1

Jason Dark

JOHN SINCLAIR

SPECIÁL 026

TEMPLÁŘ

2

Abbé byl slepý a přesto viděl!

Jeho tělem otřásal strach. Ruce se mu chvěly jako úctyhodnému kmetovi. Pouze silou vůle svíral pevně temně rudou kostku, protože chtěl navázat spojení. Dozvěděl se z ní o hrozícím zlu.

Abbé cítil nebezpečí, i když je nedovedl pojmenovat. On jediný, uvržený do věčné temnoty nevidomých očí ukrytých za černými skly brýlí, přesto nahlížel do světa, který ležel za hranicí poznaného.

„Sledoval“ reinkarnaci zla, poletujícího a číhajícího cosi, které však nemohl blíže určit...

3

Abbé se zhluboka nadechl. Znělo to jako těžké vzdechnutí. Potom si odkašlal. Chtěl něco říci, aby se vyřčenými slovy uklidnil, ale nevydal ze sebe jediný zvuk. Slova mu uvízla v hrdle.

Jeho mírně zvednuté ruce, které pevně svíraly kostku, se chvěly. Nechal je pomalu klesnout na desku nehoblovaného jednoduchého stolu.

Abbé ztěžka vydechl. Prsty sjížděly z kostky. Na vyhublých tvářích šedovlasého muže vyrazil lepkavý pot. Snášel svůj tragický osud s obdivuhodným klidem.

Olízl si jazykem rty a cítil jak je hrbolatý a popraskaný. Jeho nitro spaloval podivný žár.

Pomaloučku se otočil na židli a natáhl se nalevo po hůlce se zakřivenou rukojetí a kovovým bodcem. Zvedl ji a udeřil s ní do dveří. Třikrát za sebou. Pro ostatní muže jeho řádu neklamné znamení, že abbé něco potřebuje.

Velmi brzy se objevil jeden z bratrů. Jmenoval se André. Našel zhluboka oddechujícího abbého Blocha, jak unaveně dřepí na židli a zády se opírá o její lenoch.

„Čím mohu posloužit, abbé?“ V mužově hlasu zazněl starostlivý tón.

Blochův vzhled se mu vůbec nelíbil.

„Vodu, prosím! Přines mi něco napít, André!“ Bloch ho poznal po hlase.

„Ano, hned.“ André nechal abbého samotného a spěchal ke kohoutku.

Vůdce templářů položil ruku na kostku, aby se kontakt nepřerušil. Kostka pro něho byla spojením mezi různými světy.

Potil se už po celém těle. Vzduch v místnosti zhoustl a špatně se mu dýchalo. Jako by ho vysávalo nebezpečí, které mohl duševním zrakem zhlédnout pouze on sám.

Oční víčka zamrkala. Slyšel kroky, potom vrznutí dveří a vzápětí nato hlas Andrého. „Prosím, abbé, tady stojí sklenice s čerstvou vodou.“

„Děkuji ti.“

„Potřebuješ ještě mé služby?“

„Ne.“

„Cítíš se dobře?“ V otázce bylo plno pochyb.

Bloch pevně sevřel sklenici. Byla studená stejně jako její obsah. „Chtěl bych být sám. Běž za ostatními a čekejte, až vás zavolám. Mám dojem, že kolem nás obchází nebezpečí, musím však ještě zjistit, o co se jedná, rozumíš?“

„Ano, abbé!“

4

André odešel.

Abbé zvedl sklenici s vodou a pil. Studená voda stékala po jazyku do hrdla. Abbému však připadalo, že nepije chladivý nápoj, ale vroucí tekutinu, která jako oheň spaluje jeho útroby. Vyprázdnil polovinu obsahu a odsunul sklenici stranou, aby nerušila jeho spojení.

Znovu položil ruce na magický předmět. Znovu zachytil ono nepochopitelné vibrování, které pro něho znamenalo poselství z jiného světa.

Ze světa démonů, příšerných zjevení! Mračno!

„Viděl“ je.

Poletovalo v nedozírné dálce, chvělo se a roztahovalo se jako cha-padla chobotnice.

Mířilo přímo k němu. On byl jejím cílem!

Abbé seděl strnule na židli. Nabýval stále více jistoty, že oblak přináší nebezpečí především jemu samotnému.

Kostka se zahřívala. Kdyby se abbému vrátil zrak, rozeznal by na její ploše pohybující se světlé šmouhy. Připomínaly drobné nitky, které se vzájemně proplétaly a tím vyvolávaly magickou energii, jejíž proud vtékal do těla abbého a dovoloval mu „vidět“.

Nebezpečí nabývalo lidských obrysů. Z mračna se vylouplo cosi podobného obličeji. Lidské rysy, tvrdé a kruté.

Abbé poznával obličej, který se mu zjevil. Zděsil se, jako by dostal ránu bičem. Jeho prsty sevřely kostku.

Obličej se zhmotňoval a stával se zřetelnějším. Patřil muži, který propadl peklu.

Vincentu van Akkerenovi!

Ano, byl to on. V pravé ruce držel předmět, který vypadal jako tmavá skříňka se skleněným okem.

Bloch zpočátku nevěděl, co s ní zamýšlí. Teprve, když se ruka přiblížila, poznal, že se jedná o fotoaparát.

Bloch se ani nepohnul. Přitom horečně přemýšlel, co toto gesto znamená.

Nemohl se však soustředit, protože z pozadí tmavého mračna se vyloupla další postava.

Muž s šedivým obličejem a strnulýma zlýma očima, které ležely v důlcích jako dvě bílé kuličky.

Abbé přemýšlel. Myšlenky se mu honily hlavou jako stádo divokých koní. Úporně myslel na to, že ani tato postava není pro něho ničím neznámým. Určitě ji už viděl na nějakém obrázku...

5

Náhle si vzpomněl.

Za hvězdou hororových seriálů Vincentem van Akkerenem stál tajemný

Ariol Le Duc. Templář toho nejhoršího ražení, který už pár století práchnivěl kdesi ve Francii.

Patřil k těm, kteří se tenkrát odtrhli a rozhodli se sloužit Baphomethovi.

Každopádně však zemřel před mnoha lety.

Nyní poletoval jako hrozivý stín za širokým obličejem Vincenta van Akkerena.

On, oko kamery a oživlý templář vytvářeli hrozivou trojici.

Van Akkeren se ušklíbl. Byl to ďábelský škleb, současně však i vítězný, jako by v něm vzklíčil nový plán pomsty.

Vždy, když se objevil, provázelo ho zlo, krev, hrůza a pláč.

Ani v této chvíli tomu nebude jinak.

Abbé pustil kostku tak prudce, jako by v ruce držel rozpálené železo. Z

mužových úst se vydralo sípavé zanaříkání. Naklonil se dopředu, aniž

pomyslel na sklenici. Smetl ji ze stolu.

Na zemi se rozbila a zbytek tekutiny se vsákl do hliněné podlahy. Abbé si zajíkavě opakoval jediné jméno.

„John Sinclair! Musím... musím mu dát zprávu. John Sinclair...“

Temže byla šedivá stejně jako počasí a mrtvý, který připlaval poblíž

Tower Bridge. Nyní ležel na promáčeném břehu řeky jako filmová hvězda chystající se na předváděčku. Obklopovalo ho několik mužů, kteří na něco takového skutečně čekali. Jenomže v tomto případě se jednalo spíše o ohledání mrtvoly. Na jejich obličejích bylo možné číst, že v jejich práci není příliš prostoru pro humor.

Ohledat mrtvého a místo činu patřilo k práci mordparty. Mládenci však podobnou činnost raději provozovali za slunečného počasí, než pod mrakem a ve stínu mohutných zdí věže, kde to pořádně protahovalo.

Starostlivé pohledy mířily k obloze, kde se kupila šedivá hradba mračen.

Zdálo se, že se svým spodním okrajem téměř dotýká mohutných zdí a výškových domů City. Teplota stále klesala a vítr přinášel předzvěst spíš

sněhu než deště.

Přihlížející muži měli vysoko zvednuté límce a ruce vražené hluboko do kapes. Zimomřivé obličeje hleděly jeden jako druhý směrem k okraji náspu.

Tam stál vůz.

6

Rover, z něhož vystoupil světlovlasý muž se zdviženým límcem zimního pláště s teplou podšívkou. Poryv větru rozcuchal přichozímu vlasy.

„Konečně!“ zahučel nejstarší z celého shromáždění, podíval se na hodinky a posunul si starý plstěný klobouk. Měl rozepnutý plášť. Pod ním bylo vidět oblek s vestou, která byla na několika místech propálená a hodila by se spíš do vetešnictví.

Muž s hučkou vyslovil toto jediné slovo tak hlasitě, že je blondýn zaslechl. Usmál se a scházel po strmém břehu dolů.

„Ve svém věku už bys nemusel tolik spěchat, Tannere,“ pozdravil jsem se se šéfem výjezdovky z okrsku Londýn - střed.

„Musím ještě využít čas, který mi zbývá. Už brzy dojde i na mne.“ Přitom ukázal na mrtvého a potom mi potřásl rukou na pozdrav.

Přivítal jsem se s ním a pokynul jeho lidem. Vítr mi foukal do zad. Z

nízko visících mraků spadly první kapky deště.

Déšť se sněhem, prostě počasí pod psa.

Ale i kdyby padaly kroupy jako holubí vejce, nic by mi nezabránilo dostavit se na komisařovo zavolání. Vždycky k tomu měl pádný důvod, a na ten jsem se ho hned zeptal.

„Běžná vražda?“

„Ano.“

Popošel jsem pár kroků kupředu. Ostatní mi udělali místo, abych si mohl mrtvého dobře prohlédnout. Po zevrubnější prohlídce jsem musel konstatovat, že mrtvého neznám.

Napřímil jsem se. „Lituji, Tannere, ale toho člověka bohužel vidím poprvé.“

„Já také.“

„A proč jsem měl přijet?“

Tanner svraštil čelo a v jeho obličeji se usadil provinilý výraz. „Před chvilkou jsme ho prohledali a něco jsme u něho našli.“

Nevěřícně jsem na něho zíral. „Jenom mi neříkej, že fotografii...“

„Přesně tak, Johne.“

„Už zase,“ zasténal jsem.

„Bohužel.“

„Mohu si ji prohlédnout?“

„Samozřejmě.“ Tanner vytáhl z kapsy obal z umělé hmoty. V něm byla zastrčená fotografie. Podal mi jej a já jej opatrně vzal konečky prstů.

7

Chránil jsem obal pláštěm, protože jsem nechtěl, aby naň napadaly vločky mokrého sněhu.

Byl to příšerný snímek. Zobrazoval mrtvého a jeho vraha. Vrah stál za ním. Ve zdvižené ruce držel nůž s dlouhou a širokou čepelí a chystal se ho probodnout. Byla to hrozivá postava oživlé mrtvoly.

Ostatní kolegové čekali napjatě na můj komentář. Ale nedočkali se.

Hlavou se mi honila spousta vzpomínek a kromě toho jsem byl v poslední době trochu alergický na podobný druh fotografií.

Začalo to tím, že jsem dostal podobný obrázek, na kterém jsem ležel s rozbitou hlavou v kaluži krve.

Šel jsem pochopitelně po stopě jako ohař a skončil jsem u fotografa jménem Al Běli. Vlastnil kameru, která zachycovala události, které se měly odehrát v budoucnosti.

Přístroj, který byl dílem Satana. Také Al Beli patřil k Satanovi. Pozdě poznal, že mezi těmi, kteří slouží černé magii, neexistuje žádná solidarita.

Proto fotoaparát změnil majitele a ocitl se v rukou druhé, velmi nebezpečné osoby.

Vincenta van Akkerena!

Nezískal jsem ho já, nýbrž on. K tomu ještě zmizel a já jsem mu v tom nedokázal zabránit.

A ještě cosi se stalo. Judy Landersová, mrtvá dívka, jejíž duch nemohl najít klid, vstoupila do van Akkerenova těla a nyní sídlila vněm.

Judy Landersové se hrozným způsobem naplnil její osud. Zemřela tak, jak jí to předpověděla fotografie, kterou také obdržela. Její duch nemohl nalézt posmrtný klid a vstoupil do Vincenta van Akkerena. Byl jsem u toho, když

se van Akkerena pokusil ze sebe dívčina ducha vypudit, což se mu, jak se zdá, nepodařilo. Aspoň ne tak, abych to mohl dosvědčit.

„Tak co?“ zeptal se Tanner.

Odkašlal jsem si. „Jaký komentář ode mne vlastně očekáváš?“

„Možná nějaké řešení,“ ušklíbl se na mne.

„Zeptej se van Akkerena.“

„Ten není po ruce.“

„Správně. A jak se jmenuje ten mrtvý?“

„Frederick Wally.“

Pokrčil jsem rameny. „Jméno mi nic neříká.“

„Ani toho druhého, který to má na svědomí? Jeho vraha?“

„Tak ven s ním!“

8

„Ariol Le Duc.“

Zamnul jsem si bradu. „Le Duc, Ariol Le Duc. Zní to francouzsky.“

„Taky to je francouzské jméno.“

„A co dál?“

„Říkal jsem už, že se mohu na své spolupracovníky spolehnout. Mnozí z nich se pilně vzdělávají v různých oborech. Nu a jeden z nich podnikl výlet do Francie. Cestu za poznáním. Když viděl obrázek, něco ho napadlo.

Vzpomněl si.“

„Na co?“

„To ti řekne sám. Smithi, prosím.“

Menší černovlasý muž v mých letech přistoupil ke mně a kývl mi na pozdrav. „Znám toho Ariola Le Duca,“ prohlásil. „Bylo to loni ve Francii.

