- 1 -

KABINET HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 24

Jason Dark

- 2 -

Byla krásná jako nadpozemská bohyně, nebezpečná jako pouštní zmije a těšila se na svou smrt. Prostředí bylo přímo stvořené ke skoncování se životem. Hrob vytesali v holé skále.

Prostý otvor, do kterého otroci zasunou mrtvolu -jako do pece.

Ostatní hroby byly mnohem větší a honosnější. Malé kamenné stavby, na které vytesali motivy ze starých, dávno zapomenutých mýtů.

Město mrtvých leželo tam, kde končila poušť a začínaly vysoké skály. Opuštěné, nehostinné a Bohem zapomenuté místo, nad kterým rozprostřeli svá křídla démoni z říše věčnosti, aby je ochránili.

Na tomto místě dostávala smrt svou pravou podobu. Tady se proháněly hlasy zemřelých ve věčném větru. Tma zhoustla, jako by křídla smrti zakryla hvězdy a světlo luny.

Tohle všechno věděla i krásná Phaedra, a přesto se těšila na to, že vstoupí do tajuplného města mrtvých, kde chtěla ukončit svůj mladý

život.

Každopádně to tak vypadalo...

Právě včas se dozvěděla, že jsou jí pochopové na stopě. Pošeptal jí to tajně jeden, který to s ní myslel dobře. A tak opustila město, aby se vydala na dlouhou cestu k pohřebišti.

Dostala se k němu krátce před soumrakem. Ve dne slunce nemi-losrdně spalovalo zem, ale noci byly chladné. Při velkých změnách teploty praskalo kamení. Možná právě tohle byly hlasy, které dosti často slýchával osamělý poutník u města zemřelých.

Phaedra nikoho nepotkala. Pohybovala se mezi náhrobky s takovou jistotou, jako by zde vyrostla. Na počest tohoto dne si s sebou

- 3 -

vzala své nejdražší šperky. Zlaté prsteny a náramky posázené perlami. Na hlavě měla něco, co by mohla být královská koruna.

Byla rovněž ze zlata a zcela zakrývala její havraní vlasy.

Aby se ochránila před chladem, přehodila si Phaedra kolem ramen tmavě fialový pláštík.

Dvě misky spojené řetízkem korunovaly její malá ňadra. Stejný

řetízek přidržoval i do zlatova zbarvenou krátkou suknici za-krývající její klín. Na nohou měla ploché sandály připevněné dlouhými omotanými řemínky.

Phaedra byla nádherná žena a byla si toho vědoma. Věděli to i mnozí muži a milenci, ale těm se vedlo zle. Když na to pomyslila při svém putování městem mrtvých, roztáhl se její namalovaný obličej v širokém úsměvu.

Neměla na něm jedinou nenápadnou barvu. Ne, žena jako ona chtěla vypadat nápadně. Proto nanesla na kůži líčidla, která zvý-

razňovala především oči, jejichž tvar podtrhovaly fialové ovály stejné barvy jako její pláštík.

Skály se vypínaly do výšky. Častokrát tvořily nad její hlavou ochrannou stříšku. Cesta, která vedla k pohřebišti, se znovu rozšířila.

Náhrobní kameny vytvořené rukou umělce čněly do výšky jako monumenty.

Některé z nich připomínaly svým tvarem podivné ptáky, hady nebo draky. Na tomto hřbitově byla spousta věcí, které překonávaly hranici lidské fantazie. Byl zde i bůh smrti Horus se sokolí hlavou.

Lebka vyrůstala přímo ze skály a pozorně se rozhlížela, jako by se snažila bedlivě chránit památku zemřelých.

Phaedra znala cestu. Protáhla se kolem jednoho hrobu a dostala se na prostranství, které končilo hranou skalní plošiny.

Nemusela skákat. Mohla se dostat pohodlně dolů po schodech, které za nepředstavitelného utrpení vytesaly do skály ruce otroků.

Její cesta vedla k hrobce, ke smrti, k jejím miláčkům, mezi kterými se cítila tak dobře.

Kolem ní províval vítr. Dobýval se do skulin ve skále a skučel přitom jako týrané zvíře, které cítí, že přichází jeho konec.

Házel jí do obličeje jemná zrníčka písku. Phaedra cítila každé z nich jako píchnutí jehlou. Velkou hrobku nepostavili na dobrém

- 4 -

místě, protože tady dole zanechával vítr všechno, co přinesl ze své dlouhé cesty z pouště.

Na konci schodiště se před ní vynořila mohutná čtyřhranná kamenná stavba.

Hrobka!

Byla zavřená, ale ne pro toho, kdo znal její tajemství.

Phaedra je znala.

Poklekla. Její štíhlé prsty klouzaly po kamenné podlaze a pátraly po západce, která uvolňovala vchod. Našla ji už při první návštěvě.

Byla to jenom malá destička. Svým trojúhelníkovým tvarem se lišila od čtvercových kamenů. Sandra ji zmáčkla pravou rukou.

Kdyby neskučel vítr, byl by následující praskavý lomoz nápadný.

Velký kámen zakrývající otvor se odsunul stranou.

Hrobka před ní ležela otevřená!

Ještě nevstoupila. Vyčkávala, dokud se kámen neusadil. Zírala dlouze do černé tmy, ze které proti

ní něco vanulo. Příšerný zápach plísně a krve...

Pach smrti...

Zhluboka ho vdechla. Její nozdry se chvěly, v tmavých očích se jí zlověstně zablýskalo. Věděla, že je konečně u cíle.

Phaedra překročila práh. Vklouzla dovnitř. Mezi stěny, kde číhala hrůza staré hrobky a znovu ucítila strašlivý zápach, který ji však nijak nepohoršoval.

A tak kráčela, po chvíli se otočila vpravo a jako slepec šmátrala před sebou. Její ruce se cílevědomě sunuly tam, kde byla ve skulině zastrčena pochodeň.

Na zemi pod ní stála malá miska. Vedle ležely dva důležité předměty. Kameny, kterými mohla vykřesat oheň.

Phaedra se sehnula a sevřela je v pěsti. Třela jimi nad miskou s lehce vznětlivým práškem, až z nich létaly jiskry přímo do misky. Po chvíli prášek s praskáním vzplanul.

Žena se odvrátila. Plamen jako mohutná tlapa prolétl kolem jejího obličeje. V misce to syčelo a praskalo. Phaedra si musela pospíšit, pokud nechtěla, aby oheň uhasl. Musela by ho znovu namáhavě rozdělávat.

- 5 -

Natáhla se pro pochodeň, jejíž horní konec byl napuštěn hořlavou látkou. Plameny rychle olízly novou potravu a poznenáhlu prorazily temnotu podivné hrobky.

Když sem jindy přicházela a vlekla s sebou mrtvolu, vždy vstup do hrobky zavírala. Této noci tomu bylo jinak, protože to měla být její poslední návštěva tohoto ponurého místa.

Zvedla pochodeň a otáčela s ní, aby se důkladně rozhořela. Potom zamířila hlouběji do hrobky. Místnost vyplnila hra světla a stínu. Svit pochodně se vyšplhal až k vysokému stropu a tančil jako strašidelný

skřítek na kamenných stěnách.

Bylo slyšet jen ozvěnu jejích kroků a prskání plamenů. I podlahu tvořily kameny. Na rozdíl od zdí se však leskly jako vyhlazené.

Čím hlouběji postupovala Phaedra do nitra hrobky, tím proni-kavější byl odporný zápach. Linul se proti ní z podlahy, kde leželi ti, kterým patřila její dnešní návštěva.

Byli to mrtví. Milenci, které sama zavraždila.

Leželi seřazeni vedle sebe zleva doprava. Začala tím, který ležel nalevo. Bylo to vždy stejné. Každému z nich podřízla hrdlo obsidiánovou dýkou.

V hrobce našli místo posledního odpočinku. Lišili se od sebe. Nej-starší z nich, její první milenec, už téměř zpráchnivěl. Zato mrtvý le-

žící zcela napravo se zatím téměř nezměnil. Jenom na špičce nosu mu chyběl kousek kůže.

Nad mrtvými se zvedala stěna. V ní se nacházel malý výklenek, ve kterém si uschovala nápoj určený právě pro tuto noc. Pevně zarazila pochodeň do štěrbiny. Oběma rukama se natáhla do otvoru a vzala odtud nádobku přikrytou kulatým poklopem.

Rozesmála se, když se podívala

na víko. Smích jí zkřivil obličej tak, že ve světle plamene působil jako škleb ďáblice.

Devět milenců měla, devět jich leželo před jejíma nohama. Brzy bude jako desátá ležet s nimi, a tak unikne trýznění vojáků.

Phaedra sejmula špičatými nehty víko a odložila je do výklenku.

Potom se otočila a zahleděla se k východu z temného hrobu.

Uchopila číši oběma rukama. Protáhla se a cítila se v tomto okamžiku jako vládkyně života a smrti.

- 6 -

Pozorovala tmavou tekutinu v nádobce, která byla vlastně zelená, ale v tomto prostředí splynula její barva s panujícím přítmím.

Pomalu ji zvedala k ústům

A najednou hlas ze tmy zašeptal: „Opravdu se chceš napít, krásná Phaedro...?"

Ne, nenapila se. Ani nepostavila misku stranou. Stála a hleděla přes okraj misky do temnoty před sebou.

Mluvčí se neukázal, ale Phaedra přesto věděla, kdo ji sledoval.

Zřetelně rozeznávala jeho hlas. Potěšila se v duchu tím, že ji sledoval právě on, místo aby zůstal s vojáky.

„Proč se skrýváš, Menerisi?"

Jeho smích zněl úsečně a zároveň zvučně. „Protože ti nevěřím."

„Máš pravdu. Člověk mi prostě nesmí věřit. Nikdy nevěř ženě.

Mých devět milenců to udělalo! Cítíš jejich krev a práchnivinu, Menerisi? Cítíš?"

„Ano, vím o tom."

„Možná bys chtěl být desátý..."

„Copak bych tě jinak varoval?"

Phaedra nechala klesnout ruku s miskou. Něco jí nebylo jasné.

„Kdy jsi me varoval, Menerisi?"

„Ještě ve městě, poblíž chrámu. Vzpomeň si. Pochopové ti jsou na stopě. Mnoho lidí by tě rádo usmažilo zaživa. Najali si vojáky.

Nemáš žádnou šanci. Ještě této noci se objeví zde a zničí hrobku. Je mi tě líto, Phaedro."

„Stále ještě, Menerisi?"

„Jak to myslíš?"

Phaedra se uvolněně zasmála. „Nepoznávám tě sice, ale v duchu tě vidím. Umím si představit tvůj

- 7 -

hladový pohled, který klouže po mém těle. Umím si představit, co ti probíhá hlavou. Chtěl bys se mnou spát. Chceš nade mnou zvítězit.

A já mám jako poražená ležet pod tebou, příteli..."

Její slova Menerise ranila. Opustil stín, ve kterém se ukrýval a po-stoupil dopředu, až se jeho postava objevila ve světelném kruhu.

Meneris patřil k velmi silným mužům. Označovali ho za vynikajícího válečníka, na kterého se však žena mohla spolehnout. Koho vzal pod svou ochranu, toho neopustil.

Měl na sobě válečnické oblečení a na hlavě mu seděla přilbice.

Jako důvěrníku a člověku, který měl přístup do prostor posvátného chrámu, se mu nedala upřít i jistá nadpřirozená moc. Jako muž

přitahoval pohledy žen. Tmavé vlasy, mohutný vzrůst a svalnaté tělo se spojily v dokonale harmonický celek.

Samozřejmě padl do oka i dvorní dámě Phaedře. Zapsala si ho dokonce do svého seznamu, ale ponechávala si ho na horší časy.

Tohle Meneris netušil.

Chtěl k ní přistoupit, ale žena ho zastavila pohybem napřažené ruky. „Dál už nechoď."

„Nechceš utéci?"

„Chtěl bys mě zachránit, Menerisi? Proto jsi mne sledoval?"

„Vím o tobě všechno. Ptal jsem se lidí. Proto jsem běžel za tebou, ale tys mne neviděla. Ani nevíš, že jsem tady pobýval častěji. Chtěl jsem zabránit tomu, abys neudělala nějakou nepředloženost. Je to šílené, ale jsi květinou mého srdce.

Miluji tě, i když jsi vražednice."

Usmála se na něho. „Ne ledajaká, Menerisi! V hrobce, ve které se nacházíme, leží devět mrtvých."

„A ty chceš být desátou v řadě?"

„Ano, v rukou už držím nápoj. Byla bych poslední obětí této hrobky."

„Chceš zemřít." Meneris zavrtěl hlavou. „Ať tomu rozumí, kdo chce. Já nerozumím ničemu. Nechápu, proč si chceš jen tak vzít život."

„Protože nemám žádnou šanci."

„Tos ale přece musela vědět, Phaedro!"

- 8 -

Žena pokrčila rameny. Meneris zahlédl tajemný úsměv, který jí pohrával kolem úst. „Možná jsem to věděla. To je všechno možné.

Možná jsem schválně nechala vchod do hrobky otevřený. Patrně chci, aby mě našli mrtvou mezi mými mrtvými milými."

Meneris jí vůbec nerozuměl. Ani nevěděl, co má na to říci.

Phaedřina krása ho omámila. Něčeho takového se člověk jen tak ne-zbaví. Pohledem přeskakoval mezi jejím souměrným obličejem a pohárem, který držela v ruce. „Co je to za nápoj?" zeptal se. „Není to bolehlav?"

Phaedra se jenom zahihňala. „Co myslíš?"

„Ano, je to on."

„Máš pravdu," řekla. „Je to nápoj smrti, ale já se tě chci ještě na něco zeptat."

„Prosím."

„Miluješ mě?"

Meneris byl překvapený, když uslyšel právě tuto otázku. „Ne-chápu... co tím chceš říci?"

„Chtěla jsem jenom vědět, jestli mě opravdu miluješ, Menerisi.

Odpověz."

Mlčky přikývl. „Ano, miluji tě."

„To je velmi důležité, příteli. Kdo mě miluji, musí být připraven splnit každé moje přání."

„Jaké přání?"

„Každé," zašeptala Phaedra. Její slova se pomalu rozplývala v mrtvém tichu hrobky. Meneris měl dost času přemýšlet o tom, co právě vyslechl.

„Míníš tím, že tě takový muž musí následovat i po smrti?"

„Ano."

Válečník polkl. Stál jako socha, strnule zíral na ženu s číší a cítil, jak se mu po obličeji řine pot. Chtěl se zasmát, ale nemohl, protože se mu hrdlo sevřelo strachem. Svraštil čelo. Zaslechl, jak se mu vysmívá.

„Jak se tak na tebe dívám, Menerisi, nejsi připraven udělat pro mne všechno."

„Ano i ne. Ale nedopustím, abys mě zabila. Nechci ležet vedle tvých milovníků a práchnivět."

- 9 -

„Rozumím ti, ale existuje smrt, která nemusí být nekonečná, i když se to tak zdá. Vstoupím do říše mrtvých a někdy v budoucnosti se znovu vrátím na tento svět, protože se znovu narodím. Rozumíš

mi, Menerisi?"

„Věřím ti."

„Je to docela jednoduché, příteli. Kdo mne miluje, musí mě ná-

sledovat i v hodině smrti. Znovuzrození je naše velká příležitost."

Meneris se podivil. „Mluvíš jako moudrý rádce faraona. Málem jako bys byla bohyně."

„Možná jsem."

„Ale bohyně se nerady baví se smrtelníky. A také neumírají..."

„Kdo ti řekl, že chci zemřít?"

„Chceš se zabít. Ten nápoj..."

„Budu jenom dlouho spát, Menerisi. V tom je velký rozdíl. Měl bys o tom přemýšlet, příteli. Smrtí nic nekončí. Jsou věci, u nichž je smrt teprve počátkem. To přece víš. Nebo ti to ještě nikdo neřekl?"

Bojovník pokrčil rameny. „Nevím, jestli mě bohové nepřipravili o rozum."

„Prosím tě, Menerisi. Pokud mi budeš důvěřovat, bude všechno vypadat jinak."

„Jak?"

„To ti neřeknu, tvoje láska ke mně musí být bezmezná. Stejně jako tvoje důvěra. Napiji se tohoto nápoje. Potom i ty vyprázdni číši.

Jestliže mne miluješ, půjdeme společně vstříc smrti, která smrtí není."

Phaedra Menerise úplně zmámila. Musel ji prostě mít. Viděl za ní sice ležet její více či méně zetlelé milence, ale on byl dosud živý, hrůzné atmosféře tohoto místa navzdory. Váhal. „Ještě se rozhoduješ, Menerisi?"

„Ano."

„O čem ještě přemýšlet? Láska hory přenáší a překonává smrt.

Chtěla bych ti navrhnout, abys to jednou, jedinkrát zkusil, příteli.

Láska má ohromnou sílu. Můžeme ji prožít spolu..."

„Já nevím..."

„Je tak těžké důvěřovat mi?"

„Ano."

- 10 -

„Potom tvá láska není dost veliká. Mám pro tebe ještě jeden návrh, Menerisi. Nyní vypiji polovinu číšky a ty ji vyprázdníš do dna. Oba vstoupíme do říše mrtvých a zůstaneme tam tak dlouho, dokud nepřijde náš čas. Jsem bohyně. Řekni sám, může někdo bohyni zabít? Může bohyně zemřít?"

„Nemyslím."

„Tak jest, příteli. Bohyně nezemře. Žije dál, i když je mrtvá. A ty, který máš ve mne důvěru, ožiješ rovněž..."

„Už jsou zde!" zašeptal Meneris. „Slyšel jsem... nějaký šramot.

Jsou tady. Museli se už dostat do města mrtvých."

„Nech přijít válečníky, příteli. Už nás nepolekají. Jejich čas minul."

Meneris přemýšlel. Potom se otočil. Bylo to náhlé rozhodnutí, které ho hnalo k východu z hrobky. Ozbrojence neviděl, zato je mohl slyšet, protože vítr přinášel jejich šepot jako echo poletující mezi hroby.

Meneris byl ozbrojený mečem. Patřil k chlapíkům, kteří s ním dovedli po čertech dobře zacházet. Myslel i na to, jestli má bránit Phaedru. Mohl na chvíli zadržet chrámové biřice a umožnit Phaedře uniknout. Jenže by patrně padl v boji, aniž by se s ní někdy miloval.

Ne, to by nebylo dobré.

Meneris se stáhl zpět. Ustoupil, otočil se - a vyděsil se.

Před ním stála Phaedra. Přiložila číši k ústům a chystala se napít.

Chtěl na ni zavolat, aby ji varoval, ale Phaedra již polykala zlověstnou tekutinu.

Meneris měl pocit, jako by ho něčím praštili do hlavy. V koutcích úst mu zacukalo, zavrtěl hlavou a z úst se mu vydral těžký vzdech.

Viděl, jak se bohyně chvěje.

Rozběhl se k ní.

Když se Phaedra začala potácet, byl u ní a mohl ji zachytit.

Zůstala bezvládně viset v jeho náručí, ale číši s jedem držela pevně v ruce. Zastřené oči upírala na Menerise. Rty se jí leskly, jako by byly natřené olejem. Několik kapek jí stékalo přes spodní ret na bradu.

„Phaedro!" zasténal. „Dobrotivá nebesa, ty jsi... to opravdu udělala?"

- 11 -

„Ano, vypila jsem ho." Tiše se usmála. V jejích očích se blýskal nadpozemský jas. „Vydám se nyní cestou, která je hodná bohyně.

Jenom ti chci říci jedno. Vypij zbytek nápoje. Jenom tak mne znovu uvidíš. Později, někdy..."

„Kdy, jak...?"

„To ti nemohu říci. Musíš mi důvěřovat. Věř mi, slyšíš?"

Hleděl přes její rameno na zpráchnivělé postavy na zemi.

Opravdu jí má věřit? A měl by? Vražedkyni? Nyní se odmlčela.

Nacházela se v transu. Možná už stála na prahu světa mrtvých.

Každopádně už ze sebe nevydala jedinou hlásku. Její pohled se změnil a postupně vyhasínal.

Biřici se přibližovali k hrobce.

Někdo hlasitě vykřikl. „Vidím pochodeň. Musí být tam. Pojďte rychle!"

„Máš poslední příležitost, Menerisi," vydechla krásná Phaedra.

„Poslední a jedinou..."

Sevřel pevně rty a zhluboka vdechl zkažený vzduch. Tělo ženy v jeho náručí ztěžklo.

