- 1 -

KABINET HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 25

Jason Dark

- 2 -

Glenda Perkinsová mi předala obálku, která se lišila od běžné pošty. „Pro tebe, Johne."

„Co je to?"

„Nevím. V každém případě je na ní napsáno Do vlastních rukou."

„Prošla bezpečnostní kontrolou?"

„Ano."

Glenda odešla. Otevřel jsem obálku a obrátil jsem ji.

Vypadla z ní fotografie.

Ztuhl jsem. Na snímku ležela mrtvá blondýnka a z hrudi jí trčelo kopí!

Judy Landersová byla půvabná přitažlivá blondýnka. Dívka, která se hodila pro všechny příležitosti a také se dokázala lehce přizpůsobovat. Živila se příležitostně jako manekýnka, a když neměla angažmá, udržovala si postavu v hodinách tance.

Navštěvovala je dvakrát týdně. Tanec jí dával mnohé.

Znamenal pohyb, a proto její tělo zůstávalo vláčné a kůže napjatá. Cítila se prostě stále mladá.

Setkávali se ve staré tělocvičně v londýnském Westendu, kde umělci a ti, kteří se za ně považovali, mohli nerušeně uskutečňovat své bláznivé nápady.

Tady vznikaly různé módní a hudební trendy, které později pronikaly do celého světa.

I Judy se tady cítila jako ryba ve vodě, ačkoliv musela za svůj malý byt platit horentní nájem. Zato mohla žít právě zde ve Westendu. Cestu do haly zvládla pohodlně pěšky. Dnes přišla na hodinu mezi posledními, protože si ještě se svým agentem domlouvala termín fotografování.

Pod kabátem už měla oblečený přiléhavý černý cvičební úbor a k tomu červené vlněné podkolenky. Do plátěné tašky

- 3 -

uložila boty a oblečení, do kterého se chtěla převléknout po cvičení.

Rychle se svlékla. Z haly sem doléhala hudba a dupání ostatních tanečnic.

Pootevřela velké dveře a škvírou nakukovala dovnitř. Jejich cvičitelka si jí přesto všimla a krátce jí pokynula. Judy opětovala úsměv

a vzápětí se zařadila mezi ostatní. Vedle ní se svíjela Harrieta, kosmetička, která stejně jako ona musela dbát na postavu. Tentokrát nebyla nalíčená a na čele se jí perlil pot.

„Jak se vede?" zasupěla.

„Teď dobře." Judy zaujala taneční postoj a přitom se rytmicky pohybovala v bocích.

Jejich učitelka je tentokrát pořádně proháněla. „Ale dámy!"

vykřikovala mezi jednotlivými obraty. „Dneska to nějak odbýváte. Myslím, že budu muset přidat na tempu."

„Ne!" vykřikl kdosi zoufale.

„Tak si uděláme přestávku!"

„Chválabohu." Některé z cvičících jenom vyčerpaně padly na podlahu. Většinou se posadily zády k sobě a opíraly se o sebe.

Harrieta a Judy se usadily spolu. „Půjdeš ještě ke Ginovi?"

zeptala se Harrieta.

„Ne, mám schůzku."

„Tvůj agent?"

„Ano."

Harrieta se zasmála. „Dobrá práce?"

„Ještě nevím. Předpokládám, že se jedná o nějaký

prospekt. Víš přece, že na konci zimy se už lidé připravují na jaro."

„To znamená něco s konví v zahradě?"

Judy přikývla. „To je docela možné. Je to jednoduchá práce a moc nevynáší."

Harrieta si páskou otřela kapky

potu z čela. „Jak to vlastně vypadá s tebou a s akty? Stále je odmítáš?"

- 4 -

„Ještě pořád."

„Proč?"

Judy hleděla upřeně na špičky nohou. Natáhla je před sebe a přitom pohybovala soustředěně prsty. „Už moc nescházelo, abych přijala nabídky tohoto druhu, protože potřebuji zaplatit nájem. Kdyby nezavolal můj agent, určitě bych to vzala."

„Ale to máš šibeniční lhůtu, aby ses rozhodla."

„Doufejme, že se nebudu muset rozhodovat."

„Co máš vlastně proti aktům?"

„Proti fotografiím nic, ale nemám ráda ty hochy, kteří si hrají na fotografy."

„Všechny?"

„Vlastně ne. Možná jsem narazila jenom na samé podvodníky."

„To je pravda."

Učitelka tleskla třikrát do dlaní. „Tak, milé dámy, budeme pokračovat."

Bylo zbytečné protestovat, protože to byla učiněná generálka. Paní Giffordová patřila k ženám, u kterých bylo jen velmi obtížné uhádnout jejich věk. Jako by ani žádný neměly.

Mohlo jí být třicet stejně jako čtyřicet, ale o tom se taktně mlčelo. Mohla se pochlubit štíhlou postavou. Mnozí tvrdili, že je příliš hubená. Ale sílu měla. Když stiskla ruku, zůstaly vám na prstech namodralé otisky. Nosila krátké vlasy střižené ve stylu Grace Jonesové. Připomínaly populárního ježka. K tomu se náramně padly i oči, jejichž zorničky měly lesk a barvu antracitu.

„A teď si, dámy, zkusíme sérii číslo čtyři. To bude vyvrcholení dnešního večera." Paní Giffordová přistoupila k přehrávači a pustila ho. O vteřinu později se reproduktory zachvěly pod nárazem prvních tónů tvrdé heavymetalové muziky.

Cvičenky se okamžitě dostaly do pravé taneční extáze. Paní Giffordová znovu dokázala, že si umí udržet kázeň.

Téměř dvacet minut je proháněla v nejvyšších otáčkách a ani sama si nedopřála odpočinku. Jako by šlo o život.

- 5 -

Dnešní cvičení si vyžádalo spoustu potu a není divu, že později zašuměly všechny sprchy, které byly v tělocvičně k dispozici.

I Judy Landersová, která tvrdila, že je ve vrcholné formě, byla úplně hotová. Vyšla ze sprchy, osušila se a převlékala se do oblečení, které si přinesla s sebou.

„Nezajdeš opravdu k Ginovi?" dotazovala se ještě jednou Harrieta.

„Nevím, asi to nestihnu."

„Tak zatím."

„Cau..."

Teprve nyní Judy zjistila, že je v šatně sama. Zvenčí sem doléhaly hlasy kolegyň, které odcházely z tělocvičny a hlasitě se přitom bavily. Ozýval se smích. Potom klaply dveře a rozhostilo se ticho.

Příliš velké ticho. Judy se ten klid vůbec nezamlouval.

Zlobila se na sebe, že byla tak pomalá. Stála zde v úzkých kalhotkách a nestačila si ani přetáhnout svetr přes hlavu.

Rychle vklouzla do béžových džínů se zimní vložkou a natáhla si tlustý vlněný svetr. Sahal jí k bokům a patřil k nově předváděné kolekci.

Boty z měkké kůže měly tlustou gumovou podrážku a šněrovaly se až k lýtkům.

Sportovní oblečení zabalila Judy do kabely, ještě jednou prohrábla prsty vlasy a natáhla si širokou bílou čelenku. Potom si oblékla tříčtvrteční zelenou plátěnou bundu s velkými kapsami, ve kterých nosila pár fotografií a pohlednic. Zavěsila kabelu přes rameno a opustila místnost.

Vešla do chodby. Ta vedla do zadní části haly, kde byly ještě otevřené dveře. Noční hlídač je později zamkne. Touto dobou už byl přední vchod zamčený.

Judy byla v celém objektu sama. Normálně se nikdy nebála, ale dnes se necítila nejlépe, když míjela zdi z pálených cihel.

Pod nohama jí skřípěl jemný prach. Vysoko nad hlavou pod stropem haly svítila světla, která vydávala slabé, spíše nouzové světlo.

- 6 -

Judy se rozběhla. Znenadání v ní narůstal strach.

Naslouchala ozvěně vlastních kroků a měla pocit, jako by tento zvuk předpovídal něco velmi neblahého.

Konečně zahlédla zadní vchod, ocelové protipožární dveře natřené šedivou barvou.

Stiskla kliku - a polekaně sebou trhla, protože byly zamčené.

Překvapeně zůstala stát, hleděla upřeně před sebe a vrtěla nechápavě hlavou. Nemohla pochopit, že někdo zamkl. To se jí ještě nikdy nestalo.

Zhluboka se nadechla, aby uklidnila dech i srdce, které se jí hlasitě rozbušilo. To přece není možné. Každý věděl, že zadní dveře mají zůstat otevřené.

Ještě jednou zalomcovala klikou, ale bezvýsledně.

„Zatraceně!" zašeptala a hlasitě polkla. Rukou si otřela pot, který jí náhle orosil čelo.

Vtom zhaslo světlo!

Zničehonic, bez jakéhokoliv varování. Najednou byla tma a dveře se v ní úplně ztratily.

Panebože, pomyslila si. Jenom se ovládni. Nezmatkuj, jinak je všechno ztraceno! Ovládej se. Nesmíš ukázat slabost.

V hale někdo byl a zhasl všechna světla. Až na jedno.

Svítilo vysoko na stropě jako měsíc na potemnělé obloze.

Kdo se tady ještě mohl zdržovat? Že by paní Giffordová?

Nebo noční hlídač, který si trochu pospíšil? Judy věřila spíše té poslední možnosti, ale neodvažovala se zavolat. Stála ve tmě a hleděla na malý ostrůvek světla před sebou.

Vtom zaslechla šelest a vzápětí hluboké oddechování, sténavé a sípavé. Ve stejném okamžiku postřehla i šouravé kroky. Přepadla ji panika. Prudce otáčela hlavu zprava doleva.

Zoufale hledala, kudy uniknout. Ale nenacházela...

Ten druhý, neviditelný, přicházel blíž a blíž. Skrýval se v temnotě. Chtěl ji dostat. Judy o tom byla přesvědčena s neo-mylnou jistotou.

Kdo to může být?

- 7 -

Číhal někde před ní. Zahlédla pohyb na okraji kuželu mdlého světla. To musel být on.

Stále se blížil.

Tajemný a současně hrozivý se objevil ve světelném ostrůvku.

Stál tam a ani se nepohnul. V ruce svíral cosi, co se podobalo tyči.

Také Judy stála strnule na místě. Trochu se přikrčila a byla připravená okamžitě vyrazit. Zády se opírala o zeď. Chtěla se bleskurychle protáhnout kolem neznámého.

Přiblížil se.

Judy rázem zapomněla na své předsevzetí. Najednou se nemohla pohnout z místa. Neviděla žádný obličej. Jenom obrovské světlé oko, kruhovité s matným leskem.

Jako objektiv fotoaparátu.

Tohle oko ji očarovalo. Cítila, jak se chvěje a strach prostupoval celým tělem. Oko stále rostlo.

Zakrývalo hrdlo, prsa i hlavu neznámého. Jeho ruce však ne.

Pravačka se zvedla.

Potom se rozpřáhl.

Judy vykřikla. Bylo to zoufalé volání, které náhle ustalo, když ucítila vražedný úder v hrudi. Úder, který byl smrtelný.

Zemřela téměř okamžitě. Zhroutila se k zemi a neviděla už, jak před ní cosi explodovalo.

Pronikavé světlo blesku!

Judyin vrah nepromeškal příležitost, aby pořídil obrázek mrtvé ženy...

- 8 -

Vrátil jsem se zpět ke Glendě, která seděla u psacího stolu.

Její prsty hbitě poletovaly po klávesnici. Vypadala velmi soustředěně, ale vzhlédla, když jsem zůstal stát vedle ní.

„Co je, Johne?"

„Chceš se podívat, co mi poslali?"

„Proč ne?"

„Ale raději se něčeho podrž. Tady..." Nechal jsem fotografii padnout na klávesnici jejího počítače.

Glenda ji uchopila špičkami prstů, mrkla na ni - a zbledla.

„Co tomu říkáš?"

„Panebože, to je příšerné."

„Taky mám takový pocit. Neznám to děvče a ani důvod, proč mi někdo tu fotografii poslal. Mladá žena zavražděná kopím."

Glenda Perkinsová zavrtěla hlavou. „Nezlob se, Johne, ale také jsem ji ještě neviděla." Vrátila mi snímek. „Co s tím budeš

dělat?"

Zapálil jsem si cigaretu a vyfoukl jsem obláček kouře. „Nejdříve musím přijít na to, kdo to je a kde ji zavraždili. Spojím se s mordpartou."

„A s kým?"

„Inspektor Tanner má oči všude. Pojedu k němu."

„Dobrá. Kdy se vrátíš?"

Prohlížel jsem si svou tmavovlasou sekretářku v úzké, poměrně krátké zimní sukni a svetříku s barevným motivem.

„To ti neřeknu. Počítám, že po několik příštích hodin nebudu k dosažení."

„Beru na vědomí."

Natáhl jsem se pro plášť. „Tak zatím."

O počasí se vůbec nedalo mluvit. V posledních týdnech si své jméno ani nezasloužilo. Nejdřív bylo teplo a po něm se nad ostrovy přehnala bouře, která je důkladně proprala.

Příšerný orkán, který za sebou zanechal velké škody především v Irsku.

Ještě nyní to v londýnských ulicích pořádně protahovalo. K

tomu pršelo. Často déšť přecházel v husté sněžení, ale bílé

- 9 -

nadělení hned tálo. Prostě plískanice a nečas, že by psa nevyhnal.

Londýn se jako obvykle dusil v dopravní špičce. Kdybych jel vozem, strávil bych spoustu času v dopravních zácpách. Proto jsem se s důvěrou svěřil londýnskému metru.

Vrchní inspektor Tanner, jeden z mých starých kolegů, byl šéfem oddělení pro vyšetřování vražd. Předsevzal si, že musí především mladším kolegům předat své bohaté životní zkušenosti ve službách policie. Jestli někdo věděl, kde se našla mrtvola a kdo to byl, tak jedině Tanner, muž s klobou-kem a věčným vyhaslým nedopalkem mezi rty.

Touto dobou nebyly vozy přeplněné. Našel jsem si volné místo a nechal jsem se unášet hlubokým tmavým tunelem.

Proti mně seděla starší paní a oběma rukama pevně svírala dvě velké nákupní tašky. Zpozorovala můj pohled a usmála se, protože jsem v ní vzbuzoval důvěru. „ Člověk nikdy neví, pane, kdo nastoupí. Já jsem už zažila ty nejhorší věci."

„Ano, bohužel."

Na příští zastávce vystupovala a zvedla se, aby včas došla ke dveřím. Zajížděli jsme do stanice. Stejně jako mnohokrát předtím. Kolem nás se kmitala světla a postavy čekajících lidí se slily v jedinou velkou skvrnu bez kontur. Vlak zastavil, aby o chvíli později znovu pokračoval v cestě.

Já jsem se v myšlenkách pochopitelně zabýval především mrtvou na fotografii.

Kdo byla ta mladá žena? Proč ji zabili a kde se to stalo?

Vytáhl jsem snímek z kapsy pláště a pozorně jsem si jej prohlížel. Pokud jsem se nemýlil, nacházela se za mrtvou nějaká zeď z pálených cihel. Blondýnka ležela před ní, levým ramenem se dotýkala zdi a z prsou jí trčelo kopí.

Kdo ji zabil kopím?

Žijeme přece v moderním světě. Vrahové používají pistole, revolvery, pušky nebo automaty. Tu a tam nože, ale kopí?

Bylo to zvláštní.

Zažil jsem už, že vrahové přicházeli z jiné doby, z jiných světů i z říše démonů. Příšerné postavy. Mutanti podobní

- 10 -

obludám i člověku. Ti když se objevili, používali podobné zbraně.

Má to snad být případ pro mne? Proto mi poslali tu fotografii?

Nebyl jsem si přirozeně jistý, ale stejně mi ta možnost nešla z hlavy. Ale i tak, nejdůležitější bylo zjistit, jak se mrtvá jmenovala a kde ji našli. Možná tam najdu nějaké záchytné body.

Vstal jsem, protože jsem musel vystoupit na příští zastávce.

Had vagonů se už řítil do stanice. Znovu stejný obraz, který

jsem už takřka nevnímal. Na nástupišti čekali další cestující, až lidé vystoupí, aby sami mohli nastoupit.

Vtom se zablesklo.

Byl jsem ponořený do úvah, a proto jsem sebou trhl, až

když záblesk dávno pohasl. Dva kroky od vagonu jsem se zastavil a pozorně jsem se rozhlížel. Neviděl jsem nikde žádného fotografa, ale předpokládal jsem, že záblesk musí souviset s tím, že někdo fotografoval mne nebo jinou osobu.

Zase fotografie!

Jednu jsem měl uloženou v kapse. Proč někdo fotografoval podruhé? Usoudil jsem, že objektem neznámého fotografa jsem byl já osobně, nikdo jiný.

Nikoho jsem bohužel neobjevil. Vládl zde velmi čilý ruch.

Vždyť jsem se nacházel na jedné z největších stanic londýnského metra.

Zklamaně jsem se obrátil a odcházel jsem ke schodům, které mne vyvedly nahoru na ulici.

Mezitím se znovu dalo do deště.

K tomu se ještě přidal studený vítr, který mi metal ledové kapky do obličeje.

Zdvihl jsem si límec pláště a vtáhl hlavu hluboko mezi rame-na. Rychlými kroky jsem se blížil k cíli. Městská policie měla své sídlo ve velké budově, pocházející ze začátku našeho století. Od té doby ji několikrát opravovali, vybudovali nové kanceláře, ale vysoké stropy a její nezapomenutelná atmosféra zůstaly.

- 11 -

Vyběhl jsem po širokém schodišti k trojkřídlým vstupním dveřím a otevřel jsem prostřední z nich.

Za nimi se otvírala hala. V ní se nacházely dvě ohlašovací přepážky. Zamířil jsem rovnou k výtahu. Tady mě dostihl policista v uniformě.

„Kam jdete, pane?"

„K vrchnímu inspektorovi Tannerovi."

„Jste ohlášen? Musíte se nejprve u informací..."

Vytáhl jsem služební průkaz. „Stačí vám to?"

Policista zasalutoval. „Pochopitelně, pane, promiňte." Ještě se zeptal: „Vyznáte se tady?"

„Ano."

Vedle výtahů byl návštěvníkům k dispozici ještě paternoster.

Nastoupil jsem do velké kabiny a nechal jsem se vyvézt do čtvrtého patra. V široké chodbě mohlo kolem sebe procházet několik lidí, což se také dělo.

Za pevnými dřevěnými dveřmi se pracovalo nebo také ne, protože jsem dvakrát zaslechl hlasitý smích.

I vrchní inspektor Tanner měl

svůj sekretariát. Zaklepal jsem na dveře. I když jsem neslyšel žádné vyzvání, vstoupil jsem dovnitř. Ocitl jsem se v rozlehlé místnosti, ve které pracovaly dvě sekretářky. Jednu z nich jsem viděl pouze z profilu. Usilovně bušila do klávesnice a nebrala mě na vědomí.

Druhá dáma se musela nacházet u Tannera. Dveře jeho kanceláře zůstaly otevřené.

Slyšel jsem jeho hlas. „Víte, Mary, ten dopis bych potřeboval ještě jednou přepsat. Je určen mým nadřízeným, a tak by měl být bez chyby."

„Ale já bych to slovo napsala s d, pane Tannere."

„Vy možná..."

„A já taky. Ještě jsi nezvládl pravopis, starý bručoune?"

Stál jsem na prahu dveří a nahlížel jsem se širokým úšklebkem do místnosti. Zahlédl jsem Mary, která sebou polekaně trhla a Tannera, který ztuhl za psacím stolem.

„Zase ty!"

- 12 -

„Jak to zase? Už jsme se neviděli ani nepamatuji, kamaráde."

„To je pravda."

„A teď jsi tady."

„Pane Tannere. Jak mám napsat to slovo? S d nebo s..."

„Nechte ten dopis tak, jak je, Mary. A zavřete za sebou dveře. Rád bych si popovídal se svým starým kamarádem Sinclairem. Určitě jsi nepřišel jen proto, abys mi popřál dobrý

den."

„Taky proto."

„Posaď se." Tanner ukázal na volnou židli.

Posadil jsem se a ušklíbl jsem se na něho.

„Co máš?"

„Tannere, bez své staré hučky na hlavě vypadáš opravdu směšně."

„Vážně?"

„Opravdu."

Pokrčil rameny. „Víš, Johne, v kanceláři si ho nemohu nechat na hlavě, ačkoliv ho hrozně postrádám." Vrchní inspektor Tanner patřil k policistům, kteří sloužili u policie celou věčnost. Už jsem si zvykl na jeho pomačkaný obličej. Bude mi zatraceně chybět, až jednou odejde. Měl šedivé a prořídlé vlasy, které si s buldočí vytrvalostí přehazoval dozadu.