Podnikl jsem výlet po zámcích na Loiře. Mezi jinými jsme navštívili také Chateau Le Duc. A tam se nachází jeden obraz, tedy malovaný portrét. Na něm jsem viděl stejného chlapíka jako na této fotografii. Omyl je vyloučen.“

„Moment,“ řekl jsem a zvedl jsem tázavě ruku. „Jste si absolutně jistý, že se mohlo jednat pouze o Ariola Le Duca?“

„Zcela jistý. Dokonce jsem ho i vyfotografoval. Jestli chcete, přinesu vám snímek.“

„To by nebylo špatné, ale počká to. Protože jste, jak slyším, všestranně vzdělaný, zeptám se vás, co má tenhle Ariol Le Duc za sebou. Myslím tím jeho minulost, historii.“

„Ovšem, byl to templář. Templářský rytíř.“

To byla rána. „Ach, to snadné...“

Smith vypadal trochu uražený. „Pane Sinclaire, historie je můj koníček.

Vyznám se v ní. Nemusíte o mých slovech pochybovat. Ariol Le Duc byl ve své době templářem.“

„Ke kterému spolku patřil?“

Úředník mávl rukou. „K tomu nejhoršímu, který si umíte představit. Byl žhářem i vrahem. Krutě vládl svým poddaným...“

„Kde leží ten zámek?“

„Na břehu Loiry jižně od St. Etienne, obklopený nádhernou krajinou, romantickou přírodou. Tam jsem pořídil ten snímek.“

„Proč?“

„Tenhle Ariol Le Duc se mi prostě zalíbil. Je jiný než druzí. Má v sobě něco démonického, jestli mi rozumíte? Něco děsivého.“

9

„To je možné. Jestli vyjdeme z toho, že je vrahem Frederica Wallyho, potom z toho vyplývá, že Le Duc vůbec nezemřel.“

„Zombie,“ poznamenal Tanner.

„Správně. Templářský zombie z Francie. Wally byl Angličan. Proč ho někdo zabil a hodil do Temže? Klidně ho mohl svrhnout do Loiry. To by bylo lepší. Co vlastně hledal ve Francii?“

„Nemám zdání,“ řekl Tanner. „Ale přece jenom. Byl tam dole služebně.

Jako restaurátor. Le Duc se snažil získat své předky na starých malbách.

Musel ho tam přivést.“

„Le Duc?“ zeptal jsem se trochu jízlivě.

„A není to možné, Johne?“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím. Každopádně tahle fotografie je pro mne důkazem, že je do toho namočený i van Akkeren. Pouze on má tu zatracenou kameru.“

„Takže ho musíme najít.“

„To je mi jasné. Přes Frederica Wallyho.“

„Když to půjde.“

„Dej mi jeho adresu, prosím tě.“

Tanner ji měl napsanou. Vtiskl mi do ruky malou kartičku. Podíval jsem se na ni a s údivem v hlase jsem poznamenal. „On tedy bydlel ve Francii?

V každém případě zní to jméno francouzsky.“ Slabikoval jsem ho.

„Cerbac.“

„Na Loiře,“ potvrdil Smith.

„A proč ho potom hodili do Temže?“

„Protože byl v Londýně na návštěvě. V kapse jeho kabátu jsme našli klíč

od pokoje z hotelu Goring. Ale co tady hledal, Johne, to ti neřeknu.“

„Tak pojedu do hotelu. Uvidíme, jak dlouho se už zdržoval v Londýně.“

„Mám přivézt tu fotografii?“ ohlásil se Smith. „Mohl bych přijet do hotelu.“

„Prosím.“

Smith zmizel. Otočil jsem se zpátky na šéfinspektora, kterého jsem znal už dlouho a který patřil k mým nejlepším přátelům, i když jsem ho v souvislosti s naším povoláním často pozlobil. „Ty jsi teď mimo hru.

Počítám s tím, že budu nucen navštívit nádhernou Loiru.“

„Tak ode mne pozdravuj zámky.“

„Pokusím se nezapomenout.“ Vrhl jsem poslední pohled na mrtvolu. Smrt zastihla muže v Londýně. Vrah, jakýsi Ariol Le Duc, přišel do Londýna, 10

aby ho zabil? Sledoval ho jako zombie?

Mnoho otázek, žádná odpověď. Možná na něco přijdu, až se rozhlédnu v hotelu Goring.

Tanner mne doprovodil až k roveru. „Hleď zničit ten prokletý přístroj,“

řekl mi při loučení. Přitom ztěžka oddechoval. Příkrý břeh mu dal pořádně zabrat.

„No ovšem,“ mrkl jsem na něho. „Udělám, co bude v mých silách. Ale vždycky se to nepodaří.“

„Vzdáváš to předem, Johne?“

„Jistěže ne. Jenom se dívám na celou záležitost realisticky. Van Akkeren je nebezpečný. Už se zase vylízal z ran, které jsme mu zasadili. Ještě mám u sebe Tajemný Grál. Zatím jsem ho nemohl použít. A k tomu ještě tenhle templář. On a van Akkeren jsou povedená dvojka. Naše hororová hvězda si zase našla odpovídajícího partnera.“

Tanner přejel rukou po lemu své starodávné hučky. „Nepochopil jsem všechno, cos jsi mi pověděl, Johne. Templáři pro mne znamenají dávnou historii, mystiku. Proč se o ně zajímá tenhle van Akkeren?“

„To je prosté. Považuje se za nástupce ďábelského Baphometha. Slouží mu jedna skupina templářů. Ostatní zůstávají věrni svému počátečnímu učení. Zdá se, že chce v dnešní době demonstrovat to, co má svůj počátek v dávné minulosti. Jsou to stejné rozmíšky, stejné boje jako dřív, jenomže na jiné úrovni.“

Tanner se ušklíbl. „Když to říkáš, Johne... Budeš mě dál informovat -

okay?“

„Jako vždycky.“ Nastoupil jsem do vozu, kývl jsem kolegovi krátce na pozdrav a nastartoval jsem.

Mým cílem byl hotel Goring. Tradiční anglický hotel vhodný pro obchodníky. Nad širokým vchodem vlály prapory. Zajel jsem ke vjezdu. K

vozu okamžitě přistoupil uniformovaný vrátný a otevřel dveře.

„Musím nechat vůz tady...“

„To není možné, pane.“

„Platí to i pro Scotland Yard?“

V jeho povolání se musí lidé umět dobře ovládat. Tento muž to dokázal znamenitě, protože v jeho obličeji se nepohnul ani sval. „Samozřejmě, pane, zařídím to.“

„Děkuji.“

O něco později jsem vstoupil do velké haly. S běžným foyer to nemělo 11

nic společného. Hotel dýchal úslužností a tradicí. Všichni se tu pohybovali tiše a k atmosféře přispívala i tlumená klavírní hudba.

Za recepčním pultem očekával hosty muž v tmavém obleku. Tázavě se na mne usmíval.

Posunul jsem ruku po pultu a potom jsem ji otočil dlaní nahoru, aby si mohl prohlédnout můj služební průkaz.

„Policie?“ zeptal se tiše.

„Ano.“

„V našem hotelu máme...“

„Rád bych vám položil pár otázek, to je všechno.“

Uklidnil se a nasadil široký úsměv. „Prosím, jsem vám plně k dispozici, pane Sinclaire.“

„Jde mi o jednoho vašeho hosta. Jmenuje se Frederic Wally. Bydlel tady?“

„Ještě stále u nás bydlí, pane Sinclaire.“

„Ten člověk je mrtvý. Vylovili ho z Temže. Mohu se podívat do jeho pokoje? Třeba tam najdu nějakou stopu.“

„Samozřejmě, pane, pojďte za mnou.“

Vyjeli jsme výtahem do čtvrtého poschodí, kde bydlel Wally. Recepční otevřel pokoj rezervním klíčem a nechal mne projít dovnitř.

Pokoj vypadal uklizený. Prohlédl jsem si skříně a zásuvky, ale nenašel jsem tam nic, co by mne zajímalo. Ani kapsy obleků neskrývaly žádné tajemství.

Zůstával ještě kufr, který jsem vytáhl ze skříně a otevřel.

Do očí mi padl pořadač na spisy. Vytáhl jsem jej a zalistoval jsem v něm.

Byly to hlavně výpočty a výkresy. Wally nebyl jenom restaurátor, ale také stavební inženýr, protože většina výkresů byla perfektně provedená.

Ale nenašel jsem žádný odkaz na zámek Le Duců. Možná byl rovněž

mezi výkresy, které však Wally bohužel nepopisoval.

Recepční stál ve dveřích se založenýma rukama a sledoval mne jako ostříž. Položil jsem spisy zpět do kufru. Ještě jednou jsem prohledal kapsy obleků. Opět bezvýsledně. Ani knihu o templářích jsem neobjevil.

„Nic,“ řekl jsem recepčnímu.

„Mohu nechat uklidit pokoj?“

„Ano.“

„Co bude se zavazadly?“

„Zatím s nimi nic nepodnikejte.“

12

„Dobrá, pane.“ Ustoupil na stranu, abych mohl odejít z pokoje.

Nebyl jsem zklamaný. Prostě jsem podnikl jistý pokus, a ten nevyšel. Ale kvůli tomu přece nehodím flintu do žita.

V hale na mne čekal Smith. Vypadalo to, že právě dorazil, protože ještě lapal po dechu a přitom se přehraboval v kapsách pláště. „Mám ten snímek, pane Sinclaire... Ale ne, to přece...“

„Co se děje?“

Zvedl ke mně obličej. Jeho pohled potemněl. „To je legrační. Nechal jsem sice snímky vyvolat, ale ještě jsem neměl čas si je prohlédnout.“

„No a?“

„Tady, podívejte se!“ Ukázal mi fotografii. „Co vidíte?“

„Nic.“

„No právě, nic. Na všech snímcích něco je, ale na tomto není nic.

Rozumíte tomu, pane Sinclaire?“

„Ano, chápu to. Démoni se neradi fotografují, příteli...“

Smith na mne koukal jako na blázna. „Co jste to řekl?“

Opakoval jsem mu větu.

Pronikavě se zasmál. „Mám tomu rozumět tak, že jsem fotografoval démona?“

„Správně.“

„Byl to přece obraz.“

„Jistě, vypadá to tak. Ale jistotu máte pouze v tom, že jste si myslel, že fotografujete obraz. Zdání často klame, a to se asi stalo vám, pane Smithi.

Nedělejte si s tím starosti. Já se už o to postarám.“

„Nechápu to. Ještě nikdy se mi nic podobného nestalo.“ Hypnotizoval fotografii pohledem, jako by se chtěl dopátrat skutečné příčiny.

Recepční se nenápadně přišoural až k nám. „Mohu vám ještě v něčem pomoci, pane?“

Spolu se Smithem jsme opustili hotel. Kolega se chtěl ještě dál vyptávat, ale odpovídal jsem jenom jednoslabičně. Kromě toho musel zpět na stanici a já jsem měl také nějakou práci. Kromě toho jsem musel Suka informovat o novém případu. Nechtělo se mu ven, a tak na mne čekal v kanceláři.

Prodíral jsem se hustou dopravou ke Scotland Yardu a přál jsem si, abychom používal jako služební vozidlo vrtulník. Ale stejně jako mně se vedlo spoustě lidí. Mírně vynervovaný jsem dorazil k Yardu. Naše sekretářka Glenda Perkinsová hned poznala, že něco není v pořádku. „Jsi 13

naštvaný?“

„Ne, jenom provoz byl příšerný.“

„To je tím počasím.“

Usmál jsem se. „Nebo také auty.“

„Káva ti udělá dobře.“

„To doufám.“

Otevřel jsem dveře kanceláře a našel jsem Suka, jak klečí na zemi.

„Provozuješ tu z dlouhé chvíle gymnastiku?“ zeptal jsem se.

„Ne, hledám propisku.“ Našel ji a vstal.

Mezitím jsem se posadil, koukal jsem na Suka a pokýval jsem hlavou.

„Máme menší mrzutost, brachu.“

„Tu máme pořád.“

„Myslím tím van Akkerena.“

„Fotografie?“

„Správně. Zase se jedna objevila. U mrtvého, který připlaval po Temži.

Ten člověk se jmenuje Frederic Wally. Je to restaurátor a zdá se, že i Francouz. Tedy byl.“

„A co ještě?“

„Dál už nic. Až na maličkost, že je mrtvý a měl u sebe fotografii.“ Rychle jsem ho informoval, co jsem zažil v posledních hodinách. Glenda mezitím připravila kávu, která chutnala znamenitě. Tohle tmavovlasé stvoření dnes na sobě mělo bílé kalhoty a světlezelený měkký svetřík. Na věšáku v přijímací místnosti visel bílý plášť.

„Co je?“ zeptala se, když zpozorovala můj pohled.

Usmál jsem se. „Jsi celá v zimním.“

„Venku je chladno.“

„To je pravda.“

Zatímco jsem usrkával horkou kávu, dotazoval se mne Suko na další podrobnosti z případu. „Vypadá to tak, že nás čeká výlet na Loiru - nebo ne?“

Glenda naslouchala. „Skvělé,“ zatleskala s nelíčeným nadšením. „Zámky na Loiře. Docela vám závidím.“

Mávl jsem odmítavě rukou. „Pomalu, děvče. To nebude žádná zábavná projížďka. Je to jenom práce, nic víc.“

„Ale já...“

„Žádné výmluvy. Ty zůstaneš tady, zatímco my...“

Vtom zazvonil telefon. Protože jsem právě mluvil, zvedl ho Suko. Ohlásil 14

se, krátce naslouchal a v obličeji se mu objevil výraz úžasu. „Ano, samozřejmě, abbé, je tady. Jak se vede?“ Chvíli naslouchal a potom řekl:

„To si umím představit. Je to tragédie, když člověk nevidí. Dobrá, předám Johna Sinclaira.“

„Opravdu Bloch?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„To určitě není náhoda.“

„Taky si myslím.“

Převzal jsem sluchátko, ohlásil jsem se a naslouchal jsem svému příteli templáři. „Haló, Johne, doufám, že se ti vede dobře.“

„Řekněme, že ne špatně.“

„To rád slyším.“

„Co se děje?“

Slyšel jsem ho jako z velké dálky. Nebylo to jeho vinou, prostě byl mizerný příjem. Zakryl jsem si druhé ucho, abych lépe slyšel.