Věděl, co se stalo.

Byla mrtvá!

Phaedra dodržela svůj slib a vydala se na dlouhou pouť.

Kolik času mu zbývá, aby se rozhodl? V jeho nitru zuřila bitva.

Cítil se rozervaný. Má se napít?

Křečovitě svíral číšku. Hustá, olivově zbarvená tekutina pokrývala její dno a zdálo se, že se snaží vzlínat k okraji.

Meneris ještě váhal. Vrhl kradmý pohled k východu. Hýbe se tam něco? Jsou tam? Co by podnikli, kdyby ho našli s mrtvými? Věřili by mu?

Znal je. Věděl, jak dovedou být. krutí, protože se jednalo o rozkaz nejvyššího kněze. Ten byl sám znám ukrutnostmi, kterých používal při mučení. Určitě by se pokusil dostat z něho pravdu.

Nezbývala mu vlastně jiná možnost, než důvěřovat Phaedře a vypít nápoj smrti.

Zaslechl řinčení zbraní podmalované hrubými hlasy vojáků.

Je čas...

- 12 -

Meneris nechal mrtvou klesnout k zemi. Předtím jí vzal z ruky číši.

Žena, která se označovala za bohyni, se svezla k jeho nohám.

Zůstala ležet na zádech, takže mohl hledět do jejího obličeje.

Ve světle pochodně působil jako posmrtná maska v červené a černé. Z otevřených úst však nevycházel dech. Phaedra se již v tuto chvíli nacházela v jiném světě.

Meneris vnímal hlasitý tlukot vlastního srdce. Byl to strach, obavy z neodvratitelného. Opravdu může důvěřovat krásné bohyni?

Musí.

Meneris zvedl číši, přivřel oči a hleděl do lesklé hladiny temné tekutiny, která voněla slabě mátou.

Tekutina nekonečně pomalu kanula z poháru do jeho úst. V příš-

tím okamžiku už nebylo návratu, protože vyplnila jeho ústa a on ji polkl.

I kdyby chtěl, nemohl přerušit to, co započal. Olivová tekutina stékala do úst, jako by ji tlačily neviditelné ruce.

Pil, dokud nevyprázdnil číši do poslední kapky.

Potom ji upustil na zem.

Hluk, který přitom způsobil, zanikl v ostrém výkřiku jednoho z vojáků: „Máme ji. Ano, je tam. Leží na zemi - pojďte!"

Voják ještě vyčkával. Vytáhl meč a přikrčil se.

Meneris hleděl na něho. Mluvit už nemohl. Cítil se, jako by polkl oheň. Jeho tělo spaloval nesnesitelný žár.

„Menerisi!" Kdosi ho poznal a vykřikl jeho jméno.

„Zabil ji?"

„Přesvědčíme se!"

Konečně vnikli do ponuré hrobky. I oni ucítili práchnivinu a krev.

Vyvolalo to v nich odpor, ale to již Meneris nevnímal.

Nacházel se v podivném mrákotném stavu. Ještě nebyl mrtvý.

Stále se držel na nohou, ale zpozoroval, že podlaha začíná pomalu ujíždět kamsi do neznáma. Náhle se ocitl na vlně, která ho vynesla vysoko nad ostatní a potom zase hluboko klesala. Stěny hrobky se začaly chvět. Vnímal podivné hlasy a vysoký vzdálený zpěv přicházející z říše mrtvých.

- 13 -

Postavy, které se nahrnuly do hrobky, se mu rozplývaly před očima. Vznikly z nich prapodivné pitvory s obrovskými hlavami.

Padal směrem k nim a připadal si jako pták, který se vznáší nad volnou krajinou.

Ve skutečnosti jim padl k nohám a současně i do věčné temnoty...

Oficiálně se mě ta záležitost netýkala, ale kolegové mne požádali o pomoc a já jsem nemohl odmítnout. Mezi policisty stále ještě existují idealisté. Tím se nechci vydávat za idealistu, ale kolegové, kteří se na mne obrátili, určitě idealisté byli.

Považovali za své životní poslání chránit mládež před špatnými vlivy. Odvracet je od drog, prostituce a také od takových individuí, která si říkají guru a jako duchovní vůdcové růz-ných sekt slibují mladým lidem věčnou blaženost.

To byly skutečnosti, nad kterými nebylo možné zavírat oči. Viděl jsem mládež, která nějakou dobu žila v podobných společenstvích.

Byli zlomení tělesně i duševně. A velký guru se mohl skrytě chi-chotat do dlaní, protože měl zajištěný blahobytný život.

V našem případě se jednalo o vůdce sekty, který si říkal Ramir Ghur.

Pokud mi bylo známo, tento člověk pocházel z Egypta, kde dlouhá léta žil jako poustevník v poušti, a tam se učil jasnozřivosti a moudrosti bohů, aby později mohl vést jiné do rajské blaženosti.

Tím trefil hřebík na hlavičku. V Londýně našel spoustu přívr-

ženců. Jeho učení se stalo velmi populárním, ale příliš pozdě vyšlo najevo, že může být i smrtící.

Ano, došlo ke dvěma úkladným vraždám. Stopy vedly k Ramini Ghurovi, kterému se však nepodařilo nic dokázat.

- 14 -

Kolegové se od jednoho přímého svědka dozvěděli, že guru je vybaven nadlidskou silou stejně jako magickými schopnostmi, které předvádí před užaslými zraky svých posluchačů.

Častokrát rozmlouval s neznámými hlasy ve staroegypštině. Kolegové bohužel nevěděli, co si o tom mají myslet, a tak požádali mě a Suka, abychom je podpořili při jejich zásahu.

Nemuseli jsme jet daleko. Dobře situovaný guru si koupil pozemek jižně od Londýna a tam zřídil pro své příznivce primitivní chatky.

Pokud se scházeli, činili tak právě na tomto místě a zde naslouchali slovům svého Mistra.

Ramir Ghur dokázal vynikajícím způsobem nadělat spoustu řečí o ničem. Měl jsem možnost poslechnout si několik magnetofonových nahrávek s jeho kázáním. Dozvěděl jsem z nich, že se zabývá staroegyptskou mystikou. Netušil jsem, co z ní převzal. Každopádně nic dobrého. Jeho promluvy se z větší části točily kolem tajemné říše mrtvých a podsvětí podle představ starých Egypťanů.

Nejhorší na tom všem byli ti dva mrtví. Způsob, jakým dva mladí lidé přišli o život, svědčil o rituální vraždě. Od dob Charlese Mansona je policie na tyhle záležitosti zvlášť citlivá.

Byli jsme ve střehu.

Suko a já stejně jako šest lidí ze zvláštní skupiny. Čtyři muži a dvě ženy. Měli jsme dobře připravený plán. Časně ráno jsme je chtěli překvapit jako při razii. Měli jsme v úmyslu zastihnout společnost ve spánku.

Povedený kemp ležel kousek od Temže. Valila se korytem na druhé straně lesa. Léto nebylo zvlášť vydařené. Velmi často pršelo.

Na dnešní den však předpovídali vedro, které se chystalo už od čas-ných ranních hodin.

Jeli jsme třemi vozy. O něco později měl vyrazit zelený anton, aby nabral případné zatčené.

Suko a já jsme s naším roverem tvořili závěr této malé kolony.

Slunce sice vycházelo, ale věděli jsme, že ještě dlouho nebudou sluneční paprsky pálit jako v pravé poledne, takže se jim nepodaří rozpustit husté chuchvalce mlhy válející se na hladině řeky.

- 15 -

Suko, který řídil, si stěžoval na moje zívání. „Jestli v tom budeš

pokračovat, tak mě taky nakazíš." „Jsem hrozně unavený." „Včera večer jsi dlouho bumbal?" „Ne, příliš časně jsem vstával." „Ale věděl jsi o tom předem." „No ovšem, ale člověk občas bývá z formy."

„Tak jsem se měl o toho Ramira Ghura postarat sám." „To by ti bylo podobné." „Jestli jsi unavený, tak s tebou pořádně zatočí."

„Počkáme a uvidíme." Stále jsme pokračovali v jízdě po státní silnici. Věděl jsem však, že k odbočce už není daleko. O něco později se rozzářilo pravé světlo u vozu jedoucího před námi. Vůz se protáhl úzkou zatáčkou a zmizel v lese.

Součástí lesa bylo i tábořiště. Cesta končila prakticky mezi chatami.

Uvažovali jsme, jestli se nemáme nepozorovaně přikrást, ale na to bylo prostranství kolem tábořiště příliš velké. Když se se třemi vozy časně ráno náhle objevíme, bude překvapení stejně veliké. A mohli jsme rovnou vybrat ptáčky z jejich spacích pytlů a pryčen. Na leteckém snímku kempu, který jsme předtím pozorně prostudovali, jsme se přesvědčili, že

guru neobývá žádnou z těch umělohmotných králíkáren. Obýval srub, který vypadal ve srovnání s ostatními boudami poměrně komfortně.

Byli jsme připraveni na všechno. Vedoucí skupiny měl v kapse povolení k prohlídce. Jmenoval se Cliff Morris, bylo mu kolem tři-ceti a patřil k chlapíkům, které nelze jen tak lehce obalamutit. V

džínách a cvičkách připomínal studenta. Za touto maskou by stěží někdo hledal schopného policistu. A tak to koneckonců má být.

Morris dřepěl v prvním voze, po jehož střeše stejně jako po ostatních škrábaly nízko rostoucí větvičky. Cesta, která se neustále za-táčela, byla navíc dost hrbolatá.

Svědkové nemohli přesně uvést, jak guru vypadá. Mluvili stále o masce, o podivném muži, ze které však přesto vyzařuje laskavost.

To mi příliš nepomohlo, i kdyby to byla tisíckrát pravda. Vždycky existují lidé, kteří se před druhými skrývají za maskou.

Ve druhém voze někdo spustil přední levé sklo a zaťatou pěstí máchl třikrát za sebou.

Bylo to znamení pro nás, že se blížíme k cíli.

- 16 -

„Jsi ve střehu?" zeptal se Suko.

„A jak."

„Brzy to spustíme."

„Pro mne za mne."

Nestačil jsem domluvit, když oba vozy před námi zrychlily.

Suko také šlápl na plyn. Rover sebou škubl a zelená stěna lesa se kolem nás mihla jako stín. Před námi se otevřel průsek, který

vyplnily ostré sluneční paprsky.

Cesta byla volná!

Hnali jsme se k tábořišti. První vůz odbočil napravo, druhý nalevo a my jsme zamířili přímo. Tak to bylo domluveno.

Naším cílem byl srub, kde žil náš přítel guru. Suko zabrzdil těsně před širokým schodištěm. Vyskočili jsme z vozu. Krátce jsem se ohlédl zpět a viděl jsem kolegy, jak zprudka otvírají dveře pro-vizorních přístřešků.

To nás nezajímalo. Chtěli jsme dostat guru. Suko už stál u vcho-dových dveří. Jak jsme správně předpokládali, byly zamčené.

„Okno," řekl jsem a ukázal jsem na velkou okenní tabuli vpravo od dveří.

Suko do ní udeřil pažbou beretty. Jestli ještě někdo spal, musel ho probudit zvuk tříštícího se skla. Přesto se nikdo neukázal, když jsme lezli oknem dovnitř.

Zůstali jsme stát vedle sebe. Nacházeli jsem se ve velké prázdné místnosti. Na dřevěné podlaze jsme rozeznávali jakási znamení.

Znázorňovala nejspíš slunce, ale nebylo žluté, nýbrž krvavě červené.

Další dveře vedly do vedlejší místnosti.

Vyrazil jsem k nim, prudce jsem je otevřel a hleděl jsem do chodby, na jejímž konci jsem zahlédl záda schýlené prchající postavy. V

příštím okamžiku zmizel guru za dveřmi. Jenom jsem bezmocně přihlížel, jak se otevřely a znovu zapadly do zámku.

Společně se Sukem jsme doběhli k nim. Byly zamčené zvenčí.

„Vylomíme je!"

Dali jsme si krátký rozběh a vrhli jsme se proti dveřím.

Dřevo zapraskalo a povolilo. Vypadli jsme ven. Před sebou jsme zahlédli stromy zalité slunečním jasem a úzkou cestu. Současně jsme zaslechli brumlání motoru.

- 17 -

„Do prdele," zaklel jsem a hnal jsem se se Sukem do průseku, který vedl na malou mýtinu. Tam stál tmavý mercedes.

Teď jsme ho zahlédli i my. Bohužel už jenom jeho záď, která se pomalu vzdalovala.

Přesto jsme se ještě pokusili vůz dohonit.

Běhání patří k naší práci stejně jako dlouhé čekání na nejrůznější věci, které se mají odehrát. Na normální silnici bychom neměli žádnou šanci, na lesní cestě to však bylo jiné. Tam jsme ho dohonit mohli, protože guru měl na nerovném povrchu potíže s akcelerací.

Zadní část vozu sebou házela, když se řítil do úzké zatáčky.

Několikrát téměř vyletěl z cesty a kosil přitom nízký podrost.

Postupně dostával vůz pod kontrolu, ale měl víc zpomalit před levotočivou zatáčkou. Něco Zapraštělo a zadní světlo se roztříštilo, když se vůz otřel o kmen stromu.

„Dostali jsme ho," zasupěl Suko a přidal. Já jsem zůstal pozadu.

Suko se přiblížil k vozu natolik, že mohl skočit.

A skočil.

Viděl jsem ho, jak letí vzduchem. Dopadl na kapotu, ale neudržel se na ní a sklouzl na zem.

Sledoval jsem pohledem, jak se převrhl, dopadl na zem a skutálel se do podrostu, kde zůstal ležet. Přitom klel jako pohan.

Vůz byl pryč. Ani já jsem už neměl šanci dohonit ho. Suko se potácivé zvedl. Zaláteřil a hnal se dál.

Následoval jsem ho. Les prosvítal a dostali jsme se téměř k řece.

Tam jsme si zkrátili cestu, abychom mohli prchajícímu duchovnímu vůdci mládeže nadběhnout z boku. Pistole jsme měli připravené k výstřelu. Bohužel se nedalo střílet na pneumatiky.

Ramir Ghur zařadil vyšší rychlost a sešlápl plynový pedál.

Spustil okénko a vyhlédl z něho. Spatřili jsme obličej, který vlastně ani nebyl obličejem.

Byla to jen černá ploška v obdélníku okna. V ní plavaly dva žhnoucí body, kuličky, pravděpodobně oči. Nebyl jsem si zcela jist, ale hrubý, dunící hlas, který jsme zaslechli, nebyl nejspíš žádným mámením.

„Pomstím se! Ještě o sobě uslyšíme. Nezapomeňte, že mrtví jsou nesmrtelní..."

- 18 -

Vůz najednou poskočil, jako by ho postrčila obrovská neviditelná pěst.

Přesto jsem vystřelil na pravou zadní pneumatiku, ale bylo to plýtvání. Kulka se zaryla do země někde před unikajícím vozem.

„Ten daleko nedojede," řekl Suko. „Takový vůz se brzo vypátrá."

Neodpověděl jsem, protože jsem měl pocit, že Suko je tentokrát příliš optimistický. Nechal jsem ho běžet a vracel jsem se zpět do kempu.

V hlavě mně strašila slova unikajícího. Zvláště poslední věta o tom, že mrtví jsou nesmrtelní. Co tím chtěl říci?

Mají se snad vrátit nějací mrtví? Jestliže ano, tak kdy a kdo to vlastně má být?

Neměl jsem nejmenší potuchy. V kempu mě s úsměvem oslovil Cliff Morris. „Máme všechny," sděloval.

„Až na toho hlavního ptáčka!"

Odmítavě mávl rukou. „Toho taky dostaneme." Přitom zahlédl můj nedůvěřivý obličej. „Pochybujete o tom?"

„Ano."

„Proč?"

Klouzal jsem pohledem po tábořišti. V chatkách už nezůstal žádný

z příznivců Mistrových. Shromáždili je na prostranství. Vypadali překvapeně, unaveně a vyčerpaně. Měli na sobě jednotné oblečení, jakási roucha béžové barvy, která splývala až ke kotníkům.

„Čekám ma odpověď, pane Sinclaire."

„Ano, dočkáte se. Můj instinkt mi napovídá, že ho zkrátka ne-dopadneme."

„Opravdu?"

„Ovšem." •

Zavrtěl hlavou. „Při vší úctě, kolego, tomu nemohu uvěřit."

„To je vaše věc."

Podíval se na hodinky. „Nejpozději za hodinu nám uvízne v síti."

„Myslíte?"

„Jsem si jist."

„Uvidíme." Nechal jsem Morrise stát a zamířil jsem k Sukovi, který vycházel ze srubu.

- 19 -

„Nic, Johne, žádná stopa, žádné dokumenty. Barák je dokonale čistý."

Nasadil jsem si sluneční brýle. „A cos čekal?"

„Kdo vede tak velkou skupinu lidí, musí mít aspoň nějaké materiály."

Ukázal jsem si prstem na čelo. „Ty má tady. V hlavě."

„To je asi pravda."

Někdo volal Cliffa Morrise. U jednoho z vozů stála jeho kolegyně a držela v ruce sluchátko autotelefonu. „Výsledek pátrání," šeptla, když mu je podávala.

„Jde to rychleji, než jsem si myslel." Cliff byl stále ještě optimis-ticky naladěn.

„Bude se divit," řekl jsem.

Suko se zdržel komentáře. Oba jsme sledovali Cliffa Morrise, který kvapně hovoří a přitom gestikuluje, jako by chtěl sluchátko přeprat.

Nakysle jsem se usmál. Přicházel k nám se svěšenou hlavou. „Měl jste pravdu, Sinclaire, ale já taky."

„Jak to?"

„Vůz se našel, ale bez řidiče. To je příšerná smůla."

Pokrčil jsem rameny. Nedá se nic dělat. Věděl jsem to. Tyhle typy myslí na zadní vrátka.

„Jak mohl zmizet?"

„Nemám zdání."

„Možná přes řeku," poznamenal Suko.

„Tu jsme také hlídali."

„Třeba se rozplynul ve vzduchu."

Morris se zašklebil. „Na to bych nepřišel," odpověděl vztekle a odvrátil se.

„Chceš se tady ještě zdržet?" zeptal se Suko. Všiml si mého zívnutí a nezdržel se úsměvu. „Při takové reakci jsou další otázky zbytečné, Johne. Takže zmizíme."

Sdělili jsme to Morrisovi, který nám ještě jednou poděkoval za pomoc. „Co bude s tím zatraceným guru? Pustíte se za ním?"

Zavrtěl jsem odmítavě hlavou. „Sotva. Není to náš případ. Po-kuste se pověsit se mu na paty."

- 20 -

„Nejdříve ho musíme najít."

„Tentokrát to vyjde."

„No uvidíme."

Vklouzli jsme opět do roveru. Pro tuto chvíli jsem řídil já. Sukovi se nelíbil můj vážný obličej.

„Něco tě trápí, Johne?"

„Neřekl bych trápí, ale přemýšlím o tom, jak nám přísahal pomstu."

Suko se uchechtl. „Poslouchej! Jak často jsme si museli vyslech-nout podobné přísahy. Bereš ho opravdu vážně?"

„Je to možná směšné, ale ano."

„Já ne."

Tím byl pro Suka tento případ vyřízený. Pro mne však ne, třebaže jsme o Ramiru Ghurovi už neslyšeli.

O půl roku později jsme si ho však znovu připomněli, a sice při velmi podobné příležitosti...

Čas zahojí všechny rány. Přikryje a pohřbí všechno. Uplynula tisíciletí. Ze staré kultury zbyly tradice, legendy a vzpomínky.

Až do dne, kdy si archeologové usmyslili věnovat se vykopávkám, k čemuž se země jako Egypt přímo nabízela.

V posledním století dokázali archeologové z celého světa téměř

nemožné. Vykopali celá centra staré kultury. Pod pouštním pískem objevili města, skromná obydlí i honosné hrobky. Egypt byl středem pozornosti celého světa. Nespočetní turisté se nechali přivážet na historická místa, kde si v úžasu prohlíželi odkaz dávných předků.

Ale pořád existovala místa, která ležela mimo turistické trasy a spala spánkem zapomnění.

Tam, kde končila poušť a začínala holá skaliska, se rozkládalo město mrtvých, na kterém před dvěma a půl tisíce let jistá žena,

- 21 -

vražedkyně jménem Phaedra, našla místo svého posledního od-počinku.

