Byla poměrně úzká s několika zatáčkami. V jednom místě procházela vesnicí jménem Guist, ale tak daleko se Orrie Wayne nechtěl pouštět. K vesnici to bylo nejméně šest mil.

Ještě nevystoupil na silnici. Stál vedle příkopu a uvažoval, kterým směrem by se měl vydat. Znejistěl a začal se silně potit. Současně myslel na obličej, který se mu zjevil.

Jeho cílem bylo to děvče. Cekalo na něho někde v temných lesích.

Nejraději by na ni zavolal, ale neznal její jméno.

A tak zíral do tmy, vrtěl hlavou a usilovně se snažil myslet na jediné.

Náhle se ulekl. Cosi ho zasáhlo. Proud myšlenek.

Dívka ho volala.

Volání nebo rozkazy v duchovní rovině, kterým rozuměl jen on sám.

Utvářely se v jeho mozku. Rozechvěl se, protože nemohl odpovědět, ale věděl, kterým směrem se má vydat.

Nalevo.

Odhodlaně vstoupil na asfaltový povrch silnice. V této krajině nebyla silnice osvětlena. Bylo by to zbytečné plýtvání energií, protože ve dne tudy projelo jen pár vozů a v noci téměř žádný.

Udržoval pravidelné tempo chůze. Nevlekl se, ale také neutíkal. Při každém dotyku podrážek se silnicí se ozval dutý zvuk, který ho provázel na jeho cestě jako metronom.

Pohyboval se stejnoměrně. Těžkou sekyru nesl v pravé ruce.

Pohybovala se v rytmu chůze sem a tam. Ostří se kývalo těsně nad zemí.

Les zůstal, ale změnil se jeho povrch. Tu a tam se tyčily vysoké stromy, které se vypínaly k obloze jako gotické sloupy. Vyrůstaly z vlhké půdy, nad kterou se vznášel tenký závoj mlhy, který se pozvolna plížil přes příkop na silnici.

21

Často osamělému pocestnému sahal až k bokům. V tom okamžiku připomínal muž se sekyrou podivné strašidlo.

Obklopovalo ho ticho. Jenom měsíc ozařoval ztichlý svět. Když se souputník Země schoval za mraky, les i kopce se ponořily do úplné tmy.

Orrie se znovu ponořil do mlhy. Byla stále hustější. Vtom zahlédl světlo.

Byly to rozplizlé skvrny, které se pohybovaly uprostřed silnice.

Přijížděl odtud vůz!

Právě teď musel někoho potkat. Ale Orrie neměl v úmyslu sejít ze silnice a schovat se v lese. Kráčel dál, přímo proti přijíždějícímu vozu.

Tentokrát však zvedl pravou ruku a v ní se zablýsklo ostří sekyry...

Úzká ženská ruka se sunula po stole pokrytém světle modrým ubrusem.

Zmocnila se mých prstů. Ulekl jsem se, protože mé myšlenky se v té době zaměstnávaly něčím úplně jiným. Vzhlédl jsem.

Glendin obličej za plamenem svíčky se změnil. Připadal mi mnohem měkčí a jemnější. Jako z nějaké pohádky s dobrým koncem.

Usmál jsem se.

„To nebylo ono,“ řekla Glenda.

„Co nebylo ono?“

„Tvůj úsměv, Johne.“

Usmál jsem se ještě jednou a bezmocně jsem pokrčil rameny. „A proč

to nebylo ono?“

„Protože jsi myšlenkami někde úplně jinde.“

Tiše jsem zasténal. Chtěl jsem odporovat, ale nemohl jsem, protože Glenda měla pravdu.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Je to pravda. Myslím na něco jiného. Je to hrozné, že?“

„Přijde na to, na koho myslíš.“

„Na jednu osobu ženského rodu.“

„Na Julii?“

„Pochopitelně.“

„Děláš si výčitky, viď?“

Zvrátil jsem se do opěradla. Vytáhl jsem cigaretu z krabičky na stole a zapálil jsem si. Na stole dosud stál prázdný popelník. Objednali jsme si 22

jenom nějaké chuťovky. Glenda salát obložený kraby a já Chilicon carne.

U zákusku jsme se shodli na zmrzlině.

„Tak se přiznej!“

„Okay, dělám si výčitky.“

„Kvůli ní?“

„Jistě. Neměl jsem Julii spouštět z očí.“ Odklepl jsem popel z cigarety.

„Měl bys ji stále pod kontrolou?“

„Taková možnost určitě existovala. Příliš jsem důvěřoval siru Jamesovi.“

Glenda mě svou odpovědí opět vrátila zpátky na zem. „Johne, oba známe sira Jamese. Jsem přesvědčena, že náhlé zmizení děvčete je mu stejně proti srsti jako tobě. Jenom to nedává najevo. Kromě toho znáš přece ty přemoudřelé hlavy, které sedí nad ním a rozhodují všechno od zeleného stolu.“

„Myslíš?“

„Ano, sir James je člověk a žádný stroj. A ještě jedna okolnost mluví pro něho. Myslíš, že by ti dal adresu, kdyby mu to bylo jedno?“

Přemýšlel jsem o tom. „Ano, asi to tak bude. Možná si přál, abych se tam vydal.“

„Jistě!“

Koukal jsem na Glendu. Oblékla si šedobéžový pulovr z jemné vlny.

Pod krkem se třpytil moderní šperk, od kterého se odráželo světlo svíčky.

Dlaní jsem lehce udeřil do stolu. „A já tam pojedu, to mi věř.“

„Ty bys jel tak jako tak.“

„Správně. A hned časně ráno.“

„Změnilo se na tom něco?“

Zamáčkl jsem cigaretu. „Ano. A dost podstatně. Rozhodl jsem se, že vyrazím hned teď. Mám divný pocit, že to musím udělat.“

Glenda na mne hleděla s otevřenými ústy. „Myslíš to vážně, Johne?“

„Úplně vážně.“ „A nyní?“

„Zaplatím, sednu do vozu, natankuji a vyrazím jako raketa. Pustím se nejdřív po dálnici číslo jedenáct a potom se budu držet ve směru na Norwich. Touto dobou není na silnicích velký provoz.“

Glenda stále ještě nechápala. „Cítíš se ve formě, Johne?“

„Vždycky, když jde o Julii.“ Nedaleko nás se mihl vrchní. Kývnul jsem na něho a požádal jsem ho o účet. „Hned to bude, pane.“ „Co to mělo být?“

obrátil jsem se na Glendu.

23

Glenda pokrčila rameny. „Nemohu ti do toho přirozeně mluvit. Je to tvoje rozhodnutí, Johne.“ „Jak by ses zachovala ty?“ „Právě tak. - Chtěla bych tě poprosit, Johne, abys nejezdil sám. Vezmi mě s sebou.“ „Cože?“

„Ano, chci jet s tebou.“

„A proč?“

„ Nebylo by za těchto okolností lépe, kdyby se o Julii starala žena?“

„Ano, ano, ale...“

„Váš účet, pane!“ přerušil náš rozhovor vrchní. Zaplatil jsem a chtěl jsem se znovu obrátit na Glendu, když řekla: „Jenom mi nevysvětluj, že to může být nebezpečné. V poslední době mám toho hodně za sebou a stále jsem tady. Tahle záležitost nebude mít nic společného s démony a jinými postavami temnot.“ „V tom s tebou souhlasím“ „Co ti ještě brání, abych jela s tebou?“

Zasmál jsem se. „Možná můj pocit, abych to nedělal.“

„Kromě toho mám také ještě pár dní dovolené.“ Vstala a zamířila k věšákům, kde visely naše kabáty. Neměl jsem se příliš k tomu, abych jí pomohl s oblékáním.

„Máš s sebou kartáček na zuby a čisté prádlo?“ zeptal jsem se.

„Kdybychom museli přenocovat.“

„Ne, ale můžeme si pro ně dojet. Snad ještě máme trochu času.“ „Jak myslíš.“

„Ovšem.“ Zavěsila se do mne a táhla mě k východu. Velmi zřídka jsem ji zažil tak energickou jako v této chvíli...

Pro Kennyho Sharpa to byl jeden z významných dnů v jeho devatenáctiletém životě. Konečně se mu podařilo získat vlastní vůz. Byl to sice starší typ volkswagenu, kterému se přezdívalo brouk, ale bylo lepší špatně jet, než dobře utíkat. A o špatné jízdě se u tohoto vozu opravdu nedalo mluvit. Brouk byl vůz, který stále jezdil, zatímco ostatní už

vypustily svou automobilovou duši. Stačilo jenom zasunout klíček a motor zapředl jako spokojená kočka.

Odloupnutý lak Kennymu nevadil. Může si karosérii znovu přetřít.

Každopádně si chtěl vůz vyzvednout u jednoho obchodníka v Bowdeswellu a nejel tam sám. Doprovázela ho Zuzana, jeho sedmnáctiletá přítelkyně.

24

Zuzana rovněž považovala tento den za velmi šťastný. Nikdy se mu ani nesnilo, že dívka jako ona bude chodit právě s ním. S jejím vyzáblým Tarzanem, jak mu něžně říkala.

Zuzana byla blondýnka ve stylu Marylin Monroe a také pěkně zaoblená.

Přesto jejím výrazným znakem nebyla plná ňadra, nýbrž brýle s červenou obroučkou, která jejímu obličeji dodávala zajímavý výraz. Obroučka měla tvar obrovských motýlích křídel.

Dorazili k obchodníkovi až večer. Měl už zavřeno a byl trochu rozmrzelý. Narazili na něho v poslední chvíli.

Obchodník s vozy, tlustý upocený muž v šedivé haleně, klouzal pohledem po Zuzaně a významně se uškleboval. „To je dost, že jste konečně...“

„Zdrželi jsme se,“ vysvětloval Kenny.

„No dobrá. Máte peníze?“

„Dokonce v hotovosti.“

„Ještě lépe. Pojďme.“

Brouk stál na kraji rozlehlého dvora. Zuzana se zavěsila do Kennyho.

Byla stejně rozechvělá napětím jako on. Zimní bundu s teplou podšívkou měla otevřenou a obě poloviny za ní povlávaly. „Já jsem tak šťastná, že máme auto.“

„Lidi budou koukat.“

Obchodník si pohrával s klíči. Stál těsně vedle brouka. „Olej je vyměněný. Nasadil bych i nové pneumatiky. Počasí se rychle změní a může přijít sníh.“

„Znám v Guistu jednoho obchodníka, který to zvládne.“

„Je to starý McGivern?“

„Ano.“

„Vyřiďte mu ode mne pozdrav. Tady je klíč.“ Upustil ho do Kennyho dlaně. „A kde jsou peníze?“

„Ty mám já.“ Zuzana vytáhla z kapsy bankovky. „Přesně dvě stě liber, jak bylo domluveno.“

„Ano, slečno, byla to výhodná cena.“

„O tom se ještě přesvědčíme,“ odpověděla Zuzana. „Uvidíme, jak dlouho vydrží.“

„Při dobrém zacházení pět let.“

„To tvrdíte vy!“

„A já mám vždycky pravdu, slečinko.“

25

Kenny se nestaral o to, co si ti dva povídají. Chtěl už konečně nastoupit do vozu. Rychle otevřel dveře, vlezl dovnitř a posunul sedadlo dozadu.

Všiml si, že obchodník dokonce vyčistil i okna vozu.

Dveře na straně spolujezdce slabě zaskřípěly, když je otevřela jeho přítelkyně.

„O, děkuji!“ řekla Zuzana, vlezla do vozu a přibouchla dveře. Motor lehce naskočil.

Vyjížděli ze dvora jako král a královna. Obchodník s ojetými vozy hleděl za nimi, kroutil přitom hlavou a přemítal, kdy si vlastně on pořídil první vůz. A byl tak zrezivělý, že se mu po měsíci rozpadl pod zadkem.

Kenny a Zuzana vyjížděli do soumraku. „Chceš už jet zpátky?“ zeptala se dívka.

„Vlastně ano.“

„Mohli bychom to trochu oslavit.“

„Kde? Tady?“

„Jistě. Znám na konci městečka jednu pizzerii. Dělají tam výbornou pizzu. Obrovskou, takže bychom se mohli rozdělit.“

„Tak jeďme tam.“

„Zaplatím ji.“

„Skvělé. V tom případě platím pití.“

„Škoda,“ řekla Zuzana a vjela rukama pod vlasy svázané bílou stužkou do koňského ohonu.

„Co je škoda?“

„Že v pizzerii nepodávají šampaňské, když platíš pití.“

„Kola tě taky pošimrá v hrdle.“

„Teď jsi se projevil jako typický muž.“

„Zatím jenom učeň.“

O půl minuty později zajížděli na parkoviště před pizzerii. Pyšně jako páv obešel Kenny ještě jednou nový vůz a zkontroloval, jestli jsou dveře řádně zamčené. Teprve potom byl spokojený.

V pizzerii sedělo jen pár hostů. Několik párků stejně jako Kenny a jeho přítelkyně. Vyhledali si stůl u okna, odkud viděli na auto.

„Pojedeme hned domů?“ zeptal se Kenny po posledním soustu.

„Chtěl bys snad někam jinam?“

Kenny se zasmál. „Myslel jsem... teď když máme vůz. Topení funguje a tak si říkám...“

„Ty myslíš jenom na jedno.“

26

„Byl to jenom návrh.“

Zuzana ho vzala za ruku. „Ale líbí se mi.“

„Tak vyrazíme.“

Zaplatili a v objetí vyrazili ven. Ve voze už to nevydrželi. Museli se prostě políbit. Kenny cítil, jak se Zuzana chvěje, když jeho horké ruce přejížděly po jejím těle. „Počkej ještě,“ řekla mezi dvěma polibky. „Už to nebude dlouho trvat.“

„To nevydržím.“

Odtlačila ho. „Tak už jeď, jinak se něco stane.“

Byl už pozdní večer. Brzy za sebou nechali světla městečka a ocitli se v opuštěné krajině. I denní provoz na silnici zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. Po dvou mílích jízdy měli oba pocit, že jsou na světě úplně sami. To jim však vůbec nevadilo, protože v této krajině vyrostli a vyznali se tady.

Věděli, že směrem do Giustu se na několika místech vytváří mlha.

Zvláště na podzim a v zimě.

Volkswagen plnil statečně svou povinnost. Kenny zařadil čtvrtou rychlost a neobjevil žádnou závadu. Hlasitý chod motoru mu nevadil.

Topení také pracovalo spolehlivě. . Brzy se objevila první mlha. Projeli jí plnou rychlostí. Cestou je minuly dva vozy jedoucí v protisměru.

„Kde chceš vlastně odbočit?“ zeptala se Zuzana a strčila kousek žvýkačky do popelníku.

„Hned za hotelem.“

Zuzana vypískla našpulenými ,rty. „To byla velmi pohotová odpověď.

Určitě jsi už o tom přemýšlel.“

„Správně,“,

Zuzana se na oko pohoršovala.. „Děláš si chutě, že?“

„Ale no tak.“

„Hochu, ty jsi hrozně rafinovaný. Přitom na to vůbec nevypadáš.“

„Když už, tak už.“

„No ovšem, mne každý utáhne na vařenou nudli,“ zanaříkala Zuzana.