„Van Akkeren,“ řekl abbé. „Vzpomínáš si na něho?“

„Samozřejmě.“

„Už je zase tady.“

„Já vím. Před několika dny mi upláchl.“

„Viděl jsem ho.“

„Ty? Vždyť jsi slepý?“

„Nepřímo, Johne, viděl jsem nepřímo. Ukázal se jako mračno, které nakonec dostalo obrysy jeho postavy. Byl to prostě příšerné. Svíralo se mi hrdlo a potom jsem zahlédl jeho úšklebek.“

V příštích minutách jsem se dozvěděl, co se přihodilo. Napjatě jsem poslouchal a přitom mi jezdil mráz po zádech. Byl jsem si jistý, že mezi zámkem na Loiře a zprávou abbého je určitá souvislost.

Konečně se abbé zeptal: „Posloucháš mne, Johne?“

„Samozřejmě.“

„Nevím, co má van Akkeren v úmyslu. V každém případě to nebude procházka růžovým sadem.“

„To určitě ne. Pojedeme do Francie.“

„K nám?“

„Poslouchej, příteli.“ Tentokrát jsem byl na řadě já a informoval jsem svého přítele, co jsem prožil. Bloch mě nepřerušoval. Musel být opravdu překvapený, protože s takovou odpovědí nepočítal. Slyšel jsem ho, jak ztěžka oddechuje. „Je ti dobře?“ zeptal jsem se.

15

„Ano. Jenom mě to překvapilo. Stopa vede na Loiru a ne k nám na Aletles-Bains.“

„Vypadá to tak.“

„Máme se pokusit zasáhnout?“

Krátce jsem se zamyslil. „Ne, abbé, to ne. Nebo zatímně. Možná se mýlíme. Pokud budeme potřebovat pomoc, spojíme se s vámi.“

„Dobrá, každopádně budu v jistém spojení pomocí kostky.“

„To by nebylo špatné. A ještě jedna věc. Nikdy jsi neslyšel jméno Ariol Le Duc?“

„Ale ovšem že slyšel,“ vykřikl Bloch. „Znám ho. Pokud zalistuješ ve starých knihách, narazíš na něho. Patřil k těm, kteří uvrhli do hanby náš

řád. Odštěpil se a přidal se na stranu Baphomethovu.“

„Nevíš, jak zemřel?“

„Nemám zdání. Jeho stopu zavál písek. V knihách se o něm také mnoho nepíše. Spíše mi připadá jako souputník někoho jiného.“

„To není tak docela pravda.“

„Mám také svoje podezření.“

Dali jsme si ještě několik dobrých rad a rozloučili jsme se. Suko vypnul nahrávání. „Začíná se nám to pěkně rýsovat,“ poznamenal.

„Jak, prosím tě?“

„Myslím na stopy.“ Začal vypočítávat na prstech. „Francie, templáři, van Akkeren, abbé Bloch -co víc chceš?“

„A přece je to znovu jinak.“

„To je možné.“

„Kdy chceš letět?“

„Co nejdřív.“ Odsunul jsem židli a vstal jsem. „Ale předtím budu informovat sira Jamese.“

„Dobrá, Johne. Já se postarám o letenky.“

V létě a na podzim panuje čilý turistický ruch. Do údolí Loiry přichází spousta turistů. Objíždějí zámky, ve kterých mohou přenocovat a dobře pojíst. Výlet na Loiru patří stále k turistickým atrakcím a přitahuje lidi ze všech končin světa.

Jinak je tomu v zimě.

To četné hrady a zámky mezi kopci, kterými se vine Loira jako široká stuha, připomínají spící relikvie vzdálené minulosti. Nic nenasvědčuje horečnému spěchu, který tu panuje v sezóně. Velkolepá krajina spí. Na 16

horách leží většinou sníh. Svahy bez sněhu jsou hnědé a bez života a začnou ožívat až v březnu.

Zima v tomto roce přinesla téměř všechno kromě sněhu. Déšť, všu-dypřítomný vítr a proudy teplého vzduchu.

Kdo se teď vydal na výlet, ten patřil buď k individualistům nebo osobám, které se velmi zajímají o historii zámků a počasí jim může být ukradené.

Takoví chtějí získat co nejvíce vědomostí a neberou ohled na okolí, které není právě nejlepším motivem pro pohlednice.

Taková byla asi skupina mladých lidí, kteří si půjčili mikrobus a vydali se ze St. Etienne na výlet směrem na jih, kde si Loira nesčetnými zatáčkami razí cestu romantickou krajinou.

Byli čtyři. Dvě mladé ženy a dva muži. Simona Dufourová, Arletta OmŹrová, Marcel Wächter a Frank Didier. Francouzi, kteří milovali svou zemi a chtěli se seznámit s její historií. Měli různá povolání a jejich společným koníčkem byla historie.

Uplynulou noc proflámovali až do rána. Strávili ji na zámku, jehož

majiteli chtěli pořádně pustit žílou nebo přesněji řečeno pípou, protože vlastnil bohatě zásobený vinný sklep. Těšil se na jejich návštěvu, protože přinesli trochu veselí do jeho osamělosti, a to se muselo oslavit.

Ráno přivítalo čtyři zubožené postavy, které se vzájemně prohlížely, kroutily přitom hlavami, usrkávaly horkou kávu a přemítaly, jestli mají zůstat.

Všichni byli svorně proti. Uplynulá noc jim bohatě stačila. Kromě toho počasí vypadalo velmi slibně. Na obloze sice hrozivě visela hustá mračna, ale mezi nimi se už prodíraly bledé sluneční paprsky.

Bylo ještě třeba odpovědět na otázku, kdo bude řídit. „Losujme,“ navrhla blondýnka Simona a stáhla si prameny světlých vlasů vzadu gumičkou.

Ostatní souhlasili. Rozhodli se pro zápalky. I dívky měly řidičský průkaz.

Los padl na Arlettu OmŹrovou. Vytáhla si nejdelší zápalku.

„Dohodnuto?“ zeptal se Marcel. Vlasy měl černé jako havran a stejně snědou pleť. Zdálo se, že pochází z jižní Francie, ale jeho rodištěm bylo Alsasko.

Arletta se zasmála. „Zbývá mi něco jiného?“ Lišila se od svých tří přátel.

Její matka byla původem kreolka a otec běloch. Zdálo se, že Arlette zdědila přednosti obou rodičů. Byla to půvabná dívka, za kterou se muži na ulici otáčeli. Nakrátko střižené vlasy, smyslný obličej, tmavé oči, ve kterých probleskoval tajemný oheň. V ušních boltcích visely různě velké 17

kruhy. Kulaté na pravém a čtverce v levém lalůčku. Arlette zbožňovala nápadný způsob oblékání. I nyní měla na sobě zelené kalhoty a k nim prošívanou červenou bundu. Zatáhla zip až ke krku. Znamení pro ostatní, aby nastoupili do mikrobusu.

Majitel zámku jim z portálu mával. Nastartovali a pomalu projížděli nádvořím na úzkou cestu lemovanou lískovými keři. Nakonec se dostali na silnici, která vedla rovnoběžně s Loirou, procházela lesem, stoupala po úbočí a četnými zatáčkami opět klesala do údolí.

Cestou měli velmi dobrý výhled na šedý proud, který se valil širokým korytem. Tam, kde se koryto zužovalo, se tvořily vodní víry a proud nabýval na rychlosti, aby se znovu líně rozvalil, když se řečiště rozšířilo. V

takových místech se objevovaly malé ostrůvky z naplavenin, které řeka pozvolna unášela dál k moři.

Vedle Arletty se posadil Marcel Wächter. Simona Dufourová a Frank Didier se usadili za nimi. Oba soustředěně hleděli do mapy, kterou měli rozloženou na kolenou.

Franku Didierovi v jeho sedmadvaceti hodně padaly vlasy. Lysina mu zabírala téměř polovinu hlavy. Jenom vzadu se mohl holič občas vyřádit.

Ty vlasy, které mu zbývaly, mu padaly až na ramena. Husté obočí dodávalo jeho vzhledu něco hrozivého. Ale tím se nesměl člověk nechat zmýlit. Didier byl velmi přátelský a snášenlivý člověk.

Teď však vrtěl hlavou, až to bylo Simoně nápadné. „Co je ti?“

„Nelíbí se mi dnešní trasa.“

„Jak to?“ Mluvil tak hlasitě, až se Marcel Wächter otočil. „Vždyť jsme ji předem vybrali.“

„Jenomže zámek, na který bychom teď měli narazit, je neobydlený.

Jmenuje se Chateau De Luc.“

„Co je na tom špatného?“ zeptala se Simona.

Frank si mnul špičku lehce zakřiveného nosu. „V podstatě nic. Jenom to, že je neobydlený. Tohle jsem v každém případě vyčetl z průvodce.“

„Také se mohou mýlit!“ Ozvala se řidička Arletta. „To jsem už zažila kolikrát. Leží ten zámek přesně na trase?“

„Ano.“

„Tak prostě pojedeme k němu. Co tomu říkáte?“

Arlettě se dostalo všeobecného souhlasu. Kromě toho každý z nich potřeboval menší zastávku.

„Kdy tam přibližně dorazíme?“ chtěl vědět Marcel.

18

Didier rychle počítal. „Když pojedeme bez přestávky, tak jsme tam krátce po poledni.“

„A další obydlený zámek je kde?“

„Tam bychom se dostali až pozdě večer.“

Simona zatleskala. „Děcka, to by přece bylo něco, prožít noc na opuštěném zámku. Máme spací pytle i jídlo. To by bylo skvělé, ne? Aspoň

bychom si pořádně odpočinuli.“

„Bez námitek!“ ohlásila se jako první Arletta, která byla ráda, že nebude muset dlouho řídit.

Frank Didier jako jediný neprojevoval velké nadšení, ale přesvědčili ho.

„Co máš proti tomu?“ zaútočila na něho Simona.

„Nevím. Možná nemám v oblibě zámky, které jsou příliš dlouho liduprázdné. Staré ruiny s polorozpadlými zdmi, kterými se prohání vítr, nejsou zrovna mým koníčkem. Opravdu.“

„Víš jistě, že se jedná o ruiny?“

„Tone.“

„No právě. Možná budeme mít štěstí a najdeme všechno nedotčené. To by přece bylo možné.“

„Uvidíme.“

Jejich zábava vázla. Byli zkrátka tak zničení, že neměli sílu vést duchaplné řeči.

Projížděli dál opuštěným zimním údolím Loiry. Nádhernou krajinou, provázeni řekou Loiře a hustými lesy, ve kterých jen tu a tam prosvítaly polomy a nad korunami stromů trosky starého hradu.

Pouze dvakrát potkali protijedoucí vozidlo. Autobus s turisty a starší vůz.

Jinak byli na silnici docela sami.

Tu a tam se silnice svažovala k řece. Jeli podél ní kolem několika chat, které používali obyvatelé města jako víkendová sídla.

Nejčastěji silnice zatáčela do lesní tišiny porůstající oba břehy známého toku.

Slunce vystoupilo vysoko na oblohu. Nemohlo sice rozehnat mraky, ale skulinami mezi nimi vysílalo své paprsky na zem.

Bubnovaly jako štíhlé prsty do lesa a dotýkaly se zbytků sněhu, který se třpytil jako malé ostrůvky uprostřed ponuré krajiny.

Byla to příjemná jízda, kterou však nikdo z nich patřičně nevychutnával.

Dokonce ani snědá Arletta, která se musela soustředit na řízení vozu. Když

vyjela z dlouhé zatáčky, uviděla zámek.

19

„Chateau Le Duc,“ ohlásila, ale narazila na nezájem, protože ostatní byli zcela neteční. Jenom Marcel se ozval: „Řekni nám, až tam budeme.“

„Dobře.“

Neobydlený zámek ležel po pravé straně. Jeho zdi se tyčily vysoko nad nimi, jakoby vyrůstaly ze zimního lesa. Už na první pohled bylo patrné, že se nejedná o žádné ruiny. K zámku jistě vedla cesta, ale Arlettě dalo dost práce ji najít, protože byla téměř zarostlá. Byla to náhoda, že se jí podařilo objevit stopy, které vedly do lesa. Pod koly mikrobusu zapraskaly větve.

Tenhle zvuk probudil i ostatní spolucestující. „Už jsme na místě?“ zeptala se Simona a protírala si oči.

„Skoro...“

Arletta se ulekla. Dokonce i slabě vykřikla a zastavila, protože se před ní něco zablesklo a oslnilo ji to.

Ostatní byli také překvapeni. Nikdo nevěděl, co má říci.

„Co to bylo?“ vzchopila se konečně Simona.

„Podobalo se to blesku,“ mínil Marcel.

„Dokonce to blesk byl,“ prohlásil Frank Didier.

Marcel se otočil k němu. „Myslíš, že nás někdo vyfotografoval?“

„Tak nějak.“

„Kdo to mohl udělat?“ zeptala se Simona.

„Nemám zdání.“

Arletta OmŹrová mlčela. Zírala přes přední sklo a pokoušela se něco zahlédnout v mezi větvemi a keři. Nic se tam nehýbalo. Ani podrost se nepohnul.

„Jeď dál,“ řekl Marcel.

Frank Didier odporoval. „Raději ne.“

„Proč? Chceš snad stát tady?“

„Ne. Ale také nechci do zámku.“

„Strašpytle! Čeho se bojíš?“ Wächter zvedl ruku a nechal ji s plácnutím dopadnout na stehno.