Hrobky lidé samozřejmě našli a vykopali, ale dosud je pořádně neprohledali. Ležely prostě příliš daleko. I osamělost pouště působila na lidi nepřátelským dojmem. Kromě toho neměl egyptský stát dostatek finančních

prostředků, aby se mohl starat o všechny historické památky své obrovské země.

Pochopitelně, staré pohřebiště bylo dobře známo. Protože se však na něm nacházely jenom skalní hrobky a nikoliv honosné pyramidy, posunul se jejich výzkum na příští léta.

To se muži jménem Ramir Ghur náramně hodilo. Nikdo se o něho nezajímal, když přicestoval do Egypta a chystal se vyrazit směrem na jih.

V Anglii mu začala hořet půda pod nohama. Podařilo se mu zmizet a ještě se vysmát policii. Přesto ho zlobilo, že jeho velký plán, získat bezpočet služebníků, se zhroutil. Chtěl položit základní kámen a vytvořit živnou půdu pro staré, děsivé učení o smrti, ale příliš brzy mu přišli na stopu.

Jel vlakem a v Asuánu si půjčil vůz, pro který nebyly písečné duny žádnou překážkou. Nyní se nacházel v naprosté osamělosti nekonečné egyptské krajiny.

V Ramiru Ghurovi se nashromáždila moudrost tisíciletí. Před dvěma roky pocítil, že je jiný než prostí lidé. Bez toho, aby si něco přečetl nebo se naučil, věděl o věcech, které už dávno pohřbil čas, které zmizely ve víru dějin.

Ale on je oživil, protože se řídil jedním ze svých snů, který se mu pravidelně vracel a před očima mu promítal stále stejný cíl -právě město mrtvých.

Musel tam. Okamžitě a co nejrychleji.

Malá písečná bouře ho zdržela. Stála ho dva dny nucené nečin-nosti, a tak se dostal ke skaliskům později, než chtěl, a ke všemu až za soumraku.

Terénní vůz se prokousával měkkým pískem, který pod pro-filovanými pneumatikami odletoval na všechny strany. Cesta zmizela, zůstaly jen vyjeté koleje, ale i ty se poznenáhlu vytratily,

- 22 -

takže si připadal jako na obrovské tabuli, na jejímž předním okraji se cosi modročerného tyčilo k noční obloze.

Byly to skály, cíl jeho cesty. Dál už nemohl. Zanechal vůz na místě, vystoupil a dál se pustil pěšky.

Vál studený vítr. Vrhal jemný písek proti skalám. I osamělého muže zasypával ostrými zrnky písku.

Ramir Ghur měl na sobě vojenskou uniformu, která ho chránila před horkem. Teď mu však chlad zalézal stále víc pod kůži.

Vzal s sebou silnou lampu a pro jistotu také cepín. Mohlo se stát, že si bude muset cestu k cíli prokopat. Zmizel ve stínu skaliska a pustil se přímo ke starobylému pohřebišti.

Vtom se stalo něco zvláštního.

Ramir Ghur se zastavil, protože měl pocit, jako by v těchto kon-

činách nebyl poprvé.

Ano, vyznal se tady velice dobře. Najednou věděl, kudy se má pustit, jako by na tomto místě pobýval častěji.

A ještě cosi se přihodilo. Mělo to něco společného s krevním oběhem. Životodárná tekutina šuměla v jeho žilách s nebývalou energií. Obličej se silně prokrvoval.

Oběma rukama si přejel po kůži obličeje. Zdálo se mu, že se pod jeho lebkou ukrývá kdosi neznámý a šeptem mu dává pokyny, co má dělat.

Ramir Ghur měl pocit, jako by sestával ze dvou osob.

Dva v jednom!

Nijak zvlášť o tom nepřemýšlel, ale potěšilo ho to.

Druhá osoba získala převahu. Dávala mu rozkazy a pokyny, aniž

ji slyšel. Ale věděl přesně, jak má pokračovat dál.

Archeologové a jejich pomocníci odvedli dobrou práci. Odkryli celé pohřebiště. Hrobky zůstaly uzavřené a nikdo nepátral po mrtvých nebo mumiích.

Nikdo ho nesledoval, když vstoupil do města mrtvých. V jeho blízkosti ani jednou nezavyl šakal. Kráčel úplně sám odkrytými ces-tičkami a podél skalních stěn, které byly po dlouhý čas pohřbeny pod písečným příkrovem.

- 23 -

Do jeho uší nedolehly žádné cizí zvuky. Zpěv nočního větru, šus-tění písku pod nohama, to byly zvuky, které ho nerušily. Nepřipadaly mu vůbec cizí.

Upřímně řečeno, těšil se dokonce z toho, že se konečně blíží k cíli, po kterém tolik prahl. Dříve nepoznaná touha ho přivedla na toto místo. Tady měl poznat osobu, která by mu pověděla víc o jeho dvojí existenci.

Bohyni!

Náhle se zastavil. Věděl jistě, že dál nemůže.

Egypťan se naklonil a hleděl do hloubky pod sebou. Věděl, že dolů vede schodiště, ale zatím je neobjevil. Proto rozsvítil baterku a nechal dopadnout světelný kužel napravo i nalevo.

Zahlédl schody.

Byly vytesané ve skále a vypadaly stejně jako před mnoha tisí-

ciletími.

Všechno souhlasilo.

V duchu dodatečně děkoval nesčetným pomocníkům, kteří mu ulehčili namáhavou práci.

Ramir Ghur sestupoval po schodech dolů.

Velmi opatrně, protože byly příkré a pokryté vrstvou klouzajícího písku.

Zábradlí chybělo. Kdo se vydal touto cestou, udělal lépe, když

roztaženýma rukama udržoval rovnováhu. Osamělý muž si připadal, jako by sestupoval do jícnu sopky. Seshora nedopadl jediný paprsek měsíčního světla. I hvězdy se skryly v nekonečných dálavách vesmíru.

A znovu Ramir Ghur naslouchal svému vnitřnímu hlasu, který mu naznačoval cestu, kterou měl pokračovat dál. Poslechl ho. Nechal schodiště za sebou a stanul před velkou hrobkou.

Pochopil, že je u cíle. Tiše se zasmál a rozsvítil lampu. Široký

kužel světla se přilepil na vchod hrobky. Sem mířily jeho kroky.

Musel dovnitř.

Vchod byl pochopitelně zavřený, ale Ramir věděl, že existuje způsob, jak ho otevřít.

A znal ho.

- 24 -

Jinému by trvalo celé dny, než by ho objevil. Ramir Ghur věděl, že mechanismus, který otvírá vchod, funguje i po tisíciletích. Co jeho předkové vybudovali a zřídili, to bylo určeno na celou věčnost.

Před vstupem do hrobky se zastavil a sklonil svítilnu, protože si chtěl posvítit na zem.

Vítr sem navál písek a prach. Ramir ho oběma rukama odhrnul stranou.

Povedlo se!

Přes rty mu přelétl šťastný úšklebek, když nahmatal kámen otesaný jinak než ostatní. Věděl, že stačí zatlačit, aby se hrobka otevřela, ačkoliv při jeho první návštěvě již otevřená byla.

První návštěva!

U Anubise, jak je to už dlouho! Měl pocit, že žije věčně a přitom koketuje se smrtí.

Pohnul kamenem, napřímil se a vyčkával.

Tentokrát myslel na to, že před touto hrobkou nestojí poprvé. Už

zde jednou byl, ne však jako Ramir Ghur, ale jako někdo jiný.

Možná jako bohatý Egypťan, válečník nebo jiný odvážlivec! V

noci prožil znovuzrození, protože se v něm ozval ten druhý nebo se jeho duchovi podařilo proniknout do dávné minulosti.

Z myšlenek ho vyrušil neobvyklý hluk. Byl pro něho velmi důle-

žitý, protože otvíral vchod do hrobky.

Kamenná vrata se odsouvala -prastarý, ale bezvadně fungující mechanismus nebyl poznamenán

zubem času. Na jeho rtech se mihl úsměv, ale rysy obličeje strnuly v napětí, narušeném cizími myšlenkami, které se vedraly do jeho mozku a přinášely mu poselství.

„Brzy uvidíš sám sebe!"

Muž sevřel ruce v pěsti. Tak zřetelně zatím hlas svého duchovního vůdce neslyšel. Zněl tak hlasitě, jako by dotyčný stál před ním.

Ramir Ghur se dokonce otočil. Hleděl však do neproniknutelné tmy mezi hrobkami a skalami. Něco ho zasvědilo na kůži, jako by po něm pobíhaly tisíce mravenců. Ten druhý stál těsně vedle něho. Dokonce po něm chtěl vztáhnout ruku a Ramir Ghur měl dojem, jako by se otevřel každý pór jeho těla.

Otevřely se stejně jako hrobka...

- 25 -

Pořád slyšel skřípění, dokud se vchod neuvolnil a cesta dovnitř

nebyla volná.

Ještě pořád váhal.

Ačkoliv tak intenzivně hledal cestu k cíli a nyní ho konečně dosáhl, připadalo mu to stále velmi neobvyklé. Z otevřené hrobky na něho dýchla tisíciletí a přinášela poselství o smrti, krvi a práchnivění.

Duchové zákeřně zavražděných obětí ho lákali k sobě. Chtěli, aby přišel za nimi. Několikrát hlasitě polkl a potom překročil práh.

Prostorná hrobka ho pohltila. Přijala ho jako vlastního. Tma byla hustá jako vata a tulila se k němu jako milenka.

Po jeho nohama křupaly drobné kamínky. Po tváři ho jako neviditelná ruka hladily jemné pavučiny. Natáhl ruku před sebe.

Teprve teď si uvědomil, že má u sebe svítilnu.

Prst na spínači se zachvěl. Potom se paprsek světla zabodl do tmy a dosáhl protilehlé strany.

Tam ležela řádka koster.

Kosti, prach, prostě pozůstatky toho, co kdysi bylo lidské. Smutný

osud těch, které zavraždila jediná žena.

Nádherná žena, která rovněž našla své místo na podlaze hrobky.

Phaedra ovšem nezpráchnivěla!

Její tělo bylo stále krásné. Vypadalo to, že se tady jenom uložila k odpočinku a na chvíli zavřela oči.

Vedle ní ležel muž.

Byl oblečený jako voják ze starověkého Egypta. Měl dokonce u sebe i krátký meč. Byl rovněž mrtvý, ale přesto se zdálo, že jenom na chvíli usnul.

Ramir Ghur zůstal stát. Nechtěl tomu uvěřit. A znovu zaslechl hlas.

„Ten muž, který leží před tebou, jsi ty. Jsem to já i ty. Patříme k sobě. Dříve ses jmenoval Meneris. Já jsem Meneris a objevil jsem tvoje tělo, ve kterém můj duch našel své útočiště."

Ramir Ghur měl rty pevně sevřené. Vlastně měl na jazyku tisíc otázek, ale neodvažoval se je položit, protože konfrontace s tím, čemu jen stěží mohl uvěřit, a skutečností, byla nad jeho síly.

„Věříš mi?"

„Ano, věřím."

- 26 -

„Tak jdi a zvedni tu ženu. Tenkrát jsem ji miloval a ona mne ne-vyslyšela. Dala mi nápoj, kterého se také napila. Na ni však působil jinak než na mne. Je to vraždící bohyně, která stále žije."

„Co mám dělat?"

„Vezmi ji do náruče a pokračuj v díle, které jsem já nebo ty před dávnými časy chtěl započít. Ona je ta osoba, kterou můžeš a zároveň

musíš milovat."

Přikývl. „Ano, to udělám. Ale co bude s tebou? Ležíš přede mnou..."

„Můj čas se naplnil. Hrobka zůstala otevřená. Podívej se ještě jednou na mne. Zapamatuj si, jak vypadám, protože něco takového už nikdy neuvidíš..."

Ramir Ghur upřel pohled na ležícího muže. Ten se najednou pohnul. Vzpřímil se jako loutka uvázaná na tenkých nitích. Zůstal sedět, ale otočil hlavu a hleděl upřeně na Ramira Ghura.

Egypťan se zachvěl pod jeho pohledem. Svaly v obličeji se pohnuly. Chtěl něco říci, ale nemohl. Ten pohled ho přemohl. Byl cizincem v jiném životě a jeho druhá podoba mu pokynula, jako by minulost chtěla pozdravit přítomnost.

Příchozí se neodvažoval uchopit nabízenou ruku. Stál strnule a přihlížel proměně, která se odehrávala s tělem muže sedícího před ním.

Postava Menerise se rozpadla jako ve zrychleném filmu.

Kůže zhnědla a odpadávala v dlouhých pruzích na zem. Ob-nažily se bílé kosti, které rovněž praskaly. Do uší přihlížejícího bušilo stále znovu a znovu zlověstné praskání. Potom se celé tělo rozpadlo na prach.

Už neexistoval žádný Meneris.

Ramir Ghur si přejel volnou rukou po zpoceném obličeji. Roz-mazal si přitom nalepený prach, takže utvořil tenkou šedivou vrst-vičku na kůži.

„Teď mám jenom tebe," promluvil duch mrtvého. „Jenom tebe.

Už se nemohu vrátit do svého těla. Ramire Ghure, ty budeš mít dvojí existenci v jediné lidské podobě a budeš pokračovat v tom, k čemu jsem já nedospěl. Postarej se o Phaedru, dopřej si ji."

„Ano, ano," zakoktal Ramir. „Udělám to rád. Phaedra je..."

- 27 -

Nemohl dál pokračovat, protože se mu v krku usadil prach a vy-schlo mu v hrdle. Rychle popoběhl k ženě ležící na zemi.

K osobě, která tu ležela víc než dvě tisíciletí a nebylo na ní jediné známky stárnutí.

Shýbl se a jeho ruce přejely po dlouhém plášti z fialové látky, který vypadal jako právě zhotovený. Tato hrobka podivuhodným způsobem uchovala ženu v její původní podobě.

Jeho prsty přejížděly opatrně po kůži, jako by byla z tenkého skla.

A stejně křehce vyhlížela i žena. Byla velmi štíhlá a krásná. Půvabné stvoření s ušlechtilým obličejem, kterému velmi slušela malá korunka.

Ramir Ghur pověsil baterku na háček u opasku. Potřeboval obě ruce k tomu, aby Phaedru, vraž-

dící bohyni, zvedl ze země. Byla velmi lehká. Ležela nehybně v jeho pažích a on neslyšel její dech.

Menerisův úkol anděla strážného přešel na něho. Meneris se tenkrát do bohyně zamiloval a dokonce kvůli ní dobrovolně volil smrt.

Dnes cítil, že se ten pocit opět vrací. Vyplnil jeho tělo do posledního místečka a on cítil, co pro něho tato osoba znamená.

Opatrně se otočil. Cestu znal nazpaměť. S ní to bylo obtížnější, ale s tím se rád smířil. Dosáhl svého cíle.

Z Londýna ho vyhnali, když chtěl lidem přiblížit mystiku starověkého Egypta.

Nezapomněl na to. Právě naopak. Vrátí se. Tentokrát s pomocnicí, která už tenkrát zavraždila devět lidí...

Ještě té noci jel s vozem tak daleko, jak jen to bylo možné. Do pouště, cestami, které tu vlastně ani neexistovaly. Když začalo svítat a on už hodinu mířil na východ, dostal se do blízkosti Nilu. Tady narazil na starou stezku, kudy procházely karavany. Táhla se jako

- 28 -

světlá stopa šedivou krajinou. K prvním lidským sídlům už nebylo daleko. Dříve než k nim dojel, doplnil nádrž benzínem z obou zásobních kanystrů. Třetí ponechal plný.

Brzy ráno se dostal k opuštěné . vesnici v poušti. Nebyla to oáza, ale nacházela se poblíž úrodného pásu kolem Nilu, kde bylo možno obdělávat půdu.

Přejel zavlažovací kanál po primitivním prkenném mostě. Bylo mu známo, že v této vesnici najde přístřeší. Cestou do pouště si za-mluvil pokoj. Stařec už z dálky zahlédl vůz a postavil se před dveře.

Ramir mu pokynul. Zajel s vozem na dvůr, jehož bílé zdi chránily obyvatele před zvědavými pohledy.

Stařec ho následoval. „Tvůj pokoj je volný," prohlásil.

Ramir pokýval spokojeně hlavou. Vystrčil ztuhlé nohy ven a protáhl se.

„Byla to dlouhá cesta, že?"

„Ano."

„Jsi vyčerpaný?"

„Jistě. Chci se prospat, ale předtím bych se opláchl a..."

„Nechám přinést vodu."

„Děkuji."

Stařík zmizel. To se Ramirovi hodilo. Podíval se ještě jednou vzhůru na modrou oblohu bez mráčků.

Slunce stálo na obloze jako žhavý kotouč. Bylo hrozné vedro, ale o to se příliš nestaral. Stejně chtěl pokračovat v jízdě teprve za soumraku. Aniž ho někdo viděl, podařilo se mu dopravit bohyni do pokoje, kde už byly připraveny necky s vodou. Ne přímo v pokoji, ale v komůrce, která slouži-la jako koupelna pro případné hosty.

Když se Ramir svlékal, objevil se stařík. Zastavil se v otevřených dveřích. „Je to tak v pořádku?"

„Ano."

„Jel jste dlouho. Budete mít písek všude."

„Já vím." Ramir vlezl do necek. Voda zchladila rozpálené tělo, a to mu dělalo dobře. Na okraji necek držely dva háčky misku s kous-kem mýdla.

- 29 -

Stařík se stáhl zpět a Ramir začal tím, že se důkladně namydlil.

Pocítil obrovskou úlevu. Upřeně hleděl před sebe do protější zdi, kde se v horní polovině nacházelo obdélníkové okno. Slunce jím protlačovalo žhavé paprsky do místnosti. Předtím byl Ramir napjatý

jako struna, teď z něj všechno spadlo a naopak prožíval pocit uvolnění a únavy přecházející do stavu lehké letargie. Po zdi lezl tmavý brouk a hledal stín. Ramir pozoroval hmyz a ani se ho nepokusil zaplašit, soustředil se na dokonalou očistu těla.

Voda velmi brzy získala barvu pouště. Smyl ze sebe prach a potom se potopil, aby si opláchl vlasy.

Když se podruhé vynořil, cítil, že se něco změnilo. Nemohl ještě přesně říci, co je vlastně jinak než předtím. Hleděl do okna, ale žádný

obličej v něm nezahlédl. Přesto cítil závan vzduchu na mokré kůži.

Znamení, že někdo otevřel dveře a nachází se v místnosti.

Ramir Ghur se ve vaně otočil.

Počítal s tím, že uvidí staříka

nebo jeho pomocníka, kteří přišli, aby se postarali o vodu. Ale mýlil se. Nebyl to žádný z nich.

Ve dveřích stála žena.

Phaedra!

Ramir Ghur byl tak překvapen, že zpočátku nemohl ze sebe vydat jedinou hlásku, natož pak promluvit. Hlasitě polkl, až mu poskočil ohryzek. Kolem úst mu zahrál úšklebek a Phaedra jej oplatila přátelským úsměvem.

„Ty?" vydechl Ramir.

„Ano, to jsem já!"

Mluvila jeho řečí, nikoliv staroegypštinou. „Přišla jsem za tebou, můj rytíři." Přistoupila těsně k neckám a položila mu ruce na nahá ramena, až mu přejel mráz po zádech.

„Viděl tě někdo?" vydechl.

„Ne."

„To je dobře."

„Nechceš, aby mě někdo viděl?"

„Není to nezbytně nutné, Phaedro. Musíme se vrátit do Londýna."

„Kde je to?"

- 30 -

„Hodně daleko," odpověděl a usmál se, protože si vzpomněl na dokumenty, které potřeboval. Nacházely se v Káhiře u jednoho zná-

mého. Tento chlapík byl považován za jednoho z nejlepších padělatelů v celém Orientu. Co vyrobil, to bylo dokonalé.

„Myješ se?" zeptala se.

„Musím."

„Já chci taky!"

Napřímil se. „Cože? Ty chceš vlézt ke mně do vany?"

„Ano."

„To snad ne..."

Už se svlékala. Shodila plášť, odložila šperky i korunku a roz-pustila si vlasy. Husté a černé jako pouštní noc uprostřed léta.

Nemohl z ní spustit oči. Teď na sobě neměla víc než úsměv na rtech. Ještě nevstoupila do vany. Oběma rukama se držela jejího okraje.

„Líbím se ti?"

„Velice."