„Kdo všechno?“

„Aha. A kdo ještě?“

Zuzana se zasmála. „Moje matka říká, že muži mohou všechno sníst, ale nemusí všechno vědět.“

„A ty to dodržuješ?“

„Jistě.“

27

„V tom případě si budu muset promluvit s tvou matkou.“

„Raději s otcem.“ Zuzana se rozesmála. „Ten, kdyby věděl, že jeho nadevše milovaná dcera sedí sama ve voze s ostrým mladým hochem, tak by zbláznil.“

„Můj otec ne.“

„S mým bratrem to bylo...“ Ztichla a předklonila se dopředu.

Změněným hlasem se zeptala:: „Co to je tam?“

„Mlha. Vždyť vidíš!“

„Ne - vždyť...“

„A co teda?“

Zuzana polkla. „Nějaká postava v mlze. Zatraceně, viděla jsem ji úplně zřetelně. Mlha je hustá, ale stejně...“

Mladík zpomalil. V té mléčné polévce vypadaly všechny předměty strašidelně.

„Někdo tam byl, Kenny!“ zašeptala Zuzana. „Viděla jsem ho docela přesně.“

„Ale já...“ Slovo ne už Kenny nevyslovil, protože postava se najednou vynořila těsně před nimi.

Díky mlze byla vypadala jako pokřivená. Zdálo se, že v mlze jakoby plave. Zvednutá pravá ruka připadla oběma mladým lidem nepřirozeně dlouhá.

„Brzdi, Kenny!“ vykřikla Zuzana a přitiskla si ruce na obličej zkřivený

strachem.

Kennyho noha přibila brzdový pedál až k podlaze. Zaslechl hvízdání pneumatik na asfaltu. Vzpomněl si, že vlastně měly být vyměněny. Zavřel oči v očekávání nárazu, když se postava ocitla těsně před předním nárazníkem.

K tomu však nedošlo!

Vůz se zastavil těsně před neznámým. Teď to vypadalo, jako by se na něho neznámá postava přilepila a nechtěla se pustit.

Jeho pravá ruka sletěla dolů. Něco se zablýsklo. Do praskotu, který

zazněl, když ostří sekyry zasáhlo kapotu motoru, vykřikla Zuzana: „Má sekyru, zatraceně, má sekyru...“

„Tomu nemůžu uvěřit!“ vykřikla Zuzana. „To je šílené. On se musel 28

zbláznit.“

A cizinec znovu udeřil. Po první ráně zvedl zkušeně ruku a napřáhl se k další ráně.

Tentokrát se ozvalo zlověstnější prasknutí než předtím.

Na kapotě se objevila hluboká trhlina. Ostří citelně zasáhlo brouka.

Naštěstí neublížilo motoru, který se nacházel vzadu.

Kenny se překvapením nemohl ani hnout. Jenom přihlížel, jak neznámý

zvedá sekyru k další hrozné ráně.

„Jeď, proboha!“ vykřikla Zuzana a chytila ho za loket. Zatřepala s ním.

Teprve v tomto okamžiku se Kenny vzpamatoval.

Předtím vypnul motor. Jeho ruka vystřelila dopředu. Chtěl otočit klíčkem v zapalování, když se neznámá postava pohnula.

Tentokrát však pohybovala svou vražednou zbraní ze strany na stranu.

Jestli ten člověk teď udeří, zasáhne místo kapoty okno.

A stalo se.

Kenny i Zuzana měli pocit, jako by se sekyra ještě více protáhla.

Nejdříve se zdálo, že přeletí nad vozem, ale potom ostří nemilosrdně udeřilo do předního skla.

Na oba mladé lidi se snesl hotový déšť úlomků. Při zpátečním pohybu se sekyra zachytila za horní okraj rámu a ohnula ho.

Kenny a Zuzana vnímali skřípění trhaného plechu. I přes strach, který

jim svazoval celé tělo, pochopili, že mají poslední příležitost uniknout neznámému zabijákovi.

„Pryč!“ zaječel Kenny. Otevřel dveře na své straně. Zuzana měla trochu problémy, protože její dveře se skříply. Musela do nich dvakrát udeřit loktem, aby se jí podařilo otevřít je. Když konečně povolily, vypadla ven a po čtyřech se odplazila k příkopu.

Kenny mezitím obešel brouka. Chlap se sekyrou se naštěstí soustředil jenom na vůz,

Kenny, zhluboka oddechuje, se zastavil vedle své přítelkyně a obejmul ji.

Zuzana zavrtěla hlavou. „Řekni mi, že se mi to zdá. Já sním. Nebo ne?“

„Ne, to se ti nezdá. Je to fakt.“

„Do prdele, co ten chlap od nás chce?“

„Je to zabiják!“

„Je vysazený na auta.“

„Možná. Zvláště na staré brouky. A je po vozíku. Už je dobrý leda do 29

šrotu.“

Se slzami v očích oba přihlíželi, jak neznámý člověk ničí jejich těžce nabytý majetek.

Ze skla už v rámu nezbylo dočista nic. Dveře zůstaly vyboulené, stejně jako střecha. Blatník byl rozštípány na drobné úlomky, které se zabodly do pneumatik. S tímhle vozem se při nejlepší vůli nedalo popojet ani o metr.

Teď přišla na řadu zadní část vozu. Tady se ničitel na chvíli zastavil.

Oběma rukama uchopil dlouhé topůrko sekyry a rozmáchl se. Mlha rozmazávala obrysy jeho těla.

Ale Kenny a Zuzana ho docela zřetelně rozeznávali. Byl to statný

Člověk. Na hlavě mu vyrůstal chomáč rozcuchaných vlasů. Kůže ostře řezaného obličeje napovídala, že na ni delší dobu nedopadly blahodárné sluneční paprsky.

„Teď! rozbije motor,“ zasténal Kenny a zavrtěl se. Nemohl už přihlížet ničivému dílu a zavřel oči. O chvíli později zaslechl prasknutí.

Zuzana hleděla s vytřeštěnýma očima dál.

Chlap řádil jako pomatenec. Pohyboval se jako automat. Nedopřál si odpočinku, dokud zadní část vozu úplně nezdemoloval. Teprve potom byl spokojen. Narovnal se a podíval se napravo, kde na okraji příkopu stáli dva mladí lidé.

Kenny měl stále pevně sevřená víčka. Jeho životní sen se změnil ve změť plechu. Údery sekyry během několika minut.

Vztekem se mu sevřelo hrdlo a do očí se nahrnuly slzy. Polkl a hlasitě se nadechl. Přitom kroutil nechápavě hlavou.

Zuzana reagovala poněkud jinak. Dokázala, že v tomto případě je ona tím silnějším pohlavím, protože neuhnula očima před ničitelovým pohledem.

Z dívky najednou spadl všechen nahromaděný strach. Zuzana sice nechápala proč, ale nyní mohla pohlížet do očí neznámého a necítila přitom vůbec nic. Udivilo ji to. Za normálních okolností by asi vykřikla a utekla, ale nyní zůstala stát a hleděla upřeně na šílence před sebou.

Nebylo to náhodou tím, že v jeho pohledu nebylo nic smrtelného nebo nenávistného, ale spíše tázavého a zkoumavého?

Netušila to. A přemýšlela. Ten druhý jí přikývl a zvedl přitom ramena.

Dívka tomuto gestu rozuměla. Ale Zuzana zavrtěla hlavou. „Musíme pryč!“ vykřikl ve stejném okamžiku Kenny Sharp. „Rychle, pojď už!“

„Ne, počkej ještě!“ „Cože, co se děje?“ „Ten... člověk je takový komický, 30

rozumíš?“

„Vůbec ne, děvče. Nechápu to. Chci pryč!“

Zuzana neposlouchala, co říká. Měla dojem, že jí chce ničitel něco sdělit a současně i položit otázku.

„Co máš?“ vykřikla na něho. „Co od nás chceš? Proč jsi to udělal?“

Zuzana měla raději mlčet. Výraz ničitelových očí se náhle změnil. Jeho obličej se zatáhl a změnil v šedivou masku. V jeho očích zaplanula zuřivost. Zvedl sekyru!

Zuzana pochopila, že by bylo Čirým nesmyslem déle se zdržovat na stejném místě. Pohnula se ve stejném okamžiku jako její přítel.

Bleskurychle se otočili. A stejně rychle se rozběhli k lesu.

Podrážky bot bušily do měkké půdy. Do jejich dusotu se vmísil ještě jiný zvuk.

Tvrdé praskání větviček.

Bylo jim jasné, co to znamená.

Ničitel se pustil do jejich pronásledování. Nechtěl se vzdát.

Kenny popadl Zuzanu za ruku. Ještě jednou se rozhlédl a viděl stín postavy, která se potácela soumrakem.

„Kam?“ zaječela Zuzana.

„K hotelu!“

„Ale...“

„Musíme se tam schovat. Také musíme varovat ostatní hosty a zavolat policii!“

„Ano, dobrá...“

Běželi dál popoháněni strachem a nadějí...

Cyril Conners se usmál, když viděl Gildu Frenchovou přicházet k jeho stolu. „No, rozmyslela sis to?“

„Ano,“ přisedla si.

„A co je s Julií?“

„Myslím, že spí.“

„Výborně.“ Muž spokojeně přikývl. „Byla ses na ni podívat?“

„Chtěla jsem, ale spojovací dveře byly zamčené.“

„Jak je to možné?“

„Nemám zdání. Předpokládám, že Julie něco vycítila a jednala 31

odpovídajícím způsobem.“

„Ano, to je pravděpodobné.“ Odmlčel se. Přišla obsluha a zeptala se, co si Gilda bude přát.

„Přineste mi prosím suché Červené víno.“

„S radostí, děkuji.“

Byli jedinými hosty v restauraci. Ostatní se už rozešli do svých pokojů.

Hotel byl malý a znali ho pouze místní lidé. I restaurace měla svůj omezený prostor. Osm stolků, nic víc.

Rodinný podnik, který by byl téměř na mizině, kdyby tady institut občas neubytoval své návštěvníky. Proto tady znali i Cyrila Connerse a Gildu Frenchovou.

Gilda dostala své víno. Conners ji úmyslně nechával v klidu. Koukal oknem na prostranství před hotelem, které osvětlovalo modrobílé světlo luceren.

Blížila se desátá. Čas uložit se k spánku. Gildě Frenchové se však nechtělo spát. „Víš, Cyrile,“ řekla a usrkla trochu vína. „Ještě jsem si to dítě nezískala. Mám neustále pocit, že ona kontroluje mne a ne naopak, jak by to mělo být.“ „Proč?“

„Je to takový divný pocit.“ „Já nic podobného necítím.“ „Možná proto, že jsi muž.“ „Snad. Nepřemýšlel jsem o tom. V institutu provedeme s Julií několik testů a hned budeme chytřejší. To ti slibuji.“

„Nejsem si tím jistá, Cyrile.“ „Jak to?“

Nejdříve se napila a chvilku převalovala víno na jazyku. Najednou protáhla obličej. „Není suché, ale kyselé jako trnky. A můj pocit mi říká, že dnes ještě něco zažijeme.“ „Jistě, musíme dojet do institutu.“ „Budu upřímnější. Možná se nám nepodaří dopravit Julii do institutu. Může nám udělat čáru přes rozpočet.“ Conners vyvalil oči. „To mi musíš vysvětlit, holčičko.“ „To nemohu.“ „No, prosím.“

„Mám z ní trochu strach,“ zašeptala Gilda Frenchová. „Nemohu se s ní shodnout. Je to nad moje síly. Mám dojem, jako by si se mnou pohrávala a chystala se vytáhnout z rukávu další trumf.“

Cyril Conners se zvrátil do opěradla. Sundal si brýle a protřel si oči.

Přemýšlel. „Myslíš, že by mělo nějaký smysl, kdybych s ní promluvil?“

„Ne!“

„Proč ne?“ Nasadil si brýle.

„Protože potom by byla ještě zatvrzelejší.“

„A víš to jistě?“

32

„Vycházím z toho, co cítím.“

„Měli jsme pokračovat v cestě. Je to vlastně idiotský nápad přenocovat několik mil před cílem.“

„Příjezd ve dne je lepší než v noci. To je nám přece jasné. Už jsme to spolu probrali.“

„Proto už budu mlčet.“

Z kuchyně vysel hostinský. Přátelsky pozdravil a zeptal se, jestli nechtějí něco sníst.

Odmítli.

„V tom případě zavřu kuchyň.“

„To je v pořádku.“ Cyril Conners mu pokynul, potom otočil hlavu k oknu a vyhlédl ven.

Jeho chování se náhle změnilo. Najednou strnul, což Gilda Frenchová okamžitě zpozorovala.

„Co se děje?“

„Podívej se ven!“

Z lesa se vynořili dva mladí lidé. Vrávoravě běželi k hotelu. Zdálo se, že se každou chvíli zhroutí. Když se dostali do světla luceren, mohli si hosté všimnout, jak jsou vyčerpaní, ale i vystrašení. Jako by se báli o svůj život.

Nebylo k tomu třeba nic dodávat, protože oba mladiství doklopýtali ke vstupu do hotelu a brzy se vpotáceli dovnitř.

Před pultem se zastavili. „Policie!“ zasupěl mladík. „Musíte zavolat policii!“ Při každém slovu se naklonil dopředu, jako by je chtěl ještě více zdůraznit.

Cyril Conners vyskočil. Ve dveřích kuchyně se objevil hostinský. Už se převlékl. „Co se děje?“

„ Zavolejte policii!“ vykřikla dívka.

„Proč?“

„Pronásleduje nás!“ vysvětloval mladík. „Chlap se sekyrou. Zastavil nás na silnici a sekyrou roztřískal náš vůz. Potom se pustil za námi.“ Kennyho hlava poletovala, jak se zoufale rozhlížel kolem sebe. „Musí číhat někde venku. Věřte mi.“

„Člověk se sekyrou?“ Hostinský se srdečně zasmál. „A nezdálo se vám to, mladý muži?“

„Ne!“ vykřikla Zuzana.

Cyril Conners vrhl významný pohled na Gildu Frenchovou. V jeho hlavě se honily myšlenky a kdesi z hloubi jeho mysli se vynořovalo 33

nejasné podezření.

Conners přistoupil k mládenci a děvčeti, kteří stále nemohli popadnout dech. Vmísil se do hovoru. „Můžete popsat toho muže?“

„Ano,“ řekla Zuzana.

„Tak prosím.“

Zuzana promluvila a Conners pozorně naslouchal. „Děkuji,“ řekl.

„Okamžik. Znáte ho?“

„Ne, vlastně ne. Ani si neumím představit, že se někdo v noci potuluje krajinou a ničí auta.“

„Ale bylo to tak.“

„Zavolejte konečně policii!“ křikl zoufale Kenny. „Dělejte, prosím! A zavřete dveře! Ten chlap nás nepronásledoval jen tak. Chce nás zabít. Jestli sem přijde, hrozí všem velké nebezpečí. Neberte to na lehkou váhu!“

Hostinský váhal. Mezitím přišla jeho žena a personál hotelu, který

obsluhoval.

„Zavolej policii!“ řekla žena.