„Ten barák se mi nelíbí. A k tomu ještě ty záblesky. To přece není normální. Nebo mi to může někdo z vás vysvětlit?“

Nikdo si netroufal, ale zpátky se jim taky nechtělo. Nezbývalo než

Didiera přehlasovat.

Arletta nastartovala. Hrála si se spojkou a plynem a rozjela se po křivolaké cestě směrem k zámku.

Nedobrovolná zastávka však byla přece jenom k něčemu dobrá. Všichni 20

byli rázem bdělí a bedlivě pozorovali okolí. Vůz se prodíral hustým lesem, který i přes zimní podobu byl dosti tmavý a ponurý.

Na několika místech se cesta měnila v bahnitou cestičku. Zimní pneumatiky se protáčely a vůz poskakoval jako neposedné kůzle.

Každý napjatě čekal, zda se nebudou záblesky opakovat. Už se neobjevily.

„Možná se nám něco zdálo,“ řekla Simona, obličej přilepený na boční okno vozu.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Frank.

„Ty záblesky mohly způsobit sluneční paprsky.“

„Tomu nevěřím!“ odporoval Didier. „Sluneční paprsky vypadají jinak.

Nejsou tak jasné a pronikavě bílé. Tenhle byl takový, opravdu.“

„Přestaň!“ zakřikla ho Arletta. „Stejně jsme už tady.“ Měla nejlepší výhled. Ještě jedna velká zatáčka a potom to přišlo.

Les se otevřel. Zdálo se, že se stromy uctivě rozestoupily, aby nepře-kážely pohledu na majestátní zámek vysoko nad Loirou. Zezdola nemohli odhadnout jeho velikost, proto se nyní na jejich tvářích zračil úžas.

„Ten je obrovský!“ vypískla Simona. Ostatní ze sebe nevymáčkli ani hlásek. Arletta řídila mikrobus přímo proti zdi. Nebyly to obvyklé hradební valy. Zámek spíš připomínal hranol. Po stranách se nad střechou tyčily malé věžičky. Zdálo se, že se chtějí dotknout oblohy. Kolem nich vybudovali velké ochozy. Kdo tam stál, měl nádherný výhled. Nikde ani památky po sněhu.

Čím více se blížili k zámku Le Duc, tím se jim zdál mohutnější. Obrovská stavba, která měla být liduprázdná, a přesto cosi nasvědčovalo, že je obydlená.

Marcel Wächter objevil stopy pneumatik jako první. „Hele,“ vykřikl,

„někdo sem přijel už před námi.“

„Jak to víš?“ zeptal se Frank.

Wächter ukázal nalevo. „Stopy pneumatik. Jsou docela zřetelně vidět.

Tak opuštěné to tady není.“

„I když to tak vypadá,“ prohlásila Arletta.

„Ano, to je možné, ale také nemusí.“ Simona si mnula ruce. „Připadá mi to hrozně napínavé. Vám ne?“

„Počkejme,“ řekl Frank.

Simona do něho strčila. „To jsem si nemyslela, že jsi takový poseroutka.“

„Jsem jenom opatrný. Se strachem to nemá nic společného.“

21

Arletta mezitím zastavila. Zavrtěla se za volantem a zvedla ruce nad hlavu. „Vystupovat! Končíme!“

Dveře se rozletěly. Každý z nich byl rád, že se může protáhnout.

Shromáždili se kolem vozu.

„Příjemná krajina,“ pochvaloval si Marcel. Ukázal dolů do údolí, kde šuměla Loira. „Tady by se dalo vydržet.“

„Já si to nemyslím,“ řekl Frank. „Mně se tady nelíbí.“

„A co ti vadí?“

„Nevím, Marceli. Je to tady takové podivné.“

„Vám se taky zdá?“ obrátil se Wächter na obě ženy.

„Ne!“ odpověděly současně.

„Tak si tu nádheru prohlédneme zevnitř!“ Marcel byl ve formě. Po-třeboval nějakou akci.

„Co budeš dělat, když bude zavřeno?“ zeptala se Simona.

„Vlezu tam komínem!“ Wächter už vyrazil. Běžel po širokém schodišti, které vedlo vzhůru k portálu až k dvoukřídlým dveřím. Nepokusil se hned stlačit masivní kliku, napřed si četl nápis vyrytý na dveřích. „Kdo vstoupí do zámku, nechť ví, že zde zanechá svou duši.“ Marcel zavrtěl hlavou.

Podivný pozdrav na uvítanou, pomyslel si.

„Co se děje?“ volala Arletta.

„Ale, je tady nějaké povídání.“

„Jaké povídání?“

„Přečti si to sama.“

Došli k Marcelovi. To, co četli, se jim také zdálo neobyčejně zajímavé.

„To zní skoro jako varování,“ mínila Simona Dafourová.

„To taky je!“ potvrdil Frank.

Všichni tři hleděli na něho. „Odkud to víš?“

„Protože se tahle průpovídka hodí k celkové atmosféře tohoto místa, Marceli. Věř mi. Připadám si, jako bych lezl do pasti. Něco tady nehraje.“

„Mně to připadá normální,“ řekla Arletta.

„Místo toho, abychom planě diskutovali, bychom se měli podívat raději dovnitř,“ navrhla Simona. „Jasné?“

Ostatní souhlasně přikývli. I Frank souhlasil. Dal Marcelovi přednost a v duchu doufal, že dveře budou zavřené.

Jeho naděje se nevyplnily. Marcel stiskl kliku, dveře zavrzaly a otevřely se.

„Kdo pochyboval?“ vykřikl. „Pro nás není nikde zavřeno, přátelé.“

22

„Tak běž dál,“ naléhala Simona.

„Jen pomalu. Opravdu mám jít dovnitř?“

„No ano, průzkumníku!“

Marcel otevřel dveře natolik, aby jeho přátelé mohli pohodlně vejít.

Proti nim cosi zavanulo.

Zpozorovali to ve stejném okamžiku. Zastavili se a divili se tomu.

„Co je za puch?“ šeptala Arletta.

„Plíseň,“ odpověděl Marcel.

„Ne, to není žádná plíseň.“ Frank

Didier se prodral dopředu. „Tak páchnou... mrtvoly.“

Druzí mlčeli. Stáli a neodvažovali se promluvit.

Frank Didier považoval za nutné zdůraznit své tvrzení a prudce kývl hlavou. „Ano, tak páchnou mrtví.“

„Neříkej to!“ zašeptala Simona a přitiskla si ruce ná hruď. „Jak to můžeš

vědět?“

„Protože jsem vypomáhal v jednom pohřebním ústavu. Proto.“

Marcel Wächter mávl rukou. „Neposlouchejte ho. Je to pach staré plísně, nic víc. Jasné?“

Frank jenom zavrtěl hlavou. „Nechci vám kazit zábavu, ale ještě máme čas.“

„Na co?“ zeptala se Arletta.

„Na spořádaný ústup.“

„Nejdříve si to tady chci prohlédnout,“ prohlásil Marcel.

„Já taky,“ přidala se Arletta.

Simona si přejela rukou po bledém obličeji. Patřila k lidem, kterým ani opalování nezmění světlejší barvu kůže. „Nejsem si jistá. Co když má Frank pravdu...?“

„V čem?“

„S tím mrtvolným zápachem.“

Marcel Wächter ji zarazil pohybem ruky. „To je přece nesmysl. Ale můžeš klidně zůstat venku Simono. Nikdo tě nenutí.“

„Ne, půjdu s vámi.“

„Tak se uklidni. I ty, Franku.“

„Dobře...“

Přenechali Marcelu Wächterovi vedení. I on znejistěl, což bylo patrné z jeho pohybů. Horní část těla nachýlil dopředu.

Číhavě jako zvíře na lovu vstoupil do velké a ponuré haly, v níž to 23

nepříjemně páchlo.

V průvodci uváděli, že zámek není obydlený, ale nevypadalo to tak.

Těžký mobiliář stál na svém místě, jako by tu byl celou věčnost. Velký

kulatý stůl, široké konzoly na stěnách. Krb postavili z velkých kamenných bloků. Vysoko nad ním se klenul strop a proti dveřím vedlo široké schodiště do dalších částí zámku.

Marcel Wächter pohlédl nalevo. Jeho pohled klouzal po stole. Teprve nyní zjistil, že na něm cosi leží.

Rychle se rozběhl ke stolu. Podrážky těžké zimní obuvi bušily do kamenné podlahy.

Náhle se zastavil jako přibitý, což jeho druhům neuniklo.

„Co se děje?“ zeptala se Arletta.

„Pojďte sem!“ zašeptal.

Šli k němu. Bázlivě, dokonce váhavě. O něco později to uviděli.

Na stole ležely čtyři fotografie. Na každé z nich byl jeden člen jejich skupiny.

Jedno měly všechny snímky společné. Všichni čtyři na nich byli mrtví.

Usmrceni nožem, který svíralo v pravé ruce příšerné lidské a zároveň

nelidské stvoření...

Jejich mlčení říkalo vše. V obličejích bylo možno číst strach a hrůzu.

Arletta se jako první odhodlala promluvit. „Ale... ale to jsme my...“

„Ovšemže jsme to my!“ řekl Marcel.

„A mrtví,“ dodala Simona. „Na fotografiích je všude krev. Nůž... a na něm...“ shledával slova, „na něm krev.“

Ohlásil se Frank Didier. „Vzpomeňte si na to, že nás někdo fotografoval.

Vzpomeňte si!“

Marcel ho zarazil. „Jasně že si vzpomínáme. Fotografovali ale snad každého zvlášť?“

„Ne, to ne.“

„Jak potom tady mohou ležet čtyři fotografie, ty chytráku? No tak, pověz!“

„To nevím.“

Simona trochu rozuměla fotografování. „Může to být fotomontáž.“

„Tomu nevěřím,“ odporoval Frank. „Přece nikdo nevěděl, kam máme namířeno. Připadá mi, jako kdyby nás očekávali.“

„A kdo?“

24

„Nemám zdání, Simono!“

„Majitel zámku!“ zašeptala Arletta OmŹrová.

Ostatní nevěřícně zírali na snědou mladou dívku. „Žije snad?“ zeptal se Frank Didier.

„Nevím. A kdo ti řekl, že zemřel? Můžeš nám to potvrdit?“

„Ne,“ přiznal Frank.

„Jestli je tohle majitel,“ Simona ukázala na postavu s nožem, „tak potom...“

„Vypadá, jako by byl mrtvý,“ řekl Marcel. „Podívej se na něho. Je to učiněná hrůza. Bledý a ...“

„Ano, zdá se, že má na sobě umrlčí rubáš!“ vydechla Arletta. Ustoupila a s očima dokořán se rozhlížela, jestli zabiják nečíhá někde nablízku.

Frank Didier zvýšil hlas. „Přátelé, navrhuji, abychom odtud vypadli, dokud je čas. Tyhle fotografie berme jako varování. Rozumíte?“

„Chceš jet odtud?“ zeptal se Wächter.

„Ano, a to hned.“

„To je blbost. Někdo si z nás vystřelil.“

Tentokrát protestovaly i obě mladé ženy. Zvlášť Arletta. „Ani mne nenapadne, abych se tu déle zdržovala. Chci jet dál.“

„Jste zbabělci!“ Marcel pokrčil rameny a pohodil přezíravě hlavou.

„Raději zbabělí než mrtví.“

„O čem to mluvíš?“

Simona ukázala na fotografie. „Tady je vlastně odpověď. Ten mrtvolný

zápach jsem předtím nevnímala. Ale teď ho cítím docela zřetelně.“

„No dobrá, přehlasovala jsi mne.“

Arletta pohladila Marcela po rameni. „Tebe taky, Marceli?“

„Nikoliv.“

Didier se dal jako první na ústup. Ostatní ho následovali, jenom Marcel ještě zůstal a hleděl na snímky.

Upřímně řečeno, sám by nejraději utekl ze zámku. Bál se a cítil, jak mu naskakuje husí kůže. V krku ho cosi škrábalo a nemohl si ani odkašlat.

Arletta se ještě jednou otočila ve dveřích.

„Půjdeš už?“

„Ano, samozřejmě.“ Marcel uháněl dlouhými velkými skoky za dívkou.

Měla ho ráda. Spali spolu a Simona s Frankem o tom neměli nejmenší tušení. O poslední noci se mu bude ještě dlouho zdát. Nikdy předtím se nemiloval s tak horkokrevnou osůbkou.

25

Simona a Frank běželi spolu. Dívka občas vrhla pohled zpět. Na rtech ji nechtěně zahrál úsměv. Ten zámek se jí vůbec nelíbil.

„Jsem ráda, že odtud vypadneme,“ řekla. „Ty fotky mi úplně zkazily náladu.“

„To mi povídej.“ Frank si otřel boty o zbytky trávy. „Já bych to tam nevydržel.“

Dostali se k vozu. Frank se postavil vedle dveří pro řidiče. „Teď budu řídit já...“

„Zatraceně!“ Simonin hlas ho přerušil uprostřed věty. „Do prdele!“

vykřikla.

„Co je?“

„Podívej se na to!“ Simona stála dva kroky před vozem a ukazovala dolů

na kola.

Rozhodně nevypadala jako před čtvrthodinou. Někdo je probodl nožem...

Tentokrát byl úlek ještě větší než při objevení fotografií. Tři členové skupiny se ani nepohnuli. Stáli jako sochy a jenom vlasy se jim ve větru pohybovaly.

Frank Didier obešel vůz. Přitom kroutil hlavou a šeptal si pro sebe:

„Všechny čtyři pneumatiky! K čertu, všechny čtyři...“ Zastavil se vedle Marcela a strčil do něho. Náraz byl opravdu silný, protože Wächter málem upadl. „Tak co, přesvědčil ses, že tady není něco v pořádku?“

Wächter pokrčil bezradně rameny. „Kdo to mohl udělat?“ zašeptal.