„Meneris mě tenkrát chtěl také mít. Nedošlo k tomu. Ty jsi on a on je ty. Proto mě smíš mít ve dne i v noci." Skrčila se a zvedla před-mět, který ležel na podlaze. Skryla ho za zády. „Jak už jsem řekla, smíš mě milovat, Ramire, a dej si přitom záležet. Potom pro tebe udělám všechno. Kdyby tvá vůle polevila, mysli na to, jak se tenkrát vedlo mým milencům." Teď vytáhla ruku schovanou předtím za zády.

Kdyby neseděl ve vaně, jistě by uskočil, tak rychle napřáhla ruku před sebe. Prsty přitom sevřely starověkou obsidiánovou dýku, jejíž

ostří bylo mírně zahnuté a lehce zeleně světélkovalo.

„Ještě ji mám," zašeptala Phaedra a položila obličej na širokou čepel.

Ramir jenom bezmocně přikývl.

„Ještě ji mám a nic jsem nezapomněla. I tobě může posloužit. S

její pomocí zemřou ti, kteří by nám chtěli uškodit."

Egypťanovi naskočila husí kůže, ale současně myslel na lidi, jejichž jména byla uvedena na jeho seznamu.

Londýn se zalkne hrůzou!

- 31 -

Pršelo.

Z potemnělé oblohy lilo jako z konve. Touto dobou se vlastně mělo ochladit, ale letošní leden si s námi prapodivně zahrával.

Bylo velmi teplo. To není dobře, škodlivý hmyz bez potíží přezimuje a na jaře způsobí nedozírné škody na vegetaci.

Déšť, temné mraky, pochmurný den.

Počasí se přesně hodilo k naší náladě. Suko a já jsme toho v poslední době prožili spoustu. Šlo především o dívku jménem Julie Gladstoneová, jejíž tragické osudy dospěly po staletích ke konci.

Julie nám přirostla k srdci. Tím silněji nás zasáhla její smrt.

Zemřela na starém kamenném mostě v malém německém měs-tečku, a tam byla také pohřbena. Nikdy nezapomenu na scénu, kdy jsem ji mrtvou držel v náručí. Uvědomoval jsem si přitom, jak jsme častokrát malí, když se jedná o boj se silami temnoty. Velmi často jsme vyhráli, ale neubránili jsme se některým porážkám. Naše práce připomínala housenkovou dráhu. Jednou jsme byli nahoře, ale hned jsme zase klesali dolů. Jako ve skutečném životě.

Julie ležela ve studené zemi blízko řeky a my jsme dřepěli v naší kanceláři.

Stál jsem u okna s rukama v kapsách a čekal jsem, že si mne zavolá náš šéf, sir James, který byl touto dobou ještě na cestě do Scotland Yardu. Minulou noc hovořil s jistými lidmi, kteří se velmi zajímali o Julii a chtěli zjistit, zda by se její magické schopnosti nedaly využít pro vojenské účely.

Tomu jsem naštěstí zabránil, ale stejně jsem Julii nezachránil.

Suko přicházel ze sekretariátu. Přinášel podnos s kávou, čajem a dvěma sendviči.

„Jez, Johne!"

Pokrčil jsem odmítavě rameny a posadil jsem se na psací stůl.

„Nemám hlad."

- 32 -

„Kvůli Julii?"

„Přesně tak."

Suko se posadil. „Nemusíš si tím lámat hlavu. Udělali jsme, co bylo v našich silách. Nemůžeme za to, že to nebylo nic platné.

Magické síly protivníka byly zkrátka větší. Tady máš čaj." Přisunul ke mně šálek.

„Měla se nám svěřit se vším."

„Jak to myslíš?"

„Více hovořit o svých předchozích životech a o všem, co se jí přihodilo. A především nás měla informovat o Janine, která byla její sestrou v prvním životě."

„Změnilo by se tím něco?"

„Možná."

Suko mávl odmítavě rukou. „To je přece nesmysl, Johne. Zbyteč-

ně se trápíš."

„Možná. Ta porážka mě bolí. Přišla jako blesk z čistého nebe'."

„To je ovšem pravda." Suko se zakousl do sendviče. „Sněz taky něco, Johne!"

Chtěl jsem mu udělat radost, a tak jsem si vzal druhý sendvič.

Přitom jsem zašilhal na spisy, které se nám nakupily na stole. Byla v nich spousta informací. Ani jeden z nás se zatím nedostal k tomu, aby je prohlédl.

Dnešní den byl k tomu jako stvořený, ačkoliv bych raději seděl doma a poslouchal melancholickou hudbu. „Je to všechno trochu jinak," řekl jsem.

„Jak to?"

„No tak. V posledních týdnech jsme vůbec neslyšeli o van Akke-renovi, abbé Blochovi, mé minulosti, templářích a také o našich přátelích Kaře a Myxinovi. Připadám si jako ve vzduchoprázdnu. K

tomu zmizel i Železný anděl, možná je dokonce mrtvý."

„ O tom nemáme žádné důkazy." Suko se napil čaje. „Dnes vidíš

všechno moc černě."

„To je pravda."

Můj přítel a kolega ukázal na horu spisů. „Když už tam sedíš a máš světobol, můžeš se do nich zahloubat. Musíme se tím pro-hrabat."

- 33 -

Podíval jsem se poočku na horu papíru. „Vlastně to mohla Glenda předem roztřídit."

„Chceš jí ty krámy přinést domů? Vždyť tam chudinka sedí a kurýruje si rýmu."

„Ta mi vlastně taky schází!"

Suko zaprotestoval: „Jsi přecitlivělý."

„Ne, jenom nemám z ničeho radost."

„Já taky ne."

„Tak ti půjdu příkladem a pustím se do těch spisů." Položil jsem hlavu na stůl a měřil jsem pohledem sloupec papíru před sebou.

Chtěl jsem dobrou polovinu podstrčit Sukovi. „Shora?" zeptal jsem se.

„Dej to sem."

Dostal, co žádal. Tyhle spisy nebo informace se povětšinou skládaly z hlášení o nejdůležitějších událostech, které se v době naší nepřítomnosti udály v Londýně a okolí. Velmi často jsme při jejich studiu našli informace, které se nám náramně hodily.

Právě jsem otevřel první pořadač, když se ohlásil telefón.

Rychle jsem zvedl sluchátko a ohlásil jsem se. Zaslechl jsem v něm ostrý hlas: „Jsem opět tady, Sinclaire!"

Tam, kde se severní Londýn táhne od kanálu Grand Union k obytným čtvrtím, bydleli v třípokojovém bytě na Grange Street manželé Helena a Kirk Blythovi. Brali se před rokem. Oba měli svá zaměstnání, ale protože pracovali na směny, potkávali se doma někdy jen jeden den v týdnu.

Kirk Blyth pracoval jako inženýr v londýnské vodárně. Toto povolání vyžadovalo práci ve třech směnách.

- 34 -

Jeho žena Helena byla policistkou. Nenosila služební uniformu, protože patřila ke skupině mladých žen, které se staraly o ztros-kotance z řad mládeže a snažily se překazit ilegální dovoz drog.

Momentálně panoval v této oblasti klid, přestaly i mrzutosti se sektou mladistvých, a tak mohla skupina opustit kancelář a strávit poklidný víkend.

I dnes se Helena Blythová rozloučila se svými kolegy a popřála jim klidnou noc.

„Jaká bude ta tvoje?"

„Také klidná."

„Kirk není doma?"

„Není."

„Potom bych mohl přijít já," navrhl jeden z kolegů, ušklíbl se a mrkl na blonďatou Helenu s krátce zastřiženými vlasy a jasně modrýma očima.

„Ne, děkuji, jsem unavená."

„Já tě z toho dostanu."

„O to nestojím." Helena se natáhla po zimní bundě. Měla na ní kapuci, která se jí hodila, protože venku pršelo.

Helenin vůz, Fiat Ritmo, parkoval blízko Scotland Yardu. Ne-zamířila k němu, protože ještě chtěla nakoupit nějaké potraviny v blízkém supermarketu.

Z nízko visících mračen mrholilo. Helena si natáhla kapuci, dvakrát zahnula a před sebou uviděla osvětlené výlohy supermarketu.

V tomto čase zde vládl velký ruch, protože lidé vracející se z práce museli nakoupit. Helena zjistila, že udělala dobře, když nechala vůz na místě, jelikož zdejší parkoviště bylo plné.

Vešla do supermarketu velkým proskleným vchodem, vzala si ná-

kupní vozík a projížděla mezi regály. Vytáhla papír, na kterém měla zapsáno, co potřebuje nakoupit. Důležité bylo mléko, které si chtěl její manžel vzít s sebou do služby. Helena postavila čtyři sáčky do vozíku. Nakoupila také tvaroh a máslo.

Hledala dál. Nahnula se a objevila ryby ve sklenicích i krabič-

kách. Najednou nakrčila nos, protože jí do chřípí vnikl příšerný puch.

Kazí se tady něco?

Podívala se do přihrádky, ale ta byla až klinicky čistá.

- 35 -

Odkud přichází ten pach hniloby?

Helena se otočila doprava, protože tam se náhle objevila jiná zá-

kaznice.

Žena na ni upřeně hleděla.

Helena se ani nehnula. Normálně by si stěžovala nebo se odvrá-

tila, ale teď stála a hleděla do ženina obličeje s pravidelnými tahy, jako mívají modelky.

Pleť měla hnědý nádech jako u lidí z Orientu, oči byly velké, nádherné, tmavé. Takový obličej by si Helena docela dobře uměla představit za závojem. Místo toho měla tahle osoba tmavý plášť a kolem hlavy ovázaný černý šátek se zlatými lvy chystajícími se ke skoku.

„Prosim...?" zeptala se Helena. „Mohu... vám nějak pomoci?

Známe se? Proč se na mne tak díváte?"

Žena z Orientu pohnula rty. Jejím slovům bylo stěží rozumět, když řekla: „Brzy zemřeš..."

„Jak, prosím?"

Neznámá se otočila a odcháze-

la pryč. Helena by se ráda pustila za ní, ale byla tak šokovaná a překvapená, že k tomu nenašla odvahu.

Když se konečně vzpamatovala, zmizela neznámá v tlačenici supermarketu. I zápach, který s sebou přinesla, zmizel. Tohle setkání jí připadlo jako zlý sen.

Co řekla ta cizí osoba? Že brzy zemřu? Helena chtěla zavrtět hlavou a zasmát se, ale nepovedlo se jí to. Náhle jí došlo, že osoba myslela svou hrozbu vážně.

Ale kdo to vlastně byl?

Ať přemýšlela sebevíc, nedospěla k žádnému výsledku. S touhle osobou se nikdy v životě nesetkala. Ani soukromě, ani služebně.

„Dovolíte, paní?" oslovil ji muž v plášti z velbloudí vlny. Chtěl si vzít cosi z police, ale paní Blythová mu stála v cestě.

„Promiňte, samozřejmě."

Jako ve snu šla dál k pokladně zaplatit nákup. Cestou se neustále rozhlížela, ale neznámou už nezahlédla.

O třičvrtě hodiny později odemkla domovní dveře a vystupovala do prvního poschodí, kde se nacházel jejich byt.

- 36 -

Kirk ji slyšel přicházet a otevřel dveře. „Jdeš pozdě."

„Byla jsem ještě nakoupit."

„Aha, to mne nenapadlo." Vzal od ní sáčky s nákupem a odnesl je do kuchyně.

Helen šla za ním. Vypadala zádumčivě a opřela se o rám dveří.

„Co se děje?"

„Já nevím, Kirku. Něco není v pořádku. Někdo mě oslovil v supermarketu."

Musel se usmát. „Právě tebe, policistku? Co od tebe chtěl?"

„Ne, tak to nebylo. Připojila se ke mně nějaká žena, a sdělila mi, že brzy zemřu."

„Opravdu?"

„Ano."

Kirk Blyth se usmál. „To je vtip, samozřejmě velmi špatný."

Začal vyndávat potraviny ze sáčků a uklízet je. „Nebo bereš tohle varování vážně, když jsi jich dostala tolik už dřív?"

„Tentokrát ano."

„Od ženské?"

„Ano, Kirku, vždyť mě znáš." Mluvila rychle. „Nenechám se jen tak vyvést z míry, ale tohle bylo něco jiného. Ta ženská nemluvila do větru."

„A co jsi udělala?"

Helena rozpřáhla ruce. „Nic, vůbec nic. To je na tom nejhorší."

„Hm," pokrčil rameny.

„Byla jsem v šoku, co já vím. Prostě jsem nezareagovala. A ona potom zmizela."

„Viděla jsi ji ještě jednou?"

„Ne."

„Tak tě potom napálili." Kirk dal mávnutím ruky najevo, že ta věc není tak důležitá.

„Připravím jídlo."

„Co to bude?"

„Nudle a maso s nějakou kořeněnou omáčkou."

„To bude pochoutka."

„Nejsi nadšený?"

„Už teď mi tečou sliny."

- 37 -

Helena vařila. Z obývacího pokoje sem doléhal zvuk televizoru.

Když požádala muže, aby prostřel na stůl, zjistila, že spí. Nechala ho tak, protože ho čekala dlouhá probdělá noc. Helena se během vaření natolik zaobírala v myšlenkách poslední příhodou, že se jí podařilo nudle mírně rozvařit.

Její muž si stejně pochutnal. Kirk nebyl vybíravý v jídle. Během studií se převážně živil rybami a chipsy a jídelníček obměňoval hamburgery.

Rychle spořádal jídlo, protože za půl hodiny musel vyrazit do práce.

„Nemůžeš zůstat doma?" zeptala se ho Helena.

Ještě seděli proti sobě u jídelního stolu. „Máš velký strach?"

Helena přikývla.

„To nejde, opravdu musím jít. Nevím o nikom, kdo by mě vy-střídal. "

„No dobrá, rozumím. Také bych jela do kanceláře. Jistě, musíš do práce."

Doprovodila ho k domovním dveřím, kde si důkladně prohlédla zejména protější stranu ulice. Domy se rozplývaly v dešti.

Kirk ji políbil na rozloučenou. Do garáže měl jen pár kroků.

„Mám ti zavolat?" ozval se v běhu.

„To by bylo skvělé."

„Jenom nevím, kdy se k tomu dostanu."

„To je jedno, stejně se mi nechce spát."

„Tak pa..."

Když její muž zmizel, přejela si rukou oči. Po tvářích jí nestéka-ly jenom dešťové kapky, ale také slzy. Vracela se zpět do domu a setkala se se sousedkou. „Ach, paní Blythová, zase sama?"

„Bohužel."

„To znám. Můj muž také pracoval v nočních šichtách. Přes třicet let. Potom odešel do důchodu a za dva roky zemřel. A nic jsme proti tomu nenadělali."

„To je smutné, paní Gromwellová." Helena vyběhla po schodišti.

Když se vdova pustila do řeči, nevěděla, kdy přestat.

- 38 -

Helena nechala dveře bytu odemknuté. Otevřela je. Po zádech jí přeběhl mráz, jakmile vstoupila dovnitř. Místnost jí najednou připadala jako velké vězení. Pohrávala si ještě s myšlenkou, že přenocuje u přítelkyně, ale potom to zavrhla, protože jí měl volat Kirk a ona ho nechtěla zbytečně vyděsit.

Dálkovým ovládáním zapnula televizi a posadila se do lenošky.

Dávali komedii, která ji trochu odvedla od jejích starostí.

Ale ne docela.

Její myšlenky se stále točily kolem setkání v supermarketu. Stále přemýšlela, jestli už tu osobu někde neviděla. Mnoho jejich akcí se týkalo rodin přistěhovalců, k nimž patřili i lidé z Orientu, ale této ženy by si určitě všimla.

Obličej, nápadné oči a potom příšerný zápach, který se k ní vůbec nehodil.

Zařinčel telefon. Helena se vyděsila, protože stál blízko ní. Prudce vyskočila, jako by ji vytrhl ze spánku. Kdo by mohl volat?

Že by neznámá, která ji chce podruhé varovat?

Helena polkla a váhavě se natáhla po sluchátku. Zvedla ho až po čtvrtém zazvonění.

„No konečně, Heleno, už jsem myslel, že se ti něco stalo."

„Ne, Kirku, ne." Spadl jí kámen ze srdce. Ztišila televizi. „Všechno je vlastně v pořádku."

„Ta ženská se neozvala?"

„Zatím ne."

„To je dobře."

Helena se podívala na hodinky. „Je ještě brzo. Proč voláš už teď?"

„Protože musím pryč. Na jedné pobočce mají poruchu. Může trvat hodiny, než ji odstraníme. Chtěl jsem ti jenom popřát dobrou noc."

„To jsi hodný, Kirku."

„Tak zítra ráno. Pa, spi sladce a nemysli na tu bláznivou osobu."

„Budu se snažit, miláčku." Vdechla do sluchátka polibek a zavěsila.

Kirkovo zavolání jí udělalo dobře, i když docela nerozptýlilo její tíseň.

- 39 -

Má ještě koukat na televizi? Helena Blythová nahlédla do pro-gramu a nenašla tam nic, co by ji zaujalo. Jenom jakási talkshow, jinak nic.

Rozhodla se, že si půjde lehnout, i když cítila, že bude těžko usínat. Koupelna se nacházela vedle ložnice, ale bez spojovacích dveří, což Helena považovala za velký prohřešek stavitele.

Postavila se na chvíli pod sprchu, osušila se a natáhla se pro čisté noční prádlo. Dlouhou noční košili, kterou si pořídila při posledním výprodeji.

Vzpomněla si, že na nočním stolku leží rozečtená kniha.

Ponořená do myšlenek vstoupila do ložnice a v duchu si říkala, jak by bylo báječné, kdyby někdo z úřadu zavolal a vytáhl ji do akce.

Místo toho stiskla vypínač. Zívla a zapomněla zavřít ústa, protože se strašlivě lekla.

Někdo seděl na její posteli.

Byla to žena ze supermarketu.

V ruce držela dlouhou dýku!

Helena Blythová ztuhla na místě. Nemohla se prostě pohnout.

Určitě ji očarovaly či neznámé, které se na ni upíraly.

Žena teď vypadala docela jinak. Neměla na sobě téměř žádné oblečení. Dvě tenké kovové misky kryly její ňadra. I její lůno byl jen skromně zahaleno. Zato na hlavě měla věc posázenou perlami, která Heleně připomínala korunku.

Měla i jiné šperky: prsteny a náramky. To všechno zajímalo Helenu jen okrajově. Její pozornost přitahoval především obličej a a také nebezpečně vyhlížející nůž.

„Slíbila jsem ti, že této noci zemřeš, Heleno!"

Promluvila zpěvným hlasem. Její angličtině bylo špatně rozumět.

Helena musela pořádně napnout sluch.

- 40 -

„Kdo jsi?" zeptala se.

„Phaedra."

„Neznám tě."

„To vím, ale přesto mám důvod tě zabít. Přistup blíž!"

Helena samozřejmě nechtěla. Byl by to také holý nesmysl, ale pohled neznámé ji jakoby očaroval. Pronikal jí do duše a zbavoval ji její vlastní vůle.

Nemohla proti němu bojovat, i když se o to pokusila a chtěla otočit hlavu stranou.

Phaedra seděla uprostřed velké manželské postele se zkříženýma nohama nehybně jako socha. Ústa byla protažena v úsměvu a strnule hledící oči připomínaly tmavé perly.

Dýku držela ostřím vzhůru tak, aby si ji mohla zálibně prohlížet.

Upřeně se zahleděla na mladou ženu a zašeptala: „Pojď ke mně!"

Helena se v duchu vzpírala, ale přesto šla. Noční košile se při kaž-

dém kroku vlnila. Připadala si jako přízrak. Přes postel byl pře-hozený vzorovaný potah. Šedivé a světlé proužky. Velmi moderní vzor, dostali ho jako svatební dar.

„Lehni si!"

Helena jenom souhlasně kývla. Oči neznámé se snad dvojnásobně zvětšily. Nedovedla odhadnout, co se v jejím pohledu skrývá, ale tušila, že to bude něco obludného. Obrovské vědění nashromážděné v průběhu uplynulých tisíciletí.

Matrace jí připadala tvrdá jako prkno, když se na ni posadila.

Phaedra však byla spokojená. Helena seděla tak, že si ji mohla prohlédnout. Všimla si i vědoucího úsměvu, který se usadil na orientálčiných rtech.

„Co jsem ti udělala?" vydechla Helena.

„Mně nic."