„Mám?“

Cyril Conners a Gilda Frenchová se přidali. „Bude to tak lepší.“

„Dobrá, jak myslíte.“

„Sláva!“ Mladík zapadl do židle, „Už bych to nechtěl znovu prožít.“

Hostinský zareagoval a přinesl oběma whisky. „Tak, napijte se a uvidíme, co bude dál. My se asi známe, ne? Nejste náhodou zdejší?“

„Ano, z Guistu.“

Zuzana a Kenny se napili. Napětí pomalu ustupovalo. Jejich pohledy se však bezděky stále znovu a znovu vracely k oknu.

Muž se sekyrou se neukázal. Buď se vzdal pronásledování, nebo číhal venku v lese a měl hotel pořád na očích.

Oba byli pevně přesvědčeni o druhé možnosti...

Julie Gladstoneová ležela na posteli. Náhle se vzpřímila.

Trhla sebou, jako by dostala nějaký povel. Zůstala na okamžik sedět a hleděla do ztemnělého pokoje.

Něco ji varovalo. Nebyly to žádné hlasy, ale signály, které vysílal někdo, na koho čekala.

Přichází...

34

Julie spustila nohy z pelesti. Boty stály u postele. Vklouzla do nich a protáhla se. Podívala se ke spojovacím dveřím a přitom přes její rty přelétl úsměv. Díky její utajené síle se jí podařilo zamknout je bez použití klíče.

Ta žena se bude divit. To se mezitím stalo, když se Gilda pokoušela otevřít. Do Juliina pokoje se už nedostala.

Julie o ni nestála a ani muž jí nebyl sympatický. Nechtěla s nimi mít nic společného, když to nemuselo být. Nebylo také proč. Vždyť se pokoušeli proniknout do jejího tajemství. To však nebylo pro Julii nic nového. Příliš

dlouho věděla, že je něčím výjimečná.

Cítila se osamělá a tak si pomocí magie hledala spojence. A našla ho.

Jeden člověk se už vydal k ní. Jeden z vyobcovaných, na kterého chtěli lidé zapomenout a také zapomněli. Velice nebezpečný člověk, ozbrojený

sekyrou. Ale ona potřebovala ochranu, když se chtěla vrátit zpět do Londýna, aby si tam promluvila s člověkem, který měl být jejím domnělým přítelem...

Obelhal ji a podvedl. Hrozně ji zklamal.

Julie postupovala systematicky. Natáhla si bundu a zapnula zip až ke krku. Cítila, že cizinec, který se nyní stal součástí jejího života, je nedaleko. Stále více se blížil k hotelu, cíli své cesty.

Ačkoliv Julie měla zavřené dveře pokoje, doléhaly sem z restaurace různé hlasy. Ty hlasy neznala. Asi nějací noví hosté.

Soustředila se.

Netrvalo dlouho a Julie zjistila, že mezi lidmi shromážděnými dole, jsou dva, kteří mají z něčeho smrtelný strach. Vyzařoval z jejich chování a Julie tyto pocity velmi jasně vnímala. Ti dva odněkud utíkali...

Julie pokývala chápavě hlavou, přistoupila k oknu a otevřela je.

Vzadu na dvoře nesvítila světla. Dvůr byl stejně temný a ponurý jako hradba lesa, která se tyčila za ním. Julie nyní cítila velmi intenzivní vyzařování neznámého, který musel být někde poblíž. Jiná možnost neexistovala.

Vyklonila se co nejdále z okna - a uviděla stín, který se objevil mezi zaparkovanými vozy. Stín zaklonil hlavu a bledý obličej hleděl do výšky.

Byl to on!

Julie mu pokynula. „Už jdu,“ řekla. „Počkej okamžik. Vylezu z okna.“

Dům měl hladké stěny. Nebylo na ní nic, čeho by se dalo přidržet. Pokoj však nebyl příliš vysoko nad zemí, aby se nedalo seskočit.

Vyskočila - a zachytily ji silné ruce. Dokořán otevřenýma očima hleděla 35

na muže se sekyrou, která už za sebou zanechala jeden zničený vůz.

Šedivý hranatý obličej, tmavé oči a stejně tmavé vlasy. Pevně sevřená ústa ještě zvýraznila jizvu na tváři. „Nepustíš mě?“ „Ano, ovšem.“

Jednal s dítětem jemně a opatrně, jako by to bylo křehké vajíčko nebo drahá panenka. Pomalu ji postavil na zem.

Potom se shýbnul a zvedl sekyru, kterou předtím položil k nohám.

Neudeřil!

„Viděl jsem tvůj obličej,“ zašeptal a pohladil mozolnatou rukou dívku po tváři.

„Já vím. Hledala jsem tě.“

„A pomohla jsi mi.“

„Ano, protože my dva patříme k sobě. Chtějí nás oba dostat, rozumíš?

Potřebuji přítele. Svět je nepřátelský. Chtějí mne zavřít.“

„Mne taky zavřeli. Bylo to příšerné.“

„Lidi se nemají zavírat, protože to dlouho nevydrží. Tohle jsem se naučila a tím se řídím.“

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Julie.“

„Mně říkají Orrie.“

„Dobrá, Orrie. Zůstaneme spolu, chceš? Budeme si vzájemně pomáhat.“

„Já ti vždycky pomůžu.“

„Já vím. Máš nějaký plán?“

Orrie se zasmál. „Znám dobrý úkryt, ve kterém přečkáme noc.“

„Kde je to?“

„Nedaleko odtud. Je tam kemp. Na něm stojí spousta prázdných přívěsů

a maringotek. Vyhledal jsem už jeden pro nás. Tam počkáme do rána.“

„Zítra chci pokračovat v cestě.“

„Já taky, Julie. Kam máš namířeno, Julie?“

„Daleko.“ Hleděla na Orrieho a myslela přitom na Johna Sinclaira. „Do Londýna. Musím navštívit někoho, kdo mne zradil.“

„Chceš ho zabít?“

„Nejdřív bych s ním ráda mluvila. Potom ho možná potrestám.“

Orrie Wayne zvedl sekyru. Její ostří poletovala těsně před Juliiným obličejem. „Nemusíš mít obavy, co se týká tvého domnělého přítele. Budu vždycky na tvé straně a ochráním tě. To ti slibuji.“

Julie se usmála. Jako gesto důvěry vklouzla její drobná ručka do mohutné pracky.

36

Ve stejné době vstoupila Gilda Frenchová do dívčina pokoje v prvním poschodí. Rozsvítila a uviděla prázdnou místnost. Po dívce ani památky.

Polekala se, když zahlédla otevřené okno.

„Julie!“ Její křik dolehl k Julii a Órriemu.

Dívka se jenom zasmála, když zaslechla její hlas. Potom se otočila ke svému novému příteli: „Půjdeme...“

Oba se vydali vstříc temné noci...

„Červená,“ řekl jsem a ušklíbl jsem se.

„Jak to?“ Glenda užasla. „Myslíš mou sukni?“

„Jistě.“

„Hodí se k béžovému pulovru.“

„Jistě. Zvlášť její ,délka’.“

Glenda se usmála. „Mini jsou moderní a šik pro toho, kdo je může nosit.

K nim snad patřím i já, ne?“

„Docela určitě.“

„V čem je tedy problém.“

„Ve tvých nohách, Glendo.“

„Nelíbí se ti.“

„Dokonce moc. Znervózňují mě, Glendo.“

„Takhle se vede dnešní ženě. Je to všude stejné. Ve Svatém Mořici jako na cestě mezi Cambridge a Norwichem. Je však nepatrný rozdíl mezi mini, které nosím já a těmi v Svatém Mořici. Já je mám z katalogu, kdežto ty druhé je kupují v hříšně drahých obchodech.“

„Nevidím v tom žádný rozdíl. Nohy v černých punčochách mě hrozně rozptylují.“

„Když se podíváš pozorněji na moje punčochy, vidíš, že jsou ozdobeny malými motýly. Je to top móda.“

„Ty jsi také top dívka.“

„Děkuji.“

Takovými řečmi jsme se častovali, zatímco jsem hnal rover nastávajícím soumrakem. Měli jsme štěstí, protože provoz na dálnici zeslábl. Dostali jsme se pohodlně až do Cambridge. Potom to bylo horší.

Okresní silnice.

Přesto jsme se okolo desáté hodiny dojeli do Norwiche. To bylo skvělé.

37

„Máš hlad?“ zeptal jsem se Glendy.

„Jenom žízeň.“

Ú následující benzínové pumpy jsem nechal natankovat plnou nádrž a přinesl jsem dvě ovocné šťávy v kelímku. Glenda také vystoupila, aby si protáhla nohy. Minisukni přikryl dlouhý kabát.

Usrkávali jsme nápoje. Mezitím jsem se zeptal na cestu do Fakkenhamu. Pumpař mi ji vysvětlil s přátelským úsměvem.

„Víte také něco o sanatoriu?“ zeptal jsem se mimochodem.

Napřímil se a založil hadici do stojanu. „Ne!“

„Ale slyšel jste o něm.“

„Víc už nevím.“

Patrně o tom nechtěl mluvit. Nezůstávalo mi nic jiného, než ho následovat do pokladny a zaplatit účet.

„Chcete potvrzení, pane?“

„Ano, děkuji.“ Ještě jsem ho však nepustil. „Máte strach ze sanatoria, pane?“

Podíval se na mne. „Jeďte, prosím. Jsou věci, do kterých se nemíchám.“

„No dobrá, děkuji.“

Zastrčil jsem potvrzení do kapsy a vlezl jsem zpátky za volant. Papírový

sáček jsem předtím odhodil do odpadkového koše.

„Hnízdečko lásky tady nemá dobrý zvuk,“ poznamenala Glenda.

„Máš pravdu. Pravděpodobně je supertajné. Kdoví. Objekt v lese, o kterém ani domácí lidé nic nevědí, co se tam vlastně děje.“

„Jak se dostaneš do takové pevnosti?“

„Uvidíme.“

„Dokážeš pokořit tu pevnost?“

„Uvidíme.“

„Jsem jenom ráda, že je známo, kam ses vydal. Jinak by tě mohli nechat zmizet na celé roky za zdí toho sanatoria.“

„To by mi tak ještě scházelo.“

Dostali jsme se na státní silnici číslo tisíc šedesát sedm a mohli jsme už

na ní zůstat.

Projížděli jsme stále rovinou. V dálce před námi se však vynořily jako temné vlny lesnaté pahorky. Nebyly to hory v pravém slova smyslu. Na to byly příliš nízké.

Glenda ztichla. I já jsem ztratil chuť konverzovat. Cítil jsem v sobě určité napětí, které se vždy objevilo v rozhodujících okamžicích. Provoz na 38

silnici odumíral. Jen zřídka se proti nám objevil osamělý vůz.

Tu a tam se v nadcházející tmě objevily osamělé ostrůvky světla. Malé vesničky, které jsme míjeli. Přejeli jsme i říčku nebo spíše potok a dostali jsme se do mlhy.

Říčka dodávala dostatek vlhkosti, aby se mohla vytvořit mlha. Její cáry se vynořovaly jako z nicoty a opět rychle mizely.

Jméno vesnice jsem zase zapomněl. Pro mne bylo důležitější, abychom našli cestu k sanatoriu. Měl jsem za to, že budeme muset někam odbočit a sjet z hlavní silnice.

Reflektory s obtížemi prorážely tmu. Kmeny stromů, které vyloupla ze tmy dálková světla, připomínaly šedivé sloupy starověké stavby.

Glenda zpozorovala světlo jako první. Bylo od nás dost daleko. Protože blikalo, naskýtalo se jediné vysvětlení.

Na silnici stál policejní vůz.

„Johne, něco se tam stalo.“

„Taky mám ten pocit.“

„Kdoví, jestli to nesouvisí s Julií.“

„Raději na to ani nemyslím.“ Musel jsem zpomalit, protože světlo před námi narostlo do obrovských rozměrů. Napomohla tomu i všudypřítomná mlha.

V mlze stály oba vozy tak nešťastně, že bych musel použít velkou dávku zručnosti, abych kolem nich těsně projel.

Potom jsem zastavil a vystoupil. Glenda také vylezla z vozu. Ušli jsme asi dva kroky, když se k nám přiblížil policista s červenou lampou, kterou nedbale mával.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem.

Policista jenom kývl hlavou. „Ne-projedete?“ zeptal se.

„Co se tady děje?“

„Nic pro vás. Pokračujte v jízdě. Je tady dost místa.“

Usmál jsem se. „Možná nechceme jet dál, pane. Zajímá mne, co se tady stalo.“ Dříve než muž mohl zprudka odpovědět, strčil jsem mu před oči služební průkaz, který si mohl zřetelně prohlédnout.

„Scotland Yard?“

„Správně.“

Ušklíbl se. Vypadalo to, že neví, jestli se má smát nebo plakat.

„Máte tady šéfa?“

„Ano, pojďte se mnou.“

39

Šéf stál vedle dalšího vozu, který jsme předtím neviděli, protože byl schovaný za policejními auty.

Byl to starší volkswagen. Typ, kterému se říkalo brouk. To, co mu provedli, nebylo zrovna anglicky uhlazené jednání. Vozidlo se hodilo leda do šrotu. Někdo se na něm vyřádil ostrým a těžkým předmětem. Střepy skla ležely rozhozené kolem celého vozidla.

„To je hrůza,“ řekl jsem a podíval jsem se na muže, který stál vedle mne.

„Vy jste ze Scotland Yardu?“

„Ano.“

Podal mi ruku. „Jmenuji se Bradbury a vedu tady vyšetřování. Inspektor Bradbury.“

„Těší mě. John Sinclair.“ Potom jsem představil i Glendu.

Bradbury byl muž, který připomínal irského dělníka na stavbě železnice. Irové pomáhali pokořit Divoký Západ. Bradbury připomínal postavou medvěda se zrzavými vlasy sčesanými dozadu. Na sobě měl bundu pošitou kožešinou. Vypadal bezmocně.

„Máte už nějaké vysvětlení?“

„To ano. Jenom nevím, jestli tomu budete věřit.“

„Uvidíme.“

Porozuměl mé výzvě a informoval nás, že jim volali z nedalekého hotelu. Bradbury tam vyrazil a v hotelu se setkal s párem mladých lidí, kterým patřil vůz. Zastavil je chlap se sekyrou. Zničil vůz a potom je začal pronásledovat. Ale zachránili se útěkem do hotelu.

„Víc nevíte?“

„Jenom ještě popis toho sekerníka.“

„Popište mi...“

„Stejně ho neznáte.“

„Aspoň se o to pokuste.“

Popis toho muže mi opravdu nic neříkal. „Probíhá už pátrání?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Odkud se sem ten člověk dostal?“ dotazovala se Glenda.

„Nemám zdání.“

„Možná ze sanatoria.“

Bradbury se na nás chladně podíval. „Co o tom víte?“

„Nic moc,“ odpověděl jsem rychle.

40

„Jedete tam?“

„Možná.“

„Ach tak.“ Zazněla jeho nezvučná odpověď.

Zeptal jsem se: „Vy to zařízení nemáte právě v lásce.“

„Moje mínění nemá velkou váhu, pane Sinclaire.“

„No dobrá, uvidíme. Můžete nám popsat, jak se dostaneme k hotelu?“

„To nebude těžké. Dejte se na příští odbočce napravo. Je tam také směrová tabule. Lesní hotel.“

„Děkuji. Nachází se to sanatorium daleko?“ Musel jsem se vrátit zpátky k tématu, které mě pálilo ze všeho nejvíc.