„Kdybys nosil klobouk méně často a nechal vlasy vydechnout, možná by ti ještě narostly." Dobrá rada nad zlato.

„Myslíš?"

„Ovšem."

„Moje žena, která mě vidí jen zřídka, říká to samé, Sinclaire.

A té ze zásady nevěřím."

„To s ní máš tak špatné zkušenosti?"

Tanner se ušklíbl a zasunul mezi rty vyhaslý nedopalek.

„Tak nějak."

„To se ovšem nedá nic dělat."

„Dáš si kafe, Johne?"

„S radostí."

- 13 -

„Ale není tak dobré jako Glendino. Pořád říkám svým děvčatům, aby si vzaly z tvé sekretářky příklad. A co dělají?"

Tanner zvedl teatrálně ruce. „Nedělají nic. Ani jedna z nich se dál nevzdělává." Zapnul mikrofon. „Můžeme dostat kávu? Ale dobrou. Je u mne

John Sinclair a vy víte, co jsem vám vyprávěl o kávě jeho sekretářky. Tak si neuřízněte ostudu."

„Ano, šéfe, brzy se zapíšeme do kursu vaření kávy."

„To bych prosil." Tanner se ušklíbl a zamnul si ruce, jen to Zapraštělo. „Tak, a zase jsem je naštval. Chlap musí občas ukázat, kdo je pánem v domě."

„To jsem do dnešního dne zatím nemusel."

„Po pravdě řečeno, Johne, já taky ne." Naklonil se ke mně.

„Přicházíš v úřední záležitosti?"

„Bohužel." Přikývl jsem teď už vážně.

„A v jaké záležitosti?"

Vytáhl jsem fotografii a podal ji přes psací stůl Tannerovi.

Vzal ji ode mne, nasadil si brýle, prohlédl si ji a zavrtěl hlavou.

„Vypadá to příšerně, že?"

„Také si myslím."

„A kdo je ta mrtvá?"

„To je právě otázka."

Tanner zamrkal. „Neznáš ji?"

„Ne, ten obrázek mi někdo poslal poštou. Dnes ráno."

„Co ještě? Dopis, krátkou zprávičku..." Zarazil se, když

viděl, že vrtím hlavou. Také nám sekretářka právě nesla kávu.

Jeden šálek pro Tannera a jeden pro mne. „Tak," řekla tmavovlasá Mary se stříbrnými obroučkami brýlí. „Doufám, že vám bude chutnat, pane Sinclaire."

„O tom jsem hluboce přesvědčen."

Na rozloučenou mne obdařila nedůvěřivým pohledem a odešla.

Lokl jsem si, spokojeně jsem pokýval hlavou a prohlásil jsem, že se dá pít.

„Aspoň něco. Ale já ti nepomo-

hu, Johne. O této vraždě vůbec nic nevím."

- 14 -

„Opravdu ne?"

„Ne, ještě jsme tu dívku nenašli."

„Jsi Ši opravdu jistý?"

Tanner se na mne upřeně zahleděl a ušklíbl se. „Ale abych tě uklidnil, Johne, zahájím okamžitě pátrání." Nepustil se do toho osobně, ale pověřil tím úkolem svou sekretářku. Mary slíbila, že se do toho okamžitě dá.

Tanner se znovu pohodlně usadil. „A jinak?" zeptal se. „Jak se daří tvým démonům?"

Pokrčil jsem rameny. „Poslední týdny byly opravdu nabité.

Teď je trochu klid. Jenom nevím, z jakého důvodu mi někdo posílá takovou fotku."

„Předpokládáš tedy, že by z toho mohl být případ pro tebe?"

„Třeba už je."

„To se uvidí." Tanner pokýval souhlasně hlavou. „Jak už

jsem řekl, zatím o tom nic nevíme."

Do kanceláře vstoupila Mary. „Promiňte," ohlásila se. „Nikdo nám takovou vraždu neohlásil."

Tanner ukázal na mne. „Tak to vidíš. Obrovská smůla."

Napil jsem se kávy za bedlivého dohledu sekretářky Mary.

„Chutná vám, pane Sinclaire?"

„Je vynikající."

Tanner se zachechtal. „Teď lže."

„Ne, Mary, myslím to upřímně."

„Věřím vám, pane Sinclaire. Šéf je často mrzutý."

„Já?"

„Ano, pane, právě vy." Mary zmizela.

„Tak to vidíš, Johne. Podřízení si ze mne nic nedělají."

„Skoro to tak vypadá." Vzal

jsem si zpět fotografii. „Dáš mi vědět, až najdete mrtvolu?"

„Jistě. Zeptám se ještě na policejních stanicích."

„Skvělé." Zvedl jsem se.

Také Tanner vstal. „Kde tě zastihnu, Johne?"

„V kanceláři a večer doma. Nehnu se z místa. Něco se vznáší ve vzduchu, to mi věř. Cítím, že k něčemu dojde. A bude se jednat o mne."

- 15 -

„To musíš nejlépe vědět ty sám."

„Řekl jsem ti vlastně, že mě při vystupování v metru někdo fotografoval?"

„Ne, to jsi mi neřekl. Kdo to byl?"

„Nemám zdání. Viděl jsem jenom pronikavý záblesk, ale fotografa ne."

„To je zvláštní."

„Taky jsem si říkal."

„A nemáš ani tušení, kdo by to mohl být?" Ne "

„Ne."

Tanner otevřel dveře. „V každém případě budu ve střehu, aby všechno proběhlo hladce."

„Hladce?"

Šibalsky na mne mrkl. „No ovšem. Vždycky jsme pracovali společně a věci se nám dařily."

„Jasně, především tobě, protože na mně zůstal ten větší kus práce."

„Jenom nepovídej. Kromě toho jsem o pár let starší než ty.

To už člověk těžko překračuje vlastní stín, nemyslíš?"

„Já vím." Podali jsem si ruce. Věděl jsem, že se na Tannera mohu spolehnout. Jakmile on a jeho lidé na něco přijdou, okamžitě mi dají vědět.

Návrat do kanceláře proběhl bez rušivých příhod. Žádní fotografové, žádné fotografie. Suko a Glenda už mě napjatě očekávali. Glenda mého přítele a kolegu mezitím do případu zasvětila.

„Tak co?" vyzvídala. „Uspěls?"

„Ne." Padl jsem na židli, která stála vedle psacího stolu.

V otevřených spojovacích dveřích se objevil Suko. „Opravdu ne?"

„Jak říkám."

„Takže o téhle vraždě se zatím nic bližšího nedozvíme.

Muselo se to stát na nějakém osamělém místě."

Podal jsem mu snímek. „Podívej se na to, třeba tam něco objevíš."

„Je tam zeď."

- 16 -

„Správně."

„Kde se nachází?"

„Zeptej se mne na něco jednoduššího. Nemám tušení.

Takovou najdeš v Londýně ledakde."

„Taky nemusíš," řekl Suko.

„Máš pravdu."

„Co jsi s Tannerem domluvil?"

„Že mi okamžitě zavolá, jakmile mrtvou najdou. Víc jsem nemohl dělat."

„Pro nás to znamená jediné, čekat," řekl Suko.

„Ale s kávou. Dáš si taky, Johne?"

Přikývl jsem. „Rád."

Byla ještě čerstvá. Vypil jsem s chutí šálek, protože u Tannera jsem musel vzít zavděk hnědou břečkou. Nic proti jeho sekretář-

ce, ale Glendina káva byla o poznání lepší.

Podívala se na hodinky. „Bude už poledne. Nezajdeme si na oběd?"

„Ne," odporoval jsem.

„Nemáš hlad?"

„Mám, ale slíbil jsem Tannerovi, že budu čekat v kanceláři.

Jestli najdou mrtvolu, musím tam hned vyrazit."

„Rozumím. Něco ti přineseme."

To jsem přijal s povděkem.

Glenda šla obstarat italský salát a pizzu. Objednal jsem si jenom polovinu. Suko si poručil celou porci a Glenda se jako vždy spokojila se salátem.

Když byla pryč, Suko se na mne obrátil: „Upřímně, Johne, jak to vidíš?"

„Nic zvláštního."

„Jsme v tom až po uši?"

„Přinejmenším já sám. Když mne někdo potají fotografoval, co jiného by to mohlo znamenat?"

„Jasně."

Glenda se vrátila za dvacet minut. Musela v restauraci chvíli čekat.

- 17 -

Jídlo mi nechutnalo jako jindy. Bylo dobře připravené, ale musel jsem stále myslet na mrtvou. Proč mi poslali tu fotografii? Co se za tím skrývá?

Nevěděl jsem si rady. Mezitím jsem ze zoufalství zavolal Tannerovi, ale nedověděl jsem se nic nového. „Dobrá, Tannere, najdeš mě doma."

„Máš volný večer?" „Ne, mám pohotovost." „Taky se to dá tak nazvat." „Půjdeš se mnou?" zeptal jsem se Suka. „Ano."

„Přeji vám hodně štěstí," Glenda se trochu nuceně usmála.

„I když to bude s mrtvolou."

„To sice nezní moc hezky, holčičko, ale v podstatě máš

bohužel pravdu..."

Zvečera se déšť změnil na mokrý sníh. Stál jsem u okna a hleděl jsem na bílý závěs, který někdo zavěsil z oblohy až na zem. Ale stejně, sníh nebude dlouho ležet, je zkrátka příliš

teplo.

Nic se nedělo a tak jsem byl s přibývajícími minutami stále nervóznější. Určitě to nebylo počasím. Tady šlo o jinou věc.

Věděl jsem, že se na mne něco chystá, ale neměl jsem pádný

důkaz.

Tu a tam ke mně zašel Suko. Přinesl i několik sendvičů, ale stejně bych je do sebe nedostal.

- 18 -

„Rozčiluje tě to, že?"

„Ano." Odkašlal jsem si. „Rozčiluje mě, že někde kdosi vraždí a mrtvola je prostě fuč. Proč?"

„Dobře ji schovali."

„Myslíš?"

Suko se zakousl do sendviče. „V této chvíli si neumím představit jinou možnost."

„To je pravda, jenom..."

Ozval se zvonek. Jeho zvuk nás oba překvapil. Běžně u mne zvonil jenom telefon. Vyšel jsem z obý-

vacího pokoje do chodby a zaslechl jsem klepání a vzápětí i hlas domovníka. „Pane Sinclaire..."

„Ano, prosím?" Současně jsem otevřel dveře.

Domovník a vrátný v jedné osobě stál přede mnou a podával mi dopis. „Tohle přišlo pro vás. Expres, pane."

„Od koho jste ho dostal?"

„Roznáškovou službou."

„Děkuji." Vzal jsem si dopis.

Nashledanou."

Suko koukal trochu vyjeveně, když jsem k němu vracel s dopisem v ruce. „Zase fotografie?" zeptal se.

„Myslím, že ano." Hned jsem roztrhl obálku.

Suko přistoupil ke mně a oba jsme se s překvapením zahleděli na její obsah. Suko vyvalil hrůzou oči dokořán. „To přece není možné," zašeptal. „Ne, to nemůže být pravda."

„Ale ano..."

Nebylo pochyb. Muž ležící na zemi v kaluži krve jsem byl já.

Já, John Sinclair!

Suko se zhluboka nadechl. „Upřímně, Johne, kdy ses nechal takhle fotografovat?"

„Nikdy."

„Víš to jistě?"

Natáhl jsem se po lupě a podrobně jsem studoval obrázek.

Ležel jsem na zádech ve světle lampy, která visela od stropu.

Kolem hlavy se rozlévalo tratoliště krve. Nemohl jsem objevit

- 19 -

ránu na hlavě. Na obrázku to vypadalo, jako by mi někdo roztříštil hlavu a potom ránu úmyslně zamaskoval.

„Co budeš dělat?" zeptal se Suko.

„To namouduši nevím."

„Neříkals, že tě někdo fotografoval v podzemce?"

„Ano, jenomže jsem neležel na zemi."

„Ani nemáš představu, kdo být mohl mít na tebe spadeno?"

„Ne!" Položil jsem obrázek na stůl. Jisté je jedno. Někdo měl spadeno na tu dívku a na mne. Při nejlepší vůli jsem si ale neuměl představit, jaká souvislost by mohla být mezi námi dvěma. Nikdy jsem tu mrtvou neviděl, ani jsem věděl, jak se jmenuje.

Suko vzal obrázek do ruky a velmi pozorně ho prohlížel.

„Johne, nejsem sice odborník, ale nezdá se mi, že by to byla fotomontáž. Co si myslíš ty?"

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, není to montáž. Je pravý."

„Ale potom, k čertu, ho museli někde pořídit."

„Ano."

„Ale kde?"

„Nemám ponětí."

Suko pobíhal po pokoji jako tygr v kleci. „Zdá se mi, Johne, že tady přestává legrace."

„Mně taky."

Pokračoval ve svém kolotoči. „Zatraceně, Johne, ty jsi dneska nějak hovorný..."

Zíral jsem strnule na přítele. Chápal jsem jeho reakci. Ale zastihl mě v situaci, která mi pomalu přerůstala přes hlavu.

Obklopovala mě spousta záhad, kterým jsem nerozuměl, a to mě zneklidňovalo.

Vtom zabzučel telefon.

„Tanner," konstatoval jsem a rozběhl jsem se k přístroji.

Sotva jsem se stačil ohlásit, když jsem zaslechl tvrdý a nenávistný smích. Ne, to nebyl vrchní inspektor Tanner.

„Haló, Sinclaire...," ozval se hlas neznámého. „Dostal jsi už

tu hezkou fotku?"

„Jistě."

- 20 -

„Výborně. Je rozkošná, co říkáš?"

„Co to má znamenat, pane?"

„To ti mohu říci. Je to obrázek z budoucnosti. Teď víš, co tě čeká." Po posledních slovech zavěsil.

Když jsem se otočil, zděsil se Suko mého vážného obličeje.

„Kdo volal?"

„Ten fotograf."

Koukal na mne s otevřenou pusou. „Ten, co tě vyblejsknul?"

„Ano. Mne a pravděpodobně i tu mrtvou."

„Mluvili jste spolu jen krátce. Co od tebe chtěl?"

Zapálil jsem si cigaretu. „Když si to znovu probírám, tak to byla výstraha. Vylíčil mi, co mne čeká v blízké budoucnosti."

„Chce se ti přilepit na paty, že?"

Suko ještě úplně nepochopil, co mě tíží. Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, tak to není, Suko. Špatně sis to vyložil. Ten obrázek ukazuje opravdu mne."

„ Okay, to jsem viděl. Ale ty přece říkáš, že se nic takového nestalo, nemám pravdu?"

„Ne."

„Dobrá, tak co..."

„Suko!" Tvrdě jsem ho přerušil. „Tohle se teprve stane. Je to fotografie z budoucnosti. Pochop to konečně!"

Přikývl. „Už rozumím," zašeptal. „Ten fotograf tedy může vytvořit obrázek události, která se teprve odehraje?"

„Správně, Suko."

Inspektor hleděl upřeně k zemi a vrtěl hlavou. „To nemůže být pravda," šeptal. „Zatraceně, to je přece nemožné."

Usmál jsem se. „Odkdy znáš slovo nemožné?"

„Máš pravdu. Myslím, že se nehodí k našemu povolání."

Suko bezradně pokrčil rameny. „Kdo chce fotografovat, potřebuje k tomu fotoaparát. Zajímalo by mne, co ten chlap použil za přístroj. A odkud ho má?"

„Určitě ne z obchodu na rohu."

„To je jasné. Něco takového se určitě nedá koupit. Ale kde půjčují nebo rozdávají fotoaparáty, kterými lze nahlížet do budoucnosti?"

- 21 -

„To nevím."

„Náš přítel?"

Tušil jsem, na koho Suko naráží. „Asmodeus? Něco takového by mu bylo podobné." Kousavě jsem se pousmál.

„Ale on tyhle věci nerozdává na potkání."

„Jistě," dodal Suko. „Kdo z jeho oblíbenců přichází v úvahu?"

Zamáčkl jsem cigaretu. „Když vyloučím nás dva, zbývá okruh kolem Baphometha. Do toho zahrnuji i van Akkerena."

„To vypadá pravděpodobně."

„Ale znáš peklo. Skrývá nesčetná tajemství. Jsem si jist, že nikdy všechna neodkryjeme. To je nad naše síly. Vždycky se musíme nechat něčím překvapit. Jako dnes."

Znervózněl jsem ho. To se mu

stávalo zřídka. Už zase putoval sem a tam. „Johne, ta kamera, která umí pořizovat snímky budoucnosti, mi nejde z hlavy. Vzpomeň si na obrázek mrtvé dívky. U Tannera jsi zjistil, že nic neobjevili. Není to tedy tak, že ta vražda se teprve stane?"

Zíral jsem na něho jako na ducha. „No ovšem, starý brachu, máš pravdu. Jak to, že mě to nenapadlo?"

„Protože stárneš."

„Poslouchej, člověče!" Vyskočil jsem ze židle. „Teď to hraje pěkně dohromady. Musíme zabránit vraždě, o které víme, že se odehraje."

„Správně."

„Víme, jak oběť, mladá dívka, vypadá. Jenom neznáme její jméno."

„To souhlasí."

„Tak co budeme dělat?"

„Vůbec nic," odpověděl Suko. „Nemůžeme prostě dělat nic.

Je pozdě."

„Ano, já vím. Pátrací akce. Poslat obrázek do novin, ne, to nestačí. Ten volající si byl příliš jistý sám sebou. Ví přesně, co se stalo a co se ještě má stát. Nenechá se tak lehce vyhodit ze sedla. Zbývá nám jediná šance, běžet mu v patách."

- 22 -

„A to máme hrozně rádi."

Odmítavě jsem mávl rukou. „ Každopádně jsi přišel na něco, co si nemůžeme nechat pro sebe. Rád bych informoval Tannera."

„Jenom jestli ti uvěří."

„Ten určitě. Koneckonců má už s námi jisté zkušenosti."

Zamířil jsem k telefonu, ale ten se najednou rozdrnčel. Zastavil jsem se.

„Tanner," řekl Suko.

„Myslíš?"

„Určitě."

Přítel měl pravdu. Když jsem zvedl sluchátko, uslyšel jsem jedinou větu. „Johne, našli jsme ji."

Polkl jsem. „A kde?"

„Ve Westendu, v jedné staré tělocvičně. Ležela na chodbě.

Našel ji noční hlídač při obchůzce."

„Můžeš mi říci přesnou adresu?"

„Jistě. Počkám na tebe."

„Okay, vezmu s sebou Suka. A ještě něco, Tannere. Vezmi na vědomí jednu věc!"

„A co?"

„Jenom že ten případ patří nám."

„To je skvělé!" Vrchní inspektor se zasmál, ale neznělo to příliš přátelsky.

Ani k tomu nebyl důvod!

Londýnský Westend je oblíbeným místem umělců, módních návrhářů a vůbec tvůrčích lidí. Tady se usadili ti, kteří musí mít pocit volnosti, aby mohli pracovat.

- 23 -

Mezi restaurovanými budovami Westendu s četnými hospůdkami, ateliéry a studii se stále ještě nacházely starší domy, které by se daly označit jako ne nepříliš hezké. K nim patřila i stará tělocvična, ve které našli mrtvolu dívky. Před budovou stály vozy výjezdové skupiny. Zaparkoval jsem rover do mezery mezi dvěma z nich.

Mrholilo. U dveří stál na stráži jeden zmrzající policista v civilu. Když poznal, o koho jde, kývnul nám na pozdrav.

„Kde najdeme vrchního inspektora?" zeptal jsem se ho.

„Nejlépe bude, když projdete kolem šaten a budete se držet napravo."

„Díky."

Za dveřmi bylo jasno. Nesvítilo jen normální osvětlení, ale i reflektory, které ozařovaly mrtvou i místo, kde byla nalezena.

Tanner nám kráčel naproti. Se Sukem si potřásl rukou, na mne mlčky kývl. „Pojďte, je to pár kroků odtud."

Westend nepatřil do Tannerova revíru. Protože jsem ale ho předem informoval, převzal pátrání on.

Proklouzli jsme kolem jeho lidí a po několika krocích jsme se zastavili. Cítil jsem, jak mi na čele vyvstává pot. Hrdlo se mi svíralo. Obrázek, který jsem viděl před sebou v celé nahotě, mne zaskočil.

„S ničím jsme nehnuli," podotkl Tanner.