„Tak co ode mne chceš?"

„Ty jsi ublížila mému milenci. Patříš k těm, kteří ho vyhnali z tohoto města. Musel utéci, a něco takového se mu příčí. Proto se chce pomstít. Přišel ke mně a požádal mne, abych mu pomohla. Což jsem ráda udělala a převzala jsem jeho práci."

„Zabíjení?"

- 41 -

„Ano, má milá, zabíjení. Vyznám se v tom. Tenkrát, dokud jsem nepožila nápoj a zaživa jsem se nepohřbila, mne znali jako vra-

žedkyni. Devět mužů jsem zabila. Zbláznili se do mne, stali se mými milenci a já musím pokračovat ve svém díle. Nejdříve začnu se ženou, tedy s tebou. Polož se, Heleno!"

Nechtěla. Bojovat, nevzdávat se, zaútočit. Znala různé chvaty. Na-učili ji to v policejní škole, ale předvěká moc byla silnější.

Položila se na záda. Dokořán otevřenýma očima hleděla do stropu.

Její zátylek klesl na polštář, lehce ho promáčkl - a v té chvíli se přerušil kontakt mezi ní a vražedkyní. Helena se vzpamatovala.

Jako blesk ji osvítilo poznání, v jakém nebezpečí se nachází.

Skulila se napravo a chtěla vyskočit z postele, ale Phaedra byla rychlejší.

Ne dýka, ale volná ruka jako pařát zachytila látku její noční košile.

Sípění, křik a kopání nohama. Helena se na víc nezmohla. Phaedra byla příliš silná a mrštila s ní zpět na postel.

Jediný důležitý okamžik ležela Helena znovu na zádech. Kratičký

okamžik, který Phaedra pohotově využila.

Helena najednou zahlédla před svým obličejem blýskající se věc a potom ji ucítila na svém hrdle.

V příštích vteřinách ucítila palčivou bolest a poté se místnost propadla do stínu smrti.

Phaedra vyplnila první příkaz!

„Už jsem zase zpátky!"

„To vidím."

„To není vtip, Suko. Víc mi ten volající neřekl."

Můj přítel odsunul spisy stranou. „No a?" zeptal se tiše. „Co to znamená?"

- 42 -

„To taky nevím."

„Nemohl ses ho zeptat?"

Odsunul jsem židli. „Ne, protože hned položil sluchátko."

„Hlas jsi také nepoznal, že?"

„Nepoznal."

„Hm." Suko se zhluboka nadechl a zavrtěl hlavou. „V tom ti neporadím."

„Že by to byl nějaký vtip?"

Přítel na mne mrkl. „Znáš, Johne, někoho, kdo by s námi chtěl vtipkovat?"

„Asi ne."

„No vidíš. Tak ber ten hovor vážně."

„Musíme se teď zamyslit, co to mohlo být za chlapíka."

„Jak zněl jeho hlas?"

„Mluvil anglicky. Možná s cizím přízvukem, který jsem nemohl tak rychle rozpoznat."

„Co z toho vyplývá?"

„Uvidíme." Zhluboka jsem vydechl. „Každopádně se vrací kdosi, kdo má na nás spadeno."

Suko se trochu domýšlivě ušklíbl. „Není takových víc než dost?"

Usmál jsem se na něho. „Víc, než je nám milé, starý brachu. Kdybychom se nad tím zamysleli..."

„Nech toho. Já to vidím jinak."

„A jak?"

„Ten chlapík se určitě ještě ozve. Na to se můžeš spolehnout."

„Van Akkeren také nemluví zrovna spisovnou angličtinou."

Suko zavrtěl hlavou. „Ten takové žertíky nemá zapotřebí. Když

van Akkeren něco chce, tak je to rána jako do bubnu, a ne takové divadýlko."

„Máš pravdu."

Suko se zasmál, protože viděl, jak hledím upřeně na telefonní přístroj. „Chceš toho volajícího hypnotizovat?"

„Tak nějak."

Vtom přístroj zazvonil a Sukovi málem vypadly oči z důlků. Kývl jsem významně na inspektora, zvedl jsem sluchátko a počítal jsem s

- 43 -

tím, že se ozve neznámý. Byl to však kolega, který měl službu u vchodu, a ohlásil návštěvníka.

„Kdo je to?"

„Inspektor Cliff Morris."

„Kolega?"

„Ano."

„Měl bych ho znát?"

„Jistě, řekl mi, že jste měli nějakou společnou práci..." Jeho hlas zanikl a místo něho se ozval jiný. „Sinclaire, jste to vy?"

„Kdo jiný?"

„Tady Cliff Morris. Vzpomínáte si? Asi před půlrokem jsem vás požádal o pomoc s tím..."

„Guru, ne?"

„Správně."

„Ano, teď mi to došlo. Jsou nějaké problémy, pane Morrisi?"

„A jaké!"

„Tak pojďte nahoru." Vysvětlil jsem mu cestu k naší kanceláři.

„Hned jsem tam!"

Suko na mě zvědavě kývl, jakmile jsem položil sluchátko. „Tak idealista Cliff Morris?"

„Právě ten."

„Co chce?"

„Zdá se, že má vztek."

„Na koho?"

Pokrčil jsem rameny a náhle mi svitlo. Suko to hned poznal. Asi jsem se přitom nějak divně zatvářil. „Teď vypadáš, Johne, jako bys neuměl do pěti napočítat."

„To je možné, ale právě mě něco napadlo."

„A co?"

„Je to jenom takový záblesk, ale guru nám tehdy unikl. Je docela možné, že předtím volal on - nebo ne?"

„To je pravda." Suko se zvrátil do opěradla. „A návštěva inspektora s tím hraje dohromady."

„Taky si myslím."

Suko sklidil spisy. „Teď jsem ale skutečně napjatý," řekl.

- 44 -

Na spojovací dveře se ozvalo zaklepání. Po našem „vstupte" se otevřely a do kanceláře vstoupil Cliff Morris. Stále měl na sobě džíny, ale tentokrát sako a pod ním svetr. Služební zbraň měl za-věšenou na opasku. Jeho mladistvý obličej pod slámovými vlasy měl poněkud zavilý výraz. Opuchlé začervenalé oči svědčily o probdělé noci.

„Myslím, že potřebujete kávu, Cliffe," řekl jsem.

„Ano, hodila by se."

Šel jsem do sekretariátu, kde ještě byla káva v konvici. Šálek jsem objevil taky, stejně jako cukr a mléko.

„Jako v hotelu," řekl kolega, když jsem ho obsloužil.

„Ale jenom jako."

Morris vypil půl šálku kávy, vytáhl z krabičky vlastnoručně ba-lenou cigaretu a zapálil si. „Vlastně bych si měl odvyknout kouření, ale teď..."

„Co se stalo?"

„Vražda. Zatraceně surová vražda."

„Kdo je obětí?"

„Helena Blythová."

„Neznáme." Suko promluvil i za mne.

„Seržantka Helena Blythová. Kolegyně. Minulou noc ji zabili. Už

chápete?"

Nejdříve jsme museli překonat údiv a lítost, abychom mohli jasně a logicky přemýšlet.

Suko si vzal slovo. „Jak tomu máme rozumět, pane kolego?"

„To bylo tenkrát, když jsme stíhali toho guru. Jednalo se o dvě vraždy provedené stejným způsobem. Rituální vraždy. Za nimi stál Ramir Ghur."

„Ten, co nám unikl?"

„Správně, Suko." Morris přikývl. „Ale teď je zřejmě opět zde.

Musí být zkrátka zase v Londýně."

„Máte důkazy?" zeptal jsem se.

„Není smrt naší kolegyně dostatečným důkazem?"

„To je otázka, Morrisi. Za tím může vězet někdo jiný."

„Ne." Morris zavrtěl hlavou. „Jsem pevně přesvědčený, že je tady"

- 45 -

„Co vás vede k takové jistotě?!'

„Volal mi. Ještě si dobře pamatuju jeho hlas. A jenom řekl: Už

jsem zase zde! To bylo všechno, pánové. Už jsem zase zde!"

„To samé řekl nám!"

„Cože?" Morris hleděl na Suka s očima dokořán. „Vám také volal?"

„Před necelou půlhodinou," pokračoval jsem. „Bral jsem ten hovor, ale bohužel jsem nevěděl, kdo volá, protože se neohlásil jménem."

„To jsou věci."

„I nám se chce dostat na kobylku," dodal jsem. „Pravděpodobně půjde po všech, kteří ho tehdy stíhali. Nebo to vidíte jinak, kolego?"

„Ne, určitě ne." Morris zamáčkl cigaretu. „Tenkrát nás bylo šest: čtyři muži a dvě ženy. Jedna z nich je mrtvá. Pět jich má ještě na seznamu."

„A nás dva," řekl Suko.

„Samozřejmě."

„Myslím, že si vzal velké sousto." Suko natáhl nohy. „Vlastně hodně velké sousto. Nebo se mýlím?"

„Neznám ho," řekl Morris. „Přinejmenším ne dobře," uzavřel.

„V každém případě je nebezpečný," řekl Suko. „A my musíme něco vymyslet."

„Jak to vypadá se svědky?" dotazoval jsem se. „Viděl někdo po-tenciálního vraha?"

„Ne. Přeptávali jsme se v domě, ale nedostali jsme žádnou klad-nou odpověď. Nikdo ho neviděl. Musel přijít jako fantom a taky tak zmizet."

„Jaká opatření jste přijali? Necháte hlídat ohrožené kolegy?"

„To nechceme. Všichni říkaji, že poznané nebezpečí je poloviční nebezpečí."

Přikývl jsem. „Z toho budeme vycházet. Každopádně jsem rád, že jste nás varoval."

„To byla samozřejmost. Ten čubčí syn to myslí smrtelně vážně.

Musíme ho dostat, než napáchá další zlo."

„Bohužel nevíme, kdo je teď na řadě," zamumlal Suko. „Potěšilo by mě, kdyby začal u nás."

- 46 -

Morris mávl odmítavě rukou. „Doufejme, že ho nepodceňujete."

„To sotva."

„Každopádně jsem vás chtěl upozornit a samozřejmě doufám, že zůstaneme ve spojení."

„S tím souhlasíme."

Podali jsme si s Morrisem ruce a nechali jsme ho odejít.

Suko se zase posadil. „Sbohem, poklidná službo, něco se na nás žene." Hořce se pousmál. „Zatracený guru! Kdo s ním ještě počítal? Ty snad ano, Johne?"

„Ne."

"Máš nějaký plán?"

Svraštil jsem čelo. „Vlastně ještě ne. Nevíme, kde bydlí, kde by se mohl zdržovat, takže nemůžeme ani zahájit pátrání."

„Takže ho necháme přijít."

„Správně." Ztvrdly mi rysy. „Na tyhle typy, co podřezávají krk, hledím trochu jinak než na ostatní vrahouny..."

Inspektor Cliff Morris zaparkoval služební vůz proti předpisům, protože zde nebylo jiné volné místo. A tak stál koly na chodníku, což

se nelíbilo strážci pořádku, který mu nechal za levým stěračem

„psaníčko".

„Do prdele," zamumlal inspektor, zastrčil blok do kapsy a sou-

časně byl rád, že mu vůz neodtáhli, protože takto obvykle postihovali neukázněné narušitele zavedeného pořádku.

Morris otevřel pravé dveře a chtěl nastoupit, vtom však zahlédl pohyb na sedadle spolujezdce.

Vzpřímila se tam postava, která byla do té chvíle skrčená mezi se-dadlem a přední deskou.

Morris hleděl celý zmatený na

- 47 -

ženu v tmavém šátku zdobeném zlatým ornamentem. „Co děláte v mém voze? Jak jste se dostala dovnitř? Otevřela jste násilím dveře?"

Žena - byla to kráska s orientálními rysy - se nenuceně usmála a zírala upřeně na Morrise. „Nechcete nastoupit a odjet se mnou?"

„To nemám v úmyslu. Já..."

Cítil na sobě její pohled, hleděl jí do očí a četl v nich poselství, které k němu vysílala. „Dobrá," odpověděl, „to bych mohl."

„Proč tedy ne hned?"

Cliff Morris nastoupil do vozu. V duchu si nadával do bláznů, protože měl vlastně vyřídit jiné úkoly, ale tato osoba na něho vykonávala obrovský duševní nátlak, kterému nemohl odolat.

Zavřel dveře. Zvuk, který přitom vznikl, mu připomněl zaklapnutí víka rakve.

Člověka napadnou všelijaké věci, pomyslel si.

„Kam mám jet?"

„Až na další parkoviště."

„A co dál?"

„Dál nic. Chtěla bych se s vámi pobavit."

Nastartoval a přitom zavrtěl hlavou. „Neznáme se, madam.

Nevím, proč bych se měl s vámi bavit."

„Jste policista Cliff Morris?"

„Ano."

„Já se jmenuji Phaedra."

Morris se zařadil do kolony vozidel. „To je skutečně neobvyklé jméno. Nikdy jsem předtím) takové neslyšel. Co pro vás mohu udě-

lat, Phaedro?"

„Jeďte dál."

„Ale že mám ještě jiné věci na starosti, to vám nedošlo, že?"

„Však já vím. Musíte objasnit jednu vraždu."

„Správně, dokonce vraždu své kolegyně." Morris musel zastavit na červenou.

„Je jí škoda."

„Jak to? Vy jste Helenu znala?"

„Dokonce velmi dobře."

„To snad ne." Morris cítil, že kouzlo, kterým ho žena opředla, postupně ochabuje. Proklínal semafor, na kterém se opět rozsvítila

- 48 -

zelená. Teď potřeboval posedět déle ve voze a pobavit se s tou zvláštní osobou.

„Ano, znala jsem ji." Phaedra se opřela. „Znám všechny kolegy z vašeho... mužstva. Říká se to tak?"

„Dá se to."

„A vaši kolegyni zabili. Je to tak?"

Cliff Morris sebou trhl, jako by dostal ránu bičem. Musel však jet dál, a tak jel. Zabočili na Victoria Street a pokračovali směrem na západ, dál od Temže.

Silnice byla několikaproudová, ale stejně zde byl poměrně slušný

provoz.

„Odkud tohle všechno víte?" zeptal se.

„To vám řeknu později."

„Helenu Blythovou zavraždili," zamumlal policista. „Někdo ji zabil dýkou nebo nožem..."

„Možná tímhle?" Phaedře se podařilo nepozorovaně vytáhnout obsidiánovou dýku. Držela ji v ruce, Morris se podíval nalevo.

Z jeho obličeje se vytratila krev. Podíval se nahoru - a znovu hleděl ženě do očí.

Jeho vlastní vůle se opět zlomila. Znovu se nacházel zcela v moci jejího kouzla.

„Jeď dál a dávej pozor, policajte!"

„Ano, samozřejmě!"

Brzy se dostali na velký okruh na Victoria Square, v jehož blízkosti se nachází největší londýnské nádraží Victoria Station. Severně od něho, obklopen parkem, se rozkládá Buckinghamský palác.

S Morrisem se něco stalo. Zpráva o smrti jeho kolegyně ho velmi šokovala. V posledních hodinách myslel jenom na tento případ. A najednou byl konfrontován s osobou, která díky své duševní síle mohla ovládat ostatní lidi a pohrávat si s nimi.

S Morrisem to bylo trochu jinak. Měl hlavu plnou problémů, které musel řešit. Jeho mysl nebyla prázdná, a tak ho její pohled nezasáhl plnou silou. V jeho hrudi bojovaly dvě duše, což se dalo poznat i při pohledu na něj, protože se začal potit.

Phaedra to vycítila. Věděla přesně, že tento muž by se mohl vy-mknout z její moci.

- 49 -

Proto musela začít jednat.

Nejdřív promluvil Morris. „Takže vy," řekl, „vy něco víte o té vraždě. Možná vlastníte i ten zatracený zabijácký nůž, nebo jste dokonce sama..."

„Já jsem to byla. Ano, ano, ano..."

Znovu to udělala. Cliff Morris zahlédl ostří, které tančilo před jeho obličejem a potom kleslo níž k jeho hrdlu. Neměl žádnou šanci.

Zhroutil se ve vlastní krvi. Noha

klesla z pedálu a vůz se řítil nekontrolovaně dál. Phaedra tušila, že udělala chybu.

Vozidlo zabočilo doprava. Řítilo se přes ulici do protisměru. Ne-pomohla ani houkačka, ani brzdy. Vysoký londýnský autobus neměl kam uhnout.

Vůz s mrtvým se hnal proti levému boku červeného autobusu.

Tlumené praskání, skřípění plechu a tříštění skla se mísilo s křikem svědků, kteří sledovali nehodu a viděli, jak ze strany spolujezdce vyskočila z vozu nějaká žena.

Zdálo se, že je v šoku, protože se hnala pryč jako lasička a vběhla do vchodu k podzemní dráze.

Řidič autobusu se dostal k vozu jako první. Podařilo se mu s námahou vytrhnout vzpříčené dveře na straně řidiče. To, co viděl, ho nenechalo na pochybách.

Řidič byl připoutaný a zhroucený na stranu. Nemohl zemřít v důsledku nárazu, proříznuté hrdlo hovořilo jasně...

Suko a já jsme stáli na místě nehody a zhluboka jsme oddecho-vali. Běželi jsme, protože se bleskurychle doneslo i k nám, co se přihodilo.

Cliff Morris už nebyl mezi živými. Někdo ho zabil stejně pří-

šerným způsobem jako jeho kolegyni. Vynořil jsem se s bledým

- 50 -

obličejem z vnitřku služebního vozu, sáhl jsem pro cigarety a jednu jsem si zapálil.

„Guru," zašeptal Suko. „Zatraceně. Ten čubčí syn se činí."

„A dostal i Morrise."

„Jak to myslíš?"

Ustoupil jsem krok stranou do stínu autobusu, abych nepřekážel kolegům z nehodovky. Z oblohy pořád drobně mrholilo.

„Jak to myslím? Docela jednoduše. Cliff Morris věděl stejně dobře jako my, co se na něho chystá. Mohl se přece bránit, k čertu."

„To je pravda."

„Proč to neudělal?"

„Nemám zdání."

„Na to musíme přijít. Dále mě zajímá, jestli vrah seděl v autě nebo ne. Jak a kdy nastoupil? Na tyhle otázky je potřeba najít odpověď."

„Taky si myslím. Co svědkové?"

„Vyslechneme je."

Policista, který vedl vyšetřování, byl kolega z Yardu. Měl k dispozici kromě řidiče autobusu ještě dva další svědky. Jedním z nich byla starší žena.

Slyšel jsem ji, když s ním hovořila. Měla na sobě hnědý kabát a na hlavě plastikový šátek. „Ale já jsem viděla docela přesně, jak se to stalo," křičela hlasitě. „Opravdu. Auto vrazilo do autobusu, potom někdo vystoupil a utíkal pryč."

„Kdo?" zeptal jsem se.

„To jsem už říkala." Žena se na mne nevěřícně podívala.

„Můžete mi to přesto zopakovat, paní?"

Můj přátelský tón ji oblomil, takže mi odpověděla. „Ano, byla to žena. Auto opustila žena."

Hleděl jsem na oblohu. „Jste si tím stoprocentně jistá?"

„Ano, mám ještě dobrý zrak. Byla to ženská."

„Dobrá. Víte také, paní, kam ta žena měla namířeno?"

„Samozřejmě."

Odpověděla s takovou samozřejmostí, až jsem žasl. „A kam?"

„K podzemce."

„Aha. A jak vypadala?"

- 51 -

Dostali jsme popis, se kterým už se dalo něco začít. Ne proto, že měla tmavý plášť, ale černý šátek se zlatými ornamenty byl nápadný.

„Pamatujete si to přesně, madam?"

„Jistě. Něco takového hned padne do oka. Když běžela, tak se v dešti blýskal."

„Děkuji vám. Velmi jste nám pomohla."

„No jo." Pokrčila rozpačitě rameny, zatímco Suko se na mne ob-rátil se stejnou myšlenkou, jaká napadla i mne. „K podzemce?"

„Správně."

„Tak do toho!"

Ke vchodu bylo, co by kamenem dohodil. Seběhli jsme rychle po schodech dolů, protože výpověď svědkyně nám dávala velkou šanci.

Od velkého požáru v jedné stanici bylo v metru přísně zakázáno kouření. Aby cestující dodržovali tento předpis, bylo na každé stanici ustanoveno několik policistů, kteří dbali na jeho dodržování. Tito lidé byli velmi bdělí a ostražití. Proto bylo velmi pravděpodobné, že si některý z nich ženy s neobvyklým šátkem povšiml.