„Ne. Možná patnáct mil. S tímhle vozem tam budete raz dva.“

„Dobrá. Uvidíme se ještě?“

„Určitě. Musíme ještě jednou mluvit se svědky. Však je poznáte.“

„V to pevně doufám.“

Ve voze se na mne Glenda podívala. „No, co tomu říkáš? Je to stopa?“

„To je docela možné.“

„Taky jsem přesvědčena, že je to stopa.“

Můj úsměv nebyl příliš přesvědčivý. Mezitím jsem opatrně vedl rover skulinou mezi policejními vozy. „Co by mohla mít dívka jako Julie společného s tím ničitelem?“

„Nemám tušení.“

„Já taky ne.“

„Myslíš, že se tady kříží dva různé případy?“

„Přinejmenším to nemohu vyloučit.“ Zamával jsem ještě jednou kolegovi a přidal jsem plyn.

Inspektor měl pravdu. Brzy jsme na okraji cesty zahlédli reklamní tabuli.

Silnice vedla do lesa. Připadala mi jako tunel ozářený světly reflektorů.

Projížděli jsme spoustou zatáček. Častokrát se přes silnici ploužily cáry mlhy. Vypadaly jako natažené od jedné řady stromů ke druhé.

Cesta ústila na pasece. Tam stál malý hotel ve stylu roubené chaty.

Postavili jsme rover vedle escorta scorpio. Zjistili jsme, že okna v přízemí jsou osvětlená, což znamenalo, že osazenstvo hotelu se zdržuje dole a nikdo se patrně ještě nedostal do postele.

Nás zajímala především restaurace. Když jsme do ní vstoupili, otočily se hlavy všech přítomných směrem k nám. Manželský pár majitelů hotelu stál za nálevním pultem společně s dívkou v černých šatech a bílou 41

zástěrkou.

Za stolem seděli dva mladí lidé. On byl vysoký a vyzáblý. Dívka s milým úsměvem, velmi mladá, nanejvýš osmnáct let. Oba vypadali dost vyplašeně. Určitě jim patřil zničený volkswagen.

Potom jsme zahlédli další dva hosty, muže a ženu. Oba starší než řidič

brouka. Žena byla blondýnka a na sobě měla tmavozelený zimní kostýmek.

V ostře řezaném obličeji blýskaly oči, ve kterých se usadilo podezření.

Stejně jako u jejího průvodce s brýlemi. Připadal mi poněkud nervózní.

Sotva odpověděli na náš pozdrav. Nevěděli, jak by se měli vůči nám zachovat.

Hoteliér si odkašlal. Měl na sobě černé kalhoty a k tomu bílou košili.

Pod krkem se vznášel černý motýlek.

Jeho manželka si vzala slovo: „Jestli byste chtěli ještě jíst, tak vám musím s lítostí oznámit, že kuchyň je zavřená.“

„Ne, děkuji,“ řekl jsem.

„Máme ještě volné pokoje.“

Glenda a já jsme se posadili k jednomu stolu. Mladá blondýnka se vysmrkala. Viděli jsme na ní, že plakala. Otočil jsem k nim. „Ten vůz na silnici byl váš, že?“

Ulekli se tak, že jenom souhlasně přikývli, ale neodpověděli.

„Mluvil jsem s policisty a ti mně popsali muže, který to udělal.“

„Jak to?“ zeptal se brejláč. „Co s tím máte společného, pane?“

Otočil jsem se na židli. „Scotland Yard,“ řekl jsem.

Muž polkl. Jeho společnice hleděla k zemi a hoteliér se šeptem zeptal:

„Je to pravda?“

„Ukážu vám svůj průkaz.“

„Ale jak jste se tady tak najednou objevili...?“

„Byla to pouhá náhoda, pane.“

„Ach tak, rozumím.“

Muž s brýlemi vstal. „Přinesu kufry, Gildo,“ řekl.

„Nechcete přenocovat?“ divil se hoteliér.

„Rozmysleli jsme si to.“

„A co dítě?“ zeptala se hostinská.

Glenda a já jsme se ulekli. Gilda to zpozorovala. „Prosím tě, Cyrile, nemáme mnoho času,“ řekla rychle. „Pojď už.“

„To je v pořádku.“

Oslovil jsem nervózní Gildu, která zůstala v místnosti. „Smím znát vaše 42

plné jméno?“

„Proč?“

„Rád bych věděl, s kým mluvím.“

„Jmenuji se Gilda Frenchová.“

„Výborně, já jsem John Sinclair. Vedle mne je Glenda Perkinsová. A jak se jmenuje váš společník?“

„Doktor Cyril Conners.“

„Skvělé, paní Frenchová. Předpokládám, že patříte k personálu sanatoria.“

„A čím se dotýká vás?“

„Dost. Slečna Perkinsová a já hledáme malou blondýnku.“

Falešně se zasmála. „Takových je.“

„Dítě se jmenuje Julie Gladstoneová.“

Gilda Frenchová pokrčila váhavě rameny. Neklamné znamení, že se necítí ve své kůži a chtěla by něco zatajit. „A co mám já s tím společného?“

„Vy jste cestovali s tím dítětem - nebo ne?“

„Jak to?“

„Samozřejmě, paní Frenchová,“ vmísila se hoteliérova žena. Byla to rezolutní žena, která v sobě měla něco velitelského. „Proč se nepřiznáte?“

„Promiňte, neznám žádnou Julii... jakže se jmenuje?“

„Gladstoneová.“

„Ano. Nemám s sebou dítě. A můj společník také ne. Jenom jsme chtěli přenocovat a ...“

„Proč lžete?“ zeptal jsem se ostře.

„Já nelžu!“

„V tom případě lže tamhleta paní.“

„To je vrchol drzosti nazývat mě lhářkou,“ láteřila hostinská.

„Nerozčiluj se Elleno,“ řekl její muž. „Zachovej klid!“

„Jak se nemám, k čertu, rozčilovat, když mě nazývají lhářkou?“

Zvedl jsem ruce jakoby na obranu. „Prosím, paní Elleno, jenom žádnou paniku. Jednu věc už jsme vyřídili. Kolik pokojů si pronajala paní Frenchová?“

„Tři pokoje.“

„Mohu si je prohlédnout?“

„Prosím.“

Ellena šla napřed a já jsem se k ní připojil. Předtím jsem věnoval krátký

43

pohled Gildě Frenchové.

Výraz jejího obličeje se mi vůbec nelíbil. Na rtech jí pohrával výsměšný

úsměv, který napovídal, že naše námaha vyjde naprázdno.

Přesto jsem šel nahoru. Schodiště bylo úzké. Chodba v prvním poschodí o něco širší. Nemohli jsme projít, protože tam stál Cyril Conners s kufry.

„Přejete si?“ zeptal se.

„Rád bych si prohlédl pokoje, ve kterých jste bydleli, pane Connersi.“

„A já to dovoluji.“

„To je od vás laskavé.“

„Doprovodíte nás?“

„Proč?“

„Nechci, abyste nám upláchli, než se vrátíme dolů.“

Přemýšlel. Pokrčil rameny a souhlasil. Nejdříve jsme vstoupili do jeho pokoje. Malý pokojík se standardním zařízením.

Po Julii Gladstoneové ani památky. Stejně tak tomu bylo i v pokoji Gildy Frenchové.

Ellena kráčela ke spojovacím dveřím, které oddělovaly pokoje. Musela otočit klíčem a otevřít je.

Dal jsem přednost doktoru Connersovi, který potom poodstoupil stranou, takže se mi otevřel výhled do místnosti. Ihned mi padlo do oka otevřené okno a postel s uváleným prostěradlem.

„Tady někdo ležel,“ řekl jsem.

„To je možné.“

„Bylo to dítě, pane Sinclaire, věřte mi,“ vysvětlovala Ellena. „Bylo to dítě.“

Otočil jsem se ke Connersovi. „Kde může být?“

„Promiňte, nic o tom nevím.“

Ellen se chtěla znovu rozčilovat. Rychle se nadechla, potom odběhla k oknu a podívala se ven. Přitom vrtěla hlavou. Zbledla. „Panebože, když si pomyslím, že ta maličká utekla z pokoje a pustila se do lesa, kde číhá ten hrozný chlap, který zničil auto, tak je mi z toho zle.“ Zírala upřeně na Connerse. „Co jste to za lidi, pane?“

Mlčel.

Odhodil jsem přátelskou masku a tvrdě jsem na něho vyjel. „Kde je Julie Gladstoneová?“ „Není tady. Neznám ji!“ „Jak jen může ten člověk lhát,“ řekla paní Ellena a odvrátila se. Nemohla se na Connerse ani podívat.

44

Já jsem to vydržel. „Protože jste chtěli odcestovat, doktore Connersi, nebudu vás a vaši společnici déle zdržovat. Dokonce mám z toho radost, neboť se k vám můžeme připojit. Můžeme společně navštívit sanatorium.“

Muž se zpočátku polekal, ale potom se zasmál. „Ano, jak chcete. Ale říkám vám už nyní, že tam žádné dítě neobjevíte. Jedno je jisté. Vysmějí se vám.“

„To je můj problém.“

„Mohu už jít?“

„Samozřejmě, doktore Connersi.“

Sel napřed a já jsem ho následoval. Náš průvod uzavírala paní Ellena.

Když jsme vstoupili do restaurace, stála Gilda Frenchová blízko dveří. „Už

jsem zaplatila,“ řekla.

„Ano, to je dobře.“

„Jste tady se scorpiem?“ upřesňoval jsem si.

„Ano.“

„Budeme se držet za vámi.“

„Jak si přejete.“

Glenda seděla s chlapcem a dívkou a rozmlouvala s nimi. Teď vstala a popřála jim hodně štěstí.

„Děkujeme, to budeme potřebovat.“

Glenda se na nic neptala. Viděla na mně, že jí všechno vysvětlím až ve voze. Společně jsme opustili hotel a vešli do chladné zimní noci.

Teplota se pohybovala těsně nad nulou. Přibývalo mlhy. Její cáry visely mezi stromy jako dlouhé průsvitné praporce.

Gilda Frenchová a její společník se stále nechystali nastoupit. Conners nakládal kufry a žena přišla k nám. Zimomřivě se choulila.

„Rozhodla jste se říci nám pravdu, paní Frenchová?“ zeptal jsem se.

Spustila koutky úst v tragickém úsměvu. „Co je pravda a co je lež?“

odpověděla filosoficky. „Domnívám se, pane Sinclaire, že jste trochu přecenil své síly.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Do jaké míry?“

„Ráda bych vám dala dobrou radu. Tato klinika je pro vás zakázaná oblast. Přísně tajné se zákazem vstupu. Pokud se někdy o to jenom pokusíte, dostanete se do velkých potíží. Rozuměl jste?“

„Ne docela. Co tam skrýváte?“

45

„Vlastně nic. Jenom bychom rádi prováděli v klidu výzkum. Chci vám ještě něco říci. Toto zařízení financuje stát. To znamená, že za ním stojí mocné vládní kruhy.“

„Zájmové skupiny by znělo líp.“

„Pro mne, za mne i tak to můžeme říci. Můžete o tom ještě přemýšlet.“

„To jsme už udělali. Nevstoupíme na vaši kliniku, paní Frenchová.“

„Dostal jste konečně rozum?“

„Okamžik, nechte mě domluvit. Předpokládejme, že nás zavedete tam, kde se nachází Julie Gladstoneová. Přece jsme tady kvůli ní.“

„Já vím, kdo jste, pane Sinclaire. Věřte mi, vím to docela dobře.

Promiňte, ale nemohu vám pomoci.“ Otočila se na patě a odcházela k doktoru Connersovi, který už otevřel obojí přední dveře. „Jsou nepoučitelní,“ zaslechli jsme, když nastupovali.

Taky jsme se nasoukali do roveru. Glenda byla trochu pobledlá. „Julie tam opravdu není.“

„Myslím, že ne.“

„Co budeme dělat?“

„Nemám zdání, ale obávám se, že jim Julie utekla. Vzala do zaječích.

Pravděpodobně tušila, co ji čeká.“

„Pokud se tady pohybuje ten ničitel, je krajina nejistá,“ řekla Glenda.

„Toho se taky bojím.“

Připoutala se. „Dostala jsem bláznivý nápad, Johne. Opravdu velmi bláznivý.“

„Tak ven s ním.“

„Možná se Julie toho ničitele vlastně ani nebojí.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Je to jenom taková myšlenka. Julie je zvláštní člověk. Dokáže věci, nad kterými stojí rozum. Ovládá lidi i předměty...“

„A ty si myslíš, že toho člověka se

sekyrou dostala pod svou kontrolu?“

„Mohlo by to tak být.“

Protáhl jsem koutky úst.

„Nelíbí se ti to?“

„Ne tak docela. Všechno je možné. Každopádně Julie zmizela. Vylezla z okna, které bylo otevřené. Frenchové a tomu Connersovi nemůžeme nic dokázat. Stojí tady výpověď proti výpovědi. Jenom by mě zajímalo, jak se ti dva zachovají, až dorazí na kliniku bez děvčete. Kdoví, jakou si najdou 46

výmluvu.“

„Na to však nemusíš čekat.“

„Taky si myslím...“

Ničitel a dívka kráčeli lesem jako otec s dcerou.

Julie se muže nepustila. V jeho přítomnosti se cítila bezpečně a nebála se ani v temném lese.

Orrie Wayne se tady vyznal. Často projížděl krajinou, než ho kdosi šoupl do vězení. Orrie si chtěl s tím člověkem vyřídit účty. Teď se mu hodila znalost místní krajiny.

V pravé ruce pevně svíral sekyru. Tu a tam s ní mávl hned napravo nebo nalevo, aby odsekl větve, které jim bránily v cestě. Vždycky se přitom radostně zasmál a sevřel pevněji dívčinu ruku.

Nešli k cíli vyjetými cestami, ale pustili se přímo lesem po úzkých cestičkách, kudy chodila jenom zvěř. Orrie udělal pro jistotu malý oblouk bez toho, že by se vzdal úmyslu dorazit do kempu.

Těsně před ním narazili na příjezdovou cestu. Zastavili se. Orrie ukázal na červeně a bíle natřené laťky.

„Támhle stojí.“

Julie přikývla. „A opravdu tady není nikdo kromě nás?“

„Vypadá to tak.“

Julie pustila jeho ruku a prolezla mezi laťkami. Kráčela pomalu napřed a její smysly působily jako citlivé senzory.

Okamžitě by vycítila nebezpečí, kdyby jim nějaké hrozilo. Ale všude panoval klid a neproniknutelná tma.

Světlé obytné vozy pokrývala tenká třpytící se vrstva jinovatky. Orrie Wayne předešel děvčátko a otevřel dveře jednoho vozu, které před několika hodinami vypáčil sekyrou.

„Tady budeš v bezpečí, Julie.“

Váhavě a trochu nedůvěřivě vešla do vozu. Nemusela ani sklonit hlavu.

Zůstala stát nalevo vedle vchodu a rozhlížela se.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Orrie.