„Díky." Myslel jsem na druhou fotografii, kde jsem v podobném tratolišti krve ležel já. První snímek, který jsem dostal, byl ovšem holou, i když krutou skutečností. Před očima jsem měl brutálně zavražděnou krásnou mladou dívku.

Bylo jí jen málo přes dvacet. Teď zde ležela probodnutá kopím.

„Příšerné," zašeptal Tanner. „Tak mladá a takový konec..."

„Bohužel."

Suko vznesl dotaz. „Už znáte její jméno?"

Tanner přikývl. „Prohledali jsme mrtvou. Měla u sebe dokla-dy. Jmenovala se Judy Landersová a bydlela nedaleko odtud.

Také jsme zjistili, že sem chodívala na hodiny tance."

- 24 -

Zhluboka jsem se nadechl a obrátil jsem se na policejního lékaře, který stál vedle Tannera a kouřil dýmku. „Už jste zjistil, kdy Judy Landersová zemřela?" Na jeho odpovědi hodně záleželo, protože jsem si chtěl ověřit, jestli volající neznámý

nelhal.

Doktor vytáhl dýmku z úst a souhlasně přikyvoval. „Smrt nastala asi před hodinou, pane Sinclaire."

„Je to jisté?"

Překvapeně se na mne podíval. „Přece se známe. Měl byste vědět, že při prvním ohledání..."

„Já vím, doktore. Ale v tomto zvláštním případě je to nesmírně důležité."

„Taky si myslím," přidal se tiše Tanner. „Johne, kdy jsi dostal tu fotografii?"

„Dnes ráno."

„A to ještě nebyla mrtvá?"

„Ne."

„Ale na fotografii už mrtvá je?"

„Ano."

Tanner si sundal klobouk. To bylo velmi neobvyklé. Zdálo se, že ho chce přetrhnout. „Dobrá, už asi sloužím moc dlouho.

Mnozí říkají, že příliš dlouho. Ale ještě jsem nezapomněl, že jedna a jedna jsou dvě. Tady je všechno úplně naruby. Co je teď pravda?"

„Doktor má pravdu a já taky."

„Není to fotomontáž?"

„Ne."

„A co tedy, ksakru!"

Odtáhl jsem vrchního inspektora stranou. Nikdo nemusí slyšet, co se mu chystám povědět. „Tannere, co teď uslyšíš, bude znít trochu nepravděpodobně. Těžko se tomu dá uvěřit."

„Na to jsem si už u tebe zvykl."

„Zapomeň na všechno, na co jsi byl u mne zvyklý. Ten snímek vznikl před vraždou. Ten, kdo ho pořídil, má fotoaparát, kterým může vytvořit snímky, na kterých jsou zachyceny události, které se teprve odehrají. Je ti to jasné?"

- 25 -

„Ano!" Ustoupil o krok stranou. „Ne!" vykřikl zoufale a podíval se na mne. „Můžeš mi to ještě jednou zopakovat?"

„Jistě."

Tanner pozorně poslouchal. Měl jsem dokonce pocit, že se mu zvětšily uši. Přitom zhluboka oddechoval. Zpotil se, rychle vytáhl z kapsy velký kapesník a otřel si čelo a tváře.

„Nemýlíš se, Johne?"

„Ne. Poslali mi dva obrázky. Kromě toho mi ještě kdosi volal." Vytáhl jsem fotografii a strčil jsem mu ji do ruky.

Tanner zbledl. Zíral na snímek a nemohl uvěřit vlastním očím. „Ten mrtvý," zašeptal po chvíli, „jsi přece ty, Johne -

nebo ne?"

„Správně."

Vrátil mi fotku a přitom poznamenal: „Potom bys měl počítat s tím, že ti někdo v blízké budoucnosti rozbije hlavu."

„Přesně tak."

„A to říkáš tak zvesela?"

„Zní to sice vesele, ale co mám dělat? Kromě toho vycházím ze zkušenosti, že poznané nebezpečí je poloviční nebezpečí."

„Na to bych nespoléhal, Johne."

„Já v podstatě také ne. Proto chci něco udělat. Pustím se za tím fotografem."

„O kterém nevíš ani jak vypadá, ani jak se jmenuje."

„Zatím."

„Johne, to bude pořádný oříšek."

„Já vím. Co mám dělat? Sedět v bytě a čekat, že mne někdo navštíví a praští mě po hlavě?"

„To nevíš."

„Chci trochu poopravit budoucnost. Toto se nesmí naplnit."

„Hodně štěstí." Tanner si mnul bradu. „A kde chceš začít s vyšetřováním?"

Ukázal jsem na mrtvolu. „Tady."

„Opravdu?" Tanner pokýval rozpačitě hlavou. „Ano, máš

pravdu. V této chvíli je to jediná stopa. Přitom samozřejmě

- 26 -

vyvstává otázka, jestli byla Judy Landersová zavražděna náhodou nebo v tom byl nějaký úmysl."

„Uvidíme."

Zapsal jsem si její adresu. Byli jsme v jižním Kensingtonu, předměstí umělců, ve kterém žily celá staletí staré londýnské rody a zvelebovaly tuto část města k obrazu svému. Byla to solidní čtvrť, kde člověk potřeboval peníze, aby mohl zaplatit nájemné, pokud sám nebyl vlastníkem některé nemovitosti.

Spousta umělců bydlela pohromadě, takže cena za pronájem byla potom snesitelnější.

Vrchní inspektor mi ještě jednou popřál mnoho štěstí a požádal mě,

abych ho o svém pátrání informoval.

„To se rozumí samo sebou," řekl jsem.

I když nebohá dívka žila blízko tělocvičny, zajeli jsme tam s roverem. Přitom mi bylo nápadné, že mne Suko potají stále častěji pozoruje.

„Je na mně něco divného?"

„Ne, ne, jsi úplně v pořádku."

Ušklíbl jsem se. „Nebo si hraješ na osobního strážce?"

Poslední domněnkou jsem ho dostal. „I tak se to dá říct."

„Buď bez obav, dám si pozor."

„Kdyby o tom věděl sir James, určitě by dal příkaz, abych se od tebe nehnul, Johne."

„Znamená to, že chceš zůstat pořád se mnou?"

„Ano."

„Ale na toaletu mne pustíš samého."

„Přestaň vtipkovat. Je to velice vážná věc, Johne."

„Jistě, pořád na to myslím. Jenom bych se z toho nerad zbláznil."

„Nerozeznal bys, Johne, pozadí na té fotografii? Rozumíš, jestli bychom nepřišli na to, odkud ten záběr je."

„Ne, nebylo tam nic vidět. Možná betonová podlaha nebo hlinitá zem. Taková může být všude. Třeba i v jiné dimenzi."

„Nejdříve by tě tam museli dopravit."

- 27 -

„To taky. Mám návrh, Suko. Sleduj lidi s fotoaparáty. Víc nemůžeme dělat."

„Už budeme vystupovat." Suko ukázal před sebe. „Támhle to je."

Dům, ve kterém se nacházel byt Judy Sandersové, nebyl nikterak velký. Odlišoval se od ostatních barevností fasády. Byla postupně od přízemí červená, zelená a modrá.

„A kde mám zaparkovat?"

Na mokré karosérii se odráželo modrobílé světlo výbojek a tančilo i po střeše zaparkovaných vozů.

Protože jsem nikde nenašel volné místo, postavil jsem rovera na chodník. Při vystupování na nás přiletěl jeden z usedlíků a láteřil. Ztichl, když jsem mu ukázal svůj průkaz.

„Ach tak - ovšem."

„Mohl byste nám pohlídat auto, pane?" zeptal jsem se ho.

„Jste dobrý pozorovatel a tahle práce je pro vás jako stvořená."

Bradatý muž se už choval přátelsky. Jeho hruď se po té chvále nadmula pýchou. „Samozřejmě, rád pomohu, zvláště policii. Měl by se tady udělat trochu pořádek."

„Jak to myslíte?"

„Když uvážíte, jaká čtvrť to byla dřív a co je z ní dnes..."

„Co myslíte tím dřív?"

„Než sem přišly různé typy lidí. Mezi nimi byly i pěkně podivné existence. Chovají se prostě příšerně. " Zvědavě se k nám naklonil. „Jdete někoho z nich sebrat?"

„Ne, hledáme někoho. Je to žena nebo mladá dívka."

„Štětka?"

„Nemyslím. Bydlí v tom barevném domě. Jmenuje se Judy Sandersová."

„Tu znám."

„Opravdu?"

Prudce přikývl. „Hned mne to napadlo, když se tady vyrojilo pár fotografů a dělali s ní fotky před domem. Ten snímek potom pou-

- 28 -

žili na plakát k opravě domu nebo jeho zkrášlení. Ale zkrášlení si já představuji jinak."

„Lidé mají různý vkus."

„To máte pravdu."

„Co ještě víte o slečně Landersové?"

„Nic zvláštního. Patří k tichým nájemníkům."

„Ve kterém poschodí bydlí?"

„Úplně nahoře, v modrém."

„Děkujeme."

Ještě nás nechtěl pustit. „Nechci být zvědavý, ale co ta osoba provedla?"

„Nic, pane. Potřebujeme ji jako svědkyni v jistém případu,"

„No ale to máte asi smůlu. V okně nahoře se nesvítí. Před chvílí jsem pro cosi běžel a všiml jsem si toho."

„Možná už spí."

Usmál se a nechal nás samotné.

Musel jsem se také zasmát. Mnoho jsme se od něho nedozvěděli, ale přesto z toho vycházelo, že v očích toho člověka vedla Judy Sandersová relativně mravný život.

Popoběhli jsme několik kroků a ocitli jsme se před domovními dveřmi, které byly pochopitelně zavřené. Suko si vzal na pomoc své nářadíčko. Otevřít zámek mu nečinilo žádné potíže. Patřil ke starším modelům.

Během půlminuty jsme stáli v chodbě domu, rozsvítili jsme -

a zděsili jsme se.

Podobných chodeb jsem už v životě viděl nepočítané, ale něco takového jsme nezažili. Bylo vidět, že tento dům obývají umělci a že se každý z nich snaží zanechat po sobě památku.

Bílé stěny byly pokryty malbami křiklavých barev.

Postavy, velké barevné skvrny, které se rozbíhaly na všechny strany. Mezi nimi i obrovská tlama, ze které se kouřilo.

„To je jiný svět!" Poznamenal Suko. „Sem jaksi nezapadáme."

I schodiště bylo natřené, vždy barvou toho kterého podlaží.

- 29 -

Dorazili jsme k modrému schodišti. Vystoupili jsem po něm nahoru a stanuli jsme před bytem mrtvé dívky. Byl to jediný byt v tomto poschodí. Na úzkém štítku zvonku bylo uvedeno jméno a pod ním i povolání.

„Manekýnka," četl hlasitě Suko a znovu si chystal

,nářadíčko'. „No ovšem."

Z dolního poschodí zaznívala hudba. Velmi odvážná, v každém případě nic pro moje uši.

Dveře rychle povolily. Za nimi se nacházela úzká předsíň s vysokým stropem, jaké bývají ve starších domech.

Rozsvítil jsem. Lampa připomínala tvarem banán. Vznášel se vysoko pod stropem a rozléval světlo do všech stran. Na konci chodbičky, kde se ještě choulila malá šatna s oblečením zemřelé, Suko otevřel další dveře.

Před námi se rozkládal překvapivě velký pokoj. Sloužil současně jako obývací pokoj i ložnice. Jiné dveře vedly do koupelny, do které jsem také letmo nahlédl.

Suko se zastavil vedle červené postele, která vypadala jako obrovský pohozený polštář. Zaříze-ní místnosti bylo velmi nekonvenční.

Kovové bíle natřené police. Dvojitá lampa, která připomínala padesátá léta. Byla zde i skříň s policemi. Stála vedle bíle natřeného psacího stolu z borového dřeva.

Otevřel jsem skříň. Na ramínkách visely různé kousky oblečení. Sukně byly velmi krátké, mini opět přicházely do módy. Suko se věnoval psacímu stolu. Postupně vytahoval jednotlivé zásuvky. Slyšel jsem šustění papíru a potom se přítel otočil ke mně.

„Možná zde najdeme odkaz na vraha," řekl.

„Máš něco?"

Suko rychle listoval. „Smlouvy, pokud se nemýlím."

„S kým?"

„Především se jedná o jednu agenturu."

„Jak se jmenuje?"

„Interfoto." Odpověděl Suko a hleděl na mne napjatě.

I můj pohled se změnil. „Podivné, zase foto. Kde sídlí?"

- 30 -

„V Belgravii." Přítel se usmál. „Je tu i telefonní číslo."

„Hned tam zavolám." Na psacím stole měl své místo i telefonní přístroj v podobě Mickeyho Mouse. Suko mi řekl číslo a já jsem roztočil staromódní číselník.

Několikrát se ozval volací tón, potom to cvaklo a promluvil příjemný ženský hlas. „Dobrý den. Tady je záznamník firmy Interfoto. Jestliže..."

Položil jsem sluchátko. „Nejsou tam."

„To jsem si mohl myslet. Ale je to stopa, ne?"

„Uvidíme."

Suko odložil papíry stranou a dál prohledával zásuvky. Našli jsme také malý adresář, prolistovali jsme jej a pátrali po známých jménech.

Nenacházelo se tam nic, co by vyvolalo naši zvědavost.

Judy Landersová vedla tuctový život, myslím tuctový vzhledem ke své profesi. Trochu ztřeštěný, zdálo by se možná někomu, a nejistý, protože určitě neměla stálou práci.

„Museli bychom to celé projít," mínil Suko a vypadal přitom dost nešťastně.

„Taky to tak vidím." V ruce jsem držel knihu. Na poslední stránce byla uvedena jenom tři jména.

Harrieta Goldová, paní Giffordová a ještě adresa Interfota.

Zabodl jsem do nich prst. „Tyhle si vezmeme na paškál jako první."

„Ano, ale zítra."

„Dneska už určitě ne."

Strčil jsem zápisník do kapsy. Suko zasunul zásuvku. Vtom jsem ucítil závan, který mi přejel po zádech, až mne z toho zamrazilo.

Pomalu jsem se otočil a Suko o vteřinu později udělal to samé. Oba jsme vytřeštili oči.

Před zavřenými dveřmi se vznášela kousek nad podlahou průsvitná strašidelná postava.

Mrtvá Judy Landersová!

- 31 -

Jestliže jsme předtím trochu pochybovali, zda tento případ opravdu patří do našeho resortu, nyní bylo všechno nad slunce jasné. To, co jsme viděli ve dveřích, nebyl lidský tvor.

Bylo to astrální tělo zemřelé Judy Landersové, která se už

vydala na pouť prostorem a časem a nyní se vrátila do míst, kde přebývala, když ještě byla živou Judy Landersovou.

„Řekni něco, Johne," zašeptal Suko.

„Raději ne..."

Judyin duch se ani nehnul. Zdálo se mi, že je utvořený z lehounké vaty. Neodvážil jsem se jít mu naproti, abych ho nepolekal.

Strašidelné zjevení se zjevně nechystalo opustit své místo.

Když jsem si připomněl fotografii, vykazoval její duch určitou podobnost s rysy Judy Landersové. Nedalo se sice hovořit o obličeji, ale náznaky zde byly.

Co od nás může chtít?

A tak jsme vyčkávali, dokud se nepohnula. Velmi pomalu zvedla pravou ruku. Suko i já jsme přesto pocítili studený

závan, který nám znovu přejel po zádech. Naléhavě k nám vztáhla ruku a začala hovořit. Nebyla to normální lidská řeč.

Slova klouzala jako vánek a dalo nám velkou námahu, abychom jim rozuměli.

„Nenalézám klid... má duše je uvězněna... v nitru fotoaparátu... jsem mrtvá, ale moje duše není... svobodná...

není volná..."

Čtyřikrát opakovala poslední slova. Zřejmě strašně trpěla.

Tato krátká informace byla cennější než věci, které jsme nalezli v pokoji. Nyní jsme věděli, že Ju-dyina duše je uvězněna v přístroji. Když jsem si připomenul, jak důsledně, s jakou péčí usiluje o lidské duše ďábel, musel jsem konstatovat, že takový přístroj mohl vyvinout jedině on.

- 32 -

A o mne usiloval také, tedy o mou duši. Pokusí se mne zabít a mou duši uvěznit do kamery. Skutečně ďábelská hra.

Zeptal jsem se ducha zemřelé: „Slyšíš nás a můžeš

odpovídat?"

Chvíli váhala, pak pokývala hlavou, ale nebyli jsme si jisti, jestli odmítá nebo souhlasí. Až závan vzduchu přinesl šepot:

„Ano, slyším vás. Rozumím všemu, co říkáte..."

„To je dobře. Ptám se tě tedy, kdo tě zavraždil?" Napětím se mi zpotily ruce. Dychtivě jsem očekával odpověď.

Duch si dával načas, než se znovu ozval. „To nemohu říci.

Bylo to zákeřné, podlé. Přišel ze tmy a byl ozbrojený. V ruce držel kopí, mrštil jím a zabil mne..."

„Nepoznala jsi ho?" zeptal se Suko.

„Ne." Odpověď přišla tentokrát rychle.

Musel jsem si odkašlat. „Nemohl to být vládce pekla?

Ďábel?"

„Jak vypadá?"

„Příšerně, hrozivě, ale umí se proměňovat. Může se zjevit v podobě ženy i dítěte, zvířete i příšerné obludy. Může vypadat jako tvůj nejlepší přítel i nepřítel. Ďábel je všude. Není možné ho blíž popsat."

„Opravdu nemám zdání... cítím se tak hrozně. Je mi zima...

v tomto světě neexistuje teplo. Hledám zoufale klid... ráda bych... oni mají..."

„Proč tě chtěli zabít?" zeptal jsem průsvitného stvoření. „Co jsi udělala?"

„Nic jsem neudělala, dočista nic."

„Přece musel být nějaký důvod."

„Musí k tomu být nějaký důvod?"

„Neobcovala jsi jako člověk a neúčastnila ses temných obřadů? Možná černé mše? Nezkoušela jsi to?"

„Nikdy..." Ruka jí klesla. „Chci... chci zpátky svou duši..."

Zhluboka jsem vydechl a podíval jsem se na Suka. „Možná bych jí uměl splnit její prosbu."

„Cože?"

- 33 -

„Ano. Musel bych se jí dotknout křížem. Možná by tento dotek stačil, aby nebohá duše získala volnost."

„Nebo ji úplně zahubíš."

„To nebezpečí tady pochopitelně existuje."

„Proto bych nechtěl být ve tvé kůži."

„Máš lepší nápad?"

„Snad. Nebylo by špatné, kdyby nám sama pomohla najít svého vraha. Tím bychom měli vyhráno."

„Dobrá, Suko, zeptej se jí."

Inspektor zvedl ruku. Judy Landersová musela zpozorovat tento pohyb. „Poslouchej, Judy. Zle si s tebou zahrávají.

Doptala ses do příšerného kolotoče. Chtěla bys zpátky svou duši a tím získat věčný klid. Můžeme ti pomoci, ale i ty nám musíš být nápomocná."

„Co mohu dělat?"

Podivil jsem se, jak rychle byla ochotná s námi spolupracovat.

„Můžeš pro nás hodně vykonat.

Ukaž nám cestu k tomu, kdo tě zavraždil. Spoj se s ním..."

„Ale jak?"

„Požádej ďábla, aby se ti ukázal. Dala jsi mu svou duši. Jsi s ním v úzkém styku, i když to tak nevypadá. Můžeme tě vysvobodit jedině přes něho. Musíme mít kameru, která je v jeho rukou. Bez ní nebude moci věznit duše..."

„To nemohu. Je... je hrozně daleko. Vyhledal mě. On je..."

„Proč ses vrátila?" chtěl jsem vědět. „Co jsi hledala ve svém bytě?"

„Žila jsem tady..."

„Chtěla jsi na něho čekat?"

„Ano. Nevím kudy kam. Viděla jsem své tělo, jak tam leží.

Pokusila jsem se vklouznout zpátky do lidské schránky.

Nepodařilo se mi to. Jako by mezi námi stála zeď. Teď jsem prokletá..."

Odmlčela se. Stále se vznášela, otočila se a prostoupila dveřmi. Zavřenými. Duch nezná hmotné překážky. Zmizela.

- 34 -

Stáli jsme na místě bez hnutí. Událost, kterou jsme právě prožili, nás ohromila. Nejméně půl minuty ani jeden z nás nepromluvil. Byl to bezprostřední a příliš silný zážitek.

Suko zapadl do křesla. „Člověk by si myslel, že ho už nic nepřekvapí, a potom přijde něco takového." Zavrtěl hlavou.