Arletta popošla k němu. „Ariol Le Duc. Majitel toho zámku.“

Simona se pronikavě zasmála. „Ten je mrtvý, hrome!“

Arletta se nedala. „Opravdu? Možná přece jenom žije. Kdo ví?“

„Máš vůbec ponětí, kdy zemřel?“

„Ne.“

„Před dvěma sty, možná dvěma sty padesáti lety. Takhle je to.“

„Cítili jsme přece mrtvolný zápach,“ řekl Frank Didier do nastalého ticha.

„No a?“ opáčil Marcel.

„Patrně leží někde v zámku a postupně práchniví.“

Marcel si zaťukal prstem na čelo. „Z každého by za tu dobu zbyly jenom kosti a prach. A ten není cítit.“

„Vůbec netuším, nad čím tady rokujeme,“ stěžovala si Simona Dafourová. „Raději bychom měli přemýšlet, co dál.“

Správná otázka ve správném čase. Ale nikdo na ni neodpověděl.

26

Rozhlíželi se po sobě. Každý čekal, s jakým návrhem přijdou druzí.

Simona s Arlettou vzhlížely k obloze, jako by tam chtěly najít východisko ze vzniklé situace. Ale na obloze se honila temná mračna a zastínila bezzubý sluneční svit.

Obloha a krajina splynuly v hrozivé předzvěsti změny počasí. Vítr se stával chladnějším. S neúnavnou drzostí bušil do čtyř nerozhodných výletníků.

„Zpátky už nemůžeme,“ ujišťoval se Marcel. „Co nám zbývá?“

„Jenom neříkej, že zámek!“ zašeptala Arletta.

„No ovšem!“

„Ne!“ Mulatka dupla nohou. „Nechci tam strávit noc. Ty snad ano, Simono?“

„Proboha, to ne.“

„Tak půjdeme pěšky,“ řekl Frank Didier.

„Ano!“ Obě dívky hned přitakaly.

Marcel se zatvářil odmítavě. „Se všemi zavazadly?“ řekl posměšně.

„Ne, vezmeme si jenom to nejnutnější,“ vysvětloval Frank. „ Řekl bych, že se ještě k večeru dostaneme do nejbližší vesnice. Tam určitě najdeme někoho, kdo nám pomůže. Potřebujeme přinejmenším tři nové pneumatiky.“

„Proč ne čtyři?“

„Protože máme rezervní kolo, Simono.“

„Omlouvám se, samozřejmě.“

Marcel Wächter pokrčil rameny. „Dobrá, přemluvili jste mě, ale ne-přesvědčili.“

„Proč tě ten zámek tak přitahuje?“ zeptala se Simona.

„Podívej se na oblohu. Čeká nás pořádná chumelenice.“

„Raději zmoknu, než bych žila s vědomím, že na nás číhá nějaký

zabiják.“

„Viděla jsi vraha?“

„Na fotkách.“

„To byl jenom fór.“

„I co ty zničené pneumatiky?“ zeptala se Arletta.

Marcel mávl rukou. „Dělejte, jak chcete. Vezměte zavazadla, rozdělte je a vyrazíme.“

Frank Didier už stál vzadu. Otočil klikou a zvedl dveře nahoru. Jeho pohled padl automaticky na spací pytle, nejnutnější jídlo, náhradní 27

oblečení a také vaky, do kterých mohli potřebné věci uložit.

Otočil hlavu a zavolal na ostatní. „Pojďte sem, měli byste mi pomoci.“

Nikdo nepřicházel. Prudký závan větru, který se hnal z kopců, přinášel chlad. Ledový dech, který nesl vůni sněhu a mrazu, se protáhl stromovím a shazoval poslední listí, které s pleskáním dopadalo na zem.

Ale příčinou nebyl prudký poryv větru, nýbrž skutečnost, že se rozevřela brána. Někdo zevnitř od-tlačil jedno křídlo. Podivné stvoření. Nezdálo se, že by patřil k zámku, i když jeho tmavé oblečení bylo bezpochyby stylové, stejně jako černé vlasy s šedivými prameny. Člověk si přesně takto mohl představit zámeckého pána na Chateau De Luc.

„Hej!“ zavolal směrem k nim. „Co se děje? Chcete zmizet?“

Marcel Wächter se chopil nabízené příležitosti. „To je šance,“ řekl.

„Chopme se jí, přátelé. Nemusíme odtud. Pojďme do zámku. Zní to jako pozvání.“

„K propichovači pneumatik?“ zeptal se Didier.

„A víš to jistě?“

„Kdo jiný by to mohl udělat?“

„Kdokoliv, kdo se schoval v lese a chtěl nás naštvat. A měl po ruce fotoaparát.“

„Na co čekáte tam venku? Tady je lip. Počasí se zhoršuje. Brzy začne sněžit, možná to bude vánice. Bylo by pro vás lepší, kdybyste přijali moje pozvání.“

„No tak, děcka, rozhodněte se!“ Marcel Wächter si mnul ruce. Arlettu získal na svou stranu hned. Kývnutím souhlasila.

„Co vy ostatní?“

Simona hleděla proti obloze. Tam se něco chystalo. Mračna potemněla a zhoustla. Nárazy větru bičovaly hřebeny a zametaly prostranství před zámkem. Byly mrazivé a hlásaly příchod sněhu.

„Já tam nechci,“ zašeptal Didier.

„Co je...?“

„Rozvaž to, Simono. Bude lepší bojovat s nepohodou než se dostat ďáblovi do náruče.“

„Odkud víš, že tenhle člověk je ďábel?“ zeptal se nasupeně Marcel.

„Cítím to.“ Frank vrhl pohled k portálu, kde stála ponurá postava. Po zádech mu přejel mráz. „Ano, cítím, že máme co do činění s ďáblem. Jsme všichni dospělí. Každý si může dělat, co chce. Nechci nikomu vnucovat své rozhodnutí, Ale stojím za ním. Nevstoupím do toho prokletého domu.

28

Odcházím. Ještě nezačalo sněžit.“ Podíval se dlouze na Simonu. „Co ty?

Připojíš se ke mně, nebo zůstaneš?“

Simona pokrčila rameny. „Říkej si, co chceš. Možná máš pravdu. Co se mne týče, budu se v zámku cítit bezpečněji. Pokud půjdu, mohu potkat toho chlapa, co nám propíchal pneumatiky.“

„V tom má pravdu,“ přidala se Arletta.

„Škoda,“ řekl Frank Didier. „V tom případě se vydám na cestu sám. Budu na vás myslet a pokusím se v nejbližší vesnici vyhledat pomoc.“

„Kam máš namířeno?“ ozvala se Arletta.

„To hnízdo se jmenuje Cerbac.“

„Ano, hnízdo.“ Wächter se rozesmál. „A to je všechno. Doufáš, že tam najdeš odtahový vůz.“

„To nebude potřeba. Jistě tam mají telefon. Stejně musí ze St. Etienne poslat jiný vůz.“

„Jak chceš.“ Marcel se k němu otočil zády.

„Takže au revoir,“ řekla tiše Simona. „Udělej, co je v tvých silách, Franku. Věřím ti.“

„To bude v pořádku, miláčku.“ Zvedl ruku k pozdravu. Už se neohlédl, i když měl špatné svědomí především kvůli Simoně, protože měl tuhle blond dívku rád. Ale nechtěl jednat proti svému přesvědčení. Něco tady nehrálo, a on to cítil. Frank byl značně senzibilní.

K okraji lesa nebylo daleko. Nárazový vítr se mu opíral do obličeje.

Otočil se a sledoval, jak brána polkla posledního z jeho společníků.

Znovu mu naskočila husí kůže. Dveře se normálně zavřely, ale pro něho to bylo cosi symbolického. Jako by se zavřely dveře do věčnosti.

Frank Didier se vydal na cestu. Jeho cílem byl Cerbac, malá vesnička v blízkém okolí. Byl pevně přesvědčen, že se mu tam dostane přiměřené pomoci...

„Vítám vás srdečně na zámku Le Duc!“ Tmavovlasý muž s šedivými prameny vyslovil ta slova přátelsky, ale nepodařilo se mu rozptýlit nedůvěru těch, kteří vstoupili. Jsou lidé, ze kterých vyzařuje všechno možné, jenom ne přátelství. K nim patřil i majitel zámku.

Usmíval se, ale v jeho očích bylo něco temného, číhavého. Zdálo se, že čeká na chybu toho druhého, aby mohl vzápětí udeřit.

I Marcel se choval trochu křečovitě, ale překonal se a zeptal se. „Vy jste monsieur Le Duc?“

29

„Ne! „odpověděl oslovený s úsměvem. „To nejsem. Jmenuji se van Akkeren. Vincent van Akkeren.“

„To zní holandsky,“ řekla rychle Arletta.

Van Akkeren ji pozoroval přimhouřenýma očima a klouzal pohledem po její postavě. „Lze to tak říci. Jsem vlastně internacionální. Co však znamenají jména? Zajímá nás spíše osobnost, ale o tom přece nechceme filozofovat. Buďte srdečně vítáni na zámku. Jsem rád, že jste ke mně našli cestu. S kým mám tu čest?“

Všichni tři se představili. Van Akkeren si při vyslovení jména každého z nich zkoumavě prohlížel. Marcelu Wächterovi se mužův pohled jaksi nelíbil.

Hvězda hororů, jak van Akkeren sám sebe s oblibou nazýval, se opět zatvářila přívětivě. „Vybrali jste si dobře. Vyznám se v místní krajině. V

mírné zimě a na jaře tady často bývají bouřky. Brzy to zjistíte sami. Sníh, led a mráz se přes nás přeženou jako orkán.“

„Odkdy je zámek obydlený?“ zeptal se Marcel.

Van Akkeren užasl. „Od nepaměti. Žiji tady. Ale právem se mne ptáte.

Často bývám na cestách. Ale vždycky potom přijde doba, kdy se vracím zpátky, protože tady mám potřebný klid k přemýšlení. Zámek je tedy obydlený pouze částečně.“

„Personál nemáte?“ zeptala se Arletta.

„V této chvíli ne.“ „Obejdete se bez něho?“ Van Akkeren se zasmál a potom jí položil ruku na rameno. Mulatka chtěla uhnout, ale nemohla, protože stisk mužovy ruky jí nařizoval, aby zůstala. „Docela dobře. Patřím k lidem, kteří mnoho nepotřebují. Tady na zámku mám všechno nezbytné.“

„Zámek jste koupil?“ ptal se Marcel.

Van Akkeren pustil Arlettu. „Nekoupil, ale zdědil. Le Duc patřil jednomu z příbuzných. Ale všechno vám vysvětlím později. Udělejte si pohodlí.“

Ukázal na krb, ve kterém hořel oheň a ohnivé jazyky olizovaly velká polena, která praskala a rozhazovala jiskry na všechny strany. Před krbem stál stolek z tmavého dřeva. Van Akkeren už připravil víno a sklenice.

Přistoupil k němu, otevřel láhev a naléval červené víno do sklenic. „Je to vzácné víno, jaké v obchodě nepořídíte,“ vysvětloval. „Přinesl jsem ho ze zámeckého sklepa. Pojďte ke mně, ať si můžeme připít.“

Návštěvníci váhali. Simona se dokonce ohlédla po dveřích, jako by chtěla utéci. Velkým oknem ještě dopadalo do haly denní světlo. Bylo tlumené a šedivé. Jediným zdrojem světla se postupně stával oheň v krbu.

30

Van Akkeren vložil každému do ruky sklenici. Nejdříve ženám, potom Marcelovi. Poslední si vzal sám. K přípitku se však nedostal, protože Marcela něco napadlo. „Kde jsou vlastně ty fotografie?“ Svaly ve van Akkerenově obličeji zaškubaly. Celý se napjal a oči se mu zúžily. „Jaké fotografie?“

„Ležely támhle.“ Marcel ustoupil na stranu a ukázal na kulatý stůl.

„Viděli jsme je!“

„Nevím o žádných fotografiích!“

„Ale ano,“ zastala se Simona Dufourová Marcela. „Byly to fotky. Čtyři snímky pořízené polaroidem. Znázorňovaly nás čtyři.“

„O tom nic nevím.“

„Na těch fotkách jsme byli mrtví,“ řekla tiše Arletta. „Mrtvoly.“

Van Akkeren mávl rukou. „Tomu nevěřím. To jste si vymysleli.“

„Bylo to tak!“ Arletta se nenechala zmást.

„Kdy jste ty obrázky viděli?“

„Asi před půlhodinou.“

„To nemůže být pravda.“

„Ale je,“ téměř zuřivě vykřikl Marcel. „Byli jsme tady a viděli jsme ty snímky. Promiňte.“

„To nic.“ Van Akkeren se natáhl po sklenici. „Myslím, že byste neměli zaměňovat sny s realitou.“

„Ale my jsme byli tady v hale. Dveře nebyly zamčené, monsieur.“

„Simono, to vám docela rád věřím. Mám důvěru k lidem. Proto nezamykám, avšak fotografie, o kterých mluvíte, neexistují. Je mi líto.“

Simona se rozhlížela po svých přátelích. Nedočkala se však u nich žádné podpory. Krčili rameny. Vypadalo to, že se smířili s osudem.

„Pojďme se napít,“ navrhl van Akkeren. „Na vás, na zámek a na mne.

Jsem si jistý, že strávíme příjemný večer. Pokud se zajímáte o staré historky z minulosti sídla, mohu vám některé z nich vyprávět.

Obyčejně to dělám pouze při oficiálních prohlídkách, které se tu rovněž

někdy konají. Při té příležitosti vám taky ukážu zámek. Jsou zde ještě některé části, na které nejsem právě pyšný, protože se restaurují. Ale jinak je všechno v pořádku. A votre santé - na vaše zdraví, vaši návštěvu a také na zajímavý večer.“

Každý z nich dostal sklenici. Zvedli tato malá skvostná umělecká díla z čirého křišťálu. Sklenice byly nádherně broušené, plameny se v nich mnohonásobně odrážely a blýskaly se jako malá sluníčka.