„Ano, je to tady útulné. Lepší než přenocovat venku.“

„Tady můžeme chvíli zůstat.“

„Sehnalo by se něco k jídlu?“

47

„Ještě jsem se tady nerozhlédl.“ Podíval se do zabudované ledničky a zjistil, že je prázdná. Nebyly tady ani žádné nápoje.

„Něco seženu.“

„Odkud?“

Orrie se jenom ušklíbl a zmizel. Julie zůstala ve voze. Váhavě jím procházela a cítila, jak jí slábnou nohy. Zatím všechno probíhalo dobře.

Ale bude to tak pokračovat?

Došla k lehátku, které sloužilo jako postel a posadila se na ně. Seděla na samém kraji jako plachá studentka při prvních tanečních a hleděla do tmy.

Ze skříněk byly vidět jenom obrysy. Vzadu se rýsoval stůl a židle přišroubované k podlaze.

Čekala na Orrieho a myslela přitom na svého přítele z Londýna Johna Sinclaira.

Stále nemohla pochopit, jak ji mohl tak hluboce zklamat. Věnovala mu svou důvěru a on ji hanebně zneužil. Nebyl u ní, když se objevili cizí lidé, tahle Gilda a Cyril Conners. Lidé, kteří vůči ní vystupovali přátelsky, ale v očích jim seděla faleš. Julie byla příliš senzitivní, aby to nepocítila.

„Proč, Johne?“ zašeptala. „Proč jsi to připustil? Proč?“

Její myšlenky přerušil zvuk kroků. Orrie se vrátil do vozu. Už ve dveřích se smál na celé kolo. „Něco jsem našel, Julie. Nemusíme trpět hladem a uhasíme žízeň.“

Přiblížil se k ní. I přes tmu, která panovala uvnitř vozu, Julie zahlédla velkou papírovou tašku, kterou nesl pod paží.

„Pojď ke stolu.“

Julie vstala a zamířila k němu, zatímco Orrie vybaloval věci. Byly to plechovky a krabice. Šťávy a konzervy. Dokonce i otvírač konzerv. „Teď

si dáme do nosu.“

„Odkud to máš?“

„To je jedno.“

„Ne, řekni mi to. Ukradl jsi to!“

Orrie už seděl na židli.

Zprudka přikývl. „Ano, ukradl jsem to. No a?“

„No dobrá.“

Otevřel krabičku. „Maso,“ zašeptal. „Vepřové maso. To je dobré.“

„Musím jíst prsty?“

„To je špatné?“

Zeptal se tak mile, že se Julie musela usmát a současně zavrtěla záporně 48

hlavou. Její přítel jí otevřel plechovku koly.

„Děkuji.“ Julie byla ráda, že se může napít. Nedočkavě přiložila plechovku k ústům. Tekutina jí stékala po bradě na límec zimní bundy.

Orrie zatím seděl. Prsty vytahoval kousky masa z konzervy a vkládal si je do úst. Mlaskavě žvýkal, pokyvoval hlavou a řekl: „Chutná, že?“

„Jistě.“

„Jako dřív.“

„Jak to myslíš?“

„Když jsem byl u Stopařů.“

„Skautů?“

„Ano. Podnikali jsme dlouhé výlety. To byly nádherné časy, Julie, opravdu.“

„A co potom?“

Orrie se uzavřel. Odstrčil konzervu s masem na stranu a řekl: „Nechci o tom mluvit.“

„Mně to můžeš říct.“

„Ne!“

„Neslíbili jsme si, Orrie, že si budeme vzájemně pomáhat?“

„To ano, ale...“

„Prosím tě. Musíš mi to říct, abych ti lépe porozuměla.“

Orrie vjel mastnými prsty do vlasů. Současně zašoupal rozpačitě nohama na zemi. Vzpomínka na nejhorší dobu jeho života mu jitřila nitro.

Nevěděl kam s očima a několikrát pokrčil rameny.

„No, dobrá, Orrie, když nechceš.“

„Ale já chci. Je to už dlouho, víš? Tehdy jsem poznal jednu dívku. Ach, ta byla nádherná. Měla blond vlasy jako ty. Představil jsem... ji svým rodičům. Byli Glorií nadšení. Tak se jmenovala. Chtěli... jsme se vzít.“

„K tomu však nedošlo.“

„Ne!“ vykřikl Orrie, „ne! Všechno bylo jinak. Jednou jsem byl pryč a vrátil jsem se dřív domů. Tam jsem je přistihl. Se dvěma přáteli, rozumíš?“

Julie otevřela oči dokořán. „A co bylo potom?“

„Vzal jsem sekyru,“ zašeptal Orrie.

Dívka se polekala. „Všechny tři?“

„Ano.“

Julie zavřela oči. Myslela si něco podobného. „Co se dělo dál?“ zeptala se. „Zavřeli tě?“

„Ano, ale ne policie. Udělal to můj vlastní otec. V rodinném majetku 49

byl starý zámek. Leží nedaleko odtud. Aby se zabránilo skandálu, musel jsem od té doby trávit život ve vězení. Byl jsem skoro šílený. Prožil jsem příšerné roky. Můj otec se už potom neukázal, ale slyšel jsem, že je významným člověkem.“

„Jak to?“

„Nevím. Musí být mnohem významnější než předtím.“

Julie pokývala hlavou. „Kdo se však o tebe staral, když jsi byl ve vězení.“

„Různí lidé. Jednou muži, podruhé ženy. Posílal je můj otec.“

„A tys to všechno snášel?“

„Ano. Nikdy jsem se nesmířil s tím, že jsem vrahem. Tenkrát to bylo hrozné: těžce jsem pykal a stále jsem doufal, že přijde vysvobození. Ty jsi se o to postarala, Julinko. Jenom ty.“ Orrie otevřel dokořán oči. „Ale jak se ti podařilo mě najít?“

Julie se lehce usmála. „Unesli mě a tak jsem hledala pomoc. Nějakého spojence.“ Rozpačitě zajela rukou do vlasů. „Ovládám nadpřirozené síly, víš? Lidé tomu říkají telepatie. Mohu pohybovat předměty a také dostanu lidi pod svou kontrolu. Když jsem hledala pomoc, zachytila jsem záření, které z tebe vychází. Když mě zasáhlo, cítila jsem tvoje zoufalství, které bylo stejné jako moje. Rozhodla jsem se, že tě osvobodím a poslala jsem ti tvou zbraň.“

„To jsem viděl.“ Zavrtěl hlavou. „Mluvíš jako dospělá a ne jako dítě.“

„Často se tak cítím, Orrie. Prožila jsem několik životů, víš? Vždycky mě zabili, když mi bylo deset nebo jedenáct let. Teď mohu žít mnohem, mnohem déle. Za to vděčím Johnu Sinclairovi.“

Orrie vyvalil oči úžasem. „Tomu, který tě zklamal?“

„Ano. Myslím, že to bylo z vypočítavosti. Je to hrozné, že?“

„Jestli je to pravda, tak ano.“

„Stále nad tím přemýšlím.“

„Ale teď jez a pij. Musíme být oba silní. Určitě se za námi pustí. Viděl jsem to. Téměř jsem spáchal další vraždu. Téměř. Zahlédl jsem vůz. Seděl v něm mladý párek. To mi připomnělo staré časy...“ Ztišil hlas. Mluvil tak tiše, že Julie ničemu nerozuměla.

Její ochránce se předklonil a skryl obličej v dlaních položených na stole.

Zavzlykal.

Julie Gladstoneová už nemohla jíst. Zírala do prázdna a přemýšlela o tom, co právě slyšela. Ale nemohla se soustředit. V jejích myšlenkách se 50

stále znovu objevoval stejný obraz.

Obličej Johna Sinclaira!

Proč na něho nemůže zapomenout? Proč se jí stále zjevuje jeho obličej?

Julie vstala a ulehla na postel. Orrie zůstal sedět. Plakal dál. Dívka se však

chtěla v myšlenkách přiblížit k Johnu Sinclairovi. Jestliže se ji bez přestání zjevuje, určitě to něco znamená.

Zavřela oči a upadla do stavu hlubokého soustředění. Nic jiného ji nemohlo vyrušit. Důležitý byl pouze lovec duchů.

Minuty ubíhaly. Julie Gladstoneová ležela na lehátku nehnutě jako mrtvola. Nikdo nemohl zpozorovat, jak hluboko se ponořila do svého nitra.

Její myšlenky vylétly jako silný proud magické síly a vydaly se na cestu.

Hledaly kontakt - a našly ho.

Julie se prudce vzpřímila. Byla zmatená. Hleděla ke stolu, kde seděl její nový přítel. Orrie spal a zlehka přitom chrápal.

Kontakt s Johnem Sinclairem!

To znamenalo jediné.

Byl jí nablízku. A možná přišel proto, aby ji našel.

Julie otočila hlavu. Její pohled padl na sekyru. Ležela na zemi.

Zírala na ocelové ostří a hlavou jí probleskla zlá myšlenka.

John Sinclair může klidně přijít...

Kdyby nás nevedli, určitě by nám dalo velkou námahu najít sanatorium.

Leželo ukryté uprostřed lesnaté krajiny. V zimě nebylo možné rozeznat zdi, které je obklopovaly. Skrytá cesta, která k němu vedla, byla určitě nepřetržitě pod kontrolou moderní elektroniky.

Obklopovalo je několik věží s reflektory, jejichž světelné kruhy padaly přímo na zem a nešířily se do okolí.

Jeli jsme dobrých deset yardů za scorpiem, který se normální rychlostí blížil k široké tmavě natřené železné bráně, před kterou zastavil.

I já jsem zastavil a lehce jsem se naklonil dopředu. Ve slabém osvětlení přístrojové desky vypadaly naše obličeje příšerně bledé.

„Johne!“ zašeptala Glenda a nahmatala mou ruku. „ Já... já se bojím.“

„Ty?“

„Ano, představ si to.“

51

„Ale nic zvláštního se neděje. Před námi nejsou žádní démoni, vlkodlaci nebo upíři, my...“

„To je jedno. Právě tahle normální situace ve mně vyvolává strach.

Hlídka, vrata. Tábor uprostřed lesů. To je současná situace, o které se nemusíme dohadovat. Promiň, ale proti tomu nic nenaděláme.“

„Možná máš pravdu,“ tiše jsem odpověděl. „Pravděpodobně to tady bude jako v pravém hororu. Nikdo neví, co se za těmi silnými zdmi a zavřenými vraty odehrává. Po čem pátrají, co hledají a v neposlední řadě nalézají. Na to nám stěží někdo odpoví.“

Nemohli jsme zjistit, o čem si ti dva ve scorpiu povídají s lidmi u brány.

V každém případě na bráně najednou zablikalo červené světlo a brána se odsunula stranou.

Scorpio zajížděl dovnitř.

„My chceme taky,“ prohodil jsem ke Glendě a lišácky jsem se zasmál.

„Bez obav, holčičko, to zvládneme. Hlavu nám neodřežou.“

„Spoléhám na to.“

I nám dovolili zajet dovnitř. Sotva jsme se ocitli za branou, skočili před náš vůz muži ze stráže s namířenými automaty.

Zabrzdil jsem a zároveň jsem oslovil Glendu, zatímco za námi se zavírala brána. „Musí mít pořádný strach.“

„Však taky mají proč.“

„Určitě.“

Někdo otevřel prudce dveře. Hlavně výmluvně mířily na moji hruď.

„Vystoupit!“ zazněl ostrý povel.

Zůstal jsem sedět. Tenhle tón jsem přímo nenáviděl. „Jsem snad v nějakém sibiřském gulagu?“ dotazoval jsem se.

„Vystupte si!“

„Jistě, to bychom udělali tak jako tak. Jenom trochu přátelštěji. Uvolnil jsem pás a pomaloučku jsem se vysoukal z vozu.

Glenda také vystoupila. I na ni mířili samopalníci. Měli na sobě šedivé uniformy a čepice se štítkem.

„Nechte je projít!“ zaslechl jsem známý hlas doktora Connerse.

Několik hlídačů ustoupilo stranou, aby nám uvolnili místo. Posměšně se k nám blížil s rukama vraženýma v kapse kabátu.

„Jste v cíli, Sinclaire!“

„To vidím.“

„A co teď s vámi?“

52

„Vy jste šéfem tohoto směšného zařízení?“

„Ne.“

„,A kdo tedy?“

„Profesor Wayne!“

Pokrčil jsem rameny. „Toho neznám.“

Conners se usmál. V pozadí stála Gilda Frenchová. „To se brzy změní.

Profesor Wayne je už na vás opravdu zvědavý.“

„To mě těší!“

Doktor Conners zavrtěl hlavou. „Ještě se můžete těšit, Sinclaire.“ Opět ten pohyb hlavy. Znamení pro hlídače. „Dělejte, odveďte je k šéfovi!“

Vedli nás, jako bychom byli po zuby ozbrojeni. Předtím nás ani neprohledali. Proti těm ozbrojencům jsme stejně neměli žádnou šanci.

Glenda kráčela těsně vedle mne. „Co myslíš, Johne? Půjde do tuhého?“

„Ani ne.“

„Proč?“

„Myslíš, že si tenhle profesor Wayne může dovolit jednu nebo dvě vraždy?“

„To je taky pravda.“

Předpokládal jsem, že nás pořádně zmáčknou. Výslech ano, ale víc ne.

Určitě ví, že je do tohoto případu zasvěceno víc lidí.

Nemuseli jsem jít daleko. Ze samotného zařízení jsem toho mnoho neviděl. Nechávali ho schválně ponořené do tmy, aby zbytečně nepřitahovalo pozornost zvědavců.

Rozeznal jsem malé parkoviště a chladicí věž tyčící se k noční obloze.

Na střeše se blýskala spleť antén. Kráčel jsem dál po hladkém betonu vedle Glendy, doprovázený ozbrojenou stráží.

Doktora Connerse ani Gildu Frenchovou nebylo vidět. Počítal jsem však s tím, že se s nimi u profesora opět setkáme.

Glenda na mne několikrát vážně pohlédla. Zamrkal jsem na ni a usmál jsem se.

Hlavní budova nebo, pro mne za mne, řídící středisko se nacházelo na volném prostranství vedle vchodu. Široké neprůstřelné skleněné dveře se otvíraly automaticky. Vnitřek budovy byl prozářený spoustou zářivek.

Hodily se k prázdné chodbě, v níž převládala bílá barva. Na zdech nevisely žádné obrázky, které by celkovou atmosféru budovy činily přátelštější.

Ozvěna tvrdých podrážek vojenských holínek našich strážců zněla v uších jako smuteční pochod. Dokresloval naši smutnou situaci. Glenda 53

pokrčila rameny. Zimomřivě se otřásla.

„Tady bych nechtěla pracovat,“ řekla.

„To mi povídej.“

Zastavili jsme se před dřevěnými dveřmi. Tady se neklepalo, ale vložila se kódovaná kartička do malé skříňky vedle dveří.

„Prosím,“ ozvalo se z ampliónu.

„Profesore, jsme tady s těmi dvěma...“

„Pošlete ty lidi ke mně!“

„Rozkaz, pane.“

Ozvalo se zabzučení, dveře se otevřely a my jsme mohli vstoupit dovnitř. Naši strážci zůstali za dveřmi. Zdálo se, že profesor má k nám důvěru.