„Fotoaparát, který loví lidské duše. Šílené."

„Ne, nebezpečné!" odporoval jsem.

„Kde jej můžeme najít?"

„U ďábla!"

„Tak hledejme."

Přistoupil jsem k oknu. Pohledem jsem zaletěl dolů na ulici.

Bylo téměř šero. Vzdálenosti mezi jednotlivými pouličními lampami jako by se zvětšovaly. Z některých komínů stoupal dým a rozplýval se v nic. Jako strašidelné zjevení, které nás před chvílí navštívilo.

„Možná jsi měl přece jen použít svůj kříž," mínil Suko.

„Bylo by to příliš riskantní."

„Kdoví, jestli ji ještě potkáme."

„Nemám zdání, ale doufám, že ano. Teď vyvstává otázka, jak najdeme osobu, které patří kamera."

Suko mávl odmítavě rukou. „Ďábel může vystupovat v nespočetných převlecích. To jsme vysvětlili i naší návštěvě.

Dá nám hodně práce, než ho najdeme."

„Tomu nevěřím."

Suko úplně zkoprněl. „Jak to?"

„Vzpomeň si, že i já jsem na jeho seznamu. Nemusíme ho hledat, protože on si najde nás. Poslal mi přece fotografii z budoucnosti, na níž mi předpovídá smrt."

„Přece to nenecháš dojít tak daleko," odporoval prudce Suko.

„Anině."

Můj přítel mávl rukou. „Tahle odpověď, Johne, se mi vůbec nelíbí. Opravdu chceš podstoupit takové riziko? Chceš

zemřít?"

„Kdyby to mělo znamenat jistou šanci..."

- 35 -

Suko vyskočil jako píchnutý vosou. „Ty ses zbláznil.

Nemůžeš se jen tak obětovat, aby ses dostal blíž k Satanovi.

Bylo by to jeho velké vítězství."

„Kdo říká, že se mu jen tak podaří získat mou duši?"

„To dokáže."

„Mám svůj kříž."

„A jen ten tě má ochránit?"

„Je to sice riziko, ale mohl bych je pravděpodobně podstoupit. Byl by to pochopitelně poslední prostředek, kdyby už nic jiného nezbývalo."

„Já jsem proti tomu!"

„Já zatím také!" Vstal jsem. „Pojď, zmizíme odtud."

„Kam?"

„Jsem trochu unavený."

„Já taky. Počkej, půjdu napřed."

Nemohl jsem skrýt úsměv nad Sukovou starostlivostí. Já bych na jeho místě nejednal jinak.

„Zítra se podíváme důkladněji na tu agenturu Interfoto.

Jsem zvědav, co se tam potlouká za lidi."

„Já taky."

Bez dalších problémů jsme se dostali na ulici a zamířili jsme k vozu, který stál tam, kde jsme ho zaparkovali. Za oknem bytu v přízemí se odhrnula záclonka. Za oknem se objevil obličej našeho dobrovolného hlídače.

Zamával jsem mu rukou a on pozdrav opětoval. Všechno bylo v pořádku.

„Budeš řídit ty!" rozhodl Suko.

„Prosím."

I při nastupování se Suko bedlivě rozhlížel. Nikde nečíhalo žádné nebezpečí.

Nastartoval jsem, vyjel jsem na silnici a současně jsem se natáhl po autotelefonu.

„Komu chceš volat?"

„Já ne, Suko, ale ty! Promluv s Tannerem. Vysvětli mu, že jsme nic nenašli."

„Ale to je lež."

- 36 -

„Asi ano." Pokrčil jsem rameny a zpomalil jsem před blížící se křižovatkou. „Ale je to náš případ, ne jeho."

„To je pravda."

Suko vytočil číslo a okamžitě se ozval inspektor. Slyšel jsem Tannera, jak láteří. Byl naštvaný, že ani my jsme nic neobjevili.

Netušil, že to není tak docela pravda...

Můj přítel Suko se pochopitelně nedal odradit od toho, aby přespal u mne v bytě. Prožité události ho musely hluboce zasáhnout, protože příštího dne vypadal dost mizerně.

„Špatně ses vyspal?" ušklíbl jsem se.

„Ano."

„To je mi líto. Já jsem spal jako jezulátko."

Zatvářil se nakysle. „To si dovedu představit. Když je někdo tak dobře střežen jako ty, tak to není žádné umění."

„Nic se mi nezdálo a cítím se úplně fit. Možná budu muset brzy dávat pozor zase já na na tebe."

„Nech si to."

O dvacet minut později jsme seděli v roveru a vyráželi jsme ke Scotland Yardu. Tedy, chtěli jsme vyrazit, ale dopravní špička opět překonala naše nejhorší obavy. To, co se dělo v Londýně touto dobou, je prostě nepředstavitelné. Potřebovali jsme však jet vozem, a tak jsme museli kousnout do kyselé-

ho jablka. Když jsme se konečně dostali k Yardu, měli jsme všeho plné zuby. Rozhodli jsme se, že Glendě nic neřekneme.

Seděla už v kanceláři, kde voněla káva, a zdravila nás širokým úsměvem. „Tak co, uspěli jste?"

„Bohužel ne."

„Jak to?"

„Ta mrtvá se už našla," odpověděl jsem.

- 37 -

„Kdo to byl?"

„Jistá Judy Landersová, povoláním manekýnka."

„A vrah?"

„Je pořád na svobodě."

Glenda se spokojila s touhle odpovědí. Hned se začala starat o kávu, která byla jistě sedmkrát lepší než břečka, kterou jsem si přichystal ke snídani.

Za normálních okolností bychom se hned rozjeli do agentury Interfoto, ale ze zkušenosti jsem věděl, že v podobných firmách stěží začínají pracovat před devátou, a tak jsme si ještě pohověli.

Sir James byl ještě na cestě, proto jsme zůstali ušetřeni ranního služebního pohovoru.

Suko pil čaj a já kávu. Hleděli jsme přes okraj šálků na sebe.

„Tak co, tělesný strážce?"

Přítel protáhl obličej. „Nemohu si pomoci, ale zdá se mi, že to bereš na moc lehkou váhu."

„Mám se zahrabat?"

„To by nebylo to nejhorší."

Mávl jsem odmítavě rukou. „Přestaň. Jestli si mne bude chtít

najít, tak si mne najde kdekoliv."

„Když se na to díváš takhle..."

„Nejlepší je, když se díváme nebezpečí přímo do tváře, jestliže nás už potká."

Přišla Glenda s poštou. „Není tam pro mne zase nějaká fotka?" zeptal jsem se s vážným obličejem.

„Ne, tentokrát nic."

„Skvělé."

Rozdělili jsme si se Sukem práci. Ranní pošta byla tentokrát velmi chudá. Většinou to byla hlášení o událostech předchozí noci, které se vymykaly běžnému životu Londýna.

„Co dnes máte za lubem?" zeptala se Glenda.

„Pořídíme rubáš."

„Cože?"

- 38 -

Ušklíbl jsem se. „Nevšímej si toho."

„Neber to tragicky, Glendo. John je dnes samý humor, ale každý se tomu nemůže smát."

„Ano, rozumím."

„Musíme navštívit agenturu, pro kterou Judy Landersová pracovala. Jmenuje se Interfoto."

„Tu neznám."

„My také ne," řekl Suko.

„Kde to je?"

„V jižním Kensingtonu."

„Tam bych se také chtěla podívat."

Vzhlédl jsem k ní. „Jednoho letního vlahého večera si tam zahýřime."

„A jak to bude pokračovat?"

„To si ještě musím promyslet."

Glenda s vrtěním hlavy opustila místnost. Takhle mě ještě neznala. I Suko se divil mému chování a nenašel pro to žádné vysvětlení.

„Připadáš mi jako někdo, kdo se před smrtí loučí s přáteli."

„Často se tak cítím." Podíval jsem se na hodinky. „No, můžeme jet."

Znovu jsme se postarali o to, že v přetížených londýnských ulicích přibyl další vůz. S obtížemi jsme se propracovali až na Sloan Square. Odtud už se nám jelo lépe. Uháněli jsme po široké Kings Road přes Chelsea a potom jsme museli jet kousek směrem k severu. Přes Gunter Grove Road jsme se konečně dostali k cíli. Agentura měla své působiště přímo u parčíku Stanhope Gardens. Samotný dům byl bohatě zdobený

arkýři a štukovými ozdobami. Vysoká okna se leskla stejně jako mokrý asfalt.

Na dvoře jsme mohli zaparkovat vedle sněhobílého jaguára.

Auto mnoha našich snů.

Suko smutně pokyvoval hlavou. „Budeme si ho moci také jednou dovolit?"

„To bych se nejdříve musel osamostatnit."

„A nechat se podplácet, že?"

- 39 -

„Tak nějak."

Vstoupili jsme do domu a zjistili jsme, že agentura se nachází v suterénu. Čtyři široké schody nás dovedly k bíle natřeným dveřím se zabudovaným ohlašovacím zařízením.

Stlačili jsme zvonek a vzápětí se nás ženský hlas zeptal, co si přejeme a zda jsme ohlášeni.

„Policie se neohlašuje!" vysvětlil jsem neznámé. „Scotland Yard. Buďte tak laskavá a Otevřte."

„Ach, samozřejmě."

Všechno šlo jako na drátkách. Za dveřmi se rozkládala velká kancelář nebo spíše sekretariát. I tady převládala bílá.

Rudovlasé stvoření s černou minisukní a vzorovanými punčochami na dlouhých nohách si nasadilo brýle a zářivě se na nás usmálo.

„S kým byste chtěli mluvit, pánové?"

Podíval jsem se na plakát, na kterém urostlý muž natahoval ruku na pozdrav příchozím. „To je váš šéf?"

„Ne."

„Ale my chceme mluvit se šéfem."

„Dobrá, ohlásím vás."

„Jak se vlastně jmenuje?"

Dívka se znovu posadila a v ruce už držela sluchátko. „To je pan Bosnak."

„Aha."

„Vy ho neznáte?"

„Ne, zatím jsme neměli to potěšení."

Podivila se. „Pan Bosnak je opravdu dost známý. Je špičkou v našem oboru."

„Lituji, ale my se zabýváme něčím jiným."

„Rozumím." Usmála se a věnovala se rozhovoru se svým nadřízeným.

Neslyšeli jsme, jak Bosnak reagoval, když se dověděl, že jsme od policie. V každém případě nám dovolil vstoupit do svého království.

- 40 -

Dívka v mini kráčela před námi a otevřela Polstrované dveře. „Prosím."

Na rozdíl od předpokoje měl pan Bosnak všechno v černém. Až na bílý koberec bylo všechno černé. Dokonce i stínítko na lampě a samozřejmě i telefón.

Dřepěl za černým psacím stolem a sotva ho bylo vidět.

Vždycky jsem si představoval šéfa takové agentury jako uhlazeného chlapíka, který tvrdě pracuje a plnými doušky užívá života. Bosnak byl pravým opakem.

Rozumí se, že měl na sobě tmavý oblek. Ústupkem byl jemný proužek, který zjasňoval tmavý podklad.

Nebyl velký. Kromě toho se ještě hrbil a měl nepravidelný

tvar hlavy. Vypadalo to, jako by byla složena z více částí, přičemž na pravé straně něco přebývalo. Snad boule.

Hranatý nos měl neobvykle široké nozdry a byl mírně zahnutý. Pod ním se skvěla široká ústa s odulými rty a vyčnívající brada. Holá hlava připomínala kulečníkovou kouli.

Vstal a dlaněmi se opřel o stůl.

Zastavili jsme se. „Vy jste býci?"

„Slyšíte nás snad řvát?" zeptal jsem se.

Dunivě se zasmál. „Tak se přece říká policistům."

„To bylo kdysi," vysvětlil Suko. „Dnes se všechno změnilo."

„Ach tak, to jsem nevěděl. Proč jste zde? Špatně jsem zaparkoval, či co?"

„V tom případě bychom nechodili," poznamenal jsem.

„To je pravda. Co jsem jenom mohl spáchat? Mluvte, prosím, ale stručně, nemám mnoho času. Neohlásili jste se předem..."

„Vy řídíte tuto agenturu?"

„Ano."

„Co pronajímáte nebo zprostředkujete?"

Zíral na mne. „Starám se o spoustu věcí v oboru. Vlastně o všechno."

„To je na mne příliš obecné."

Bosnak pohnul rukama. Na pravé ruce se skvěl obrovský

prsten s modrým kamenem. „Proč jste tedy zde?"

- 41 -

„Najímáte taky manekýnky nebo fotomodelky?"

„Samozřejmě."

„I fotografy?"

„Ano, také."

„Potom by vám mělo být povědomé jméno Judy Landersová."

Bosnak si nás chladně prohlížel. „Proč povědomé? Znám tu maličkou. Je to dobrý průměr."

„Judy Landersová je mrtvá," řekl Suko.

Bosnaka to evidentně zarazilo. Narovnal se a hleděl na nás.

Jeho oči dostaly barvu granitu. „Ach ne, to snad ne," řekl.

„Dopravní nehoda?"

„Byla zavražděna."

Bosnak se zasmála pohodil hlavou. „A kvůli tomu přicházíte za mnou? Myslíte, že vrah se skrývá tady?"

„Nepřímo. Očekáváme, že nám řeknete víc o té mrtvé dívce."

„Já?" Znovu se zasmál. „Právě já? Myslíte si, že nemám nic jiného na práci? Máme smlouvy se spoustou dívek. Najednou přijdete vy a chcete vědět, jestli jednu z nich znám důkladněji."

„A není to možné?"

„Ne, neznám ji blíž. Jenom vám říkám, že ta maličká byla průměr.

Kdyby patřila mezi top modelky, určitě bych si na ni lépe vzpomněl. Ale takhle ne. Je to všechno, pánové?"

„Ne," řekl jsem.

Bosnak nebyl zvyklý na odpor. Stáhl hrozivě obočí. „A co ještě?"

„Chceme vědět, jestli Judy Landersová dávala přednost některému fotografovi."

„Nemám zdání. Pracovala se spoustou z nich. V této práci dochází ke specializaci. Jeden je dobrý v módě, druhý v reklamě. Někteří se věnují pouze aktům nebo portrétům.

Existuje..."

„Spolupracovala s některým častěji?"

„Nevím."

- 42 -

Pokynul jsem Bosnakovi. „Děkujeme vám za laskavost, pane. A příjemný den."

„Nápodobně."

Vyšli jsme z kanceláře do předpokoje, kde dívka v minisukni tiše plakala.

Suko se zastavil před psacím stolem. „Stalo se něco, slečno...?"

Přikývla. „Poslouchala jsem, o čem mluvíte. Ale neprozraďte mě, prosím vás."

„Jak bychom mohli."

Podívala se na vypnutý komunikátor. „To s Judy je hrozné."

„Znala jste ji?"

„Ano, velmi dobře."

„Můžete nám o ní něco říci?"

Dívka stále mluvila šeptem. „Měla jednoho fotografa, se kterým ráda pracovala, i když v poslední době ne tak často."

„Proč ne?"

„Chtěl s ní dělat akty. Judy byla trochu stydlivá, jestli mi rozumíte."

„Znáte toho fotografa?"

„Ne, aspoň osobně ne."

„Myslím jméno."

Prudce přikývla a vyhrkla: „Konec, musím za ním. Volá mě."

„To jméno!" připomněl jsem jí.

„Al Beli."

„Zajímavé. Kde bydlí?"

„Hned za rohem. Má tam přestavěné malé skladiště. Ale teď

už opravdu musím..."

Odnášeli jsme si další perspektivní jméno.

Před domem se na mne Suko ušklíbl. „Co si o něm myslíš?"

„Těžko říct."

„Má s tím něco společného?"

Zavrtěl jsem hlavou. „Když se na toho Bosnaka člověk koukne, tak by si řekl, že v tom asi má prsty. Ale nejsme začátečníci a víme,, že podle zevnějšku nelze usuzovat, o koho jde. Nevěřím, že člověk s takovou pověstí jako Bosnak

- 43 -

by se zapletl se silami černé magie. Přece jenom je dost známý ve svém oboru."

„Jenom mě udivuje, proč nám neřekl o tom fotografovi."

„Možná to opravdu neví."

„Dobrá," připustil Suko. „Pojedeme vozem nebo půjdeme pěšky?"

„Tam malá říkala, že je to za rohem."

„Za kterým?"

Nejdříve jsem se podíval napravo. Skladiště jsem neviděl, jenom samé domy. Rozhodli jsme se jít opačným směrem a měli jsme štěstí. Nemuseli jsme ani obcházet dům, protože takzvané skladiště byl přímo rohový dům.

Byl z červených pálených cihel s velkými okny, do kterých však nebylo možné nahlédnout. Vstupní dveře natřeli černě. Na nich se vyjímala klika ve tvaru velkého otočného knoflíku.

Udivilo mě to. „Tady každý miluje černou."

„To je teď módní barva."

„Ty se ale vyznáš."

„Jistě," potvrzoval Suko.

Našel jsem zvonek a zmáčkl jsem ho. Neslyšeli jsme zvonění, ale někdo přicházel otevřít.

Byla to dívka a jak jinak, měla na sobě černou sukni, která končila těsně pod zadečkem. Na nohou bílé punčochy, takže připomínaly dva štíhlé sloupy. Nalakované vlasy měla sčesané dozadu - vypadalo to jako pánský účes. Rty nalíčené temnou rtěnkou, make-up očí byl vskutku úctyhodný a dílo bylo korunováno hádkem namalovaným na tváři.

„Ano, prosím?"

„Je Mistr doma?" zeptal jsem se vesele.

Rozšířily se jí oči. „Mistr?" zeptala se nejistě.

„Ano."

Dívka přikývla. „Ano, je uvnitř. Co mu chcete?"

„Mluvit s ním."

„Víc nic?" Znovu si nás prohlédla zastřenýma očima. Nebyl jsem si jistý proč, ale připadala mi divná. Jako by byla

- 44 -

nadrogovaná. Nejen její řeč, ale i pohyby byly rozvláčné.

Zvedla pravou ruku, kterou se předtím opírala o veřej dveří.

„Kdo je to?" ozval se zevnitř pištivý mužský hlas.

„Nějací dva chlápci s tebou chtějí mluvit, Ali."

„Modely?"

„Nevím. Nevypadají tak."

„Ať jdou dál."

„Dobrá, Ali."

Našpulila ústa a nechala nás vstoupit dovnitř. Počítal jsem s tím, že zde bude spousta místností.

Omyl - tenhle dům se pyšnil jedinou místností bez stropu, prostor sahal až ke střeše. Těsně pod ní se nacházel osvětlovací panel s reflektory, které osvětlovaly studio svrchu.

Když chtěl Mistr něco zmenšit nebo vytvořit novou místnost, natáhl prostě široké závěsy z černé nebo tmavomodré látky.

Všechno vypadalo velmi profesionálně a účelně a připomínalo velký závod.

Dívka zmizela.

Mistr nepracoval sám. Zahlédli jsme hodně jeho spolupracovníků. Mladé dívky a muži v jednotném oblečení s černými dozadu sčesanými vlasy.

Až na Mistra!

Al Beli se opravdu lišil a zřejmě si na svém zevnějšku zakládal. Tento nevelký, ale štíhlý muž mi silně připomínal nedávno zemřelého Andyho Warhola.

Měl sněhobílé vlasy. Pokrývaly hlavu v měkkých vlnách.

Podivně měkké rysy obličeje a nos se jaksi málo hodily ke vpadlým tvářím. I rty vypadaly spíš žensky stejně jako volně střižený oděv, černá halena a kalhoty téže barvy.

Na nose měl brýle. Zatímco Andy Warhol miloval červené obroučky, si zjevně liboval ve zlatých.

A ještě něco mi připadalo nápadné. Byly to nesčetné fotoaparáty, které se povalovaly na všech možných místech.

Někdo posunul stěnu se zrcadlem. Křivým zrcadlem, ve kterém jsme vypadali jako dva nemotorné špalky. Hned ji zase zatáhli zpět, aby nepřekážela.

- 45 -

Podívali jsme se na sebe.

Mistr se usmál. „Vítejte u mne," řekl. „Čím vám mohu posloužit?"

„Nechcete vědět, kdo jsme?" zeptal jsem se.

Znovu se lehce pousmál a odpověděl svým pisklavým hlasem, který už jsme předtím slyšeli. „Vypadáte dost komisně. Určitě nejste modely, postrádáte jakýkoliv šmrnc."

„Něco takového jsem nikdy neměl."

„No právě."

„Scotland Yard," řekl jsem a představil jsem sebe i Suka.