31

Návštěvníci čekali, až se hostitel napije. Poté se napili i oni. Slyšeli, jak van Akkeren pomalu usrkává, protože uměl vychutnat víno. Když spustili sklenice a podívali se na něho, olizoval poslední kapky, které připomínaly malé tmavočervené perly.

„To je zážitek,“ zašeptal. „Toto víno je krev hroznů, které rostou pouze tady na Loiře. Miluji to víno. Co mu říkáte? Také vás okouzlilo?“

„Ano,“ potvrdil Marcel. „Ale já v každém případě dávám přednost tomu, které roste v mé domovině.“

„Vy pocházíte...“

„Z Alsaska, pane.“

Van Akkeren se usmál. „Ano, tam také roste skvělé víno. Má poklona.“

Zvedl sklenici ke druhému přípitku. „Napijme se na vás. Připíjím na vás, na vaši milou návštěvu.“ Pokynul oběma ženám a vševědoucně se uchichtl.

Nezbylo jim nic jiného, než se napít, pokud nechtěli urazit hostitele.

Vyprázdnili sklenice a van Akkeren je znovu naplnil. Hladina v láhvi klesala. Simona chtěla protestovat, protože už cítila, jak jí víno stoupá do hlavy. K tomu ještě sálalo příjemné teplo z krbu. Van Akkeren jí vtiskl do ruky sklenici.

„Pijme na ženskou krásu,“ řekl. „Jsou jako démoni - nevypočitatelné. To je to, co na nich tak zbožňuji. Ještě jednou. Na ženy...“

Víno bylo těžké, doslova jim prošumělo tělem. Simona to pociťovala zcela zřetelně. Arletta se také najednou rozesmála hlasitěji než obvykle.

Van Akkeren hovořil o obyčejných všedních věcech. Simoně a Arlettě dalo velkou námahu, aby mu naslouchaly. Zpozorněly teprve tehdy, když

začal hovořit o tom, že jim ukáže jejich pokoje.

„Jsou v horním poschodí, přesně tam, kde se nachází i galerie předků.

Tam se setkáte s obrazem Ariola Le Duca. Předpokládám, že se osvěžíte a vrátíte se něco pojíst.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Marcel.

„Taky se mi zdá.“

„Můžeme si prohlédnout portréty vašich předků? Myslím zejména Ariola Le Duca!“

Van Akkeren hleděl upřeně na Marcela. „Ale jistě,“ odpověděl. „Uvidíte ho a bude to pro vás nevšední zážitek. To vám slibuji...“

Cesta proběhla hladce. Ve vypůjčeném voze jsme uháněli směrem na jih k St. Etienne. Město jsme nechali za zády a pokračovali jsme dál 32

původním směrem, takže se před námi brzy otevřela nádherná krajina rozložená po obou březích Loiry.

Netušili jsme, kde se nachází zámek Ariola Le Duca. Se Sukem jsme se rozhodli zajet do osady Cerbac, kde místní občané museli dobře znát muže jménem Frederic Wally. Chtěli jsme se o něm dozvědět něco víc a říkali jsme si, že v Cerbaku nám jistě ukážou i cestu k zámku.

Na to, že právě panovala zima, byla silnice velmi dobře sjízdná.

Nesněžilo ani nepršelo. Obklopovaly nás pusté lesy a svahy porostlé vinicemi.

V létě zde panovala jiná atmosféra. Projížděla tudy spousta turistů. Teď tu byl až strašidelný klid.

Na mapě musel člověk dlouho hledat, aby vůbec našel hnízdo jakým bezesporu byl Cerbac. Byla to maličká osada, která ležela stranou od hlavní silnice.

Dokonce zde i sněžilo. Ale bílé skvrny ležely jenom na vrcholcích hor.

„Jak to bude s odpočinkem?“ zeptal se Suko.

„Ty chceš odpočívat?“

„Chtěl jsem jenom něco malého pojíst.“

„To stačí až v Cerbaku.“

„Víš to jistě?“

„Jasně.“

„Ty nevíš, jaký mám hlad.“

„Propánakrále, co je s tebou? Vždycky se tak skvěle ovládáš.“

Suko se zasmál. „Nezapomínej, že se nacházíme ve Francii. Tady jsou vyhlášení gurmáni. Rád bych...“

„Přestaň nebo dostanu hlad taky. Podívej se raději na mapu.“

Suko rozložil mapu. „Už to není daleko. Hádal bych tak dvacet kilometrů.“

„To můžeš vydržet.“

„Uvidíme.“

Koncem února jsou už dny delší. Proto jsme cestovali pořád jakžtakž za světla, i když bylo dlouho po poledni. Na obloze se stále kupila mračna jako neproniknutelná hradba, kterou vítr posunoval sem a tam.

I ve vozidle jsme cítili, že se citelně ochladilo. Suko spustil postranní okno. Zavětřil a potom pokýval hlavou.

„Co je?“

„Johne, cítím sníh.“

33

„To si dovedu představit. Podívej se na oblohu a bude ti to jasné.“

„Co budeme dělat?“

„Pojedeme dál.“

„Dobrá, povoluje se. Bez přestávky. Ale jenom proto, že brzy začne sněžit.“

„Ano, miluji bílou nádheru.“

„Já také,“ řekl Suko. „Zvláště když napadá v Londýně a v okamžiku je z ní špinavá břečka.“

Cestou podél Loiry jsme také poznali, co tuto krajinu tak proslavilo.

Nebylo to pouze víno, ale také staré zámky a hrady, které vystrkovaly své šedivé hradby proti zimní obloze.

Čněly nad nejvyššími vrcholky korun jako strážci, kteří tu budou stát věčně a žádný z lidí je nemůže pokořit.

Suko začal mluvit o zámcích. „Kdyby člověk věděl, který z nich je Chateau Le Duc...“

„Proč?“

„Mohli bychom si zkrátit cestu.“

Mávl jsem odmítavě rukou. „Raději ne. V Cerbaku nám určitě dají potřebnou informaci.“

„Když myslíš.“

„Ovšem.“

Cesta se zužovala. V žádném případě ji nebylo možno považovat za řádnou silnici. Sjížděli jsme z kopce a brzy jsme se ocitli na břehu řeky.

Vpravo od nás šuměla Loira. Tichý líný proud, který se rozhučel, když se jeho koryto zúžilo a masa vody se prodírala odhodlaně kupředu.

Do Cerbaku nemohlo být daleko. Osada určitě ležela na břehu řeky.

Předtím jsme nepotkali ani živáčka. To se však změnilo, protože se před námi náhle objevila postava. Vypadalo to, jako by se vynořila rovnou z vody. Bylo to tím, že kráčela těsně u řeky, která zde tvořila velký oblouk.

Ten člověk musel být velmi vyčerpaný. Kráčel a přitom se potácel hned napravo a poté zase nalevo. Dlouhý rozepnutý plášť vál ve větru.

„S tím chlapíkem není něco v pořádku,“ řekl Suko.

„Taky si myslím.“ Ubral jsem plyn a zajel jsem ke kraji. Zastavil jsem a nechal jsem Suka vystoupit.

Setkal se s mužem těsně před chladičem vozu. Přidal jsem se k nim.

Cizinec mával rukama, jako by nás chtěl odstrčit z cesty. V jeho obličeji se zračil strach. Asi prožil něco ošklivého a vzpomínky na prožitou hrůzu 34

mu braly klid.

Přátelsky jsme ho pozdravili.

Při našem bonjour na nás zíral jako na dva mimozemšťany.

„Není vám dobře?“ zeptal se Suko. „Můžeme vám nějak pomoci?“

„Ne, ne, to je něco jiného. Jděte. Rychle ujíždějte. Nikdo mi nemůže pomoci.“

„Co se stalo?“

„Utekli.“

„Kdo?“

„Lidé.“

Nerozuměli jsme mu ani za mák. Zkusil jsem to tedy znovu. „Myslíte lidi z Cerbaku?“

„Ano, ty.“

„A vy jdete odtamtud?“

Přikývl. „Jsem poslední. V každém případě už jsem nikoho jiného neviděl. Bylo to příšerné. On... on nás navštívil. Mnozí říkali, že to mohl být jedině ďábel.“ Muž mluvil prudce a téměř polykal vlastní slova.

„Jak vypadá?“

„Neznám ho. Když jsem to zaslechl, řekl jsem si, Paule, musíš pryč.

Zmiz, opusť ďáblovu vesnici. Zůstane tam sám, ten příšerný host.“

„Zabíjel?“

Muž, který si říkal Paul, se na nás zpříma podíval. „Ne i ano. To nemohu potvrdit. Cerbak je prázdný, jako kdyby tam řádil mor. Obyvatelé utekli do hor a já tu také nezůstanu. Dám vám dobrou radu. Nejezděte tam, kde panuje zlo. Vyhněte se Cerbaku.“

„I zámku?“ zeptal se Suko.

Muž se zhluboka nadechl. „Jak to myslíte?“

„Mluvím o Chateau Le Duc.“

Paul se otočil. Jeho pohled klouzal po úbočí vzhůru. „Ano, vypíná se nad Cerbakem. Z vesnice je možné dostat se k němu. Ale je prázdný. Nikdo tam nebydlí.“

„Opravdu ne?“

„Ne, je prázdný, to vím jistě.“

„Byl jste tam?“

„Mnohokrát.“

„Stejně bychom se tam rádi podívali.“

Paul si přitáhl plášť těsněji k tělu. „Nemohu vám v tom bránit. Ale 35

nezdržujte se v Cerbaku. Tohle místo je opěrným bodem pro ztělesněné zlo. Mohu vás jenom varovat. A teď už půjdu.“

„Ještě okamžik,“ zadržel jsem ho. „Kdy se vrátíte, Paule?“

„Možná nikdy.“

„Je to tak zlé?“

„Ještě horší,“ zašeptal. „Ještě horší. Těžko bych to popsal.“

Viděli jsme na něm, že už nechce říkat víc. A tak jsme ho nechali jít.

Téměř prchal, aniž se přitom ohlédl. Suko se obrátil ke mně. „Co jsi z toho vyrozuměl?“

„Ještě nevím, ale řekl bych, že nelhal. Za tím se něco skrývá.“

„A ten domnělý ďábel?“

„Nemám zdání, ale usuzoval bych na van Akkerena. Musel lidi donutit k tomu, aby opustili vesnici. Uvidíme, jak to provedl.“ Během řeči jsem nastoupil a zabouchl jsem dveře.

Suko se usadil vedle mne. Přemýšlel. Pokračovali jsme v jízdě. Uprchlíka jsme už ztratili z dohledu. Spolkl ho hustý les.

Pneumatiky vozu už nesvištěly po rovné asfaltové silnici. Cestu na břehu řeky vydláždili kameny a vysypali štěrkem. Tu a tam jsme se dokonce zabořili do bláta.

Netrvalo dlouho a obraz krajiny se změnil. Les po pravé straně zmizel.

Objevily se svahy osázené řadami vinné révy. Od hor vál nárazový vítr a čeřil vodní hladinu.

Před sebou jsme rozeznávali první domky malé osady. Podél řeky postavili vysokou šedivou zeď, která chránila vesničku před povodní. Na její druhé straně od řeky se k sobě tísnily domky. Nepodobaly se jeden druhému, jak bývá zvykem. Každý se vyznačoval něčím zvláštním. Jedny byly nízké, jiné vysoké. Stály u řeky i na svazích a mezi nimi vykukovala věžička kostela.

Stejně jako předtím tvořil silnici široký pás cesty posypaný štěrkem.

Suko neslyšel nic jiného než monotónní šumění řeky, které provázelo řidiče nebo chodce. Hodilo se k ponurosti tohoto místa. Člověk by si těžko dokázal představit jinou zvukovou kulisu. I v odlehlých městečkách a vesnicích bývá v ulicích i před domy vidět lidi. V Cerbaku to bylo jiné.

Vjížděli jsme do jiného světa. Mrtvého světa bez života.

Paul mluvil o tom, že obyvatelé ve zmatku opustili osadu. To se nám v této chvíli potvrdilo. Ve vypůjčeném voze jsme zajížděli do strašidelné vesnice.

36

Nacházeli jsme se na vozovce, kterou bylo možné označit za hlavní cestu, která vedla osadou. Každopádně byla širší než ty, které z ní odbočovaly na obě strany.

U kraje cesty parkovaly dva starší peugeoty. Zahlédli jsme i malotraktory, které stály před otevřenými stájemi. Přes cestu přeběhly kočky. Kdesi zaštěkal pes a kdákaly slepice, ale vidět nebylo ani živáčka.

Suko zavrtěl hlavou. „Mohu se tě zeptat, Johne, jak se cítíš?“

„Raději ne. Připadám si, jako bychom vjížděli do velké hrobky, která ještě není úplně uzavřená.“

„To je výstižné.“

Zdržel jsem odpovědi na Sukovu otázku. „Proč právě tady?“

„Někde musíme zastavit.“

„To je pravda.“

Potom jsme vystoupili. Bylo to zvláštní. I my jsme se pohybovali opatrně, co nejtišeji, abychom nenarušili nezvyklý klid, který panoval kolem nás.

Ani zaklapnutí dveří vozu se sem nehodilo.

„Jako na hřbitově,“ podotkl Suko. Nemohl jsem nesouhlasit. Proč asi ti lidé utekli? Uměl jsem si představit, že mnozí z nich zde vyrůstali i zestárli. Protože patřili k této vesnici, určitě ji neopustili bez příčiny.

Proč všichni zmizeli? Kdo je pronásledoval? Byl to opravdu ďábel?