Velikost kanceláře mě překvapila stejně jako její zařízení. Kvalitní nábytek, na zemi koberec v měkkých teplých barvách a sedací souprava ze světlé koženky, ze které si nás zkoumavě prohlížel muž v dvouřadém šedém obleku.

„Jsem profesor Wayne,“ představil se. „Vítejte v tuto pozdní noční hodinu.“

Měl sonorní uklidňující hlas. Mohl mít tak mezi padesátkou a šedesátkou. Šedivé vlasy hustě porůstaly hlavu bez náznaku nějaké lysiny.

Na nose mu seděly brýle s černou obroučkou. Pod sakem měl proužkovanou košili s pečlivě uvázanou kravatou.

Podal nám ruku. Nejdříve Glendě, na kterou se usmál a potom mně.

Hleděl mi zkoumavě do očí. Vydržel jsem jeho pohled. Přitom jsem se zeptal: „Jsme sami?“

„Ano, ovšem. Proč se ptáte, pane Sinclaire? Očekával jste tady ještě někoho jiného kromě mne?“

„Myslel jsem doktora Connerse.“

Usmál se. „Nemáte ho příliš v lásce, že?“

„Jak jste na to přišel?“

„Vycítil jsem to z vašeho hlasu, když jste se na něho zeptal. Ale posaďte se, prosím. Smím vám nabídnout kávu?“

Proti tomu jsme nic neměli.

Wayne postavil šálky na tác a zalil kávu horkou vodou z konvice. Přidal k nim cukr a mléko. Posadil se proti nám a omluvil se nejdříve za chování svých lidí.

„Díky, profesore,“ řekl jsem a zamával jsem odmítavě rukou. Potom 54

jsem si lokl kávy, kterou jsem potřeboval jako nic na světě.

Také Glenda se napila. Mlčela. Byl to přece jen můj případ.

„Vím, pochopitelně, kdo jste, pane Sinclaire,“ začal profesor.

„Nežijeme tady v nějaké pustině, aby k nám nedolehl zvuk vašeho jména a sláva, kterou jste si vydobyl.“

„Přestaňte, profesore. Pojďme raději k věci.“

„Jsem pro.“

„Chceme Julii Gladstoneovou!“

Zvrátil se do opěradla a řekl. „To souhlasí.“

„Proč?“

„Zeptejme se jinak. Kde byste ji jinak hledal, pane Sinclaire?“

„Už jsem jednu možnost našel.“ Přikývl. „Ale neberete do úvahy ještě jinou věc. To děvče je parapsychologický fenomén, o který se musíme jednoduše postarat dříve, než to udělají jiní. Lybijci už byli téměř u cíle.

Až budu mít Julii, postarám se o její bezpečnost. To poprvé.“

„Jak se to slučuje s experimenty, které chcete na tom děvčeti provádět, profesore?“

Zavrtěl odmítavě hlavou a stáhl obličej, jako by kousl do kyselého jablka. „Experimenty. Prosím vás, pane Sinclaire! Proč tak ošklivé slovo.

Je to naše práce.“

„Člověk se může na jednu věc dívat z různých pohledů. Julie je dítě.

Kdyby se dostala do tohoto institutu, přišla by o svou volnost. Nemohla by tady svobodně dýchat. A k tomu ten únos...“

Wayne zvedl ruku. „Okamžik, pane Sinclaire. O únosu nemůže být ani řeči. Všechno probíhá podle pravidel. Oba mí spolupracovníci dívce ani v nejmenším neublížili. Nezkřivili Julii jediný vlas na hlavě.“

„To je pravda. Ale Julie to nechtěla.“

„To akceptuji.“ Předklonil se a zasmál se. „Ale ona tady není. Či snad ano?“

„Ne, není.“

„Víte, kde se Julie skrývá?“

„Ne, jinak bychom nebyli tady. Chtěl jsem především mluvit s vámi, profesore.“

„Všechno ostatní vyplyne z našeho rozhovoru.“

„Vy máte rád to děvče, že ano?“

„Ano.“

„To záleží v plné míře na druhé straně. V každém případě je chytřejší, 55

než jsme si připouštěli. Utekla doktoru Connersovi i Gildě Frenchové, přičemž se obávám o její život. Sdělili mi, že se tady potuluje nějaký

choromyslný člověk se sekyrou.“ Během řeči proplétal prsty, jako by ho to velmi zneklidňovalo.

„Správně.“

„Neviděl jste náhodou toho muže?“

„Ne.“

„Proč vás tolik zajímá?“ zeptala se Glenda po krátké odmlce.

„Jsem vědec a také psycholog. Vedu institut, ve kterém provádíme výzkum hranic lidských možností a tento člověk se sekyrou překračuje hranice normality.“ Zvrátil se zpět a zvedl ruku. „Pane Sinclaire, můžete mi popsat toho muže, i když jste ho neviděl?“

„Ano. Mluvil jsem s policisty, kteří dostali popis od přímých svědků.“

„Prozradíte mi ho?“

„Proč, profesore? Co si od toho slibujete? V podstatě vůbec nic. Nebo snad ano?“

„Patrně znám toho muže!“

„Ach.“ Užasl jsem. „Nenechali jste ho náhodou upláchnout? Ošetřovali jste ho tady?“

„Poslouchejte, pane Sinclaire. Vy vyvádíte, jako by tento institut byl nějakou mučírnou.“

„Přijde na to, co si člověk pod pojmem mučírna představuje, víte?“

„Ano, ano jistě. Vzhledem k charakteru vaší práce vás asi nepřesvědčím. Prosím, ponechte emoce stranou a sdělte mi popis toho muže.“

„Tak to udělej, Johne!“

Schválně jsem Wayna nechal pořádně potrápit. Byl typem, který

všechno znal a všechno uměl. Uhlazený, vědomý si svého postavení. Tito lidé pravděpodobně museli být takoví.

„Tak dobrá,“ řekl jsem a opakoval, co mi bylo řečeno.

Profesor naslouchal. Jeho obličej působil zpočátku studeně, ale postupně se v něm začaly projevovat city. Nakonec přikývl a dokonce vytáhl kapesník, aby si utřel čelo. „Ano, pane Sinclaire, to je on.“

„Kdo je to?“

Profesor vstal. Nemohl se nám při odpovědi podívat do očí. Zastavil se otočený k oknu a mluvil proti sklu. „Asi mi to nebudete věřit, ale znám toho muže velmi dobře. Má stejné jméno jako já.“

56

„Znamená to, že...“

Zprudka se otočil. „Ano, pane Sinclaire, to znamená, že je to můj syn...“

Seděli jsme jako sochy, protože jeho přiznání nám vyrazilo dech.

Glenda zírala ještě víc než já, protože já aspoň nadzvedl nechápavě ramena.

„Je to pravda?“ zeptal jsem se.

„Nemám žádný důvod ke lhaní, pane Sinclaire.“

Zhluboka jsem vydechl. „Smím si zakouřit?“ zeptal jsem se.

„Prosím, nabídněte mi také jednu.“

Wayne si vzal cigaretu a zapalovač. Chvěla se mu ruka. Vyfoukl kouř a opřel se. „Chci vám něco vysvětlit. Máte na to právo. Ale musím se vrátit dál do minulosti...“

Glenda a já jsme si vyslechli tragický příběh. Byl o trojnásobném vrahovi, kterého otec ukryl před světem do vězení jednoho zámku. Nikoho ani nenapadlo, aby ho tam hledal. A Waynovi se podařilo vyvést policii parádní kousek. Na dlouhá léta se Orrie ztratil zrakům veřejnosti. Teprve před nedávnem se patrně osvobodil.

„Tak, teď víte všechno, pane Sinclaire!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jak může otec takto jednat?“

„To se vám řekne. Stál jsem na začátku jisté životní kariéry. Kdybych měl syna vrahem, ukazovali by si na mne prstem. A k tomu mi patřil zámek. Rodinné dědictví, které mi přišlo vhod.“

„Držel byste ho dál zavřeného?“

„Ano.“

„Až do smrti?“ zeptala se Glenda.

„Já nevím!“ zazněla sípavá odpověď. „Já opravdu nevím.“

„Zanechme spekulací,“ řekl jsem. „Teď je Orrie volný a musíme se s tím smířit. Jenom se ptám, jak se mohl

osvobodit a přitom se dostat ke své smrtící zbrani?“

„Nacházela se v zámku.“

„Ach tak. Nejdříve ale musel překonat zdi vězení.“

„Ano.“

„Kdo by mu mohl pomoci?“

„Nemám zdání.“

57

„Možná Julie,“ nadhodila Glenda.

Svraštil jsem čelo. „To myslíš vážně?“

Přikývla. „Umím si to docela dobře představit. Cítila, že někdo sedí ve vězení, kdo...“

„To bych tak netvrdil. Nehraje to ostatně žádnou roli. Pro nás je důležité, abychom ho dostali dřív, než stačí někoho zabít.“

„Promiňte, pane Sinclaire, ale nebral bych slova vaší společnice na lehkou váhu. Je docela možné, že se ti dva spolu setkali. Orrie má rád děti.

Byl to vlastně milý člověk. Jenom těžce zklamaný...“

„Jako Julie Gladstoneová,“ řekla Glenda. „Ale ona kvůli tobě, Johne.“

„Já vím,“ odpověděl jsem stručně.

Profesor se podíval na mne. „Pane Sinclaire,“ řekl. „Nechtěl bych, abyste se na mne díval jako na nepřítele, ale naopak jako na spojence. Jsem připraven poskytnout vám pomoc při hledání Julie.“

„A vašeho syna.“

„To se rozumí.“

„Jak si představujete pátrání? Chcete běžet do lesa a volat jejich jména?“

„Tak nějak. Ale vzali bychom sebou naši ochranku. Kromě toho máme psy a jsem si jist, že bychom mohli mít úspěch ještě dnes v noci.“

„Ale já ne.“

Touto poznámkou jsem profesora šokoval. „Proč ne?“

„Když půjdeme ty dva hledat, tak pouze ve trojici. Slečna Perkinsová, vy a já.“

Jeho rty sebou cukly. „Myslíte?“

„Přirozeně.“

„Víte vlastně, jak velká je krajina, kterou bychom museli propátrat?“

Profesor se ode mne nedočkal odpovědi, protože něco odvrátilo mou pozornost. Souviselo to s mým křížem, jehož prostřednictvím mi chtěl někdo předat určité poselství.

Někdo se ohlásil na duševní úrovni.

Měl měkký, jemný, jakoby dětský hlásek.

Julie!

Nemohl jsem jinak. Vyslovil jsem její jméno a tím jsem vzbudil 58

profesorovu i Glendinu pozornost.

Glenda na mne upřeně hleděla. „Co... co se děje, Johne?“

Zavrtěl jsem hlavou. Neodpověděl jsem jí, protože jsem se musel plně soustředit na hlas, který se ozýval v mém mozku. Julie určitě nenavázala kontakt, aniž by k tomu měla příčinu.

Nebylo pochyb o tom, že Julie se pokoušela navázat se mnou spojení.

To, co mi sdělila, mi vůbec nezvedlo náladu. Vnímal jsem slova, se kterými jsem vlastně musel počítat, ale stejně mne překvapila.

„Nikdo mne tak nezklamal jako ty, Johne. Považovala jsem tě za přítele, ale to už není pravda. Ty nejsi přítel. Zradil jsi mě. Nejsi o nic lepší než

ostatní. Ale já jsem si našla nového přítele. Jsme připraveni dokázat světu, jak jsme silní. Už tě nepotřebuji, Johne. Našla jsem si nový domov. I tebe najdu. Jsem blízko tebe. Možná přijdeme ještě tuto noc, možná příští nebo se sejdeme v Londýně. Ale přijdu, Johne, a poženu tě k odpovědnosti. Je to škoda, velká škoda...“ Její hlas se ztrácel, ale já jsem se nechtěl vzdát a vykřikl jsem za ní.

Pomocí kříže, který zesiloval mou duchovní sílu, jsem se s ní opět spojil.

„Co ještě chceš?“

„Mluvit s tebou.“

„Ne, teď ne.“

„Rád bych tě viděl.“

„To ti věřím. Ale zradil jsi mě, Johne.“

„To není pravda, Julie. Nezradil jsem tě. Jel jsem za tebou, abych tě...“

„To ti nevěřím, Johne. Žij blaze.“

Tentokrát jsem otevřel oči a viděl jsem, jak mne profesor s Glendou napnutě pozorují.

„Spojil ses s ní?“ zeptala se Glenda.

„Ano.“

Wayne plácl vzrušeně dlaní o stehno. „Jak? Telepaticky?“

„Samozřejmě.“

„Co vám sdělila?“

Pokrčil jsem rameny. „Julie se nachází nedaleko odtud, jak jsem mohl vycítit. Ale je tady ještě něco jiného. Považuje mě za zrádce. To znamená, že mne viní z toho, že jste ji unesli.“

„To je nesmysl. Ministerstvo se se mnou spojilo, aby...“

„Profesore,“ řekl jsem klidně a současně vyčítavě. „Nechcete to 59

vysvětlit tomu dítěti?“

„Samozřejmě, já...“

„Jak ji znám, tak vám neuvěří jediné slovo. Je příliš zklamaná. I mojí zásluhou.“

Wayne myslel prakticky. „Pokud se nachází nablízku a přitom nelhala, tak nemůže být to místo daleko.“

„Takhle nějak to bude.“

„Určitě by se vyplatila menší pátrací akce, pane Sinclaire.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zbytečně bychom ji a vašeho syna vyplašili.“

„On je s ní.“

„Vypadá to tak.“

Wayne opět zapadl do pohovky a přitiskl si ruce na tváře. „Nemohu se z toho vzpamatovat.“

S tímhle člověkem jsem neměl žádný soucit. Jeho kariéra mu byla vším.

Proto odstranil syna. Něco takového neměl právo udělat. To bylo v mých očích nezodpovědné.

„Každopádně se musíme vydat na cestu za Julií,“ obrátil jsem se ke Glendě.

Hleděla na mne dost pochybovačně. „Nechceš se ještě jednou pokusit o spojení s Julií?“

„Pokusit se mohu. Ale nebude to mít žádný úspěch. Julie diktovala, já jsem jenom poslouchal.“

„V tom případě nevím jak dál.“

„Profesore Wayne,“ osopil jsem se na svůj protějšek. „Vy se vyznáte ve zdejší krajině. Kde by mohly dvě osoby v klidu přečkat noc?“

„Všude.“

„Ano, les je hustý. Mohli bychom hledat celé týdny, ale v noci člověk vyhledává úkryt. Máme zimu. V létě by to bylo něco jiného. Zvláště při těchto teplotách...“

„Správně, pane Sinclaire, správně,“ přerušil mne. „Jsem stejného názoru.“

„Na jakém místě byste se schoval, kdybyste byl jedním z nich?“

„To je mi otázka,“ zavrtěl hlavou a přemýšlel. „Ano, vím o jednom. V

mém starém hradu by byl ideální úkryt pro oba.“

„Ne, to se mi vůbec nelíbí.“

„Z jakého důvodu?“

„Vážně si myslíte, profesore, že by se váš syn vracel do míst, kde ho 60

celé roky drželi ve vězení? Určitě ne dobrovolně. Takhle to vidím já.