Neodpověděl nijak odmítavě. Jeho reakce byla dokonce spíš vstřícná než zdvořile neutrální. „To je milé. Takovou návštěvu jsme tu ještě neměli. Těší mne, že vás poznávám."

Jeho spolupracovníci si nás nevšímali. Tito lidé se zaměstnávali nějakými pro ně zřejmě velmi důležitými činnostmi.

Al Beli se nadále choval velmi sebevědomě. Na prstech jsme viděli černé prsteny. Ostře kontrastovaly s nápadně bledou pokožkou.

„Věnoval byste nám trochu času?" zeptal jsem se.

Téměř teatrálně přikývl. „Ale jistě, pánové. Jsem sice dost zavalen prací, ale mám dobré spolupracovníky, kteří svoji práci skvěle zastanou. Ale už tady nestůjte a pojďte se mnou."

Otočil se a šel napřed.

Suko ke mně vzhlédl s otázkou v očích: Co od něho očekáváš? Nemohl jsem mu odpovědět. Fotografové často bývají trochu střelení, a to nemusí být vždy špatné.

Efektním gestem odsunul stranou černý závěs. Tušili jsme za ním pracovnu, ale bylo to téměř jako ďábelské mámení.

Pracovním místem byl stůl s červenou horní deskou a bílým telefonem. Křeslo s kovovou konstrukcí potažené měkkou kůží vyzývalo spíše k odpočinku než prodlévání u práce. Dva televizory na jedné polici byly natočené tak, že každý z hostů

mohl sledovat program ze svého křesla. K ruce byl i domácí bar.

- 46 -

Bylo to promyšlené a opravdu působivé - tento člověk měl skutečně dobré nápady. I tady pokračovala výstavka fotoaparátů. Byly zavěšeny od podhledu a poulily své magické čočky návštěvníkovi do obličeje.

Al Beli se zastavil u psacího stolu. Otočil se bravurně na místě jako tanečník. „Líbí se vám u mne, pánové?"

Pokrčil jsem rameny. „Promiňte, musím si nejdřív zvyknout."

Zasmál se. „Tohle říká většina lidí. Zapomínáte, že umělci prostě musí tvořit něco nového. Tvůrčí osobnost, rozumíte?"

„Ano, samozřejmě."

„Posaďte se. Jestli se chcete podívat na televizi, prosím, máte možnost."

„Proto jsme sem nepřišli, pane Beli," řekl suše Suko.

„Ach promiňte, zapomněl jsem, že jste policisté. Moji hosté se jinak rádi podívají."

„Opravdu?" ptal se Suko. „A co jim nabízíte?"

„Svůj program."

„Je to něco zvláštního?"

„Dá se to tak říci. Neukazuji komerční videofilm ani obvyklý

televizní program. Kdo ke mně přijde, prožije a vychutná velmi exkluzivní filmy. Ukáži vám svou práci, své dílo!" vykřikl a změnil téma.

„Co vám smím nabídnout k pití?"

„Nic," řekl Suko.

„Ach, promiňte." Nadzvedl obočí. „A co vy, pane Sinclaire?"

„Připojím se ke svému kolegovi."

Al Beli se usmál. „To je škoda. Víte, mám speciální likér z kokosového mléka. Je vynikající. Vypadá jako mléko, ale chutná docela jinak." Znovu se usmál. „Nechcete ho vyzkoušet, pánové?"

„Dobrá, jednu skleničku," souhlasil jsem.

„Nebudete litovat."

Suko se také nechal přemluvit, což fotografa viditelně potěšilo.

„Tak se už posaďte," řekl. „Udělejte si pohodlí. Hned pití přinesu."

- 47 -

V baru nestály připravené pouze láhve, ale také sklenice ve tvaru otevřeného květu tulipánu. Malý reflektor na světelném panelu nás neoslňoval.

Pán domu dorazil se třemi sklenicemi, posadil se, nalil a zvedl

sklenici. „Na vaše zdraví, pánové."

V pohárcích se opravdu mihotala tekutina podobná mléku, možná s lehce namodralým nádechem. Ochutnal jsem a byl jsem příjemně překvapen. Likér chutnal znamenitě. Kokosové mléko s kapkou rumu, dochucené asi nějakým kořením.

„Co tomu říkáte?"

Spokojeně jsem kývl hlavou. „Chutná to ještě lépe, než

vypadá."

Usmál se. „Vždyť jsem to říkal." Povytáhl si nohavice, pohodlně se usadil a hleděl na nás. „Prosím, jsem vám plně k dispozici," řekl s širokým úsměvem plným očekávání.

Nechtěl jsem přejít rovnou k věci, a tak jsem trochu odbočil.

„Kdo žije a pracuje jako vy, pane Beli, tomu se obchody musí dařit."

„Nestěžuji si."

„Jak dlouho už pracujete v tomto oboru?"

„Přes sedm let."

„Tady v Londýně?"

„Ne, tady jsem jen krátce. Předtím jsem pracoval v Paříži a v Římě, ale nutně jsem potřeboval změnit prostředí. Nabízeli mi malou továrnu."

„To nezní špatně," podotkl Suko. „Kolik spolupracovníků

vlastně zaměstnáváte, pane Beli?"

„Ani nevím."

„To je..."

„Moment, inspektore, nechte mne domluvit. Nemám stálé spolupracovníky. Většinou pro mne pracují ze svobodné vůle, jestli mi rozumíte."

„Kvůli nákladům?"

„Správně."

„To je výhodné."

- 48 -

„A jak to vypadá s modelkami?" vmísil jsem se do rozhovoru.

„Myslíte děvčata?"

„Přesně tak."

Olízl si rty. Je možné, že jsem zahlédl černý koneček jazyka?

Zaostřil jsem, ale jazyk hned zmizel v ústech. Zvedl sklenici a znovu nám připíjel na zdraví. „Pijte, pánové, takovou lahůdku nedostanete každý den."

„Chtěl jste nám něco říci o svých modelkách," připomněl jsem mu.

Předklonil se, postavil sklenici a potřásl hlavou. Přitom krátce pohlédl na Suka. „Ano, přirozeně, moje dívky. Ty jsou zlatým hřebem mého podniku. Zaměstnávám ty nejlepší z nich, chápete? Co se týče výběru krásek, mohu se s klidným svědomím označit za internacionálně smýšlejícího. Pocházejí z nejrůznějších končin světa."

„To je výhoda."

„Taky jsem toho názoru." Pokrčil rameny. „Člověk musí pořád něco podnikat, pokud chce uspět." Pohrával si se sklenicí. „Proč se, pane Sinclaire, ptáte právě na mé dívky?

Není s nimi něco v pořádku?"

„Ne, nemyslím všechny, pane Beli. Zajímá mne jedna jediná, Judy Landersová."

Zatékal nervózně očima. „Nová, nedávno přišla, skvělá mladá dáma. Jednou to dotáhne daleko."

„Nedotáhne, pane Beli."

Podivil se: „Proč ne?"

„Protože je mrtvá!" řekl Suko.

Fotograf si nás upřeně prohlížel. Nejdřív Suka, který mu odpověděl, potom mne. Přitom zvedl pravou ruku a přihladil si vlasy. „Protože jste policisté, předpokládám, že nežertujete, pánové."

„To bychom si nedovolili."

Oči za brýlemi se zúžily. „Vzhledem k vašemu povolání bych dále řekl, že Judy nezemřela normálním způsobem."

- 49 -

„Správně!" Přikývl jsem. „Někdo ji ďábelským způsobem zabil. Zavraždil ji kopím."

Pan Beli zbledl. Ruka se přiblížila k hrdlu. Přejížděl palcem a ukazováčkem po krku a zhluboka oddechoval. „Teď čekáte, co k tomu řeknu, že?"

„Ano."

„Toho bohužel nejsem schopen." Zasupěl. „Já... já jsem prostě zděšený."

Odpověď přišla podle mne příliš rychle. „Pane Běli, promiňte. Ještě před minutou jste pro tu dívku horoval, že je špička..."

„Na tom trvám."

„Nechtěl jste s ní zkusit akty?"

„To už víte taky... Je to pravda, ale ještě se zdráhala. Jsem si však jistý, že by se mi podařilo přesvědčit ji o opaku. Dnes se člověk musí něčím předvést. Velké filmové hvězdy ve svých začátcích taky pózovaly nahé a vůbec jim to neuškodilo.

Vzpomeňte si na na nezapomenutelnou Marylin Monroe."

„To vám docela věřím, pane Beli. Jenže Judy už z toho nic nebude mít. Je mrtvá."

„Bohužel. Je mi to líto."

„Přesto bych se vás rád zeptal, jestli nevíte o někom, s kým se důvěrněji stýkala."

„Myslíte jejího vraha?"

„To jsem neřekl, ale samozřejmě se to nevylučuje."

„Ne, neznám. Přicházela sem, pracovala tady a zase odcházela."

„Měla nějakou přítelkyni?"

„To taky nevím."

„ Zaměstnávala jistý počet vašich spolupracovníků. Některý

nebo některá mezi nimi určitě znali Judy Landersovou blíž.

Rádi bychom s takovým člověkem mluvili."

„To byste hledali dlouho."

„Prosím vás, pane Beli, nechcete nám přitom pomoci?"

Zvedl bezradně ruce. „Jak?"

„Tím, že umožníte, abychom se zeptali vašich lidí."

- 50 -

Hleděl na mne strnulýma očima. Měl jsem pocit, jako by se za brýlemi rozplývaly. „Ano," souhlasil. „Jistě..."

„Promiňte," řekl Suko a zvedl se z křesla. „Máte tady toalety?"

„Ano, to je..."

„Co tě napadlo?" zeptal jsem se.

Suko se usmál. „Jenom obyčejná lidská potřeba."

Al Beli úslužně prohlásil: „To je samozřejmé. Všichni jsme jenom lidé." Poslední slovo zvlášť zdůraznil. „Klidně jděte, inspektore. Odhrňte závěs a pak už trefíte. Já si zatím popovídám s vaším kolegou."

Otočil jsem se v křesle a hleděl jsem za Sukem. Připadalo mi, jako by mu dělalo potíže udržet se na nohou. Ale také to mohl být jen dojem. Suko kráčel pomalu a hledal skulinu mezi závěsy, kterou by se mohl protáhnout. Potom mi zmizel z očí.

Al Beli zvedl sklenici. „Na zdra-

ví, pane Sinclaire. Na vaše zdraví a úspěch při hledání vraha."

Nechal jsem sklenici na stole. „Domluveno tedy, pane Beli, pomůžete nám?."

„To je těžké."

„Až se můj kolega vrátí, rád bych vás požádal, abyste svolal svoje spolupracovníky."

„Dobrá, jak chcete."

„Možná najdeme nějakou stopu."

„A jak jste našli tu moji?"

„Westend je malý." Teď jsem mu mazal med kolem úst.

„Kdo je dobrým modelem, ten pracuje u dobrého fotografa a vás považují za jednoho z nejlepších."

„Děkuji za uznání." Podíval se na mne. „Ano, mám ve své profesi trochu zvláštní postavení. Jak už bylo řečeno, pro úspěch je to nutné, pane Sinclaire."

„Mám ještě otázku."

„Prosím."

„Sbíráte fotoaparáty?"

- 51 -

„Je to můj velký koníček. Přiznám se vám, že je to velmi vzrušující. Nebudete tomu věřit, ale kamera může změnit život.

Navždy zachytí určité věci, a nelže, rozumíte?"

„Myslím, že ano. Jsou to cenné kousky?"

„Mnohé z nich."

Kýval jsem souhlasně hlavou a přitom jsem si rovnal myšlenky. „Víte, pane Beli, o čem jsem vždycky snil?"

„Ne!" vykřikl. „Jak bych mohl?"

Číhali jsme jeden na druhého. „O kameře, která by zachycovala obrázky a scény z budoucnosti."

Čekal jsem na jeho reakci, ale dlouho se nedělo nic.

Přemýšlel s otevřenými ústy a já jsem měl znovu pocit, že jeho jazyk musí mít černý koneček. „Vy...

myslíte přístroj, který by pořídil obrázky událostí, které teprve proběhnou?"

„Správně."

„To by bylo opravdu neobvyklé."

„Ale něco takového ještě neexistuje - nebo snad ano?"

Pokrčil trochu křečovitě rameny. „Kdo ví? Možné je všechno. Dnes se už dostáváme hodně daleko, pane Sinclaire. Dokonce se nám podařilo dostat na obrazovku i mrtvé. Představte si to, opravdu mrtvé."

„Jak tomu mám rozumět?"

„Není to jednoduché, je to dokonce velmi obtížné. Souvisí to s metafyzikou, ale pokusím se to zjednodušit. Když člověk zemře, je pro normální svět ztracený. Pochovají ho a rozpadne se na prach. Ale jeho duše nebo duch, ten žije dál." .

„Tohle učí různá náboženství."

Prudce mávl rukou. „Jděte s tím do háje. Náboženství o tom nemají ani zdání. Je to pouhá teorie."

„A vy jste praktik?"

„Přesně tak."

„To zní zajímavě."

„Mým koníčkem jsou fotografie z onoho světa. Tím se zabývám. Máte pravdu, je to neobyčejně zajímavé. Je to něco mimořádného. Nemohu vám říci, jak..."

- 52 -

„Už jste někdy mrtvého zviditelnil?"

„Duchové zemřelých se zjevují na obrazovce a předávají mi poselství."

„Tomu nevěřím!"

„Ale, pane Sinclaire, nebuďte tak přízemní. Myslete ve čtyřech, ne třech dimenzích."

„To je těžké."

„Pro teoretika určitě. Ale ne pro lidi z praxe."

„A to vy tedy jste?"

„Jak jsem řekl."

Podíval jsem se na hodinky. „Kde je ten Suko tak dlouho,"

zamumlal jsem si pro sebe.

„Asi má nějaké potíže. Znám lidi, které trápí zažívání, když

se mění počasí, víte? V povětří poletuje spousta bakterií, a to není dobré. Ale my si můžeme trochu ukrátit čekání, jestli proti tomu nic nemáte."

„A jak?"

„Docela prostě. Předtím jsem vám vysvětlil, co jsem schopen dokázat. Teď vám to předvedu v praxi. Sledujte mne pozorně, pane Sinclaire."

Vstal a vytáhl z psacího stolu dálkový ovladač.

Stiskl palcem tlačítko.

Rozsvítily se čtyři obrazovky. Pohybem malé páčky zhasl Al Běli většinu světel.

Svítila pouze dvě z nich. Dávala dostatek světla a přitom nás neoslňovala. „Nyní, pane Sinclaire, uvidíte na všech čtyřech obrazovkách stejný program. Objeví se tam osoba, která sice zemřela, jejíž duch však stále žije. Dívejte se pozorně, pane Sinclaire - prosím!"

Opravdu se objevila a zdálo se, že přichází ze vzdálené věčnosti.

Muselo to tak nějak být.

Poznal jsem mrtvou.

Byla to Judy Landersová!

- 53 -

Suko měl pocit, jako by to ani nebyl on, kdo kráčí k závěsu.

Nebylo mu zrovna špatně, ale připadal si jako někdo, koho události všedního dne jaksi předběhly.

Jeho reflexy postrádaly dřívější rychlost. Zkoušel tak dlouho najít malou skulinu v závěsu, až se mu podařilo protáhnout do studia.

Dvě dívky v dlouhých parukách zaujímaly na tygří kůži pózu, které se zdála až pohoršlivá. Jasné světlo reflektoru dopadalo na jejich téměř nahá těla. Jednu z nich oslňovalo, a proto začala hubovat ve své rodné řeči.

Suko zůstal stát a chvěl se. Přemýšlel, co vlastně chtěl.

Nejistým pohybem si přejel rukou po tváři a rozhlížel se po okolí, které vlastně příliš nevnímal.

Něco se stalo, něco muselo být příčinou. Uvažoval dál a vzpomněl si na nápoj. Copak neměl dostat alkohol? Že ten Al Beli do toho přimíchal něco, co ho mělo omámit a zpomalit jeho reakce! Nemohl se soustředit, ale nakonec si vzpomněl, že chtěl na toaletu.

„Mohu vám pomoci?" oslovil ho nějaký mladík. Vynořil se vedle něho jako duch a přátelsky se na inspektora usmíval.

„Ano," řekl Suko, „můžete..."

„Co byste potřeboval?"

„Hledám toaletu. Kdybyste mi mohl laskavě vysvětlit, kde ji najdu..."

„Pojďte se mnou, prosím."

„Neobtěžujte se. Jestli mi vy-

světlíte cestu, dostanu se tam sám." Suko jen ztěžka hýbal jazykem. Náhle měl pocit, že má hlavu ve svěráku. Otevřel ústa a zhluboka vydechl. Zaslechl, jak se ten druhý zasmál.

„Ne, pane, ukážu vám cestu. Pro cizího je to trochu komplikované, víte?"

- 54 -

„Ano, vidím, děkuji vám."

„Pojďte, prosím." Jeho průvodce ho vzal za loket a popostrčil ho dopředu. Suko vykročil jako robot. Přihlížel čilému ruchu, který panoval kolem něho, aniž ho vnímal a chápal.

Automaticky následoval mladého muže halou zařízenou jako studio, která nevypadala tak obrovská, protože prostor dělila spousta závěsů.

Fotografové mohli pracovat na více místech současně a vůbec se přitom nerušili. Suko kráčel jako náměsíčný. Stěží zpozoroval, že jeho průvodce zastavil před jedněmi dveřmi.

„Tudy dovnitř."

„Ano, děkuji." Suko jakoby unaveným pomalým pohybem otevřel

dveře.

Překročil

práh.

Uviděl

před

sebou

vykachlíčkované stěny s umyvadly a také průchod do vedlejší místnosti, kde se nacházely vlastní toalety.

Suko si umyl ruce a osušil je papírovou utěrkou, kterou odhodil do kbelíku z umělé hmoty.

Potom se otočil. Ještě se pohyboval, když kdosi otevřel dveře k toaletám, ale nevstoupil dovnitř. Zůstaly volné, aby Suko mohl projít.

Na okamžik se zastavil, podivil se, ale nakonec vykročil, přičemž

měl dojem, že upadne. Jeho pohyby připomínaly pohyby loutky, kterou vede neviditelný loutkař. Předtím nikoho neviděl, ale kdosi tam na něho čekal. Byli čtyři.

Suko zůstal stát, protože neznámé osoby před ním vytvořily neproniknutelnou hradbu. Pousmál se, protože i ony se na něj přátelsky usmívaly. Jejich obličeje mu připomínaly gumové masky, které se při úsměvu roztáhly. V maskách poletovaly oči jako dvě malá jezírka.

„Co... co pro vás mohu udělat?" zeptal se Suko ztěžklým jazykem. Mluvil jako opilý.

Muži vypadali naprosto stejně. Byli oblečeni v černých kalhotách, tmavých volných sakách, jak přikazoval nejnovější módní trend, k tomu bílé košile.

- 55 -

„Chceme ti pomoci," řekl jeden z nich.

„Proč?"

„Budeme k tobě laskaví a doprovodíme tě zpátky. Můžeš

nám důvěřovat."

„Já... si najdu cestu sám."

„Ale inspektore. Tato budova je hotové bludiště. Ještě bys mohl zabloudit, a to nemůžeme připustit, rozumíš?"

Suko by reagoval jinak, pokud by byl úplně fit. Takto se jen zašklebil a dokonce prohlásil: „Děkuji vám, přátelé, opravdu mě těší, že jste ke mně tak laskaví."

„Jistě, pojďme." Všichni čtyři k němu natáhli ruce. Hleděl na ně a zdálo se mu, že i ony jsou z gumy. Jako by byly zavěšené od stropu a houpaly se nahoru a dolů.

Opět vykročil.

Vůbec se nebránil, když ho uchopili ze dvou stran. Stačil jenom malý tlak k tomu, aby pochopil, že veškerý odpor je marný.

Šel s nimi a byl v duchu rád, že ho doprovázejí, protože sám by cestu zpátky nenašel. Jenomže ti čtyři ho neodváděli k jeho příteli Johnu Sinclairovi. Suko to zatím nezpozoroval.

Teprve po chvíli, když na obličeji ucítil závan chladného vzduchu, se podivil a chtěl se zastavit.

„Pokračuj..."

„Ale jdeme špatně..." Sukovi se nedostávalo slov.

Neprotestoval, protože jeho mozek poletoval někde ve vzduchoprázdnu a nebyl schopen uvažovat.

A tak šel dál.

Chladný vzduch dál bičoval jeho obličej. Suko nastavil tvář

větru, několikrát se zhluboka nadechl, ale očekávaná úleva se nedostavila. Dva muži stáli za ním a druzí otvírali dveře velkého osobního vozu. Tlačili ho dovnitř.