Nebylo zde nikoho, kdo by nám mohl na tyto otázky odpovědět. Chtěli jsme si na to udělat názor, a tak jsme se vydali na prohlídku vesnice. Třeba najdeme nějakou stopu v domech.

Ukázal jsem rukou nalevo. Tam stál poměrně vysoký dům. Měl dvě patra a šikmou střechu z pálených tmavočervených tašek.

„Nejdříve se rozhlédneme tam.“

Suko nic nenamítal. Dokonce jako první dorazil ke hnědým domovním dveřím a opřel se do nich.

Následoval jsem ho do chodby. Museli jsme zahnout napravo, kde vedly schody do obytné části.

Nacházelo se zde vícero místnůstek, které majitelé vybavili starším nábytkem. Dokonce i dětské pokoje. Zdálo se, že se v tomto domě zastavil čas.

Zamířil jsem do obývacího pokoje. Suko se zastavil těsně za prahem.

Ne bez příčiny, jak jsem se brzy sám přesvědčil. Můj pohled padl na čtvercový stůl uprostřed místnosti.

Na jeho desce ležely fotografie.

37

Žádné obyčejné snímky. Tentokrát to byly zvětšeniny. Celkem tři.

Všechny zobrazovaly stejný motiv.

Rodina - otec, matka a dvě děti. Čtyři osoby ležely na zádech. Otec držel v náručí jedno z dětí, matka objímala druhé.

Jedno měli společné.

Byli mrtví!

Zatínal jsem ruce v pěst, až se mi zpotily dlaně. Současně mi přeběhl mráz po zádech. Pálily mě oči a svíralo se mi hrdlo.

V tomto okamžiku nám oběma bylo jasné, koho Paul označil jako ďábla.

V jistém smyslu měl pravdu. Tuto vesničku navštívil ďábel. Jenom se jmenoval jinak. Prokleté jméno.

Vincent van Akkeren!

„To byl on,“ zašeptal Suko, „protože jenom on má ten zatracený fotoaparát. Abbé Bloch měl pravdu.“

Zdržel jsem se komentáře a protáhl jsem se kolem přítele dovnitř. U stolu jsem se zastavil, sebral jsem fotografie a pozorně jsem si je prohlížel.

Raději bych se zdržel podrobnějšího popisu. Bylo to zkrátka hrozné.

„Shromažďuje duše pro ďábla,“ řekl jsem tiše.

„Ne pro Baphometha?“

„Nevím. Každopádně je jasné, kdo stojí proti nám.“

„To je budoucnost,“ poznamenal Suko. Mínil tím snímky.

„Opravdu?“

„Doufám. Johne, jestliže lidé opustili osadu, tak je docela možné, že je osud, který jim van Akkeren chystá, mine. Ani u tebe se mu to nepovedlo.“

„Máš pravdu.“ Nechal jsem snímky padnout zpátky na stůl. „Ale tenkrát patřila kamera Al Belimu. Van Akkeren mu ji vzal. Ty ho znáš a já ho znám taky. Je to zatraceně silný protivník. Použije ten prokletý přístroj podle svého.“

„Tak ho musíme najít.“

„Ovšem.“

„Kde začneme s pátráním?“

Rozhlédl jsem se a přitom můj pohled padl do okna. „Nevěřím, že se zdržuje v Cerbaku. Spíše počítám s tím, že ho najdeme na Cha-teau Le Duc.“

„Věřit ještě neznamená vědět.“

„Musíme se tam podívat.“

38

Inspektor zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že bychom měli vesnici vynechat.

Řekl bych, že bychom se tady měli ještě rozhlédnout. Zámek nám neuteče.

A van Akkeren vlastně taky ne, pokud se tam ovšem zdržuje.“

„Souhlasím.“

„Budeme pokračovat v pátrání.“

„Jasně.“

Vyšli jsme z domu. Venku se citelně ochladilo. Ve vzduchu byl cítit sníh, který brzy všechno přikryje bílou peřinou. Hodilo se to k ponuré atmosféře tohoto místa.

Přišel sem van Akkeren. Jako zuřivý reportér prošel vesnicí a fotografoval. Především lidi. Polekali se a opustili Cerbac.

„Mohli bychom se rozdělit,“ navrhl Suko.

Souhlasil jsem.

„Uvidíme se později,“ pokynul mi Suko na rozloučenou.

Vybral jsem si další dům. Byl malý a připomínal spíše chatrč.

Také tam jsem našel fotografii.

Děsivý motiv. Velmi ostrý, takže bylo možno rozeznat každý detail.

Měl jsem pocit, že mi žaludek svírá neviditelná pěst. A pocit narůstal, když jsem vstoupil do vedlejšího domu. Prohledal jsem ho a našel jsem znovu snímky stejného druhu.

Ticho mezi zdmi na mne působilo jako svěrací kazajka. Pevně se mne drželo a já měl pocit, že slyším i jeho dech.

„Johne...“ Přes ulici se neslo Sukovo volání. Vyšel jsem z domu a zahlédl jsem přítele, který stál na konci malé zídky podél postranní uličky.

„Co se děje?“

„Pojď sem, prosím tě.“

Pospíšil jsem si k němu. Vedl mne neutěšenou zahradou k přístavku, který stál přilepený k zadní stěně domu. Opřel se do dveří.

„Našel jsem lidi. Prosím tě, jdi dovnitř.“ Už venku jsem zachytil pach dřeva, který uvnitř ještě zesílil.

Stáli jsme ve stolařské dílně. Kromě jiného tady vyráběli i rakve.

Suko sice objevil jednoho člověka, ale ten už byl mrtvý. Někdo ho už

uložil do rakve, ale dosud nepřikryl víkem. Úzkým oknem prosakovalo světlo. Dopadalo na obličej mrtvého a zvýrazňovalo voskový odstín jeho ztuhlých rysů.

V prostém umrlčím rubáši vypadala tato lidská postava štíhlejší než ve skutečnosti. Odhadoval jsem ho tak na osmdesát let.

39

„Nechali všechno ležet,“ zašeptal jsem. „Dokonce i truhlář utekl od rozdělané práce.“ Zavrtěl jsem nechápavě hlavou. „Co se tady doopravdy stalo?“

„Van Akkeren.“

„Vyhnal lidi?“ Podíval jsem se nevěřícně na Suka. „Takhle jim to řekl? -

Tak, teď jsem zde a vy musíte zmizet. Zatraceně, tomu nemohu uvěřit.“

„Museli utéci, když si prohlédli fotografie,“ prohlásil můj přítel.

„A van Akkerenovi se podařilo vyfotografovat každého zvlášť?“

„Mám takový dojem.“

Otočil jsem se. „Nevím, Suko,“ řekl jsem, když jsme opouštěli dílnu,

„nedává mi to žádný smysl. Pomalu nabývám dojmu, že stojím před dveřmi, za kterými probíhají ohromné věci. Určitě to nějak souvisí s templáři.“

„Asi máš pravdu. Je potřeba ty dveře vyrazit. Potom budeme vědět víc.“

„Správně.“

Setmělo se. Ne proto, že by se přiblížil soumrak, ale temná mračna zhoustla a objevily se první sněhové vločky, které co nevidět pokryjí celou krajinu bílým příkrovem.

„Půjdeme dál,“ navrhl jsem.

„Chceš prohledávat dům vedle domu?“

„Ano.“

„Když myslíš...“

Ohlédl jsem se. „Ty bys raději zamířil nahoru k zámku, že?“

„Když se ptáš, tak ano.“

Vrhl jsem pohled směrem, kterým ležel zámek, ale neviděl jsem jej. Ve výhledu mi bránil hustý les. „Někudy přece musí vést cesta.“

„A co s tím kostelíkem?“ zeptal se Suko. „Neměli bychom si to tam taky prohlédnout?“

Luskl jsem prsty. „To není špatný nápad.“ Velmi často jsme zažili, že kostel se stal jediným útočištěm vystrašených lidí.

Stál nedaleko odtud. Měl nepravidelný půdorys a zdi z otesaných kamenů. Před svatostánkem stály dva staré duby.

Mezi nimi vedla úzká cesta, po které jsme se brzy dostali až ke dveřím - a zděsili jsme se.

Oba současně jsme zahlédli kříž, vypálený do dřeva dveří.

Obrysy templářského kříže, který se podobá trojlístku, jenom jeho rohy nejsou zakulacené, nýbrž ostré. To by nás tak nepřekvapilo, ale uprostřed 40

kříže se rýsovala odporná grimasa. Byl to Baphometh!

Rozzuřil jsem se a nejraději bych pěstí uhodil do tvrdého dřeva. Musel jsem se hodně snažit, abych se uklidnil, protože jsem si vzpomněl na případ, který jsme řešili nedávno. V něm jsem prožil něco podobného -

viděl jsem Baphometův obličej na templářském kříži. Tenkrát šlo o jednoho kolegu, který vydával zápach plísně.

Vousy, rubíny místo očí a dlouhé, přímo z čela vyrůstající rohy, to všechno zde bylo. Obludné a odporné.

„Podařilo se mu zmocnit se kostela,“ poznamenal Suko. Jeho hlas zaskřípěl.

Neodpověděl jsem. Místo toho jsem otevřel dveře. Šlo to lehce.

Nahlédl jsem do kostela.

Hlavní kostelní loď byla úzká. Dohlédl jsem až k oltáři, kde za normálních okolností stával kříž.

Tady však nebyl. Stál tu holý oltář. Znesvětili kostel a učinili z něho útočiště pro templáře sloužící démonu Baphomethovi.

Suko na mne čekal venku. Když jsem se vrátil, stačil mu jediný pohled na mne, aby poznal, kolik uhodilo. „Chceš se o něco pokusit?“

„Že se ptáš!“

Vytáhl jsem zpod svetru kříž. Pokud ta tvář na dveřích byla zasvěcena svému nositeli a ne pouze vyryta, musel by ji můj kříž zničit.

Nejdříve jsem to zkoušel bez vyslovení magické formule. Potom jsem přitiskl kříž na pitvorný obličej.

Neozval se jediný výkřik. V podobizně nedlel Baphomethův duch. Zato jsem uslyšel skřípění, jako by se postupně tříštilo dřevo.

Když jsem silněji přitlačil, zpozoroval jsem, jak dřevo měkne. Do výše začal stoupat černý štiplavý kouř. Náhle všechno zmizelo.

Baphomethovo znamení už přestalo existovat. Uprostřed dveří se černal velký otvor. Spokojeně jsem kývl hlavou. Dosáhl jsem svého.

Suko odháněl černý kouř stranou. „Malé vítězství,“ řekl s úsměvem.

„Další budou následovat.“

„Ale až na zámku.“

Přikývl jsem. „Jistě.“

Do této chvíle jsme byli chráněni oběma duby. Když jsme ustoupili o pár kroků, pocítili jsme naplno, jak silně začalo sněžit.

Byl to hotový příval, který se sypal z nízkých mraků. Vypadalo to, že 41

bude sněžit celou věčnost. Ostré krystalky štípaly do obličeje. Ztráceli jsme orientaci.

Do uší nám doléhalo nejen šumění řeky, ale ještě jiný zvuk.

Kašlání, kroky - a výkřik!

V příštím okamžiku se před námi z husté vánice vynořila postava...

Simona Dufourová ještě nikdy ve svém životě nebydlela v tak rozlehlém pokoji. Už samotná postel s nebesy byla jedinečným zážitkem, a k tomu ostatní drahocenný nábytek... Ani její přátelé nedopadli hůř.

Každý z nich měl svůj vlastní pokoj.

Trvalo pouhé minuty, než Simona s radostí přijala, co jí zámek Le Duc nabídl. Podezření bylo dávno zapomenuto. Cítila se jako v ráji. Když

kráčela po tlustém koberci, měla pocit, že se vznáší.

Prostě nádhera.

Rozběhla se k posteli. S vysoko zdviženýma rukama padla zády do měkké a nastlané peřiny jako do závěje, a ta ji vlídně přijala do své náruče.

„Nádherné,“ zašeptala Simona se šťastným úsměvem na rtech. „Prostě nádherné...“

Už jako dítě snila o tom, prožít pár dní na zámku. Ne jako turistka, kterou každý hlídá, aby nevybočila z řady, chtěla se nějakou dobu cítit jako princezna.

Teď se jí to splnilo.

Zapomněla na příkoří minulosti, nemyslela na varování svého přítele Franka Didiera. Cítila se jako v sedmém nebi, kam ji vyzvedly něžné ruce a posadily vysoko na obláček.

Tato postel naplňovala její dívčí sen. Nebeská postel, kterou kryl temně červený baldachýn protkávaný zlatem. Simona si svlékla teplou bundu.

Pod ní měla dlouhou bílou halenku, která jí sahala k bokům a zakrývala i kousek stehen.

Odhodila i vysoké zimní boty. Ležela blaženě na posteli a prožívala ten okamžik životního štěstí. Takhle si představovala život na zámku. Bylo to báječné.

Možná to způsobilo i vypité víno, že takto uvažovala. Bylo v něm něco těžkého, silného, co jí zrychlovalo krevní oběh. Zdálo se jí, že se vznáší.

Byl to klam, který mohla způsobit nějaká omamná látka.

Vznášela se.

Bylo to tak uvolněné! Klouzání sem a tam v neznámém oceánu, jehož

42

vody měly dosud nevídanou nádheru barev a v němž cestovala nesena mohutným vírem.

Nedalo se prostě popsat. Takový pocit ještě nikdy neprožila.

Simona předla jako spokojená kočka. Cítila chladné ložní prádlo, které po jejím těle smyslně klouzalo jako hedvábí a vyvolávalo v ní erotické emoce.

Dodatečně byla šťastná, že se odhodlala vkročit do zámku, i když jí hostitel připadal velmi podivný.