Možná se mýlím...“

„Ne, máte pravdu, pane Sinclaire. Psychologicky vzato, trefil jste hřebík na hlavičku. Také nevěřím, že by byli právě tam.“

„Takže někde jinde.“

„Ano,“ uvažoval profesor a hleděl na vyleštěné špičky bot. „Určitě někde jinde...“ Usilovně přemýšlel. Glenda a já jsme mlčeli, abychom ho nerušili. Náhle zvedl hlavu a luskl prsty. „Je tady ještě jedna možnost,“

řekl. „Dokonce ještě pravděpodobnější. Tam by mohli nerušené strávit noc.“

„Kde?“ zeptal jsem se stručně.

„Nedaleko odtud existuje kemp, na kterém rekreanti z města odstavují v zimě své kempinkové vozy. Leží uprostřed lesa a proto je také dobře ukrytý. To by byla pro oba jedinečná příležitost.“

Skutečně, ten člověk měl pravdu. Byla to šance nejen pro ně, ale i pro nás.

Zvedl jsem se. „Jak dlouho musíme jet, abychom tam dorazili?“

„Asi čtvrthodinku.“

„A znáte cestu?“

„Jistě.“

„Na co potom čekáme? Pojďte profesore, pojedeme mým vozem...“

Julie měla slzy v očích, když se napřímila a slezla z postele. Navázala spojení s Johnem Sinclairem a jejich myšlenky se protnuly. Všechno bylo tak jednoduché, probíhalo to hladce, bez problémů. Mohla se bavit s lovcem duchů a vyčíst mu všechno, co jí leželo na srdci, ale teď si dělala výčitky.

John Sinclair se jí jako zrádce nezamlouval a také se rozumně hájil.

Julie byla velmi citlivá. Vycítila, že John vlastně nelže. Jestliže to byla pravda, musela se mýlit.

Ale stále tomu nechtěla uvěřit, i když se rozjel za ní. Určitě se chtěl jenom přesvědčit, kde ji umístili.

Vedle Orrieho se zastavila. Muž stále spal. Hlavu položil na ruce, opřené lokty o stůl.

Nejdříve ho chtěla vzbudit, ale potom se rozhodla jinak. Zamířila ke 61

dveřím, aniž by vrhla jediný pohled na strašnou sekyru vedle Orrieho.

Znovu jí hlavou bleskla zlá myšlenka.- Zaměstnávala se především Johnem Sinclairem.

Otevřela dveře a vyšla ven. Zastavila se na cestě.

Kemp obklopovalo hluboké ticho. Dokonce i ptáci spali. Probouzela se pouze zvířata milující noční lov.

Vítr několikrát načechral koruny stromů. Jehličnaté stromy, které na zimu neodhodily svůj zelený šat, mávaly dívce na pozdrav.

Početné kempinkové vozy stály ve dvou řadách proti sobě. Julie si prohlédla druhou řadu. Žádný z nich nebyl obydlený. Nikde nesvítilo světlo. Na pravé straně, kde stál plot, se hnaly útržky mlhy. Pokrývaly asfalt příjezdové cesty.

Julie se necítila dobře. Musela stále myslet na rozmluvu s Johnem Sinclairem. Měla pochyby, jestli se vůči němu zachovala správně.

Copak ji nezradil?

Vybojovala vnitřní boj. Zvedla pohled k obloze, jako by temná mračna noci mohla odpovědět na její palčivou otázku. Za sebou zaslechla zaskřípění. Otočila se a zahlédla Orrieho Wayna stojícího v otevřených dveřích.

Protahoval se a kroutil hlavou.

„Proč stojíš venku, Julie?“

„Musím přemýšlet.“

„Ale je chladno.“

„To mi nevadí. Jsem teple oblečená.“

Přistoupil blíž a předklonil se, aby jí viděl do obličeje. „Julie, ty jsi taková komická.“

„Jak to?“

„Něco s tebou není v pořádku. Předtím jsi byla jiná.“ Položil ruku na její rameno. „Děje se něco?“

„Uvažuji.“

„O tvém bývalém příteli?“

„Ano.“

„A došla jsi k nějakému závěru? Chceš ho zabít, když ti provedl takovou špatnost?“

„Ještě nevím.“

„Ale provedl ti podlost.“

„To ano.“ Nadechla se a špičkou boty ryla do měkké půdy. „Spojila 62

jsem se s ním. Tvrdí, že mě nezradil. Jede za mnou, aby mne odtud odvedl.“

„Věříš tomu?“

„Ještě pochybuji.“

Orrie se narovnal. „Ne!“ řekl hlasitě a zřetelně. „Ne, jsou všichni stejní.

Jestli je to tvůj přítel nebo můj otec. Zrazují nás, když jde o jejich vlastní kůži. Mezi lidmi není láska, jinak bych ji musel prožít.“

„John Sinclair je vlastně jiný než ostatní.“

Orrie nadzvedl ramena. „To musíš vědět nejlépe především ty sama. Ale řeknu ti jedno: je to policista. Když mě objeví, bude mě chtít zatknout. Ale to se mu nepovede, protože ho předtím zabiju!“ Po těchto slovech se Orrie otočil a zmizel v přívěsu.

Julie hleděla za ním. Orrie se rychle vrátil zpět. Tentokrát nenechal sekyru ve voze. Svíral ji pevně v ruce. „Tímhle ho zabiju, Julie.“

„Ale nejdřív s ním chci mluvit.“

„Z toho nemám radost.“

„Měl by dostat šanci.“

„Dostala jsi od něho také příležitost?“

„Ano. V Bucklandu in Moor.“

„Já jsem nedostal žádnou.“ Orrie chtěl ještě něco říci, ale Julie ho pohybem ruky zarazila.

Dívka ukázala na ohradu.

„Co je tam?“ zašeptal Orrie.

„Viděla jsem, jak se tam blýská světlo.“

„Kde?“

„V lese!“

„Co to znamená?“

„Myslím, že nás hledají a jedou ke kempu. Jede tam nějaké auto...“

Orrie couvl. „Schovám se!“ zlostně zasyčel. Dříve než Julie mohla odpovědět nebo odporovat, byl pryč.

Mohl zalézt do mezer mezi obytnými vozy nebo se schovat v lese.

Julie vyčkávala.

V prvním okamžiku viděla jen krátké zablýsknutí, ale když vůz vyjel ze zatáčky, zahlédla zřetelně oba reflektory.

Vedla sem jenom jedna cesta a Julie věděla, kdo přijíždí.

John Sinclair!

Spokojeně pokývala hlavou a zalezla zpět do vozu. Tak lehce mu to 63

nedaruje...

Profesor Wayne se téměř nemýlil. Se čtvrthodinkou bychom nevystačili, ale po dvaceti minutách jsme dojížděli k překážce, která uzavírala cestu do kempu.

„Chcete zvednout závoru?“ zeptal se Wayne, který seděl na zadním sedadle.

„Ne.“ Viděl jsem, že by to stejně nesvedl. Závora byla na elektromotor.

Vystoupil jsem první a Glenda opustila vůz se mnou. Profesor ještě váhal. Rozuměl jsem mu. Během jízdy byl velmi neklidný. Žádný div.

Vždyť mohl počítat s tím, že se setká se synem, kterému v minulosti provedl takovou špatnost.

„Chcete zůstat ve voze?“ zeptal jsem se ho.

„Těžko by mi mohl poskytnout ochranu před sekyrou.“

„Máte pravdu, profesore.“

Wayne nakonec vystoupil také a držel se těsně vedle nás. Klouzali jsme pohledy po kempu, který neprojevoval žádnou známku života. Panovalo v něm absolutní ticho. Vozy se jakoby krčily mezi stromy.

Ta prázdnota mě mrazila. Možná proto, že jsem se nemohl zbavit pocitu, že nás někdo pozoruje nebo číhá, až přijdeme blíž. I Glenda cítila něco podobného.

„Co se děje, Johne?“

„Nevím. Dovedl bych si docela dobře představit, že nás Julie odněkud pozoruje.“

„Ano...“

Profesor Wayne zachumlaný v těžkém koženém kabátě ukazoval na jednotlivé vozy. „Zdá se, že jsou všechny zamčené.“

Tiše jsem se zasmál. „Profesore, je to příliš velká vzdálenost. Museli bychom se podívat blíž.“

„Dobrá. Kterou stranou začneme?“

Protože vozy stály proti sobě, rozhodl jsem se pro pravou stranu.

Nebylo stoprocentně jisté, že se Julie, pokud se tady zdržuje, skrývá v některém z obytných vozů. Stejně dobře se mohla schovat ve společné budově.

Cítil jsem se jako přetopený kotel. Možná to byl i pocit viny, který mne 64

náhle přepadl. Každopádně jsem byl pevně rozhodnut nepřipustit, aby Julie zůstala v tom prokletém sanatoriu, které mělo tak příhodný název -

Hnízdečko lásky.

Převzal jsem velení. Už po několika krocích jsem zastavil před prvními dveřmi. Přesvědčil jsem se, že jsou zavřené.

U následujícího přívěsu to bylo stejné. Teprve u šestého v řadě jsem náhle strnul. Ani jsem nemusel zkoušet, jestli jsou dveře zavřené. Hned mi bylo nápadné, že tady něco nehraje.

Byly nedovřené a mezi nimi se černala zlověstná skulina.

Mlčky jsem dal rukou znamení Glendě a Waynovi. Rozuměli a přikývli.

Moje ruka se natahovala ke dveřím. Ještě jsem se jich ani nedotkl, když

se z vnitřku vozu ozval známý dívčí hlas.

„Můžeš klidně vstoupit, Johne. Očekávala jsem tě. Ale přijď sám...“

Ještě jsem nevešel. Otočil jsem hlavu a podíval jsem se na své dva průvodce.

„Je to ona?“

„Samozřejmě, profesore.“

V jeho obličeji to cuklo, když se zeptal: „A můj syn?“

„Počkejte. Zeptám se Julie.“

„Takže chcete jít dovnitř?“

„A co jste si myslel?“

„No dobrá, promiňte.“

„Zůstaň blízko přívěsu, Glendo. Mysli na to, že se v blízkosti zdržuje ten zabiják.“

„To je v pořádku, Johne.“

„Tak co je, Johne Sinclaire? Proč se nehlásíš?“ vykřikla Julie. „Máš ze mne strach? Trápí tě špatné svědomí?“

Otevřel jsem dveře a křikl jsem do tmy uvnitř přívěsu. „Ne, Julie.

Nemám strach. Ani mě netrápí špatné svědomí. Jdu za tebou.“

Glenda mi zezadu položila ruku na rameno. „Hodně štěstí, Johne.“

„Děkuji, budu je potřebovat,“ odpověděl jsem s potlačovaným vzrušením. Už proti mně stály různé příšery. Oživlé mrtvoly, vlkodlaci, mutanti nejhoršího původu. Často jsem se pohyboval mezi životem a smrtí, ale nikdy jsem neprožíval tak silný pocit strachu jako nyní.

65

Julie nebyla žádným protivníkem, ale měla nadpřirozené schopnosti.

Byla jenom svedena na nepravou cestu. Považovala mě za zrádce, za svého nepřítele a já jsem se ptal sám sebe, jestli se mi podaří přesvědčit ji o opaku.

Pevně rozhodnut jsem vstoupil do přívěsu a automaticky jsem sklonil hlavu, protože jsem znal výšku podobných zařízení.

Nesvítilo tady žádné světlo. Ve tmě na mne čekala Julie. Zdržovala se v zadní části vozu.

„Ahoj, Johne,“ řekla. „Pojď blíž, prosím tě, abych na tebe lépe viděla...“

Glenda Perkinsová a profesor Wayne hleděli na dveře, které John Sinclair za sebou zavřel.

„Co by se teď mohlo dít?“ obrátil se Wayne šeptem na Glendu.

„Nemám zdání. Ale vycházím z toho, že se John pokusí přesvědčit Julii, že ji nezradil.“

„Vždyť to také neudělal. Možná bych mohl zasáhnout, jestliže mu to dítě neuvěří.“

„To nebude zapotřebí.“

Wayne si přejel rukou po obličeji a rozhlédl se. „Ale mně jde víc o mého syna. Co myslíte? Schovává se někde nablízku?“

„To je možné.“

Wayne přemýšlel. „Mohl bych se po něm podívat.“

„Zůstaňte raději tady u přívěsu. Myslete na to, co vám řekl John Sinclair.“

„Já vím. Jenom zapomněl, že tady existují dva problémy. Julie je jeho záležitost. Já se musím postarat o svého syna.“

„To jste měl udělat už dřív.“

Wayne hleděl strnule na Glendu. „Ano, také jsem to pochopil,“

odpověděl. „Na tom už se nedá nic změnit. Musím se vyrovnat s novou situací.“ Přikývl souhlasně a odloučil se od ní. Věděla, že ho nemůže zdržovat. Ten člověk musel jít vlastní cestou.

Glenda nevěděla, na co se má dřív soustředit. Ráda by byla s Johnem Sinclairem, ale ten se zdržoval uvnitř vozu a ona nezaslechla nic z jejich rozhovoru.

Wayna měla stále na dohled. Kráčel pomalu se skloněnou hlavou 66

volným prostranstvím. Tížily ho výčitky a zároveň starosti o syna. Ten člověk pochopil svou vinu a pykal za ni duševním neklidem. Ale mohl se vlastně nějak očistit?

Těsně nad zemí se táhl závoj mlhy. Obtáčel mužovy nohy, jako by ho chtěl stáhnout do hlubokého hrobu.

Zastavil se a pomalu se otočil. Glenda viděla, jak pokrčil bezradně rameny. Jeho hledání bylo neúspěšné.

„Možná byste se měl podívat do těch budov, profesore.“

„Ano, to není špatný nápad.“

Chtěl znovu začít s pátráním, když ho zarazil Glendin strnulý postoj.

Její pohled náhodou zabloudil ke střechám přívěsů.

Byly téměř ve stejné výši. Na jedné z nich nedaleko Wayna se něco pohybovalo.

Vztyčila se tam postava.

Muž, který svíral v pravé ruce sekyru s dlouhým topůrkem. Byl to skutečný obraz mstitele. Jeho pozornost se soustředila na profesora Wayna.

„Panebože, Orrie!“

„Ahoj, tati,“ řekl Orrie Wayne a tiše se zasmál. „Na tvém místě bych Boha nebral do úst. Dávej pozor, už jdu!“

Potom skočil!

Neviděl jsem žádný důvod, proč bych nevyhověl Juliině požadavku. A tak jsem šel dál do vozu a zahlédl jsem ji sedět na okraji pohovky.

Obrysy její postavy působily neurčitě, jenom obličej a vlasy byly.

světlým ostrůvkem. Nohy přeložila přes sebe a sepnula ruce jako při modlitbě.

Těsně před ní jsem se zastavil a cítil jsem sílu, kterou ze sebe vyzařovala. Dokonce i v jejích očích se objevil kovový lesk, který jsem předtím neviděl.

Ještě nikdy se na mne nepodívala tak jako v tuto chvíli. Ani v záření, které vysílala, nebylo nic potěšujícího. Bude velmi těžké ji přesvědčit o opaku.