„Nastup!"

„Kam? Já..."

„Do vozu, příteli. Odvezeme tě, rozumíš? Uděláme si malý

výlet."

- 56 -

„Proč? Já nikam nechci." V Sukovi se vzedmul odpor. Byl to však jen malý plamínek, který záhy uhasl. Stačil k tomu mírný

nátlak.

Měl dojem, že ho strčili ho nějakého tunelu. Dosedl na zadní sedadlo vozu.

„A teď se ani nehni." Suko to vůbec neměl v úmyslu. Ti lidé si s ním mohli dělat, co chtěli.

Dveře s hlasitým bouchnutím zapadly. Vůz zapéroval, když

do něho všichni čtyři nasedli.

„A teď si vyjedem na vyjížďku," řekl muž vedle Suka.

„Nádherný výlet určený jenom tobě."

„Kam?" zeptal se inspektor.

„Pro smrt, příteli, pro smrt..."

Byla k vidění na všech čtyřech obrazovkách. Mrtvá Judy Landersová, dívka, jejímž nádherným tělem projel hrot kopí, byla téměř na dosah ruky.

Bohužel už ničím nepřipomínala kvetoucí dívku, jíž zaživa nepochybně byla existence. To jsem ji neznal, ale dobře jsem si vzpomínal na ducha, který se zjevil v jejím obývacím pokoji.

Přesně tak vypadala Judy i v tomto okamžiku, když poletovala na matném stínítku obrazovky.

Bylo to opravdu neobvyklé. Postava průsvitná od hlavy až k patě, vlasy připomínaly chuchvalce vaty.

Chtěl jsem vyskočit, položit Al Belimu otázku, ale nic z toho se mi nepodařilo. Viděl jsem, jak se jeho ruka pohnula a pokynula mi. Přitom poznamenal: „Zůstaňte sedět, Sinclaire.

Vaše místo je v křesle."

„Ale..."

„Žádné ale."

- 57 -

Přikývl jsem. „Ano, zůstanu sedět..."

Tahle odpověď mě udivila. Kdybych byl při smyslech, určitě bych

protestoval. Fotograf mě musel nějakým způsobem ovládat.

Jak a čím?

Můj pohled padl na sklenici ve tvaru tulipánu, kde se ještě leskl zbytek nápoje. Samozřejmě, to je ono. V tom koktejlu bylo namícháno něco, co mne připravilo o mou vlastní vůli a způsobilo, že jsem se stal bezmocným.

Bylo mi to divné - Al Beli to přece také pil, ale u něho se žádná reakce neprojevila. Choval se stejně jako předtím.

Jenom mně bylo zle.

Předklonil jsem se, i když jsem si to vlastně ani nepřál. Před očima se mi otáčel stůl stejně jako čtyři televizní obrazovky.

Teprve když jsem se znovu napřímil a hlavu vtlačil do opěradla, udělalo se mi lépe.

Bělovlasý Al Beli hleděl na mne a usmíval se. Jeho oči mi připadaly jako kola od vozu.

Potom se znovu ozval. Jeho hlas zněl měkce a přitom pobaveně. Je ale možné, že mi to tak v omámení jen připadalo.

„Chtěl jsi přece vidět tu dívku, Sinclaire. Teď ji vidíš. A dokonce čtyřikrát."

„Ne," zašeptal jsem. Zpozoroval jsem, že mne polévá smrtelný pot. „To není ona."

„No tak, Sinclaire!"

„Je to její duch."

Al Beli se zasmál a plácl se dlaní do stehna. „No a? Co je v tom za rozdíl?"

„Její tělo zanikne, ale ona..."

„Duch, Sinclaire, astrální život, pro mne za mne i duše, jen ta je podle mne důležitá. Co je to tělo? Jenom schránka. Ale duše musí

odpovídat, chápeš to? Duše je motorem těla. Pokud se jí někdo zmocní, je pánem nad mrtvými."

- 58 -

„A ty máš její duši?" zeptal jsem se poněkud ztuhlým jazykem.

„Ano, mám ji. Duše této dívky patří mně. Je moje, rozumíš?"

„Ne, to nechápu. Jak je to možné? Nemůžeš její duši..."

„Ale ano!" přerušil mě, opojený převahou. „Já mohu všechno, Sinclaire, všechno. Protože mám moc, mám vlastní přístroj, který je naprosto mimořádný. Takový nikde nekoupíš.

Na ostatní kamery můžeš zapomenout. Tohle platí jen pro jednu jedinou."

„Kde je?"

„Ukáži ti ji, Sinclaire!" samolibě slíbil.

Přirozeně jsem byl zvědavý. Za jiných okolností bych byl napnutý k prasknutí, ale stále jsem byl ještě pod vlivem drogy, jako by mi všechno bylo jedno. Potil jsem se a mrzl jsem zároveň. Třásla mnou zimnice. Mimoto mi dalo velkou námahu soustředit se na Al Beliho.

S požitkem vychutnával vzniklou situaci. Zvolna vstal a jako král kráčel k psacímu stolu. Zastavil se za ním. Červená deska stolu připomínala velkou krvavou skvrnu.

„Hned ji uvidíš," zašeptal tajemně a otevřel oběma rukama zásuvku. Neviděl jsem to, jenom jsem zaslechl, jak ji vytáhl.

Zahleděl jsem se na obrazovky, kde se stále vznášela Judy jako strašidelné zjevení. Její strnulé tělo obklopovala obklopovala tajemná záře.

Al Belimu se konečně podařilo

vytáhnout kameru. Svíral ji pevně oběma rukama. Natáhl je, takže aparát držel nad deskou stolu.

„To je ona," řekl tiše a v jeho hlase zazněla majetnická pýcha. Ten muž mi tolik vyprávěl o své kameře, že jsem jenom tiše přihlížel.

Něco mi plavalo před očima. Tenký film, který jsem nebyl schopen nijak odstranit. Viděl jsem jako přes závoj. Cítil jsem, jak mým tělem prostupuje horká vlna a s konečnou platností jsem si uvědomil, že jsem ten extravagantní drink neměl pít.

Teď bych se cítil mnohem líp.

- 59 -

I moje údy byly ochromené. Kdyby ten chlap zaútočil, těžko bych se mu ubránil.

„Ukáži ti ji," řekl: „Můžeš si ji prohlédnout. Je jedinečná." Ne-hlučně obešel stůl. Plíživými kroky se přiblížil až ke mně.

Kameru nepustil z rukou. Držel ji tak, abych si ji mohl důkladně prohlédnout.

Na první pohled na ní nebylo nic neobvyklého. Pocházela od jedné známé japonské firmy, jejíž jméno bylo uvedeno na boční stěně přístroje. Při delším prohlížení se mi malá písmenka rozplývala před očima.

Zvedl jsem trochu hlavu a prohlížel jsem si objektiv. Byl jako velké oko. Ani na něm jsem nerozeznal nic neobvyklého.

Blýskal se namodralým svitem.

Takhle vypadá Satanova kamera?

Odkašlal jsem si, ale škrábání v krku nepolevilo. Al Beliho obličej nad fotoaparátem se roztáhl do širokého úsměšku.

„Kdo ji vlastní, ten má moc, Sin-

claire. Může dělat věci, o kterých se jiným ani nesní. Dělám s ním běžné fotografie, ale jestliže jej správně nastavím, vychází z něho obrázky událostí, které teprve proběhnou.

Snímky z budoucnosti."

„Jako u Judy Landersové," zašeptal jsem.

„Správně."

„Zabil... zabil jsi ji?"

„Ano. Vzal jsem si kopí. Jinak mi tady slouží jako dekorace.

Musel jsem budoucnost přizpůsobit pravdě. A to se mohlo stát jedině tak, že jsem do ní zasáhl."

„Ty jsi vrah."

„To je mi jedno, Sinclaire. Každý si o tom může myslet své.

Vůbec mi to nevadí. Ještě jsem ti neřekl všechno. Tato kamera dokáže i víc. Koho jednou vyfotografuje, toho už nepustí, protože jí patří duše osoby, kterou vyfotografovala. Sbírá je jako jiní nálepky nebo známky. Tahle kamera má svůj život díky těmto duším. Slouží jí jako baterie, rozumíš?"

- 60 -

„Ano - jenže ty duše nenalézají klid. Jako Judy Landersová.

Trápí se. Chtěla by odpočívat, ale nesmí. Její duše nemůže vstoupit do věčného koloběhu a být šťastná..."

Al Beli se zasmál. „Patří mně, Sinclaire, zapomněl jsi? Mně a nikomu jinému!"

„Vím, ale proč jí nedáš volnost?"

„To nemohu a ani nebudu moci. Dokud bude existovat tento přístroj, zůstanou v něm duše, jichž se zmocnil, uvězněny.

Jsou jejím

motorem. Ony jí umožňují dále pracovat. Tebe jsem ostatně také vyfotografoval."

„Ano, já vím."

„Jenže jsi me neviděl." Tiše se zahihňal. „Bylo to pro mne velmi důležité. Chtěl jsem zachytit na film tvoje záření a také obrázek, který jsem ti poslal."

„Rychle jsi ho vyvolal."

„To je zásluha přístroje. Okamžitě vychrlí fotografie, ačkoliv se v ničem nepodobá polaroidu. Ale proč ti to všechno povídám? Viděl jsi svůj obrázek a víš, co tě čeká." Sklonil se ke mně. „Vzpomínáš si přece na to, Sinclaire."

Trochu těžkopádně jsem přikývl. „Ležel jsem na zemi.

Kolem mojí hlavy se rozlévala kaluž krve."

„Přesně tak. Tuhle smrt jsem pro tebe vymyslel osobně."

„A moje duše zůstane uvězněna v tvé kameře?"

„Samozřejmě. Nebo si myslíš, že u tebe udělám výjimku?"

„Ne, určitě ne."

„Aspoň v tomto ohledu jsi rozumný."

„Kdy mám zemřít?"

Ustoupil o krok, posadil se na červenou desku stolu a houpal nohama. „To ještě nevím. Možná za minutu nebo za hodinu. To se ještě uvidí, Sinclaire. Mám tě v hrsti."

Měl pravdu. Kdybych se jenom nenapil toho ďábelského nápoje! Člověk toho tolik prožije, a přesto je stále nepoučitelný! Bylo to k vzteku. I Suko se toho napil a... Moje myšlenky se rázem zastavily. Zatraceně, Suko, co je s ním?

Odešel a ještě se nevrátil.

- 61 -

Po zádech mi přejel mráz.

„Není ti dobře?" zahihňal se Al

Beli. Stále pevně svíral vzácný přístroj .

„Myslíš na toho Cinana?" Al Beli nenuceně zakroutil hlavou.

„Na toho zapomeň, Sinclaire. Vymaž ho. Stejně ti nepomůže.

Není mu dobře, jeho reakce jsou pomalé a v žaludku cítí svíravý tlak."

„Byl na toaletě?"

„Jistě. Ale uvítalo ho tam pár přátel. Obklopuji se spolupracovníky, kteří vyplní každé mé přání. Udělají všechno, co chci, protože vědí, že já jsem ten, kolem kterého se všechno točí."

„Také jsi je fotografoval?"

„Ne, to nejsou nepřátelé, a beztoho je mám v moci. Když

budu chtít, vezmu si jejich duše."

„Ano, taky si to myslím. Přitom se ptám sám sebe, kdo vlastně jsi, Ale Beli?"

„Ty to ještě stále nevíš?"

„Ne!"

„Sinclaire, je mi tě líto. Přecenil jsem tě. Vycházel jsem z toho, že jsi při svém příchodu věděl, s kým máš co do činění."

„Domníval jsem se, že s fotografem." ;

„To ano, ale zvláštního druhu!"

„Ty nejsi dábel!" vydechl jsem, ale znělo to spiš jako otázka.

„Bohužel ne, ale skoro."

„Jsi mu oddán?"

Položil kameru na stůl tak, že objektiv mířil na mne.

„Uctívám ho!" Vykřikl a zvedl obě ruce jako služebník stojící před svým bohem. „Ano, miluji ho a uctívám ho. Je pro mne vším."

„A ty?"

Fotograf obíhal drobnými tanečními krůčky kolem stolu.

„Jsem Al Beli."

„To jsem už zjistil."

„Al Beli!" vykřikl hlasitě. „Přemýšlej, Sinclaire. Přemýšlej o písmenkách a jejich záměně."

- 62 -

Zaměněná písmenka. Jen stěží jsem sháněl myšlenky dohromady. Zavřel jsem oči a pokusil jsem se soustředit.

Jmenoval se Al Beli. Co z toho vyjde, když písmenka otočím?

V duchu jsem se o to pokusil.

Baliel... Lealib... Belial...

To je ono!

Projel mnou paprsek poznání.

Belial!

Samozřejmě jsem znal to jméno. I takhle nazývají lidé ďábla. Říká se mu různě - Satan, Asmodeus, ďábel, Šejtan - a možná má i další jména, která ani neznám.

A také Belial!

Fotograf zpozoroval, že mi to došlo. Jeho úšklebek už sahal od ucha k uchu. „Tak co, Sinclaire, už jsi na to přišel?"

To bych řekl. Zatím jsem mlčel. Seděl jsem na židli jako přilepený a hleděl jsem na něho.

Nadýmal se pýchou. Ukázal mi, ba dokonce dokázal mi, že je silnější. Byl miláčkem pekla, které dychtí po moci.

„Jak jsi k tomu jménu přišel?" chtěl jsem vědět. „Přece ses vždycky nejmenoval Al Beli?"

„Haha, jistěže ne. Byl jsem tanečník a fotograf, ale chtěl jsem být víc. Zjistil jsem, že mezi nebem a zemí jsou věci, které pro mne mají velkou důležitost. Jsou dobře skryté.

Člověk je musí hledat a najít. A když jsem je konečně našel, musel jsem se jim také obětovat."

„Myslíš na ďábla?"

„Ano, mluvím o něm. Mnozí ho vzývali, ale jenom některým se zjevil. Já jsem to prožil. Myslel to se mnou dobře, chtěl spolupracovat a já jsem se pokusil vymanit z prostřednosti. Dal mi moc a já pro něho shromažďuji duše. Ty víš, že lidské duše zaručují Satanovi vlastní přežití. Bez nich je jako ryba na suchu. Lovím je pro něj svou speciální kamerou."

„Tu ti dal ďábel?"

„Ne, je moje vlastní. Jenom jsem ji jeho prostřednictvím zasvětil černé magii. Teprve potom se stala tím, čím je."

- 63 -

„A v ní jsou opravdu uvězněny duše?"

„Je to tak!"

„Jaké?" zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „To ti přesně neřeknu. Není jich mnoho.

Jsem teprve na začátku. Ale pro tu tvou je tam dost místa, Sinclaire."

„Jak jsi přišel na mne?"

Čelo nad obroučkou brýli se nakrabatilo. „To je mi otázka!

Copak nepatříš mezi prominenty? Sinclaire? Kdo mluví se Satanem, ten ví, kdo patří k jeho největším nepřátelům."

„Já a Suko určitě."

„Přesně tak. O Číňana jsme se už postarali. Teď jsi na řadě ty."

Přikývl jsem. „Máš ve svých rukou moc, Ale Beli. Dokonce velkou moc, ale pravděpodobně toho nevíš o černé magii mnoho."

„Co tím chceš říci?"

„I mezi smetánkou pekla exis-

tuje závist. Tato kamera je velmi cenná. Nemyslím si, že ji budeš mít na celou věčnost. Jakmile mocní démoni zjistí, co máš v rukou, začnou tě stíhat. Mezi výkvětem černé magie neexistuje jednota a důvěra."

Odpověděl divokou nadávkou. Potom ke mně napřáhl ruku jako kopí. „Ty mi nenaženeš strach, Sinclaire! Ty ne!"

„Chtěl jsem tě jenom varovat."

„A kdyby k tomu opravdu mělo dojít, ty už se o tom nedozvíš. Přístroj se ještě nikdy nezmýlil ve svých obrázcích.

Zachycuje budoucnost a já ti říkám, že ta budoucnost přijde."

Nejraději bych toho chlapa chytil za límec, jenže mi v žilách stále proudil ten prokletý drink, po kterém jsem změkl jako vosk.

Ale už to nebylo tak zlé jako na začátku. Sice jsem ještě cítil slabost, občas se mi zatřásla kolena, ale už jsem věřil, že se udržím na nohou.

- 64 -

Mé ruce spočívaly na opěrkách křesla. Fotograf stále upřeně hleděl na mne a potom přikývl. „Už jsem se rozmyslel, Sinclaire. Nechám tě zabít."

„Hned?"

„Ano."

Po této rozhodné odpovědi se ke mně otočil zády a zamířil k psacímu stolu, kde zmáčkl jakýsi knoflík vedle telefonu.

Když se otočil, stál jsem už na nohou. Zvedl jsem se jako pružina. Nohy mi sice trochu podklesly, ale silou vůle jsem se na nich udržel.

A dokázal jsem to.

Klouzal po mně pohledem tro-

chu nevěřícně. Viděl můj zpocený obličej, vycítil i moje zoufalství a ušklíbl se. „Chceš uniknout svému osudu, Sinclaire?"

„Já... rád bych se rozloučil."

„Ach, a s kým?"

„S ní." Jako ve zpomaleném filmu jsem zvedl ruku a ukázal jsem na jednu ze čtyř obrazovek. „Požádala mě o pomoc a já jsem jí dlužen rozloučení."

„Proč loučení, Sinclaire? Copak jsi ještě nepochopil, že tvoje duše se zařadí do mé sbírky? Ještě jsi to nepochopil?"

„Ale ano."

„Tak se na to připrav..."

Udělal jsem první krok. Zatraceně, šlo to ztuha. Najednou se mi nábytek začal rozplývat před očima a s ním i kamera a, celé okolí. Včetně Al Beliho. Připadal mi jako figurka z křivého zrcadla.

Druhým krokem jsem se propracoval k psacímu stolu. Dál jsem už nemohl. Padl jsem dopředu. Ještě se mi podařilo opřít se o jeho desku. Zpocené dlaně, po ní klouzaly.

„Ubožáčku Sinclaire! Ty jsi hrozný chudáček!" Al Beli se mi vysmíval. „A někomu takovému jako ty by měl Satan věnovat svůj vzácný čas? To prostě nechápu."

„Někdy má člověk špatný den," odpověděl jsem nevrle.

„A dnes ho máš, co?"

- 65 -

„Vypadá to tak."

Zamnul si ruce. Otočil jsem hlavu a viděl jsem, že kamera leží nedaleko ode mne na psacím stole. Vystrčit ruku, chytit přístroj a praštit s ním o zem...

Hlavou mi proletělo zbožné přání. Normálně by to pro mne nebyl žádný problém, ale teď jsem na to byl prostě příliš pomalý. Nepřekonal bych ani polovinu vzdálenosti.

Kromě toho jsem v zádech ucítil závan větru. Vznikl tím, že se pohnuly záhyby závěsu. Podpíral jsem se jednou rukou a otočil jsem se.

Můj vrah byl zde!

Nyní stál před závěsem. Měl na sobě černé kalhoty, košili rozepnutou až na břicho, takže jsem zahlédl i černé houští, které mu zdobilo hruď.

Tohle mi ovšem vadilo ze všeho nejméně. Horší byl ocelový

sochor, který pevně svíral v pravačce, jako by ho nikdy v životě nepouštěl.

„To je on!" řekl Al Beli, „tvůj vrah, Sinclaire..."

Posadili Suka mezi sebe na zadní sedadlo. Natlačili se na něho zprava i zleva. Cítil teplo, které vycházelo z jejich těl.

Mezitím se vůz rozjel a Suko tomu nemohl zabránit.

Nebylo častým jevem, aby se někomu podařilo takhle Suka vyřídit. Kvůli tomu, že od jistého Al Beliho přijal sklenku koktejlu, si teď s ním mohli dělat, co chtěli.

Vedle řidiče seděl ještě kdosi. Tu a tam se ohlédl dozadu, aby se přesvědčil, že všechno probíhá hladce. Suka však ani ve snu nenapadlo, že by měl klást odpor. Nechával událostem volný průchod.

- 66 -

Chvílemi měl dojem, že se vznáší nad sedadlem. Zdálo se mu, že sedí v benátské gondole, která

uhání vodami kanálů. Jindy si připadal jako kámen, který

někdo hodil do vody a on teď klesá ke dnu.

Šlo to pěkně dohromady...

Když Suko otočil hlavu a zašilhal okýnkem ven, rozeznával velice nejasně okolí.