Dopravní špička už naštěstí pominula. V ranních a odpoledních hodinách zde bývalo plno. Kolem poledne tu panoval relativní klid, takže jsme se mohli dobře porozhlédnout.

Londýnské metro není žádný umělecký skvost. Za tím by se člo-věk musel vydat do Moskvy. Průchody jsou dost úzké, haly a nástupiště zato poměrně přehledné. Jeden člověk z dohlížejícího personálu stál blízko schodiště. Byl to urostlý mladý muž se světlými vlasy.

„Přejete si?" zeptal se, když jsme se u něho zastavili.

Ukázal jsem mu svůj průkaz a svěřil se mu, co mi leží na srdci.

Pozorně mě poslouchal, přemýšlel a přitom si ťukal prstem do nosu. Potom přikývl. „Ano, viděl jsem ji. Běžela po schodech dolů, jako by měla velmi naspěch a chtěla ještě chytit vlak."

„A chytila?"

„Nevím."

„Kdo by to mohl vědět?"

„Možná kolega."

„Zaveďte nás k němu."

- 52 -

„Pane, nesmím opustit stanoviště. Musíte jít rovně a na stanici ho jistě najdete. Stojí tam, kde přijíždějí vlaky a..."

„Dobrá, dobrá."

Nechali jsme ho jeho povinnostem a pospíchali jsme dál. Nenuceně jsme prošli turnikety, při-

čemž jsem se v duchu ptal, jestli si vražedkyně také obstarala lístek. Byl jsem si téměř jist, že to byla tato neznámá, kdo zavraždil našeho kolegu Cliffa Morrise. Našli jsme druhého hlídače a položili jsme mu stejnou otázku. Byl to muž s orlím zrakem, jak nám sdělil.

Na naši otázku souhlasně přikývl.

„Ano, ta žena mi připadla trochu výstřední, hlavně ten šátek, víte?"

„Kde byla?" „Tady na nástupišti." „Nastoupila do vlaku?" „To vám neřeknu. Neměl jsem důvod ji podezírat." „Děkuji."

Suko pokrčil rameny. „Nevím, Johne, jestli nám pomůže, když

prohledáme nástupiště..." „Chceš jít dál?"

„Jistě. Druhým vchodem nebo východem, který jistě ta žena po-užila."

„To je možné."

Suko zašilhal směrem ke mně. „Když tě tak poslouchám, je mi jasné, že chceš zůstat tady dole." „To mám v úmyslu." Přítel přemýšlel. „Dobrá, možná budeš mít štěstí. Já snad taky, když se porozhlédnu nahoře kolem stanice. Může se stát, že ještě někde tady šmejdí." Ušklíbl se. „I my jsme přece na seznamu. Umím si představit, že si přivedl pomocnici."

„Jen tak?"

„A co bys chtěl? Měl na to dost času."

„Tak dobrá, rozdělíme si úkoly. Ty se rozhlédneš nahoře a já tady dole."

Suko se pousmál. „Příjemnou zábavu. Kde se sejdeme?"

„V kanceláři."

„Kdy?"

„Za hodinu."

„Ujednáno."

Suko zmizel. Nechci tvrdit, že mi to nevyhovovalo, ale nebyl jsem si jist, že hledaná se odsud už nevypařila.

- 53 -

Kdybych spáchal vraždu já, snažil bych se co nejrychleji zmizet.

A hodně daleko.

Victoria Station je přece velkým dopravním uzlem.

Systematicky jsem prohledával jednotlivá podlaží, mluvil jsem s ostatními hlídači a přesvědčil jsem se, že ji tady dole neviděli.

Tak zase zpátky.

Sotva jsem se objevil nahoře, rozběhl se ke mně jeden z hlídačů a mával přitom poplašeně rukama. Byl to ten mladý muž, kterého jsem před chvílí oslovil. Potil se rozčilením. „Pane, je ještě tady!"

„Ta žena?"

„Ano. Viděl jsem ji. Musela si teprve teď obstarat lístek. Viděl jsem ji, jak mluví s nějakým malým chlapcem a něco mu dává. Hoch se vrátil a vtiskl jí něco do ruky. Možná lístek."

„Kde je teď?"

„Naproti, na..."

„Člověče, vy jste poklad - děkuji." Poklepal jsem mu po rameni a rozběhl jsem se. Přitom jsem dokonce provedl i zakázanou věc. Přeběhl jsem koleje a přeskočil jsem nízkou mříž, abych se dostal na druhé nástupiště.

Tady jsem se opatrně rozhlédl a rychle jsem se vmísil mezi cestující, abych nebyl nápadný.

Žena se šátkem. Zatraceně, přece není možné přehlédnout někoho, kdo má tak nápadný kus oblečení.

Držel jsem se blízko zdi polepené plakáty. U ní stály lavičky.

Většinou umazané a obsazené tuláky a pobudy. Chtěli po mně pe-níze, alkohol, nastavovali mi nohy, které jsem prostě překročil.

Konečně jsem ji objevil.

Stála opodál v tmavém koutě nástupiště. Stejně jako ostatní cestující působila dojmem, že čeká na vlak.

Měla na sobě dlouhý zimní kabát a na hlavě uvázaný šátek. I v příšeří, které tady panovalo, jsem viděl blýskavé zlaté motivy.

Zná mě?

Netušil jsem, protože jsem ji osobně neznal. Viděl jsem ji poprvé.

Pokud byla tou vražedkyní, potom určitě dostala od gurua fo-tografie lidí, kteří jsou na seznamu smrti. K nim jsem bohužel patřil i já.

- 54 -

Zamířil jsem k ní. Nešel jsem přímo, ale držel jsem se ve stínu zdi za ní. Zastavil jsem na délku natažené paže od ní.

Kdybychom se podívali nalevo, viděli bychom černý otvor tunelu.

Stála a já jsem se přes její hlavu rozhlížel po nástupišti. Žena mrsk-la pohledem napravo. Dobře si všimla, že se u ní někdo zastavil.

Sklonil jsem hlavu a podíval jsem se jí do obličeje, který byl velmi hubený a přitom působil ušlechtile. Usmál jsem se na ni.

Poznala mě? Bude reagovat tak, jako u Cliffa Morrise? Nemohl jsem rozeznat, jestli má u sebe zbraň. Kabát byl velmi dlouhý a také volnější. Pod ním by schovala celý armádní sklad zbraní.

Můj úsměv ji zmátl, protože otočila hlavu a dívala se jiným směrem.

Přesto jsem ji měl stále na očích. Nakrčila čelo a v lícních svalech jí zaškubalo. Hlavou se jí určitě honily všelijaké myšlenky.

Náhle se mi podívala zpříma do očí.

Polekal jsem se, když jsem zachytil její pohled. Její oči se do mne vpíjely.

Velké ovály mi připadaly jako dva magnety, které mne k sobě přitahovaly.

Oči, které hypnotizovaly.

I mne!

Plaval jsem. Každopádně jsem měl dojem, že nestojím pevně na zemi, ale vznáším se. Byl jsem stále v podzemní dráze, ale tlumené zvuky, které jsem vnímal, jako by procházely filtrem.

„Přicházíš dobrovolně?" zeptala se.

„Ano."

„Takže jsi mne hledal?"

„To je pravda."

Zasmála se. Dokonce se ji rozšířily oči. „To je skvělé, protože jsem tě taky hledala. Ty jsi na mém seznamu jako třetí."

„Chceš mě taky zabít?"

„Proto jsem vystoupila z hrobu. Musela jsem dlouho čekat. Dlouhá tisíciletí. Ale teď mě Ramir Ghur znovu přivedl na tento svět. Byl to můj poslední milenec -tenkrát..."

„Guru byl tvůj milenec?"

- 55 -

„Jmenoval se tenkrát Meneris a chtěl mě, jenže k tomu nedošlo.

Přemluvila jsem ho, aby se napil nápoje a on mě poslechl. Byl jenom krátkou dobu šťastný, ale potom zemřel a jeho duch žil dál. Tak dlouho, dokud si nenašel nové tělo. Byl to Ramir Ghur, Egypťan, který šířil starověké učení a hledal učedníky a služebníky. Menerisův duch ho přivedl ke mně. Jsem mu vděčná, protože mě osvobodil.

Proto stojím na jeho straně a pomáhám mu vykonat jeho pomstu. Na řadu přijdou všichni, kteří ho tehdy stíhali. Potom bude mít volnou cestu, aby získal nové služebníky."

Trochu jsem se rozhýbal, abych se zbavil otupělosti, která mě pře-padla. Krátce nato mě pevným hmatem uchopila za zápěstí.

Studené prsty působily jako svěrák. Vpravo ode mne projel vlak.

Zaslechl jsem rachot kol a syčení vzduchu unikajícího z brzd. Dveře se otevřely a lidé vystupovali a nastupovali. Pospíchali kolem nás k východu.

Nikdo nám nevěnoval jediný pohled.

„Tady dole najdeš svůj hrob," sdělila mi. „Teď už nemusím jet k tobě a tomu cizinci, který bydlí vedle tebe. Vyřídím tě tady..."

Měl bych vlastně odporovat a také jednat. Přitom jsem neudělal nic. To zpropadené kouzlo mě zaskočilo. Byl jsem úplně malátný.

A tak jsem přihlížel, jak sáhla pod kabát a něco odtud vytáhla.

Byla to vražedná dýka, velmi ostrá a špičatá...

Zvedla ruku. „Otoč se ke zdi a opři se. Dělej."

Předklonil jsem se a natáhl jsem ruce. Pod dlaněmi mne zastudily žluté obkladačky.

„Tak je to dobře," řekla a chtěla podstrčit ruku pod mou paží, aby se mi lépe dostala ke krku...

- 56 -

Nahoře, kde držel hlídku Suko, stále drobně mžilo. Ulice byla na jeho straně uzavřena a vozidla pomalu projížděla kolem místa nehody. Tam se ještě činili kolegové z dopravní policie.

Suko se připojil k veliteli výjezdové skupiny, který se hned dotazoval na Johna Sinclaira.

„Je ještě dole."

„Má nějakou stopu?"

„Jak se to vezme. V metru zahlédli tu ženu v nápadném šátku."

„Aha."

Suko přikývl. „Ano. Chlapíci, kteří dohlížejí na pořádek."

"A vy si myslíte, že nenastoupila do vlaku a nezmizela?"

„Já ano," odpověděl Suko, „ale můj přítel na to má jiný názor. Do-mnívá se, že ji dostane tam dole."

„Kéž by se mu to povedlo. Tahle zatracená vražda mě úplně vy-vedla z rovnováhy. Dva kolegové za jediný den a noc. Vlastně za čtyřiadvacet hodin, to je šílené."

„V tom máte pravdu."

„Víte, kdo se za tím skrývá?"

Suko pokrčil rameny. „Nemůžeme to ještě dokázat. Myslíme si, že je to jistý Ramir Ghur."

„Co to je za ptáčka?"

„Egypťan, bývalý guru, který musel před několika měsíci upláchnout z Londýna, protože jsme mu byli v patách. Teď se mstí na lidech, kteří ho stíhali."

„A jakou roli hraje ta žena? Domnívám se, že ona je tím skuteč-

ným pachatelem."

„To kdybych věděl, Theo, bylo by mi lépe."

„Takže se ten případ týká i vaší práce?"

„V podstatě ano."

„Ale i nás. Vražda policisty nemůže nikoho nechat chladným."

Suko byl stejného názoru a prohlásil, že se chce ještě trochu porozhlédnout.

Očekával, že by to mohlo vnést další světlo do případu. Vražda Cliffa Morrise vzbudila příliš mnoho rozruchu, proto nemohla být plánovaná. Takhle se nechová žádný vrah. Každý se snaží vypadat co nejméně nápadně.

- 57 -

Neznámá utekla. Suko netušil, jestli z paniky nebo z vypočíta-vosti. Určitě měla nějaký cíl. Kde by mohla být? Zvláštní oddělení tvořilo šest

lidí, kteří se tenkrát zúčastnili honu na Ramira Ghura. K tomu se ještě přidali Suko a lovec duchů. Byli také na seznamu. Co brání tomu, aby se vražedkyně nebo guru nepustili za jedním z nich?

Suko se ne a ne téhle myšlenky zbavit. Uvažoval přitom, že se vrah neodváží vstoupit do budovy Scotland Yardu. Kdyby chtěl zabíjet, měl by větší šanci v činžáku.

Dříve než začal uskutečňovat svůj plán, Suko se ještě jednou rozhlédl, ale po Ramini Ghurovi nebylo nejmenší památky.

Přistoupil k němu Theo Sharp. Kolem úst mu pohrával přátelský

úšklebek. „Panebože, vy jste ještě tady?"

„Rozhlížím se."

„Koho chcete najít? Vraha?"

„To taky. Přičemž nevylučuji, že se může jednat o dvě osoby."

„Jak to?"

„Kdybych vám to měl vysvětlovat, Theo, zabralo by to spoustu času. Chtěl bych vás poprosit o jedno. Kdyby se tady objevil můj kolega John Sinclair a ptal se po mně, řekněte mu, že jsem jel domů."

„Domů?" opakoval Sharp.

„Ano."

„Máte už volno?"

„To ne, ale mám plán, který se týká vraha. Protože jak Sinclair, tak i já jsme na jeho seznamu."

„Nepovídejte."

„Vy už to víte?"

„Jistě. Tak jeďte. Hodně štěstí."

„Vy vtipálku."

Suko šel pěšky za policejní zá-

taras. Guru nepotkal. Byl by to také bohapustý nesmysl. Ten se určitě stáhl zpět do svého úkrytu.

Pro Suka bylo důležité chytit co nejrychleji taxíka. V Londýně to není problém, protože po ulici jich jezdí spousta. Suko jeden z nich zastavil a udal řidiči adresu domu, kde jsme bydleli. Cestou se roz-

- 58 -

hlížel po pronásledovatelích, ale nebylo mu nic nápadného. Zato řidiči ano.

„Nejste nervózní?" zeptal se.

„Ani ne."

„Pořád se ohlížíte."

„To jen tak z dlouhé chvíle."

„Nebo pátráte po pronásledovatelích?"

„Možná taky."

„Člověče, poslouchejte, já..."

„Prosím." Suko vytáhl služební průkaz a ukázal ho řidiči, když

zastavili na jedné křižovatce. „Můžete být klidný."

„Promiňte, nevěděl jsem, že jste ze Scotland Yardu. Ale v mém povolání se člověk potkává se všelijakými týpky a neví, co od nich může očekávat."

„To si dovedu představit."

Ani Suko nevěděl, jestli jedná správně. Všechno ještě mohlo jít k čertu. A guru by mohl být tím pověstným třetím, který se směje.

„Jsme tady," řekl řidič. Zastavil těsně u vchodu činžáku.

Suko zaplatil a požádal o stvrzenku, kterou řidič s nevrlým bru-

čením vystavil.

„Policajty vozím nerad," řekl na rozloučenou.

„Dejte pozor, ať nedojedete do pekla!" odpověděl ostře Suko.

V domě se obrátil na domovníka, který seděl v zasklené kukani a pozoroval, kdo přichází a odchází. „Ó, inspektore, čím jsem si zasloužil tu poctu?"

„Mám jeden dotaz."

„Třeba deset inspektore. Napjatě poslouchám."

„Nebylo vám v poslední době něco nápadného? Myslím lidí, kteří vstoupili do domu a nepatří k nájemníkům. Pokud ano, tak čím byli nápadní?"

„Jak nápadní?"

„Třeba byli oblečeni jako Orientálci..."

Muž ve skleněné kukani přemýšlel. „To je samozřejmě obtížné, ale na cizince bych si vzpomněl."

„No právě."

„Na vás nebo pana Sinclaira se nikdo neptal, to je jasné."

- 59 -

Suko se zasmál. „To si dovedu představit. Chtěl jsem jenom vědět, jestli tudy neproklouzl někdo, koho neznáte nebo byl nápadný

svým výzorem."

„Ne!"

"Tak vám děkuji."

„Mám dávat pozor?" zeptal se domovník, když se Suko chystal otočit.

„Ano, to by bylo dobré. Budu nahoře v bytě. Kdybyste něco měl, zavolejte mi."

„Spolehněte se."

Suko zamířil k výtahům. Tentokrát je měl oba jenom pro sebe.

Ráno a odpoledne zde panoval velký pohyb.

Nastoupil do prázdného výtahu a nechal se vyvézt nahoru. Stále ještě měl pochybnosti, jestli jedná správně. Jestliže vrah udeřil na jiném místě, bude si to vyčítat. Výtah zastavil, dveře se otevřely a na Suka hleděl pár dětských očí.

„Dobrý den!" vykřiklo děvčátko.

„Chceš jet dolů?"

„Ano."

„Ty máš ale krásnou panenku," řekl Suko. Klekl si, aby se mohl holčičce podívat do očí.

„Jmenuje se Linda."

„Hezké jméno. A má krásné dlouhé vlasy."

Dítě hledělo na Suka. „Taky bydlíš tady?"

„Jistě. Už hodně dlouho."

„My ne. Nastěhovali jsme se minulý týden, ale já jsem si už našla kamarádku."

„Prima." Suko přikývl. „Líbí se ti tady?"

„Nevím." Dívenka pokrčila ramínky. „Nedá se tady dobře hrát."

„Musíš něco vymyslet."

„Pokusila jsem se, pane. Byla jsem v chodbě, kam vede spousta schodů."

„No a?"

„Ale zase jsem rychle utekla, protože je to tam takové podivné."

„Jak to?"

- 60 -

„Viděla jsem tam někoho a dostala jsem opravdový strach. Bylo to strašidlo."

„Nepovídej." Suko se zasmál, ale v jeho nitru zazněl poplašný

zvonec. Děti mají obvykle vynikající pozorovací schopnosti a tahle malá, zdálo se, nebyla výjimkou.

„Jak vypadala ta postava?" dotazoval se.

„Jako strašidlo."

„Ale strašidla přece neexistují." „No..." Děvče se trochu zasmálo,

„ale já jsem jedno viděla v chodbě. Bylo hrozné, věřte mi, pane.

Dostala jsem strach."

„No dobrá, tak jsi viděla strašidlo. Můžeš mi říci, kam šlo?"

„Ano. Přišlo zezdola a chtělo jít nahoru."

„Do tohoto poschodí?"

„To nevím, pane."

„Jak vypadalo?"

„Velké a tmavé. Mělo na sobě dlouhý plášť s kapuci a tmavý

obličej."

„Ty jsi toho viděla spoustu. A bylo ti ještě něco nápadné?"

„Ano, jeho oči. Byly jiné než ostatní. Takové divné. Asi červené."

Zprudka přikývla hlavou. „Ano, byly červené."

„A strašidlo ti nic neudělalo?"

„Ne. Byla jsem rychlejší. Utekla jsem. Nemohlo mě dohonit."

„To jsi měla štěstí." Suko uvolnil cestu do výtahu. „A teď jeď ke své kamarádce."

„Už jedu." Vlezla do kabiny a zamávala mu volnou levou rukou.

Inspektor čekal, dokud výtah nezačal sjíždět dolů. Z jeho obličeje se vytratil úsměv. Jeho rysy ztvrdly a v očích se zablesklo. To, co dítě zpozorovalo, bylo víc než zajímavé. Suko nyní vycházel z toho, že dítě tam dole potkalo guru, ačkoliv považoval jeho popis za mírně přehnaný. Žhnoucí oči u něho opravdu neviděl.

Každý věžák musí mít nouzové

schodiště, pokud by vypověděly službu výtahy nebo pro případ požáru. Chodba s výtahy se nacházela na západní straně. Byl k nim přístup z každého poschodí.

Suko se rozběhl k příslušným dveřím a otevřel je. Opatrně na-koukl dovnitř a teprve potom vkročil do chodby. Nic tady neobjevil.

- 61 -

Byla prázdná.

Suko se nahnul přes zábradlí a podíval se do šachty. Ztrácela se kdesi v hloubce pod ním. Rozeznával madlo zábradlí, ale nikde neobjevil ruku, která by se po něm posunovala, ať už nahoru nebo dolů.

Stáhl se zpět. Mělo smysl prohledávat celé schodiště? To se mu nechtělo. Jestli je Ramir Ghur skutečně v domě, muselo se mu podařit dosáhnout cíle.