„Ahoj,“ řekl jsem.

Neusmála se, jenom na mne upřeně hleděla. Potom se tiše zeptala:

„Proč se mne nezmocníš, Johne?“

67

„A měl bych snad?“

„Musíš mě chytit jako králíka za krkem, odnést do vozu a odvézt na kliniku.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Ano.“

„Je mi líto, že mne tak málo znáš, Julie.“

„Znám tě dobře.“

„Ne tak docela.“

„Mohl jsi zabránit, aby mě sem dopravili,“ řekla tišším hlasem. „Máš...

máš dost velkou moc. Měl jsi zasáhnout, Johne.“

„Jistě.“

„A proč jsi to neudělal?“

„Protože jsem o tom nevěděl, Julie.

I mě samotného tím překvapili.“

„To ti mám věřit?“

„Mohu si k tobě přisednout?“

Nedostal jsem odpověď. Přijal jsem

to jako vybídnutí a posadil jsem se vedle ní. A tak jsme seděli na posteli jako dva ubozí hříšníci. „Mám radost z toho, Julie, že se ti vede dobře a že jsi během jízdy nepoužila své parafyzické schopnosti. Zůstali by patrně za tebou mrtví.“

„Ano, to by zůstali.“

„Ale ty jsi to neudělala.“ Pokrčila rameny. „Nemohla jsem. Stále ještě lidem důvěřuji. Mimoto mi řekli, že všechno bylo domluveno a ty jsi s tím souhlasil. Měl jsi mne očekávat na klinice.“

„Tak nějak to probíhalo.“

„Ano, měli pravdu, že...“

„Ne, neměli pravdu!“ Zvýšil jsem hlas, protože jsem se rozčilil. „Jel jsem hned za tebou, jakmile jsem se dozvěděl, co s tebou provedli. Chtěl jsem tě vytáhnout z toho zpropadeného sanatoria. Osvobodit tě. Mám pro to i svědkyni jménem Glenda Perkinsová, která jede se mnou.“

„Je to tvoje přítelkyně.“

„Nejen to. Také moje sekretářka.“

„Potom určitě řekne, co budeš chtít. Držíte přece spolu.“

Nevěděl jsem, jak se mám ještě bránit. „Julie,“ začal jsem ještě jednou od začátku. „Nikdy tě nenapadlo, že by ses mohla mýlit?“

„Napadlo.“

68

„No a?“

„Já jsem se nezmýlila.“

„To není žádné řešení. Ty bys chtěla vidět věci z jedné stránky, ale ony vypadají docela jinak. Nechtěl jsem, abys jela na kliniku. Proto jsem se pustil za tebou, abych tě odvezl zpět do Londýna.“

„Kdybych ti tak mohla věřit,“ řekla tiše. „Kdybych...“

„Můžeš se zeptat šéfa toho zařízení. Profesor Wayne ti...“

„On je tady?“

„Ano.“

„A jeho syn také,“ dodala Julie. „Orrie je nablízku. Čeká na svého otce.

Chce se s ním vypořádat, protože mu provedl ošklivou věc. Orrie a já jsme si v něčem podobní. Lidé, kteří nám byli blízcí, nás podvedli. Možná proto si tak dobře rozumíme.“

„Orrie není pro tebe dobrou společností. Ten člověk je trojnásobný

vrah.“

„Znám jeho osud. Lidé ho podvedli a oklamali.“

„Což mu však nedává právo, aby zabíjel jiné. Nikdo na to nemá právo.

Jenom ten, kdo nás stvořil. To musíš pochopit, Julie.“

Sklopila hlavu. „Já vím, ale to zklamání vězí hluboko v mém nitru.“

„Věříš stále tomu, že jsem přijel, abych tě dopravil na kliniku?“

„Do té doby, dokud mi nedokážeš opak.“

„Dobrá. Takže vstaneme, nastoupíme do roveru a ještě této noci se vydáme na zpáteční cestu do Londýna. Souhlasíš, Julie?“

„Nevím.“

„Něco tě ještě trápí, že?“

„Myslím na Orrieho. Slíbila jsem mu, že ho ochráním a on zase mne.“

„Orrie je vrah. Nepatří k tobě. Pochop to, Julie.“

„Mně nikdy neublížil.“

„V tom můžeš mít pravdu, dítě. Ale nic takového si nemyslel mladý

párek na silnici, když se před nimi najednou objevil Orrie se sekyrou v ruce a zničil jejich vůz. Dívka a mladík sotva stačili utéci a ukrýt se v hotelu, ze kterého jsi ty sama uprchla...“

„Připomněli Orriemu jeho vlastní minulost,“ omlouvala ho stále Julie.

Podle mne byl Orrie nebezpečný. Chtěl jsem také vědět, kde se právě schovává. „Ještě jednou, Julie? Kde se schovává tvůj přítel? Je tady?“

„Přišli jsem sem společně. Ukázal mi tohle místo.“

„A co?“

69

„Odešel.“

„Ukrývá se tady nebo...“

Mou otázku přerušil výkřik, který se ozval na prostranství mezi přívěsy.

Nerozuměl jsem slovům, ale bylo mi jasné, že se na scéně objevil Orrie.

Nemohl jsem už déle zůstávat s Julií...

Profesor Wayne, který se předtím rozhlížel kolem sebe, teď upřeně zíral do jednoho místa stejně jako Glenda stojící za ním. Orrie se blížil jako létající příšera. Během skoku roztáhl ruce i nohy a mával sekyrou jako vražednou zbraní. „Ne, neuhoď!“ vykřikla Glenda a zaslechla také Waynův křik. Nerozuměla tomu, co řekl.

Orrie dopadl na zem.

Vypadalo to, jako by chtěl udeřit při prvním útoku. Přistál těsně před profesorem a ruka se sekyrou jen zuřivě mávla stranou.

„No, tatíčku?“ zahihňal se a kývl hlavou na pozdrav. „Netěší tě setkání s tvým jediným synem?“

Profesor Wayne se zhluboka nadechl. „Prosím tě, Orrie,“ řekl a natáhl pravou ruku před sebe. „Prosím tě, promluvme si o tom. Přijel jsem schválně, abych si s tebou pohovořil o minulosti a přiznal svou chybu.“

Orrie se mu zasmál do obličeje. Byl to tvrdý, zlý smích. „Ach ne, ty přiznáváš svou chybu. To je všechno?“

„Jen zpočátku. Uvidíme, jak to bude dál.“

Orrie volnou rukou ukázal na sebe. „Poslouchej, jsem tvůj syn, ale zároveň jsem i trojnásobný vrah. Rozumíš?“

„Ano, já vím.“

„A ty jsi mne ukryl před okolním světem. To nebylo správné, tati.

Vůbec ne. Tím ses vlastně provinil. Tvoje kariéra je v háji. Můžeš dělat, co chceš. Měl jsi mne zabít a ne zavřít. Rozumíš tomu?“

„Pochopil jsem!“ prohlásil profesor Wayne nezvučným hlasem. „Velmi dobře jsem pochopil.“

„Skvělé, tati.“ Orrie obešel otce. „Už jsi kul plány, co s námi bude dál?“

Otázka padla, když stál otci za zády.

„Půjdeme na policii.“

Orrie se zachechtal a skočil před otce. „Cože, k policajtům? A co jim řekneš? Pořádně se rozhlédni. Tady stojí trojnásobný vrah, kterého už

70

dlouho hledají. Chytit ho a zavřít. Ty ses vůbec nezměnil. Vidíš jenom sám sebe jako dřív.“ Popadl otcův kabát a pořádně jím zatřásl.

„Ne, Orrie, to není pravda. Všechno je jinak. Ani já už nemohu dál jako dřív. Potrestají mě s tebou.“

„Chceš se dostat do vězeňské kobky?“ zeptal se Orrie.

„O to teď běží.“

„Tati, vím, co bude nejlepší,“ zašeptal chraptivě. „Půjdeme společně do tvého hradu. Je zde volné vězení. Já už tam nebudu. Pro tebe by bylo ideálním místem. Strávíš tam příštích pět let tak, jako jsem je prožil i já. V

páchnoucím plesnivém příšerném vězení. Nakonec budeš vypadat jako já.

Poznáš na vlastní kůži, co to je, ty prokletý pse!“

„Raději se zabiju!“

„Co neříkáš? Ani já jsem tehdy nechtěl. Úpěnlivě jsem tě prosil, ale ty jsi neznal slitování. Ani já teď nebudu mít slitování.“

„Potom mě musíš zabít sám!“

„To také udělám.“

„Ale existují svědci!“

Orrie se zasmál. „Ten John Sinclair, o kterém Julie tak často mluvila?“

„Například.“

Mávl odmítavě rukou. „Zapomeň na něho. Julie se o něho postará.

Nenávidí ho tak, jako já nenávidím tebe.“

„Za mnou je žena, která mne sleduje,“ prohlásil profesor Wayne tak klidně, jak to bylo možné.

„Neměla jet s vámi.“

„Znamená to, že ji také...?“

„To je docela možné, tati!“ Poslední slovo vykřikl. Přikročil k otci a zvedl sekyru. Jeho oči se horečnatě leskly.

Profesor Wayne cítil, jak v něm stoupá pocit, který dosud nepoznal.

Strach ze smrti.

„Doufám,“ zašeptal jeho syn, „že bude lépe, když to udělám teď

hned...“

Orrie zvedl sekyru ke smrtelnému úderu...

„Myslím, že by to nebylo lepší!“ vložil jsem se tvrdě do jeho slov.

Současně jsem opustil obytný přívěs, v jehož dveřích jsem stál tak, že mne 71

Orrie nemohl vidět. S vytaženou berettou jsem postoupil několik kroků

dopředu.

Orrie Wayne zůstal stát jako zkamenělý. „Zůstaň stát!“ zasípěl. „Stůj tam, kde jsi. Jinak ho zabiju!“

„Moje kulka bude rychlejší.“

Ostře se zasmál. „Ne, nebude rychlejší. Nebo bude rychlejší. Ale stejně budu mít dost síly vrhnout se před sebe a udeřit. Dostanu ho, ty zrádcovská svině!“

„Tu věc jsme si s Julií vysvětlili.“

„Opravdu?“

„Ano můžeš se jí zeptat!“ Doufal jsem, že tím získám čas, abych ho mohl odvést od jeho krvavého úmyslu. Zdálo se, že se mi to podaří, protože Orrie znejistěl.

Popošel jsem dva kroky k nim.

„Zůstaň stát, k čertu!“

„Jen klid, Orrie, klid!“ Zastavil jsem se.

Můj zásah do vzniklé scény neubral na její dramatičnosti. Situace se vyostřila. Orrie byl připraven dopustit se vraždy. Ten úmysl nosil dlouho v hlavě a nehodlal se ho vzdát. Stál přitom tak výhodně, že se profesor Wayne neodvážil ani pohnout a dát se na útěk.

Bylo těžké najít nějaké řešení, ale muselo přijít zatraceně rychle.

„Má strach,“ řekl Orrie. „Ano, vidím, jak se chvěje. Můj vlastní otec má ze mne strach. Dosud jsem se před ním třásl jenom já. Teď je tomu naopak.

To mne zatraceně těší...“ Najednou dostal jiný nápad. „Na kolena, tati!

Rychle, dělej! Chci, abys přede mnou padl na kolena!“

„Ale já...“

„Klekni si...!“ zařval.

Profesor Wayne se polekal. Velmi trpěl v tomto okamžiku, ale mohl jsem s ním mít soucit? S člověkem, který odsoudil svého vlastního syna, trojnásobného vraha, žít celé roky v samotě?

Wayne se pohnul. Pomalu, spíše váhavě. Orrie ze sebe vydal zvířecí zavrčení.

Potom otec klesl před ním na kolena!

Orrie jásal. Přitom svíral sekyru tak pevně, že prvním úderem mohl srazit otci hlavu.

„Teď tě mám tam, kde jsem tě chtěl mít! Už se tě nebojím, ty...“

Bylo na něm vidět, že chce udeřit. Nastala hodina pravdy.

72

Nezbývalo mi nic jiného než vystřelit.

Vtom zasáhla Julie Gladstoneová.

Neslyšel jsem ji přicházet, ale najednou stála vedle mne a řekla pouze dvě slova: „Ne, Orrie...“

Muž se sekyrou otevřel ústa. Stále ještě jsem počítal s tím, že udeří, ale podcenil jsem Julii a její magickou sílu.

Nacházela se ve stavu, kdy mohla ovlivnit Orrieho jednání. Postarala se o to, že byl v moci jejího kouzla a dávala mu příslušné rozkazy.

Orrie poslechl.

Nic jiného mu ostatně nezbývalo. Odpotácel se zpět. Z jeho úst se draly příšerné zvuky. Přerývané sténání a křik. Nakonec zvedl ruce, jako by se chtěl chytit útržků mlhy, které poletovaly kolem něho.

Potom začal naříkat. Snad chtěl ze sebe dostat všechnu bolest světa.

Nohy ho zradily. Klesl na kolena. Opíral se ještě o svou zbraň, ale ta mu už

neposkytla potřebnou oporu. Orrie Wayne se zhroutil na stranu a zůstal ležet.

„Můžeš si pro něho dojít, Johne,“ řekla Julie a odvrátila se.

Běžel jsem k němu. Kolem klečícího profesora Wayna, který zavzlykal, když jsem Orriemu nasazoval pouta.

Orrie na mne strnule hleděl.

„Buď rád, Orrie, že je to za tebou!“

„Ona... se změnila. Julie mi neuvěřila. Tvůj vliv na ni byl silnější.“

„Naštěstí.“

„Ale ty jsi ji...“

„Ne, nezradil jsem ji, Orrie. To je omyl. Chtěl jsem jí pomoci tak, jako se pokusím pomoci i tobě.“

„Mně?“ vřískl.

„Ano, tobě.“

„To se nepodaří nikomu, to se...“

Zvedl jsem ho na nohy a dotáhl jsem ho k roveru, kde jsem ho připoutal k volantu. Byl příliš zesláblý, aby mohl dál zuřit. Když jsem se vrátil na prostranství mezi vozy, stály Glenda a Julie spolu. Glenda něco povídala děvčeti, které se na mne podívalo a pokývalo hlavou.

Usmál jsem se. Shýbl jsem se, abych se jí podíval přímo do obličeje.

73

„Už mi věříš, Julie?“

„Ano, Johne, věřím ti. Opravdu ti věřím!“ Vrhla se mi do náruče.

Přitiskli jsme se pevně k sobě jako dva lidé, kteří se hledali, až se konečně našli.

Teprve po chvíli jsem Julii odtáhl. „Co bude se mnou?“ zeptala se smutně.

„Neboj se, najdeme nějaké řešení. K profesoru Waynovi na kliniku už

nepůjdeš.“ Něco mne napadlo. „Kde je vlastně profesor, Glendo?“

„Nemám zdání, Johne. Předtím byl tady.“

Ve stejném okamžiku padl v lese výstřel. Jeho ozvěna se šířila mezi stromy.

Zhluboka jsem vydechl a pokrčil jsem rameny. „Možná to pro něho bylo to nejlepší řešení,“ řekl jsem tiše. „Už nikdy by nebyl tím, čím byl...“

KONEC

74