Kolem nich se míhal Londýn. Domy Sukovi splývaly do jednoho velkého stínu.

Neřekli mu sice, kam mají namířeno, ale Suko počítal s tím, že to určitě nebude nevinná projížďka. Ti chlapi nepatřili mezi jeho přátele.

Vůz zastavil, protože řidič musel náhle zabrzdit. Suka, který

nebyl připoutaný, vrhl náraz dopředu. Udeřil se čelem do předního sedadla. Na rameno mu dopadla ruka a stáhla ho zpátky.

„Zůstaneš s námi," zašeptal kdosi.

„Zatím," dodal chlapík po jeho levici a zachechtal se.

Na první pohled zůstalo Sukovo postavení stejné, ale něco se přece jen změnilo. Inspektor patřil k lidem s velmi tuhým kořínkem. Nesnášel sice podobné druhy nápojů, jaký okusil před chvílí, ale strávil je rychleji než ostatní. Proto se už docela dobře zotavil. K tomu cítil, že jeho myšlenky se rozjasňují a do těla se mu vrací jeho bývalá síla.

Stíny kolem pomalu nabývaly obrysů, a tak se Suko mohl lépe orientovat. Přesvědčil se, že jsou

již mimo střed města, někde na předměstí. Převládala zde zeleň, i když v zimě dostala zdejší krajina pochmurnější výraz.

Když Suko zašilhal napravo nebo nalevo, hleděl do tváří svých strážců.

Byly bezvýrazné. Jen na rtech se jim usadil vítězný

úšklebek.

Řidič najednou zaklel. Jeho tři kumpáni zpozorněli a chtěli vědět, co se děje.

„Policajti!"

„Kde? Za námi?"

- 67 -

„Ne, vpředu!" vysvětloval spolujezdec. „Kontrolují a nevím proč."

„Není to kvůli nám?" šeptl jeden z chlapíků sedících vedle Suka.

„Nemyslím."

„Nejel jsem nijak rychle. Nekontrolují každého. Některé pouštějí bez kontroly... Do prdele!" zaklel. „Ženou nás na stranu." Zvolnil jízdu a zatočil nalevo.

„Jestli budeš dělat potíže," varovali Suka, „zabijeme tě před jejich očima."

„Máte strach?" zeptal se nevinně Suko.

„Ne, jenom jsme opatrní."

Vůz zastavil. Ještě je nekontrolovali. Jeden z policistů stál na vozovce a hleděl na tmavý mercedes. V levé ruce držel silný zápisník a srovnával údaje s čísly na poznávací značce vozu.

Suko pootočil hlavou. Skulinou mezi oběma muži sedícími vpředu klouzal jeho pohled po mužích v uniformách, kteří postávali venku.

Jeden z nich pokynul řidiči, aby přijel s vozem blíž. Těžký

vůz zajel pozvolna k němu. Ještě jednou varovali Suka. „Žádné hlouposti, jinak je po tobě."

„A je v tom rozdíl, jestli mě zabijete teď nebo potom? Mrtvý

jako mrtvý. Zabijte mě teď a dostanete se do velkých problémů." Suko se tiše zasmál, protože cítil, jak jeho strážci ztuhli. „Ještě nejsem úplně vyřízený," dodal.

Řidič zastavil a spustil okénko. Na pravé straně stáli dva policisté. Jeden z nich se sklonil, aby mohl mluvit s řidičem a druhý nezúčastněně přejížděl pohledem po karosérii vozu.

„Doklady, prosím," vybídl řidiče.

Řidič se natáhl do přihrádky, zatímco si policejní úředník prohlížel cestující ve voze. Podivil se jejich oblečení. „Jedete na nějakou slavnost? Nebo jste v nějakém spolku?"

„Umělci," odpověděl muž za volantem. „Jsme umělci, chápete?"

„Ach tak."

- 68 -

Policista se napřímil a prohlížel si papíry. Jeho kolega k němu přistoupil a šeptal mu něco do ucha. Přitom zašilhal na vůz.

Suko pochopil, že tomu druhému je něco nápadné. Toho si všiml i chlap vedle něho. „Jestli uděláš nějakou blbost,"

zašeptal, „tak jsi v pánu."

„Jen žádnou paniku," odpověděl Suko.

Nevadilo mu, že sebrali jeho berettu. Měl ještě jinou zbraň, svou hůlku. V nejnutnějším případě by ji mohl použít.

Oba policisté nahlíželi do mercedesu. Jeden přistoupil k zadním dvířkám vozu. Chtěl je otevřít, ale zjistil, že jsou zavřená. „Otevřte!"

„Proč?"

„Otevřte dveře!"

Muž po Sukově levici vyhověl jeho požadavku. Dveře se pomalu otevřely. Policista spokojeně kývl hlavou a přikázal muži, aby vystoupil z vozu.

„A pročpak?"

„Vystupte si!"

Napětí vzrůstalo. Sukovi únosci cítili, že vzbudili podezření.

Bylo jasné, že se dostali do nesnází. Suko se ještě necítil zcela ve své kůži, aby se mohl pokusit o nějakou akci, a tak zatím nechával volné pole působnosti svému uniformovanému kolegovi.

„Prosím..."

Suko přece jen zareagoval. Vrhl se nalevo a muže, který se soukal ven, doslova katapultoval z vozu. Ten vyletěl ven jako střela a padl k nohám udivených policejních důstojníků.

Oba prudce uskočili. Muž vedle Suka začal láteřit. Chtěl něco podniknout, ale Suko ho hřbetem dlaně sekl do krku.

Zaslechl sípavé vydechnutí. Chlapík zbledl a upadl do bezvědomí. Suko měl volnou cestu.

Nešlo to tak hladce, jak si představoval, ale vypadl z vozu a žádný z povedené čtyřky mužů ho nezadržel.

- 69 -

Suko přistál na okraji silnice. S námahou se opět postavil na nohy. Pokoušela se o něho závrať. Jeden z jeho kolegů to zpozoroval a podepřel ho.

„Hned jsme si mysleli, inspektore, že jste se dostal do potíží."

„A jakých!" zasupěl Suko. „Přece jenom je dobré, když se kolegové navzájem znají."

„Co s vámi zamýšleli udělat?"

„Zabít mě!"

„Cože?"

„Ano. A chopte se těch kamarádíčků. Rád bych jim ještě položil pár otázek."

„Samozřejmě."

Mezitím policisté obstoupili mercedes. V rukou se jim objevi-ly zbraně. Ústí mířila na vůz, takže nikdo z těch čtyř ani nepomyslil na odpor.

Suko šel napřed k policejnímu vozu pro zadržené. Tam se opřel. Zase se silně potil. Poslední akce ho vyčerpala. Ale radoval se, že všechno proběhlo bez jediného výstřelu.

Hleděl před sebe. Mercedes se kýval, jako by plaval na mořských vlnách. Jen pozvolna se mu vracela jeho bývalá kondice.

Čtyři únosci vystoupili a museli položit ruce na vozidlo. Stáli proti sobě a zírali přes střechu vozidla do prázdna před sebou.

„Jeden z nich musí mít mou služební zbraň," řekl Suko.

O něco později mu ji předali. Policisté u spolupracovníků

proslulého fotografa Al Beliho našli i další zbraně, nože a pružné ocelové pruty.

Jeden z policistů se věnoval Sukovi. „Co je vám, pane?"

„Trochu jsem přebral."

„Vy?"

„Ano, ale ne dobrovolně, v tom je nepatrný rozdíl."

„Ach tak, rozumím..."

„Můžete pro mne něco udělat?"

„Samozřejmě, pane."

- 70 -

„Musím zpátky, odkud jsem přijel. Předpokládám, že nejsem jediný, komu je tak mizerně. Kolega John Sinclair je ještě tam.

On taky..." Suko si přejel rukou po obličeji. „Musíme ho odtud dostat pryč."

„Kde to je, pane?"

„Zavolám," rozhodl se Suko a byl rád, že si může v policejním voze na chvilku sednout a odpočinout si. Když

zvedal sluchátko, pozoroval, že se mu chvějí prsty...

Nevěděl jsem, jestli ten chlap s tyčí má nasazený stoický

výraz v obličeji kvůli mně, nebo je to jeho trvalá fasáda.

Pravděpodobně byl pod vlivem drog. I při slabém osvětlení jsem viděl jeho zúžené zorničky.

Pomalu přicházel ke mně, jako by si chtěl svůj výstup náležitě vychutnat. Smrtící zbraň se přitom houpala a předním koncem sahala téměř až k podlaze.

Nezůstávala mi téměř žádná možnost, jak získat čas. Musel jsem se pokusit přiblížit k Judy a přes ni i k Al Belimu, který

usiloval o mou smrt.

Díval jsem se na něho upřeně.

„Co chceš, Sinclaire?"

„Zastav ho!" zasípěl jsem.

„Máš strach?"

„Já... chtěl bych se ještě s duchem... rozumíš. Dívka Judy.

Chci se s ní..."

„Cože?"

„Rozloučit!"

Al Beli se rozesmál. „Brzy se s ni spojíš. Vaši duchové, vaše duše se stanou mými zajatci..."

- 71 -

„Prosím. Každý odsouzenec má právo na poslední přání. Já také. To není..." Zaslechl jsem plesknutí. Chlap provokativně udeřil tyčí do dlaně. Byl připravený splnit svůj úkol.

To se mi vůbec nelíbilo. V žilách mi bouřila krev. Po zádech mi přejížděl mráz. V podpaží mi vyrazil pot. Kromě toho měl vrah výhodnou pozici, ze které na mne mohl kdykoliv zaútočit.

Jestliže nyní udeří a já nebudu dost rychlý, bude po mně.

Al Beli ještě váhal.

„Dobrá, Sinclaire, nejsem nelida. Splním tvoje poslední přání."

„Děkuji."

Jenom se usmál. „Doufám, že na mně nechceš zkoušet nějaký trik. Bylo by to pro tebe ještě horší. Člověk může zemřít různými způsoby. Zachovám se k tobě lidsky. První úder ještě přežiješ, druhý už ne."

„Ano, tak dobře."

Al Beli mne nechal na pokoji. Letmým pohybem ruky dal zabijákovi pokyn, aby počkal. Takže jsem měl volné pole působnosti.

Nehrálo žádnou roli, kterou z obrazovek si vyberu. Na všech čtyřech se promítala stejná scéna.

Berettu mi sebrali, ale měl jsem u sebe kříž. Měl se stát pověstným stéblem, kterého se chytá tonoucí. Nebo také záchrannou kotvou.

Al Beli se znovu pohnul. Vypadalo to, že se pustí ke mně, ale prošel mimo mne a natáhl se po přístroji.

Na hrudi jsem cítil tlak kříže.

Také dýka stále čekala v měkkém pouzdře. Kdybych byl v obvyklé kondici, mohl jsem ji použít proti vrahovi. Nebyl jsem však. Ani zdaleka ne.

Zabiják a jeho šéf mě pozorovali. Patrně se bavili tím, že se vleču jako lenochod. Hledal jsem očima přístroj. Stál na svém místě, ale přitom se mi komíhal před očima, protože jsem měl potíže s udržením rovnováhy.

„Tak dělej, Sinclaire!"

„Ano," zasípěl jsem, „já..."

- 72 -

Náhle se to stalo. Nedostal jsem se ani k tomu, abych vytáhl kříž, když jsem za sebou zaslechl zachroptění a překvapený

výkřik Al Beliho.

Otočil jsem se.

Málem se mi přitom zatočila hlava, i když jsem si připadal jako ve zpomaleném filmu.

Otevřel jsem oči dokořán. Muž s železným sochorem stál pořád přede mnou, ale na jeho postoji se něco změnilo.

Najednou ztuhl a z pravého koutku úst mu začalo cosi prosakovat.

Úzký proužek krve.

Potom se zhroutil dopředu. Nepadl na zem, opěradlo křesla zbrzdilo pád těžkého těla.

Já ani Al Běli jsme s tim určitě neměli nic společného. Oba jsme zírali jako očarovaní na mužova záda. Trčela z nich rukojeť velkého nože.

Někdo jím mrštil skulinou v černém závěsu!

Ani Al Beli, ani já jsme se nezmohli na jediné slovo. Vnímal jsem jenom vlastní dech a sténavé zvuky, které vydával Al Beli.

Vzápětí ke mně otočil hlavu. „Hele," řekl. „Tys věděl, že..."

„Nic jsem nevěděl!"

Vytáhl berettu a namířil na mne. „Chtěl jsi získat čas, aby ho tvoji poskoci mohli zabít. Pěkně sis to vymyslel."

„Opravdu věříš tomu, že by mohl policista takhle jednat?"

zeptal jsem se ho. „Věříš tomu?"

„Když nenajdu jiné vysvětlení, tak áno!"

„Já jsem to neudělal," prohlásil jsem. „Podívej se. Odhrň

závěs na stranu a podívej se!"

- 73 -

„Ne! Uděláš to ty!"'

„Prosím!"

„Ale žádné triky. Stisknu spoušť, jestli se o něco pokusíš."

„Samozřejmě."

Dovedl jsem si představit, jak je Al Beli nervózní. Byl jsem sice zachráněn, ale kdo to měl na svědomí? Žádný z kolegů

policistů. Musela zde být ještě třetí nebezpečná síla, se kterou Al Beli nepočítal.

„Běž!" Přistoupil ke mně a berettou mě šťouchl do hrudníku.

„Nemůžu rychleji. Ten tvůj elixír byl příliš silný." Pokaždé, když jsem pohnul rukou nebo nohou, jsem měl pocit, že se oddělí od těla a uletí.

Nejistými kroky jsem obešel mrtvého. Můj pohled směřoval k závěsu.

Záhyby byly lehce roztaženy. Mně ovšem připadaly jako jediná plocha. Natáhl jsem ruce před sebe, zachytil jsem se prsty odstávající látky, abych udržel rovnováhu. Zkoušel jsem dál proklouznout mezi nimi.

„Je nalevo od tebe, Sinclaire! Jsi snad slepý, zatraceně!"

„Ano, ano, dobrá..."

Nebylo mi nic nápadného. Závěsy ve mně vzbuzovaly dojem vzdouvajícího se moře, do kterého jsem nyní musel vstoupit.

Konečně jsem se dostal na jeho konec a rozšířil jsem štěrbinu natolik, abych mohl projít.

Al Beli mě tomu vrahounovi nastrčil jako volavku.

Nic se však nestalo. Stál jsem u průchodu mezi závěsy a nikdo mne nenapadl.

Pohledem jsem klouzal po ateliéru. Nad pódiem zářilo obrovské žluté slunce namalované na plátně. Před ním kdosi vysypal jemný písek. Pravděpodobně chtěli fotografovat scénu na pláži.

Pódium bylo prázdné.

Vlastně

jsem

nezahlédl

jediného

z

fotografových

spolupracovníků. Podle ticha, které panovalo v hale, jsme zde

- 74 -

byli docela sami. Al Belimu to také nebylo vhod. Slyšel jsem ho šeptat, ale nerozuměl jsem mu.

Až mi přitiskl hlaveň pistole do zad. „Běž dál, Sinclaire!"

„Nikdo tady není," ozval jsem se.

„Někdo tady musí být. Ten zabiják!"

„Nevidím ho..."

„Běž!"

Vykročil jsem. Stále jsem měl ne-

jisté nohy. Málem se mi zapletly. V zádech jsem cítil odporný průvan. Svírala se mi hruď.

Před dekorací jsem se zastavil. Ze dvou stran ji osvětlovaly dva reflektory na stojanech. Jejich světlo dopadalo do středu pódia. Písek se třpytil, jako by tam někdo poházel drobné úlomky skla.

„Ty, Sinclaire, toho zabijáka najdeš," zaslechl jsem za sebou hlas Al Beliho.

„Proč já?"

„Protože jsi policista -nebo ne?"

„Jistě."

„Tak ho chyť a přiveď ho sem."

„Mohl bych také zmizet!"

„Ne, to neuděláš. Mám tě na mušce. Budu se držet blízko tebe."

„Okay!"

Ještě jsem vyčkával a naslouchal jsem. Al Beli se pohnul.

Kráčel po mé pravé straně a nepřetržitě na mne mířil.

Najednou byl pryč. Zmizel za umělou stěnou, kterou mě ovšem pořád mohl pozorovat.

Znovu jsem se zpotil. Žaludek se mi svíral zlostí. Připadal jsem si příšerně bezbranný. V tomhle stavu jsem měl hledat zločince? To bylo téměř vyloučeno.

Kde je? Kam zalezl vrah? A co se stalo s fotografovými spolupracovníky? Kdo je odtud vypudil? Jsou vůbec ještě mezi živými?

Zahnal jsem podobné myšlenky. Po celou dobu jsem myslel na Judy Landersovou, jejíž duch se zobrazoval na čtyřech

- 75 -

malých obrazovkách v Al Beliho pracovně. Ta na tom byla hůř

než já - myslel jsem na to, jak ji osvobodit. Stále jsem se nacházel v blízkosti závěsu. Stačily dva kroky k tomu, abych se vypařil.

Střílel by Al Beli?

Bylo to riziko, ale já jsem na ně přistoupil. I když jsem se tentokrát snažil, abych byl co nejrychlejší, pořád to bylo příliš

pomalé. Ale ten člověk nevystřelil. Nechával mě na pokoji.

Štěrbinu jsem našel hned při prvním pokusu. Al Beli nestřílel. Patrně ho moje akce překvapila a nepočítal s ní.

Na čtyřech obrazovkách se dále zobrazovala postava dívky, jako by ji neznámý malíř namaloval tenkým štětcem na šedozeleném podkladu.

Dosud jsem se nedostal k tomu, abych použil svůj kříž. Teď

byla ta pravá chvíle.

Vtom duch opustil obrazovku.

Buď vyletěl ven nebo se ponořil někam do hlubin. To jsem tak přesně nerozeznal. Judy Landersová každopádně z monitoru zmizela.

Zamrkal jsem, protože jsem nemohl uvěřit vlastním očím - a uviděl jsem ji v blízkosti závěsu, kde se táhla jako úzký

strašidelný proužek až k zemi.

Nehýbala se, pouze jsem cítil chladný závan, který ke mně přinášel její šepot. Zněl tajemně stejně jako její slova.

„Vrah je tady, Johne Sinclaire. Znáš ho. Chce si odtud něco odnést. Pozor..."

„Mám...?"

„Ne, chce kameru. Je hrozný a nezná slitování. Dozvěděl se oni."

„Kdo je to?"

Duch mi neodpověděl a prošel závěsem, jako by tam nikdy předtím nebyl.

Zůstal jsem sám. Připadal jsem si jako blázen. Vůbec jsem netušil, o co tady jde. Vedle mne visel mrtvý na opěradle křesla. Ticho, které mne obklopovalo, bylo skličující.

- 76 -

Neměl jsem žádný důvod, proč Judy Landersové nevěřit.

Věděla mnohem víc než já. Určitě viděla tajemného zabijáka, který tolik toužil po kameře.

Kdo by to mohl být? Kdo věděl o tom, že Al Beli má u sebe něco podobného?

Vzpomněl jsem si na to, že jsem Al Beliho varoval před závistí a nenávistí jemu podobných. Patrně se objevil některý z jeho démonických konkurentů.

Hrozně jsem se ulekl, když se ozval telefon a současně zablikalo světýlko.

Mám ho zvednout? Stačilo by jenom natáhnout ruku a...

Po čtvrtém zazvonění jsem držel sluchátko v ruce, přitiskl jsem je na ucho a čakl jsem, kdo se mi na druhém konci drátu ozve.

Stalo se. „Haló... ?" Stačilo mi jediné slovo, abych věděl, o koho jde.

Byl to Suko!

„Člověče, Suko, kde vězíš?"

„Jsi to ty, Johne?"

Zhluboka jsem se nadechl. „Ano, jsem. Ještě žiju," pokoušel jsem se vtipkovat.

„Já taky. Co je s Al Belim?"

„To nevím. Každopádně tu máme jednu mrtvolu. Přijdeš?"

„Už tam jedu. Ale ne sám. Chceme vzít ten barák útokem."

„Prosím tě, to ne. Buď opatrný. Přijď nejdříve sám. Tady se dějí věci, kterým jsem ještě nepřišel na kloub."

„Dobrá, uvidíme se za chvíli."

„Kdy tě mám čekat?"

„Asi za dvacet minut."

„Pospěš si!" Položil jsem sluchátko. Moje nálada se podstatně zlepšila.

Duch Judy Landersové věděl o zabijákovi. Al Beli ho pravděpodobně také znal, jenom já jsem tápal v nevědomosti, a to se mi nelíbilo. Jestli to takhle půjde dál, stanu se třešničkou na dortu pro vítěze. Do této doby jsem nechal kříž

viset kolem krku pod oblečením. Ale teď jsem to napravil.