To byl jeho nebo Johnův byt. Suko měl náhradní klíč od bytu svého přítele. Dříve než vstoupil do bytu, prohlédl si zámek. Neobjevil žádné stopy násilného vniknutí a také v jeho bytě panoval klid. Suko všechno důkladně prohlédl. Přitom držel berettu připravenou k výstřelu. Ani u něho se guru neukrýval.

Vtom zazněl telefon. Suko ihned věděl, kdo volá.

„Ano," ohlásil se.

Zaslechl tichý smích. „Jsem tady," ozval se drsný hlas. „Už jsem tady."

„Kde jste?"

„V domě."

„To mne taky napadlo. Okay, přijďte ke mně. Čekám vás v bytě.

Víte přece, kde bydlím."

„Ano, to vím. Ale nepřijdu za tebou, ty zatracený policajte."

„Proč ne?"

„Poslouchej dobře, Číňane, velice dobře." Jeho hlas teď zazněl v jiné tónině. „Jaké má tvoje panenka krásné vlasy. Ty jsou nádherné.

Máš rozkošnou panenku..."

„Poslyšte...!" Sukovi přeběhl mráz po zádech.

Ramir Ghur se zasmál hlasitě do sluchátka. „Už víš, policajte, koho mám u sebe? Holčičku s panenkou. Malou Jenny, jak se mi představila..."

„Nechejte ji..."

„Nic nenechám, Číňane. Ty přijdeš. Ke mně a k dítěti. Jasné?"

Inspektor nepotřeboval dlouho přemýšlet. Souhlasil. „Kde vás najdu?"

„Tady v domě."

„Kde?"

- 62 -

„Ve sklepě. Ne v podzemní garáži. Ve sklepě, kde je kotelna..."

„To znám."

„To je fajn, policajte. Čekám na tebe netrpělivě."

Suko chtěl ještě něco říci, ale ten druhý zavěsil. Věděl přesně, že se Suko nachází v domě. Asi musel Suka odněkud pozorovat.

Inspektor cítil, jak mu na čele perlí pot. Svíralo se mu hrdlo a nemohl pořádně vydechnout. Nejhorší věc, která může potkat policistu, je únos dětí. Jsou bezmocné. Vydané svým únoscům na milost a nemilost. A často za to platí svým životem.

Suko odcházel a jeho obličej připomínal filmového Ramba před akcí...

Jestli jsem dříve láteřil a nadával na mladistvé nezletilce se sluchátky v uších, tak jenom proto, že během poslechu se nechovají normálně a obtěžují ostatní. Jeden z nich mi teď zachránil život.

Neviděl jsem ho a žena s nožem taky ne. Ale najednou byl tady.

Musel poslouchat pořádný nářez, protože nemohl jít v klidu jako ostatní cestující. Musel tančit.

Byla to asi hrozně bláznivá muzika, protože se najednou vymrštil jako pružina, odskočil stranou a měl příliš málo místa pro svou taneční kreaci!

Vrazil do Phaedry!

Vypadla z rovnováhy. Pravděpodobně by mě byla dostala, ale teď

nabrala situace obrat. Upadla totiž na zeď a přitom se otočila. Tím jsem se dostal z jejího zorného pole a z dosahu jejího kouzla.

Najednou jsme měli rovnocenné šance.

Mladík s walkmanem zvedl v úleku ruce. Byl to černoch. S

údivem hleděl na obsidiánovou dýku a čekal, že Phaedra bodne.

Nestalo se tak.

- 63 -

Stála poněkud rozkročená, zády k tmavému ústí tunelu a hleděla na nás. I přes její nebezpečný pohled, kterým mohla hypnotizovat, jsem byl tentokrát chytřejší.

Otočil jsem se k ní napůl zády, vytáhl jsem berettu a zjistil jsem, že Phaedra získala pomocníka.

Černoch se nacházel pod vlivem jejího kouzla a slepě se řídil její-

mi pokyny.

Skočil na mne jako kočka. Jeho obličej strnul v nehybnou masku.

Chtěl mi oběma rukama sevřít hrdlo, ale já jsem byl rychlejší a odhodil jsem je stranou.

Oba jsme se odpotáceli zpět. Zaslechl jsem smích čekajících cestujících. Narazil jsem na zeď a moje pravička se chystala vyrazit, když mladý černoch ustoupil o krok zpět a potřásal hlavou jako pudl, který právě vylezl z vody.

„Promiňte, já... já... nevím..."

„To je v pořádku, hochu. Nemůžeš za to. Naopak, já ti musím poděkovat."

„Cože?"

Nebyl čas na sáhodlouhé vysvětlování. Chtěl jsem se zmocnit Phaedry, dříve než napáchá další zlo.

Ale kde vězí?

Můj pohled klouzal po prázdném nástupišti. Neviděl jsem ji proběhnout kolem sebe, a tak zbývala jediná možnost.

Musela při útěku vběhnout do tunelu metra. To bylo zlé.

Právě do tunelu, ze kterého mohl každou chvíli vyrazit had přijíž-

dějících vagónů. Bohužel jsem neměl jinou možnost. Musel jsem za ní.

Po několika vteřinách jsem se dostal na konec nástupiště, ale neodvážil jsem se vstoupit na koleje, protože mi do uší dolehl známý

zvuk přijíždějícího vlaku. Ve tmě už zářily dva reflektory. Jako oči šelmy. Stáhl jsem se zpátky a v příštím okamžiku zarachotily vozy ve stanici.

Proud vzduchu mi rozčechral vlasy. Automaticky jsem se otočil.

Příjezd vlaku však přinesl něco pozitivního. Ostatní cestující se věnovali nástupu, a tak jsem mohl nepozorovaně zmizet.

- 64 -

Neváhal jsem ani vteřinu. Chtěl jsem dostat Phaedru dřív, než se z tunelu vynoří další vlak.

Ostatně to nebude poprvé, co se ocitnu v šachtě metra. Měl jsem v tomhle směru jisté zkušenosti, a ty mi napovídaly, že uvnitř jsou různé výklenky a nouzové východy, do kterých se může člověk schovat, když je nejhůř.

Phaedra mne už nesměla podruhé překvapit. Proto jsem držel v ruce připravený svůj křížek.

Byla to zvláštní zbraň, vybavená obrannými znameními bílé magie, která se už utkala i s magií starověkého Egypta, pokud si vzpomenete na případ s vševidoucím okem.

Abych ho však mohl použít, musel jsem nejdříve vražedkyni chytit.

Nebylo ji nikde vidět. Zíral jsem do tmy tunelu a viděl jsem kolej-nice, které se ke mně natahovaly jako dvě hladové ruce. Jejich ohla-zené plochy zasvítily, když na ně dopadlo světlo.

Byla by chyba běžet po kolejích, a tak jsem raději držel při levé zdi. I ona se postupně propadala do tmy, ale ne takové jako první výklenek, do kterého jsem vlezl. Posvítil jsem si všude tužkovou baterií.

Nebylo nic vidět. Prázdno. Ani jsem nenašel žádné stopy v prachu na zemi. Phaedra musela běžet dál.

Jak daleko bude k příštímu výklenku? Deset yardů, dvacet?

Otázky, na které jsem si musel dát sám odpověď. Hnal jsem se co nejrychleji kupředu. Nepříliš daleko jsem zahlédl světlý bod.

Spočítal jsem si, že mne budou chtít vytáhnout z tunelu, protože jsem věděl, že je hlídán videokamerami.

Další výklenek byl širší a kromě toho se v něm nacházely dveře.

Jeden z východů, které jsem hledal. Vzal jsem za kovovou kliku a otevřel jsem.

Hned jsem se dostal k průchodu. Prudce jsem za sebou zavřel.

Vpravo stálo několik úzkých skříněk s mřížovanými dvířky. V nich skladovali nářadí. Pod stropem blikalo kalné světlo a rozptylovalo se na betonové podlaze.

Kudy se jde nahoru?

- 65 -

Proklouzl jsem kolem skříněk a dostal jsem se k točitému schodišti.

Proti mně nezazněl jediný zvuk. Jestli Phaedra použila toto schodiště, určitě už byla dávno pryč.

Plížil jsem se po schodišti vzhůru. Měl jsem za sebou první stupně, když jsem zaslechl sténání.

Současně mi něco shora káplo na ruku.

Když jsem se podíval blíž, uviděl jsem červenou skvrnu - krev!

Sevřel se mi žaludek. Phaedra musela hrozně zuřit a nevybíravým způsobem odstraňovala překážky, které jí stály v cestě. Krev pocházela od uniformovaného zaměstnance metra. Ležel na konci schodů, na které navazovala plošina. Naštěstí nebyl mrtvý. Dýka, která měla zasáhnout jeho krk, trefila pouze rameno. Zanechala v něm ránu, která silně krvácela.

„Panebože!" sípěl muž. „Panebože, kdo... to byl?"

Prohlédl jsem ránu a obvázal jsem ji čistým kapesníkem, abych zastavil krvácení. „Vydržíte ještě pár minut, pane?"

„Ano, pokusím se." Jeho obličej zbledl jako křída. Na čele mu vyvstával studený pot.

„Vedlejší dveře... přivolejte pomoc. Telefon. Jenom vytočte trojku, potom bude všechno jasné."

„Okay."

I tyto dveře byly kovové. Nacházel jsem se znovu na druhém konci chodby a viděl jsem i domácí telefon. Vytočil jsem trojku, ohlásil jsem se jménem a hodností a podal jsem zprávu.

Muž na druhém konci drátu rychle pochopil. „Uděláme, co bude v našich silách," odpověděl.

„Udělejte ještě víc!"

Phaedra byla důležitá, ale zraněný muž také. Šel jsem zpátky za ním.

Trpěl palčivou bolestí, ale potěšilo ho, když jsem mu sdělil, že pomoc tady bude co nevidět.

„Byla to ženská, že?"

„Ano."

„Proč se do vás...?"

- 66 -

Nenechal mě promluvit a hned zajíkavě odpověděl. „Nevím.

Nemám zdání. Přišla proti mně zespodu. Zahlédli jsme ji na obra-zovce. Měla dlouhý nůž. Uviděl jsem ho příliš pozdě..." Musel si odkašlat a přitom zasténal, protože jím při tom projela ostrá bolest.

„Už nic neříkejte a nehýbejte se!" vyzval jsem ho. „Všechno dopadne dobře, můžete mi věřit."

„Kdo jste?"

„Scotland Yard."

„Vy... honíte tu ženskou?"

„Ano. Utekla těmito dveřmi?""

„Jo."

„Kam vedou? Byl jsem jen u telefonu. Kam to vede dál?"

„Musíte proběhnout chodbou a potom se dostanete do dozorčího střediska."

„Děkuji."

Dveře se prudce otevřely. Do malé místnosti vtrhli čtyři muži.

Uviděli svého kolegu i mne. Rychle jsem se prokázal průkazem, abych se zbavil dalších dotazů. „Jde mi o ženu, která pobodala vašeho kolegu. Neviděli jste tu osobu?"

Jeden z nich odpověděl: „Viděli jsme na monitoru, jak zmizela v tunelu. Vás jsme taky viděli." „A co dál?"

„Dál už nic. Ztratila se nám."

„Jestli tomu rozumím, tak jste tu ženu ztratili z obrazovky?"

„Správně. Ale musela už být na nástupišti. Přemýšlejte. Blízko metra se nachází železniční stanice i stanice autobusů. Mohla se vypařit kterýmkoliv směrem."

Přikývl jsem. „Bohužel, s tím musím počítat. Teď vás musím opustit."

„Doufejme, že ji dostanete."

„To doufám taky."

Cestu k nástupišti jsem našel rychle a ocitl jsem přímo v tlačenici.

Jen po Phaedře nebylo ani památky. Byla tak rafinovaná, že mě mohla lehce napálit, a já jsem tam stál jako zmoklý pudl.

Kam mohla běžet? Nepracovala sama, i guru stál na její straně.

Vycházel jsem z toho, že se budou chtít setkat, aby připravili další hanebný čin.

- 67 -

Také jsem se chtěl s někým setkat. Se Sukem, který na mne už

určitě čekal. Širokým schodištěm jsem vystoupil na ulici, kde jsem zastihl kolegy v pilné práci.

Theo Sharp mě hned zahlédl a zamával mi. „Poslouchejte, Johne, mám vám něco vyřídit."

„Od koho?"

„Od Suka."

„Co je s ním?"

„Jel domů," sdělil mi Sharp.

„Ne do kanceláře?"

„Ne, domů. Domníval se, že tam udělá víc práce než v kanceláři.

Takhle jsem tomu rozuměl."

„Mohu mu zatelefonovat?"

„Jistě. Vezměte si telefon ve voze."

Vytočil jsem Sukovo číslo. Ozývalo se zvonění, ale nikdo nezve-dal sluchátko.

„Do prdele!" zaklel jsem a vyskočil jsem z vozu.

Theo Sharp viděl, že něco není v pořádku. „Špatné zprávy?"

„Ano. Suko tam není."

„Ale říkal mi, že..."

„Díky, Theo, věřím vám. Je možné, že mu do toho něco přišlo."

„Ta žena?"

„To nevím. Spíše její pomocník, ten zatracený guru z Egypta."

Theo zavrtěl hlavou. „Za chvíli ho začnu nenávidět. Chcete také jet domů?"

„To by bylo nejlepší."

„Dobrá, moji lidé budou mít v každém případě oči na šťopkách.

Jestliže se tady vražedkyně objeví, dostaneme ji."

„Už jsem ji skoro měl." Několika slovy jsem kolegovi popsal, co jsem právě absolvoval. „To je krvák," zašeptal.

„Můžete to klidně vyslovit nahlas. Naštěstí ten člověk přežije.

Netrefila se, potvora." Těmito slovy jsem se s ním rozloučil.

Nebral jsem si taxíka, ale proběhl jsem těch pár kroků, které mě dělily od Yardu, a vzal si rovera.

- 68 -

Mnoho stop jsme bohužel neměli. Pořád jsme byli o krok pozadu, ale už nemohlo být pochyb, že jsme se Sukem uvedeni na seznamu obětí...

Phaedra unikla a byla spokojená. Nikdy by si nepomyslela, že jí tenhle Sinclair způsobí takové

potíže. Vlastně už ho skoro měla. Stačilo málo, jenom potáhnout ostřím zprava doleva. Ale musela počítat i s nepředvídatelnými okolnostmi, s náhodou. Ne každá vražda proběhne tak hladce jako u těch prvních dvou.

Ramir Ghur ji zasvětil do těch nejdůležitějších věcí, které musela znát, aby se mohla relativně jistě pohybovat a využívat vynálezů

moderní doby.

Bylo jí jasné, že musí co nejdříve zmizet z metra. Příliš mnoho psů znamená zajícovu smrt. To se jí mohlo lehce stát.

Použila jiný východ a nahoře se rozhlížela po taxíku. Guru ji vy-bavil penězi. Měla je schované v kapse pláště, dýku skrývala pod ním. Na plášti se černala temná skvrna, krev poslední oběti. Nebyla příliš vidět.

Vzápětí přivolala jeden taxík. Řidič ji nechal nastoupit a zeptal se, kam má namířeno.

Sdělila mu cíl cesty.

„Dobrá, tak pojedeme. Ale musím udělat malou objížďku. Tady je cesta uzavřená."

„Já vím."

„Víte také proč?"

„Slyšela jsem, že hledají nějakého vraha."

„Omyl, vražedkyni. Popis je ostatně poměrně přesný. Nosí velmi nápadný šátek."

„Opravdu?"

- 69 -

„Ano. Kdybyste měla takový šátek, mohl by vás člověk docela dobře považovat za pachatelku."

Phaedra se usmála. Nevypadalo to moc přesvědčivě, ale řidič

naštěstí nic nezpozoroval. Byla

ráda, že nemá šátek na hlavě. Zmuchlala ho a zastrčila do levé kapsy pláště.

Seděla tiše na zadním sedadle a užívala rozkoše z jízdy. Stále měla na hlavě neobyčejnou ozdobu, korunku, kterou nikdy nesundávala, ale o to se řidič nestaral. Byl u svých cestujících zvyklý

na všelijaké zvláštnosti a rozmary. Vždyť žijeme nejen v uspěchané, ale především bláznivé době.

Čím více se řidič vzdaloval z místa nehody, tím byla Phaedra klidnější. Měla teď větší pocit bezpečí a mohla se soustředit na další hanebné činy.

Tento chtěla provést společně s Ramirem Ghurem. Určitě se už

dostal do věžáku, kde bydlel Suko s Johnem Sinclairem. Možná už

zabil toho Číňana, takže zbývá ještě počkat na lovce duchů a pro-

říznout mu krk.

Když si na to pomyslela, sevřela její ruka rukojeť dýky. Zároveň jí zahrál úsměv kolem úst.

Řidič jej zahlédl. „Proč jste tak veselá?"

„Na něco jsem si vzpomněla."

„Aha."

V Londýně panoval stále větší ruch. Tak to trvalo do chvíle, než

se dostali k cíli cesty. Řidič se díval na průčelí dvou vedle sebe stojí-

cích věžových domů. „Bydlíte tady?" Ne "

„Pro mne by to taky nebylo. Potřebuj i svou malou zahrádku a..."

„Kolik platím?"

„Ach tak, ano." Vyřkl sumu a dostal peníze. Žena bez rozlou-

čení vystoupila. Řidič jenom kroutil hlavou.

„Podivná osůbka," zamumlal a koukal za ní. Najednou vyvalil oči dokořán. Těsně u vchodu se žena na okamžik zastavila a vytáhla cosi z kapsy pláště. Ta věc zavlála ve větru.

Byl to šátek na hlavu.

- 70 -

„Já snad blázním," zašeptal řidič. „Šátek- černý a zlatý šátek.

Zatraceně, to je on. To je ta vražedkyně!" Cítil, jak se mu sevřel žaludek. Uvědomil si, že jen o vlásek unikl smrti.

„Věžák," zašeptal ještě, „to může být pěkný průšvih."

Natáhl se po mikrofonu...

Suko nejdříve zahlédl panenku. Ležela na zemi uprostřed chodby a vůbec nevypadala jako před chvílí. Hlavičku měla otočenou dozadu a ruce i nohy byly ulomené.

Suko se zastavil před panenkou a uvažoval. Potom zaslechl tichý

pláč.

Netušil, z kterého směru zazněl. Každopádně to nebylo za ním.

Kotelna byla skutečně veliká. Byly tu ohromné kotle, rourami spojené navzájem i s potrubím ukrytým v šachtách domu. Tmavočervené dlaždice vytvářely na

podlaze zajímavý vzorek. U stěny se nacházela velká rozvodná deska. Ve sklepení bylo rušno. Všechny kotle byly v provozu.

Červené kontrolky žhnuly jako oči šelem.

Suko zvedl panenku a strčil ji do levé kapsy bundy. Prošel kovovými protipožárními dveřmi a pokračoval dál. Nebyl ozbrojen a držel ruce od těla. Určitě ho pozorovali a Suko nechtěl dát protivníkovi příležitost, aby ublížil svému rukojmí.

„To jsi ty, Číňane?"

Hlas zněl pánovité a potutelně. „Ano," odpověděl Suko. „Přišel jsem a jsem úplně sám."

„Ani bych ti nic jiného neradil, příteli."

„Dobrá, pojďme k věci. Kde se schováváte, Ramire?"

„Pomalu, pomalu. Je ti jasné, že mám u sebe to dítě?"

„Samozřejmě."

„Kdybys ses o něco pokusil, malá Jenny zemře."

- 71 -

Sukovi se sevřel strachem žaludek. Cítil, jak se mu potí dlaně.

Nebylo to pouze situací, ve které se nyní ocitl, ale připomněl si pří-

pad, v němž hrálo hlavní roli jiné dítě. Julii se jim nepodařilo zachránit. Doufal, že s Jenny to dopadne jinak.

„Ani se nehnu," prohlásil Suko.

„To je správné. Mezi třetím a čtvrtým kotlem je průchod."

„Rozumím. A jak dál?"

„To stačí, potom nás uvidíš."

Suko vyrazil směrem, který mu naznačil. Viděl, že guru nic ne-předstíral. Ramir Ghur držel dívenku pevně v náručí a mířil ji do tváře dlouhou jehlicí.

Byla ochromená hrůzou. Neplakala, jenom upřeně hleděla na Suka.

Inspektor se zastavil. Přes hlavu mladičké rukojmí hleděl Egypťanovi do obličeje. „Tak se opět setkáváme," řekl tiše.

„Ano, téměř jako tenkrát."