- 77 -

Kříž se matně leskl - neklamné znamení, že cítí magické síly, které prostupují fotografovu dílnu. Jenom jsem nemohl určit, kde je jejich zdroj. Zastrčil jsem vzácný talisman do pravé kapsy.

Ve stejném okamžiku se objevil duch Judy Landersové.

Tentokrát proklouzl mezi závěsy a mířil přímo ke mně. Zase jsem slyšel jeho syčivý šepot: „Pojď se mnou, Johne Sinclaire..."

„Kam?"

„Viděla jsem ho. Vím, kde se ukrývá."

„Al Beli?"

„Ten taky."

„Mám jednu otázku. Jak tě mohu vysvobodit?"

Na tváři Judy Landersové se mihl úsměv plný bolesti.

„Vysvobodit?" Tiše se usmála. „Nevím, jak bys to mohl dokázat. Jedině kdybys rozbil kameru."

„To je ďáblovo dílo. Tu samozřejmě zničím!"

„Nezničíš vůbec nic, Sinclaire! Vezmu si ji - jasné!" Když

jsem zaslechl ten hlas, trhl jsem sebou, jako by mi nad hlavou zapráskali bičem.

Znal jsem muže, který promluvil. Dlouho o sobě nedával vědět, a teď se znovu objevil.

„Dostal jsi Grál, Sinclaire! Kamera patří mně!"

Ten, kdo promluvil, nebyl nikdo jiný než Vincent van Akkeren, hvězda hororových seriálů!

Neukázal se, ale já jsem přesto věděl, že mne odněkud pozoruje. Bylo mi teď jasné, kdo usmrtil Al Beliho poskoka.

Van Akkeren s ním udělal, jak bylo jeho zvykem, krátký

proces.

- 78 -

Tento muž byl sice člověkem, ale přesto častokrát horší než

leckterý démon. Považoval se za legitimního následníka Baphometha a tím i za vůdce odpadlých templářů, kteří tohoto démona uctívali. Van Akkeren a já jsme už dokonce spolu bojovali na nože. Opouštěl jsem bojiště jako vítěz, když jsem ho předtím několikrát odrazil, ale nevyřadil z boje. Patřil k tomu druhu lidí, kteří se z každé rány brzy vylížou.

Teď byl opět zde!

„Van Akkeren!" zasípěl jsem. „Zatraceně, to jsem si mohl myslet."

Musel stát někde za závěsem. „Co sis mohl myslet, Sinclaire? Vůbec nic. Nemáš co myslet. Jsi příliš slabý. Tak slabého jsem tě ještě nikdy nezažil. Toho musím využít."

„Proč jsi mě zachránil?"

„Abych měl jistotu. Tomu zabijákovi by se patrně nepovedlo to, co měl za lubem. Já jsem jiný. Jednoduše tě zastřelím a potom se postarám o Al Beliho, pro kterého je kamera zbytečná. A já ji potřebuji."

„Ty jsi poražený, van Akkerene. Když jsem získal Grál, musel jsi přihlížet své porážce. Ty..."

„Jsem opět zde, Sinclaire!" Na potvrzení svých slov se konečně ukázal.

V praxi to znamenalo, že jsem nejdříve zahlédl otvor hlavně, kterou prostrčil mezerou v závěsu. Nebyla to ovšem hlaveň

pistole, ale automatu. Tahle zbraň se k němu náramně hodila.

Potom se objevil i on.

Tentokrát měl na sobě tmavomodrý oblek a modrý plášť.

Vypadal opravdu elegantně. Vlasy měl stále černé, i když se v nich sem tam zableskla stříbrná nitka.

V obličeji se zračil zlý, vychytralý výraz. Možná mu přibylo pár vrásek, ale husté obočí se spojovalo nad kořenem nosu stejně jako dřív. To všechno patřilo k němu, i široká ústa s úzkými rty a pevná, ostře řezaná brada.

Mířil na mne.

- 79 -

Jestliže je nějaká šance vyhnout se kulce z pistole, u automatu to vůbec nepřipadá v úvahu.

To věděl i sám van Akkeren.

Napovídal tomu jeho chladný úšklebek. Vychutnával si tento okamžik, kdy jsem stál před hlavní jeho samopalu a myslel jsem na

to, že Suko je stále na cestě. Možná bych mohl zkusit van Akkerena ještě chvíli zdržet.

Kývl jsem hlavou směrem k němu. „Jak se ti to podařilo?"

„Lehce. Bylo mi známo, že kamera existuje. Sám Satan ji měl v rukou."

„Dal ji Al Belimu."

„Samozřejmě. Ale tím není řečeno, že mu musí zůstat navždy. Měl bys vědět, že patří nejsilnějším. A já jsem lepší než on."

„Určitě?"

„Ano."

„A co tomu říká Al Beli?"

„Ještě j sem se ho neptal, ale udělám to, dřív než ho zabiju." Přitom těkal očima na všechny strany, aby se ujistil, že jsme tady sami. Potom mi pokynul a zašeptal: „Běž zpátky, Sinclaire! Za tebou stojí psací stůl. Zastavíš se, až ucítíš v zádech jeho hranu. Je to velice dobré a originální místo. Kolik lidí umírá na psacím stole?"

Dostával jsem strach. Van Akkeren byl zabiják a přítel démonů. Už dřív, když ještě točil ty příšerné filmy, dokázal, že lidský život pro něho nic neznamená. Vraždil brutálním způsobem. Neviděl jsem žádnou možnost, jak se mu ubránit.

Kříž mi nebyl k ničemu. Střely bohužel neuměl zachytit.

I když jsem ustupoval velmi pomalu, vzdálenost ke stolu jsem překonal ve velmi krátké době.

Potom jsem narazil.

„Takhle je to dobré," pochvaloval si van Akkeren. „To je skvělé, příteli."

„Střílej," řekl jsem.

„Jistě, Sinclaire, jistě!"

- 80 -

Vtom se za ním vynořil duch Judy Landersové!

Musel něco zpozorovat. Přinejmenším chladný závan, který

stačil k tomu, aby ho varoval.

Nevystřelil na mne. Judy Landersová se chopila díla.

Vypadalo to, že se její duch ovinul kolem mužova těla. Tím vyvedl van Akkerena z míry natolik, že mi nevěnoval veškerou pozornost a já jsem si mohl najít vhodný úkryt.

Nebyl jsem sice v kondici, ale přesto jsem padl na zem a zalezl jsem za křeslo. Podařilo se to v pravou chvíli, protože chlap se vzpamatoval a najednou se otočil.

Vystřelil.

Naštěstí nemířil příliš dobře. Salva letěla šikmo vzhůru.

Někde ve tmě nade mnou narazily střely ma strop.

Zaslechl jsem zaskřípění kovu. Potom začal van Akkeren láteřit a já jsem sebral všechnu odvahu a vykoukl jsem nad opěradlem křesla.

Byla to scéna jako vystřižená z povedené komedie. Duch se znovu ovinul kolem Akkerena jako pouto. Tím ochromil tohoto démonického člověka a dokonce se mu podařilo stáhnout van Akkerena za závěs.

Ten ještě jednou vystřelil.

Z hlavně se zablýsklo a zaduněl výstřel. Závěs zapadl a tím mi oba zmizeli z očí.

Zato jsem něco zaslechl. Zuřivé funění, hned jak utichla střelba. Van Akkeren se bránil. Znal jsem ho velice dobře. Měl v zásobě dostatek triků, jak uniknout z pout.

Judy Landersová mi zachránila život. Měl jsem snad zničit jejího ducha?

Určitě ne.

- 81 -

Pokoušel jsem se vstát. Za jiných okolností bych vyskočil na nohy, ale teď jsem se jen s námahou zvedal. Účinek nápoje doposud nepominul.

Zachytil jsem se hrany psacího stolu. Nacházel jsem se přibližně ve výši křesla, v němž sedával Al Beli a odkud řídil svou firmu.

„Sinclaire!"

Znělo to jako prásknutí bičem. Tentokrát volal Al Beli. Jeho hlas zněl shora.

Zaklonil jsem hlavu.

Vtom mě oslnil záblesk a ve stejném okamžiku se něco temného řítilo na mou hlavu.

Jak budu vypadat?

Zabitý s hlavou v kaluži krve. Tím by se mohla strašlivá předpověď naplnit...

Tři policejní vozy a jedno civilní auto obsazené policejními úředníky doprovázely Suka k cíli. Kolona zastavila před starou továrnou. Policisté opustili vozy a vytvořili rojnici.

Ani Suko se déle nezdržoval ve vozidle. Když vystupoval, pocítil ještě slabou závrať. Zdálo se mu, že při prvním kroku šlápl do prázdna.

Suko při návratu do Al Beliho ateliéru netelefonoval pouze Johnu Sinclairovi, ale také do Scotland Yardu. Poslali mu posi-lu. Čtyři policisté v civilu čekali na jeho rozkazy.

Inspektor ukázal na vchod. „Tam," řekl jenom a vrhl se do-předu.

John ho sice žádal, aby přišel sám, ale na tak velké riziko nechtěl přistoupit. A tak společně s ostatními zaútočil na dveře. Vmžiku bylo otevřeno.

- 82 -

Pět ozbrojených mužů se objevilo ve velké hale, která byla rozdělena závěsy a posuvnými přepážkami na spoustu různých pracovišť. Jejich zbraně však mířily do prázdna.

Nikdo zde nebyl.

„Co teď, inspektore?" zeptal se Herb Buckner, hranatý

chlapík v pestré bundě. „Šlápli jsme vedle."

„Tomu nevěřím." Suko popošel několik kroků a rozhlédl se.

Zavrtěl hlavou. Vypadalo to, jako by všichni lidé, kteří zde pracovali, přerušili práci a zmizeli.

I Suko cítil, jak mu po zádech přebíhá mráz.

„To je příšerný labyrint. Co máme dělat?"

„Prohledat!"

„Dobrá, inspektore. A co můžeme očekávat?"

„To nevím."

Suko už vyrazil. Odhrnul jednu stěnu stranou, podíval se za ni a zbledl.

Na zemi leželi muži i ženy. Vypadali jako mrtví.

„To snad není pravda!" vydechl jeden z policistů.

„Zatraceně, tohle není možné." Hleděl přitom na záda Sukovi, který poklekl vedle jednoho z ležících a prohlížel ho.

„Nejsou mrtví," zašeptal Suko. „Jenom v bezvědomí."

„Jak je možné, že tolik lidí najednou tady popadalo jako mouchy?"

„Plyn," uvažoval Suko. „Určitě to byl plyn."

„To je možné."

Inspektor vstal. „Musíme se rozdělit a prohledat halu do posledního místečka..." Suko se zarazil uprostřed věty. Nejen on, ale i ostatní zaslechli ty zvuky a poznali je.

Někdo tu střílel!

- 83 -

Někdy musí být člověk - řečeno s nadsázkou - rychlejší než

zvuk. Na to jsem v mé situaci nemohl pomyslit. Není to možné ani za normálních okolností, ale člověk v ohrožení života dokáže věci, nad kterými zůstává rozum stát.

Něco podobného se přihodilo i mně!

Bylo to štěstí nebo náhoda, možná stál při mně můj anděl strážný. Také mi pomohlo to, že jsem klečel těsně vedle psacího

stolu. Musel jsem se co nejrychleji dostat pod něj a doufat, že dřevo zadrží padající předmět.

Vletěl jsem pod stůl jako blesk, stočil jsem se do klubíčka a oběma rukama jsem si chránil hlavu. Vzápětí to bouchlo.

Těsně nade mnou řádil skutečný uragán. Neviděl jsem, kam záhadný předmět dopadl. Jenom jsem zaslechl hrozné třesknutí a třísky, které se na mne sesypaly, mne doslova pohřbily.

Žiju nebo jsem už zemřel?

Žiju. Dřevo mě ochránilo, i když se jeho deska rozlomila na několik částí. Ležel jsem pod troskami stolu, které se na mne sesypaly.

Zatím jsem se nepohnul. Vyčkával jsem, dokud opět nenastalo ticho. Teprve potom jsem opatrně natáhl nohy a ruce, abych se vysvobodil.

Vtom jsem zaslechl kroky!

Našlapování ke mně doléhalo shora.

Došel jsem k názoru, že Al Beli sestupuje po kovovém žebříku.

Jestli mne přistihne, stačí mu jenom vystřelit. V žádném případě jsem si nemohl hrát na mrtvého, musel jsem rychle pryč.

Bylo mi jedno, jestli mne uslyší. Jenom jsem doufal, že se nacházím v takovém úhlu, ze kterého mne nebude moci zasáhnout.

Vylézal jsem tak rychle, jak jen to bylo možné. Odsunul jsem zbytky stolu stranou. Podařilo se mi ramenem nadzvednout a postavit polovinu zničeného stolu tak, že mne

- 84 -

kryl. Jenom jsem si nebyl jistý, jak dlouho může odolávat kulkám. Oba reflektory zůstaly

nepoškozené a dál osvětlovaly tuto tragickou scénu.

Pohlédl jsem automaticky vzhůru a zahlédl jsem kovové schůdky, na kterých se opravdu někdo pohyboval.

Byl to Al Beli!

Zastavil se kousek na zemí a visel na žebříku jako cvičená opice. Levou rukou se pevně přidržoval. Natočil se tak, aby se mohl dívat dolů pod sebe. Ústí beretty mířilo na zbytky stolu, pod kterými jsem ležel.

To se mi nelíbilo.

„Sinclaire!" houkl Al Beli. „Ty zatracený pse! Chceš mi uniknout?"

Vystřelil.

Ten třaskavý zvuk mi připadal povědomý. Stříbrná kulka vyletěla z hlavně, ale nezasáhla mě. Vnikla do zbytku desky stolu. Tam, kde také ležel předmět, který na mne shodil Al Beli.

Byl to kovový reflektor, původně opatřený masivní čočkou.

Teď se všude kolem povalovaly střepy.

Vystřelil ještě jednou.

Tentokrát mířil o něco lépe. Kulka se zaryla těsně vedle mne.

Jeho situace také nebyla zrovna nejlepší. Kameru měl u sebe. Přehodil si řemen kolem krku. Vzdáleně připomínal tmavou šálu.

Al Běli byl zřejmě pevně přesvědčen, že nejsem ozbrojený.

Potřetí už nevystřelil. Zbytek cesty dolů sešplhal, jako by mu šlo o život.

Seskočil z posledního stupně.

Tehdy jsem už vytáhl dýku.

Vzdálenost nebyla příliš velká. Mohl jsem ho zasáhnout, pokud bych dobře mířil.

Stále jsem dřepěl za stolem. Pra-

vou ruku se stříbrnou dýkou jsem napřáhl dozadu.

Al Beli se přikrčil a blížil se ke mně. Nemohl jsem dál váhat.

- 85 -

Stříbrná dýka se mihla jako blesk. Neměl jsem možnost sledovat, jestli ji zahlédl nebo ne. V každém případě ho to překva-pilo a odzbrojilo.

Zaslechl jsem výkřik bolesti, když ho dýka zasáhla.

Neprojela mu sice hrudí, ale zasáhla ho do ramene.

Al Beli se odpotácel. Jeho obličej připomínal zkřivenou masku klauna. Oči otevřel dokořán, chvěl se a nemohl udržet rovnováhu. Padl zády na žebřík. Zvedl levou paži a pevně se chytil jeho příčky. Pravá ruka mu nebyla k ničemu. Z rány vytékala krev.

To byla šance pro mne, abych dostal zpět svou berettu.

Chtěl jsem se rozběhnout a sebrat ji -ale události dostaly jiný

spád.

Ještě bylo ve hře individuum jménem van Akkeren, který se náhle jako zlý duch znovu objevil na scéně...

Mne si nevšímal. Naštěstí mi zbytek stolu pořád ještě skýtal jisté bezpečí. Van Akkeren si hleděl pouze Al Beliho a jeho kamery.

Ale i on sám se změnil.

Ducha mladé dívky se nezbavil. Judy Landersová v podobě průhledného obláčku nehmotné plazmy se mu držela mezi rozevřenými rty a zdálo se, že van Akkerena dusí.

Al Beli na to hleděl jako na přízrak. Už se neudržel. Prsty levé ruky se rozevřely a tělo se sesunulo dolů. Kameru přidržoval na hrudi.

Van Akkeren v tomto okamžiku projevil veškerou brutalitu, které byl schopen. Ještě v běhu vystřelil.

Ze zbraně se několikrát zablýsklo a smrtelně zasažený Al Beli se zhroutil.

- 86 -

Van Akkeren měl volnou cestu. Zaútočil na bezbrannou oběť jako tygr. Zuřivě přehodil řemen přes Al Beliho hlavu.

Konečně měl vytouženou kameru.

Obcházel kolem mne.

V pravé ruce fotoaparát, v levé automat, jehož hlaveň stále častěji mířila mým směrem.

Bylo jasné, že zbytky stolu už mne nemohou ochránit. Co dělat?

V zoufalství jsem chytil telefon s dlouhou šňůrou a mrštil jsem jím po něm. Van Akkeren se příliš soustředil na to, aby dostal přístroj, a uvědomil si nebezpečí, teprve když jej telefon uhodil do obličeje.

Zuřivě zařval, zatímco já jsem se bleskurychle vyhrabal z trosek stolu a hnal jsem se k závěsu. Vrhl jsem se do jeho záhybů a očekával jsem každým okamžikem zlověstné zarachocení samopalu a údery do zad.

K tomu nedošlo.

Dál jsem se zuřivě hrabal v látce. Najednou jsem zaslechl hlasy, vzápětí se mne chopily něčí ruce a odtáhly mě stranou.

Když jsem se podíval nahoru, uviděl jsem nad sebou Sukův obličej.

Přivedl s sebou několik lidí.

Z pozadí se blížili další uniformovaní policisté. Sukův obličej se zkroutil do jednoho velkého otazníku. Chtěl jsem mu objasnit situaci, ale stěží jsem ze sebe dostával jednotlivá slova.

„Van Akkeren... opatrně... automat..."

„Díky, Johne!"

Suko mě nechal jednoduše ležet. Varoval ostatní, kteří se chystali zaútočit na kancelář skrytou za závěsem. Leželi na zemi a vyčkávali.

Vteřiny ubíhaly.

Po střelbě se rozhostilo podivné ticho. Nakonec to Suko nevydržel.

„Vylez ven, van Akkerene," vykřikl.

Nedostal žádnou odpověď.

- 87 -

Po druhé výzvě zvedl Suko palec. Každý věděl, o co jde.

Inspektor kývl a všichni vyrazili k závěsu.

Prudce ho roztáhli. Se zbraněmi připravenými k výstřelu se nahrnuli dovnitř.

Nebyl zde nikdo, kdo by na ně vystřelil.

Pomalu jsem vstal a pustil jsem se za nimi. Suko už zjistil, kudy van Akkeren unikl. Po žebříku, který předtím použil také Al Beli.

Okamžitě poslal ostatní, aby starou budovu obklíčili.

Padl jsem do křesla. Cítil jsem se totálně zničený a vděčně jsem kývl Sukovi, když mi vracel mou berettu.

„Nedopadlo to nejlépe," řekl jsem tiše.

„Jak to?"

„Nemám tu kameru."

„Van Akkeren?"

„Ano."

„Jak se o ní dozvěděl?"

„To je dlouhý příběh, Suko. Podívej se na Al Beliho. Moje dýka ho nezabila. Dostal ho van Akkeren."

„To mi také došlo," zašeptal Suko.

Jeden z policistů šel zavolat oddělení pro vraždy, ostatní pátrali po van Akkerenovi.

Marně. To mi bylo jasné od samého začátku. Vrátil se zpátky do jiného světa, aby kolem sebe shromáždil své templáře a znovu udeřil, jakmile to bude možné.

Znovu jsem před sebou viděl Baphometha a pochopitelně i jemu oddané templáře.

Ale já jsem vlastnil Temný Grál. S ním jsem mohl uvést do pohybu věci, které budou démonům hodně nepříjemné.

„A ještě něco se změnilo," sdělil jsem Sukovi. „Ve van Akkerenově těle se usadil duch Judy Landersové."

„Nepovídej."

„Zachránila mi život a prakticky ho ovládla. To je určitá naděje. Možná se jejím prostřednictvím dostaneme van Akkerenovi na stopu."

„Ty optimisto," poznamenal Suko.

- 88 -

„A zůstává nám jiná možnost?" zeptal jsem se unaveně.

„To sotva..."

KONEC

- 89 -