Muž se nezměnil. Týž hubený obličej se zarputilým výrazem. Dí-

venka hovořila o postavě s rudýma žhnoucíma očima. Suko nic takového neviděl.

Přesto bylo na dlouhém zimním plášti s kapuci něco strašidelného.

Černý obličej a žhnoucí oči si Jenny ovšem vymyslela.

„Policajti," začal muž, „jsou vždycky ozbrojení. Ty určitě nebudeš

žádnou výjimkou."

„Správně."

„Tak odhoď pistoli!"

Suko kývnutím hlavy přisvědčil. Věděl, že musí postupovat opatrně. Pomalu strčil ruku pod bundu a konečky prstů uchopil pažbu pistole. Vytáhl ji.

„Zahoď ji!"

Suko poslechl.

„Skvělé." Egypťan se ušklíbl. „Jde to dobře. Co máš ještě u sebe?"

„Kapesní nůž."

Ramiru Ghurovi se zúžily oči. „Taky ho zahoď!"

„Samozřejmě." Nůž přistál vedle beretty. Potom mu Suko položil otázku: „Proč ses vrátil, Ramire Ghure?"

„Protože chci znovu začít."

- 72 -

„Ale tentokrát nejsi sám."

„Ne, ukradl jsem vraždící bohyni. Phaedru, ženu, která žila před tisíci let a nezemřela, protože se napila magického jedu.

I Meneris, silný, udatný bojovník, požil tento nápoj. Jeho duch se toulal časem a prostorem. Navázal se mnou spojení a dal mi vnuk-nutí. Přijal jsem jeho úkol a věděl jsem, že jeho a Phaedru jednou uvidím. Podařilo se mi vstoupit do staré hrobky. Meneris mě vedl.

Viděl jsem oba. On se rozpadl na prach, ale ji jsem probudil a přivedl do Londýna, aby mi pomohla naplnit moji pomstu. Vraždící bohyně se znovu připomněla."

„A potom byste znovu hledal hlupáky, kteří by vám sedli na lep?"

„Hlupáky, řikáš? Takhle mohou mluvit jenom policajti. Vrátil jsem se zpátky silnější než dřív, protože se ve mně spojují dvě postavy. Jedna z nich jsem já, druhá Meneris. Jeho duch naplňuje mé nitro. Ani tobě nebo někomu jinému se nepodaří zničit ho, protože má obludnou sílu. Vytvořila ji magie starého Egypta a udržuje ho při životě..."

„Co je s Phaedrou?"

„Nechal jsem ji jít. Brzy splní svůj úkol, protože je velmi silná.

Phaedra také navštívila jiné světy a hodně se poučila. Říkal jsem ti přece, že jsme se vrátili mnohem silnější."

„Kde se teď nachází?"

„Přijde i sem. Dal jsem ji za úkol zabít Johna Sinclaira. Tebe si vezmu na starost sám, jeho vyřídí Phaedra."

„Jak myslíš." Suko ukázal rukou na dítě. „Nech Jenny jít! Nemá s naší věcí nic společného. Jestliže jsi tak silný, jak říkáš, tak si to vyřídíme spolu. To je fér."

„Na tom mi nezáleží. Chci mít

úspěch. Slušnost by mi jen překážela."

„Škoda. Ale mohu ti ještě něco ukázat?"

„Co?"

„Je to zvláštní předmět, nosím ho..."

„Ještě jedna zbraň?"

Suko pokrčil rameny. „Stěží." Navenek reagoval uvolněně, ale vřelo to v něm. Musí se mu podařit dostat hůlku pocházející od sa-motného Buddhy do ruky.

- 73 -

„Co je to?"

„Jenom obyčejná hůlka, Ramire. Vidím své šance reálně. Třeba už

ze sklepa nevyjdu živý. Chtěl bych ti jako vítězi předat tento předmět. Můžeš ji používat, to ti slibuji. Má ji dostat ten, komu se to podaří. Není sice tak stará jako tvoje země, ale přece jenom..."

„Nežvaň, policajte, a ukaž to!"

Sukovi spadl kámen ze srdce, protože se mu podařilo probudit Ramirovu zvědavost. Vlastnosti jako žádostivost a zvědavost se k němu báječně hodily.

„Jen klid," prohlásil Suko a strčil ruku opatrně pod bundu.

Ramir Ghur ho pozoroval číhavým chladným pohledem. Stále Sukovi nevěřil, ale neshledal v inspektorově chování nic podezřelé-

ho. Dovolil mu, aby vytáhl hůlku.

„Je to zbraň," řekl Suko. Otevřel dlaň, na které ležela zelenohnědá hůlka.

Ramir se zasmál. „To má být...?"

„Topar!" vykřikl Suko zaklínadlo, kterým znehybnil všechny, kdo zaslechli jeho výkřik...

Postavil jsem na střechu červený majáček a pustil jsem sirénu.

Něco podobného jsem dělal zřídka, ale v tomto případě jsem počítal čas na vteřiny. Splnilo to účel. Měl jsem všude absolutní přednost a především jsem nezůstal nikde vězet.

Chtěl jsem proběhnout halou, ale vrátný na mne zavolal.

„Pane Sinclaire!"

Zastavil jsem, až se mi téměř zakouřilo od podrážek. „Co se děje?"

Šel mi naproti a mírně se přitom potácel, jako by byl opilý.

„Máte pro mne něco?" zeptal jsem se.

- 74 -

„Nevím, jak to říci. Jde vlastně o vašeho kolegu Suka. Ptal se po návštěvnících, kteří vypadají jako z Orientu. Nemohl jsem mu pomoci. Ale teď jsem viděl takovou ženu, pane."

V mozku se zapnulo poplašné zařízení. „Kdy a kde to bylo?"

„Není to tak dlouho. Přišla zvenku. Chtěl jsem ji zadržet, ale ona se na mne podívala... Měl jsem pocit, že se vznáším, a pak byla pryč.

Než jsem se vzpamatoval, tak zmizela."

„Nevšiml jste si, kam měla namířeno?"

„Ne, ale určitě ne ven."

„Co to znamená?"

„Neopustila dům."

Plácl jsem ho přátelsky po rameni. „Děkuji, příteli. Velmi jste mi pomohl. Máte u mne láhev whisky."

Zazářil. „Opravdu?"

Neodpověděl jsem, protože jsem už byl na cestě k výtahům. To, co mi sdělil domovník, byla výborná informace. Tato žena mohla být jedině Phaedra, ta prokletá vražedkyně.

Obezřele jsem vstoupil do chodby. Byla liduprázdná. Ani Phaedru jsem nezahlédl.

Jednou mě dostala do moci svého kouzla, ale podruhé se jí to nepovede. Pozorně jsem si prohlédl zámek dveří, ale nikde jsem nenašel sebemenší poškození. Pokud číhala v mém pokoji, bylo jasné, že se do něho dostala jinou cestou.

Otevřel jsem co nejtišeji a vklouzl jsem do chodby.

Nic nenasvědčovalo přítomnosti cizí osoby.

Kolem mne se rozhostilo ticho.

Váhavě jsem kráčel dál. Stiskl jsem kliku a otevřel jsem dveře do obývacího pokoje. Byl prázdný. Nic se nezměnilo. Všechny věci stály spořádaně na svých místech.

V ložnici, koupelně i kuchyni to bylo stejné. Určitě jsem se nemý-

lil. Nemohl jsem tomu uvěřit, a tak jsem se vrátil do obývacího pokoje. Ucítil jsem to hned, jak jsem do něho vstoupil.

Zasáhlo mě úplně jiné fluidum. Jako by je někdo vysílal proti mně.

Zježily se mi vlasy na zátylku. Otočil jsem se a chtěl jsem na-hlédnout do chodby, protože byly

- 75 -

otevřené dveře. Vtom jsem spatřil Phaedřinu postavu.

„Teď jsi na řadě ty!" prohlásila a přiblížila se, aby mě dostala do moci svého kouzla...

Suko měl k dispozici pět vteřin. V tomto krátkém okamžiku musel všechno rozhodnout. Doposud každý - člověk nebo démon - při vyslovení magického slova na pět vteřin ztuhl.

Proto Suko předpokládal, že v tomto případě to bude stejné.

Vymrštil se dopředu. Ještě ve skoku proti němu vyrazilo strašlivé zasténání.

U Ramira Ghura neúčinkovala magie plnou silou. Stál sice ne-hnutě na místě, ale z jeho otevřených úst se draly strašlivé skřeky.

Přitom koulel očima.

Žily v něm dvě duše, dva duchové a oba bojovali proti magii kouzelné hůlky.

Jenny se nepohnula. Magická síla hůlky ji přikovala na místo.

Avšak Ramir Ghur bojoval vší mocí, kterou vládl, a s pomocí vá-

lečníka Menerise.

Chtěl také zabít Jenny. Jeho ruka se pohnula, ale vtom už udeřil Suko. Byl to neobyčejně silný úder vedený se vší bezohledností. V

tomto případě však šly veškeré ohledy stranou, protože se jednalo o život dítěte.

Suko postřehl podivný hlomoz, proto odstrčil Jenny stranou a už

se o ni nemohl starat.

Uskočil zpět a vytáhl bič na démony. Jeho prameny vykroužily oblouk a rozložily se na podlaze. Bič byl připraven udeřit.

Ramir Ghur se pohyboval jako loutka. Čas magie se ještě nena-plnil. Jeho ruce sebou trhaly, jako by chtěly vyletět z kloubů, a nohy stejně tak. Stepoval jako tanečník ve varieté. Hlava mu létala do-předu a dozadu. Pohyby nebyly ani částečně sladěny.

- 76 -

Uběhlo pět vteřin.

Sklepením zazněl dívčin výkřik. Ramir Ghur se probouzel a jeho pohyby byly vláčnější než předtím.

Jenom s jedním rozdílem.

Pravá ruka, kterou zasáhl Sukův karatistický úder, znehybněla.

Guru hleděl na volně visící ruku a zasténal.

„Podívej se sem!" zařval na něho Suko.

Opravdu se otočil.

Ještě než pohyb dokončil, pocítil šlehnutí tři magických řemenů.

Rozdělily se po celém těle, jejich síla pronikla oblečením. Suko sledoval, jak se protivník naklonil dopředu a natáhl ruce před sebe, jako by chtěl řemeny zachytit.

To se mu nepodařilo. Upadl na zem, podepřel se a Suko počítal s tím, že to bude jeho konec.

Z ran nestoupaly výpary, ani kůže se nezměnila a přesto bylo všechno dosti zvláštní. Egypťan se

ještě v pokleku, dříve než padl na záda a zůstal ležet, otočil. Ještě jednou zvedl hlavu a potom nastal konec. Suko hleděl do dvou vyhaslých očí. Chtěl mít jistotu, a proto mu zkusil tep na krku.

Nic necítil. Egypťan, který přijel do Londýna, aby se pomstil, už

nežil.

Před Sukem ležela mrtvola.

Inspektor nechtěl věřit tomu, že by se mu povedlo tak jednoduchým způsobem zbavit se Egypťana a zachránit Jenny.

Dívka na něho čekala. Neutekla, Odplazila se ke zdi, kde zůstala dřepět na zemi, opírala se o zeď a tiše pofňukávala.

Suko si přiklekl k ní. „Podívej se, kuře, co tady mám." Sáhl do kapsy a vytáhl panenku, kterou zvedl cestou k nim.

„To je Carrie."

„Našel jsem ji."

Jenny vzala panenku z jeho ruky a rozplakala se ještě víc. „Ten zlý člověk ji..."

„To není tak zlé, Jenny. Dáme ji zase dohromady, uvidíš." Suko pohladil dívenku po vlasech a ona se k němu vděčně přitiskla.

„Ty... jsi tak hodný."

„Mám rád malé děti."

- 77 -

„To vidím. Nechtěl bys mě navštívit, když bydlíme v jednom domě?"

„Jistě tě navštívím, ale teď odtud raději odejdeme, ano?"

„To bude lepší."

Suko vstal a natáhl ruku k Jenny. „Pomohu ti vstát."

Hned se zvedla a otočila hlavu tam, kde předtím stál Egypťan.

Zbledla. Rozechvěla se a Suko po-

znal, že se děje něco příšerného.

Podíval se tam.

Ramir Ghur musel být ve zvláštním svazku s ďáblem, protože byl stále mezi živými. Ležel sice na zemi, ale přitom se hýbal a otočil se na břicho, aby mohl lépe vstát.

Suko věděl, že boj pokračuje dál. Sice se stejnou osobou, zároveň

však s tím druhým, který konečně vyšel ze svého úkrytu. Starověký

egyptský bojovník, který slyšel na jméno Meneris. A tentokrát vypadal jako strašidlo.

Černý obličej, krvavě červené oči v temné hmotě, která se pře-lévala ze strany na stranu.

Menerisův duch se zmocnil mrtvého těla a příšerně ho znetvořil.

„Co... to je?" zašeptala Jenny a pevně se přitiskla k Sukovi. Ten odstrčil dítě zpátky. „Utíkej pryč, Jenny! Pryč ze sklepa! Honem, utíkej!"

Opravdu se pustila k východu a Suko byl nucen postarat se o staroegyptské strašidlo ještě jednou...

Phaedra šla, ačkoliv mi připadalo, že se vznáší. Byla to starověká podivná postava, přicházející z civilizace, která se zrodila a také skončila v dávné minulosti.

Kromě toho ovládala magickou moc. Přicházela se svým pohledem, který mne už jednou učinil bezbranným.

- 78 -

To se mi už nesmělo stát.

Neodvrátil jsem oči, naopak jsem vytáhl a pevněji sevřel křížek.

Držel jsem pěst sevřenou a ještě jsem zvedl ruku, aby se pohybo-vala v určité výši. To bylo velmi důležité.

Promluvila na mne. Šeptala, jistá si svým vítězstvím. Vytáhla ostrou obsidiánovou dýku, jejíž dlouhé ostří mě mělo poslat na věčnost.

Hrál jsem poněkud riskantní hru. Nechal jsem ji blížit se a ne-podnikal jsem nic na svou obranu. Čekal jsem až do posledního okamžiku, abych ji mohl překvapit.

Phaedra se ještě zdržovala v chodbě. Příštím krokem už mohla vstoupit do obýváku a ocitnout se v mé bezprostřední blízkosti.

„John Sinclair - třetí oběť na mém seznamu," zašeptala. „Na tebe jsem se zvlášť těšila. Ještě nikdo mi neunikl jako ty, každého jsem dostala." Otočila ostří dýky tak, že rozhazovalo odlesky na všechny strany.

Znovu jsem ucítil magickou moc jejích očí. Připadalo mi, jako bych se vznášel nad podlahou, a ona přistoupila o krok blíž.

„Nikdo mě nezastaví, nikdo..."

„Opravdu ne?" Těžko se mi odpovídalo, ale současně jsem otevřel dlaň tak, že kříž na ní volně ležel a ona si ho mohla prohlédnout.

Phaedra se zastavila.

Byl to pro ni šok, úder do obličeje. Viděla kříž, oko a slyšela, jak jsem vyslovil kouzelnou formuli. „Terra pestem teneto - Salus hic maneto..."

Okamžitě jsem se začal cítit podstatně lépe. Síla se obrátila a opět jsem mohl něco podniknout. Čekal jsem však marně na záblesk světla, záření, které se jindy objevilo, když jsem vyslovil kouzelnou formuli.

Kříž nereagoval!

Nezhroutí se můj plán jako domeček z karet?

Ale přece jen reagoval. Ne však na koncích, kde byly iniciály čtyř

archandělů.

Uprostřed, kde kdysi bylo jedno velmi důležité znamení, vyzařovalo uprostřed světlé studené modři vševidoucí oko!

- 79 -

Oko v trojúhelníku, s hroty ukazujícími vzhůru - symbol, který

pro starověké Egypťany znamenal představu Osirise a později byl převzat křesťanskou naukou. Mělo lidem připomínat tajemného Boha, který bdí nade vším a pomáhá ničit zlo pod sluncem.

Ani jsem se nepohnul.

Nyní jsem už všechno ponechal pouze na vševidoucím oku, jehož

namodralé paprsky působily na Phaedru jako pravý jed.

„Dej to pryč!" vykřikla, otočila se na stranu a zvedla obě ruce před sebe, aby si chránila obličej.

„Ne, zůstane to tady!"

A Phaedra prožila pravé peklo!

Meneris byl zde. Chtěl Suka zabít. Chtěl ničit tak, jak byl zvyklý

po dlouhý čas.

Suko ho očekával s bičem a také berettu měl připravenou k vý-

střelu.

Nepotřeboval ani jednu ze svých zbraní. Náhle zaslechl vytí a skřípění, které nepřicházelo odněkud zvenčí, ale z postavy před ním.

Strašidelné stvoření se začalo otáčet před Sukovýma očima. V těle jeho protivníka se dalo všechno do pohybu. Vznikla jakási spirála, která se tak rychle roztočila kolem vlastní osy, až zničila celé tělo, které se rozpadlo na prach.

Už neexistoval Meneris ani Ramir Ghur.

Suko netušil, jak k tomu došlo...

- 80 -

Bytem zazněl výkřik. I kdybych zalezl do nejzazšího kouta, stále bych ho slyšel. Vyrazila ho Phaedra, protože na vlastní kůži zažila, co je to hrůza před smrtí.

Její ruce vyletěly nad hlavu, jako by se chystala předvést chrámo-vý tanec. Obsidiánová dýka zamířila proti její hlavě, projela vo-dopádem černých vlasů a zapletla se do korunky.

To byl její konec.

To, co jsem nyní viděl, připomínalo příšernou noční můru. Korunka a dýka se vzájemně spletly a rozpustily se na měkkou hmotu, která stékala po bohatých pramenech vlasů, slepovala je do tlustých provazců, které připomínaly zmí-

tající se hadí klubko. A hmota ničila dál hlavu, obličej, tělo.

Klidně se mohu vzdát dalších podrobností. To, co jsem měl před očima, bylo prostě odporné. Otočil jsem hlavu stranou a sledoval jsem celý děj v paprscích Vševidoucího oka.

Z vraždící bohyně zůstala pouze černá, jako dlaň velká skvrna na koberci, který hospodyně nějak vyčistí.

Vrátil jsem se zpátky, padl jsem do křesla a unaveně jsem si na-táhl nohy.

V téhle pozici mě našel Suko.

Vstoupil do bytu pomocí náhradního klíče, rozhlédl se a vyčítavě zavrtěl hlavou. „To mám tak rád," řekl. „Já se ve sklepě trápím s tím Ramirem Ghurem a ty tady pěkně dřepíš v křesle..."

„Moment, starý brachu, co se ti přihodilo?"

„Už neexistuje. Náhle se rozplynul. Ani nevím proč. Ještě nám zbývá ta ženská..."

„Omyl."

„Jak to?"

- 81 -

„Vyřídil jsem ji."

„Kde? Tady v bytě?"

„Ano."

Suko se nevěřícně rozhlížel. „Nejsou tady žádné pozůstatky," divil se. „Kosti, prach - dočista nic."

„A co ta černá skvrna na konci? Vždyť na ní skoro stojíš."

Suko se podíval pod nohy, viděl, co zůstalo po Phaedře, a nad-zvedl provinile ramena. „Věřím ti."

„Tak je to lepší."

„Takže víš..."

Ani jsem mu nestačil nic vysvětlit, když zazvonil telefon. Nestačil jsem se ani představit, když se ozval rozčilený hlas domovníka.

„Pane Sinclaire, tady v hale se motají policisté. Chtějí tu mordýřku..."

Někdo mu sebral sluchátko z ruky. „To jste vy, Johne?"

„Haló, Theo."

„Poslouchejte, jeden taxikář nám volal, že viděl tu vražedkyni jít do vašeho domu. Dokonce ji sem přivezl."

„No, to si dovedu představit."

„Jak to?"

Posadil jsem se zpříma. „Poslouchejte, Theo, stáhněte svoje lidi zpátky. Můžeme na ten případ zapomenout."

Zalapal po dechu. „Znamená to snad, že se vám to podařilo?"

„Ne snad, podařilo."

„No jo," ozval se po několikerém nadechnutí. „Takže přijměte mou gratulaci."

„Jak si přejete."

„Jdu za vámi nahoru."

„Ne, my přijdeme za vámi."

Vstal jsem, kývl jsem na Suka a řekl jsem: „Ještě chvíli, kamaráde, a potom zmizíme."

„Tak to má být," odpověděl můj přítel a ušklíbl se od ucha k uchu...

KONEC

- 82 -