Člověk, který má místo obličeje masku, za kterou se ukrývají všechny jeho myšlenky, přání a poznání. Ano, věděl víc, než řekl. Tohle Simona záhy pochopila. Tenhle zdánlivě neobydlený zámek ukrýval nějaké tajemství. Zatím netušila, o co se jedná. Samozřejmě, jako dítě přečetla spoustu příběhů o zámcích a hradech. Ale to byly spíše pohádkové příběhy, ve kterých se princové ucházeli o princezny a naopak. Obdivovala tyto postavičky. Nejen jejich život, ale i oblečení a krásu.

Simonu Dafourovou opojení zdolalo. Najednou měla pocit, že je vtahována do trychtýře. Zmocnil se jí, vymrštil ji vzhůru a vyplivl do jiného světa. Stěží si to uvědomovala, protože se převalovala ze strany na stranu a s očima dokořán hleděla nahoru.

Tam se nacházel baldachýn a právě v něm zahlédla něco příšerného.

Obličej!

Ne vlastně obličej, spíš jakousi pitvornou masku - trojúhelník se širokým čelem, ze kterého vyrůstaly dlouhé, lehce zahnuté rohy. Kolem špičaté brady vlál vous měkký jako vata. Celek doplňovala tmavá pleť a oči jako rubíny nebo červené granáty. Byly jiné než normální lidské zřítelnice, vypadaly jako vybroušené diamanty.

Obličej bez těla, široká ústa, která k ní vysílala vševědoucí úšklebek a současně vyzařovala něco, co mohla označit jako děs.

Příšerná aura ji zasáhla, až jí naskočila husí kůže.

Její mysl opanoval strach. Bylo nepochopitelné, jak mohla tak znenadání spadnout z nebe do pekla. Bez nějakého varovného přechodu. Letmý

okamžik, který jí drásal nervy. Proto Simona ležela tiše a pohroužena do vlastního nezvykle silného strachu.

V pohádkách, které tolik zbožňovala, přicházela princezna na zámek svého prince. Tato postava nebyla princem, byl to výplod ďábelského mámení.

Nevěděla, jak dlouho trval její úlek a šok. Ztratila pojem o času. Ležela na zádech a nemyslela na nic. Jenom hleděla do obličeje, jehož ústa 43

zformoval úšklebek v obrovskou tlamu, ze které se valily obláčky zelenošedého kouře jako námluvčí samotného ďábla přímo na ni, Simonu.

Vdechovala pekelnou páru, která páchla sírou a práchnivinou.

Dým jí bránil dýchat. Simona věděla, že se musí něco stát, Jinak by z této pasti neunikla. Musí pryč, ven...

Nebylo jí jasné, jak se jí podařilo několikrát se převalit, až spadla vedle postele na měkký koberec, kde zůstala ležet a ujišťovala se, že nemá nic zlomeného.

Ležela na břiše a hlavu otočila na stranu, aby se mohla zhluboka nadechnout. Ubíhaly vteřiny. Simona se náhle zachvěla. Několikrát vzlykla jako malé dítě, které si vybavilo ošklivou vzpomínku.

Musela vynaložit veškerou sílu a vůli, aby se pohnula. Opřela se dlaněmi do koberce, a tak se jí podařilo pomalu se nadzvednout.

Postavila se na nohy a lehce se zapotácela. Podívala se zpět k posteli a hlavu natočila tak, aby viděla na baldachýn.

Pitvorná grimasa zmizela stejně jako kouř. Všechno bylo opět jako předtím. Jako by nikdy onen děsivý obličej neviděla.

Simona se zasmála. Byl to neradostný, lehce nakřáplý smích. Podařilo se jí zahnat od sebe noční můru. Ačkoliv se v pokoji netopilo, cítila, jak jí po celém těle vyvstává pot. Byl odporný, stejně jako zápach síry, který se zde rozšířil.

Vzduch, potřebuje čerstvý vzduch. Vykročila k oknu a cítila, jak se podlamují kolena. Málem spadla na zem, než se dostala k cíli. Natáhla se po zástrčce, aby otevřela okno.

Nešlo to.

Nejdřív si myslela, že je příliš slabá, proto zatáhla silněji.

Bez úspěchu.

Okno zůstalo zavřené.

Simona se předklonila a přitiskla ruce na okenní tabuli.

Venku se pozvolna stmívalo. Také místnost se utápěla v posledních slabých paprscích denního svitu. Simona hleděla do korun stromů, které se kymácely v poryvech větru. Viděla také tmavou hradbu mračen, která putovala po obloze.

Příroda, která se nenechala zadržet ve svém úsilí sjednotit síly zla a dobra.

Simona zavrtěla nevěřícně hlavou, udivena sama sebou. Nikdy předtím ji podobné myšlenky nenapadly. Stále se opírajíc o parapet, otočila se a rozhlédla se po místnosti, která najednou vypadala úplně jinak než před pár 44

minutami.

Při vstupu do pokoje zřetelně rozeznávala každý kousek nábytku.

Teď tu panovala úplně jiná atmosféra. Pochmurnější a tajemnější.

Všechno jí připadalo cizí a nepřátelské.

Na vlhkých rtech se jí objevil úsměv, když si na to vzpomněla.

Nepřátelský, to je ten správný výraz. Obklopovalo ji nepřátelské okolí.

Věděla jedno:

Jestli ji obklopují neviditelní nepřátelé, musí co nejrychleji pryč. V této místnosti se cítila jako v pasti.

Rychle tedy!

Ještě rozeznávala obdélník dveří. Rozběhla se k nim trochu vratkým krokem a doufala, že nebudou zavřené. Simona téměř zajásala, když stiskla kliku a dveře povolily. Vzápětí vykročila do široké chodby.

Hotovo!

Povedlo se to! Nemohla tomu uvěřit. Otevřené dveře a za nimi chodba, která nebyla tak temná, protože tu kdosi rozestavil svíce.

Jejich plameny vydávaly plápolavé světlo. Byla to nádherná hra střídajících se odlesků červenožlutého světla a stínů, které se ničím nedaly zastavit a plazily se po zdech stejně jako po podlaze.

Simona se pustila napravo, aby se dostala k širokému schodišti. Chtěla k ostatním, protože věděla, že van Akkeren pozval své hosty ke společnému obědu, který se měl konat dole v hale.

Vysoké svícny se svícemi stály po pravé straně. V jedné chvíli se k nim Simona přiblížila natolik, že cítila jejich teplo. Polekala se, že jí chytí oblečení.

Nalevo visely obrazy předků, o kterých mluvil van Akkeren. Simona si neuměla vybavit, jak vypadaly za jasného světla. Každopádně jí malby připadaly jako stínové, a jen tu a tam přes ně přelétl odlesk plápolajícího plamene.

Tajemné a úděsné. Muži měli zkřivené obličeje. Vyzařovala z nich krutost a chlad, kterého se Simona Dufourová děsila. Ke schodišti už

nebylo daleko, ale cesta jí připadala dvakrát delší, protože se nemohla zbavit pocitu, že ji portréty pozorují a chystají se ji zadržet.

Vtom jim světlo přelétlo přes oči a vdechlo jim život.

Příšerné...

Dlaní šátrala podél zdi. Po čele jí stékal studený pot. Z haly zaslechla zvuky, kroky a cinkání nádobí.

45

Připravovali stůl.

Šla dál a náhle ucítila ledový závan. Jako y přicházel z Arktidy. Ne bouřlivý, ale mrazivý, zalézající pod kůži.

Simona Dufourová se zastavila. Chtěla zjistit příčinu tohoto jevu. Cosi ji nutilo otočit hlavu nalevo, kde visely obrazy.

Její pozornost upoutal jen jeden jediný.

Byl na něm muž. Vypadal děsivě. Na rozdíl od ostatních předků a majitelů zámku neměl vybrané, skvostné oblečení. Tento muž měl na sobě něco jako bílou noční košili, ale mohl to být také umrlčí rubáš.

Jeho pohled Simonu odpuzoval a zároveň fascinoval. Oba pocity se v ní svářily a nakonec zvítězil ten druhý.

Jako ve snách kráčela k obrazu, aby si ho prohlédla zblízka.

Ariol Le Duc vypadal opravdu jinak než na jiné portréty. Jeho jméno bylo uvedeno na spodním okraji obrazu.

Měl šedozelený obličej a stejnou barvu vlasů, které visely splihle kolem hlavy. Jasné oči, silný špalkovitý nos a ústa s povislými koutky. Brada připomínala měkký puding, a k tomu si představte obrovské uši.

Ruce visely ochable podél těla. Celkový vzhled působil trochu křečovitě, ale Simoně na obraze vadilo ještě něco.

Možná vypadal skoro jako živý.

Dlouhý, košili podobný hábit byl složen do záhybů, které zeleně probleskovaly, jako by se na nich usadila plíseň. Ariol Le Duc musel držet cosi v pravé ruce, kterou svíral v pěst. Simona nemohla rozeznat, co to je, protože měl ruku otočenou tak, že předmět směřoval kamsi dozadu.

Malíř zvolil tmavé pozadí, aby na obrazu lépe vynikla světlá postava.

Simona znovu ucítila závan...

Tentokrát to bylo jisté - chlad vycházel z obrazu. Měla pocit, že vdechuje ledový plyn, který vyplňuje její plíce do posledního koutku.

Dívce přeběhl mráz po zádech. Roztřásla se po celém těle. Koutky úst sebou nervózně cukaly a náhle zamžikala očima, protože jí něco oslepilo.

Přesně tam, kde se v pozadí kupila hnědočerná hmota, se rozkmitaly blesky. Síť záblesků, které se zmocnily celé postavy.

Pronikaly do hlavy, těla, boků, paží i stehen.

Mladá žena musela přihlížet tomuto podivnému úkazu. Byla to fascinující a současně hrozivá podívaná.

Blesky zmizely stejně nečekaně, jako se objevily.

Zůstal zde obraz, ze kterého už neproudilo nic.

46

Stalo se ovšem něco jiného.

Ariol Le Duc, předek z obrazu, se náhle pohnul. Začalo to trhnutím pravé ruky.

Paže se zvedla vzhůru. Současně postava otočila dlaň.

Teď Simona poznala, co Ariol Le Duc drží v ruce.

Byla to rukojeť dlouhého nože!

Současně ho otočil, takže jeho ostří mířilo přímo na Simonu Dufourovou...

Skutečnost, sen nebo mámení?

Simona Dufourová nevěděla. Pravděpodobně všechno dohromady. Jedno však bylo jisté. Nemýlila se. Ariol Le Duc, který stál před ní na obraze, se probudil k životu a s hrozivě zvednutou zbraní se chystal obraz opustit.

Zvedl pravou nohu. Látka vybledlého rubáše se lehce vzdouvala a padala v dlouhých záhybech až ke kotníkům. Teprve nyní zahlédla Simona na jeho nohou hranaté předměty, které jen vzdáleně připomínaly dnešní obuv.

Spodní okraj rámu pro něho nebyl žádnou překážkou. Prostě ho překročil.

Simona se stále nehýbala a nevydala jedinou hlásku. Sevřené hrdlo jí to nedovolilo.

Podivný přízrak pomalu sestupoval z obrazu. Zdálo se, že se vznáší na obláčku. Jeho pohled se přitom ani v nejmenším nezměnil. Upřeně zíral na Simonu, která se ještě nevzpamatovala ze šoku.

Ariol Le Duc se dotkl pravou nohou země. Potom zvedl levou nohu.

Jenom pár vteřin a opustí obraz úplně.

V tomto okamžiku Simona ožila. Vztáhla proti němu ruce. Zašeptala:

„Pryč... běž pryč... prosím tě, odejdi... co ode mne chceš?“

Ariola Le Duca ani ve snu nenapadlo poslechnout, i když jí rozuměl.

Kráčel dál a v ruce držel nůž.

Příšerné, zahnuté ostří. Simona tomu nechtěla uvěřit. Jestliže ji tou zbraní zasáhne, bude s ní amen.

Pryč, pryč...

Kam by mohla prchnout? Běžet dolů? Nebo se vrátit zpátky?

Všude ji dostihne a zabije. Dovedla si představit, že by ji rychle dohonil, pokud by si to přál.

Simona Dufourová uvažovala příliš dlouho. Najednou stál nad ní.

Jeho levá ruka jí sevřela rameno jako kleště. Přitiskla ji ke zdi.

Le Ducova pravá ruka se zvedla. Zablýsklo se ostří nože.

47

Ruka klesla dolů.

Třikrát za sebou.

Simona Dufourová už o tom naštěstí nevěděla. Její mysl obestřela tma a ona odcházela do jiné říše...

Vincent van Akkeren si dal záležet. Osobně převzal zodpovědnost za bezchybně připravený stůl, na jehož bílém ubrusu skvěle vynikal starý

porcelán s broušenými křišťálovými sklenicemi.

Mezitím jeho tři hosté odešli do vykázaných pokojů, aby si odpočinuli.

Van Akkeren, tento ďábel v lidském těle, chtěl pojíst s odpočinutými lidmi. Později si chtěl s nimi pohrát.

Svou hru.

Myslel samozřejmě na fotoaparát. Shromažďoval v něm duše, které měly být předány ďáblu. Na jeho seznamu se objevily tři nové. Myslel na to, jak vpadl do Cerbaku. Lidé v něm poznali ztělesnění zla a uprchlí z vesnice.

Každého z nich vyfotografoval. To byla jeho zásobárna pro peklo.

Ještě jednou obešel stůl, aby se přesvědčil, že nic neopomenul. Spokojeně pokýval hlavou. Nikdo si nemůže stěžovat. Ostatně to by si nikdo nedovolil.

Podíval se na hodiny.

Čas, který vyhradil svým hostům na odpočinek, téměř uplynul. Jestli budou přesní, musí se během pěti minut objevit v hale.

Měl v úmyslu nabídnout jim řádné jídlo, na jaké byli zvyklí. Polévku, hlavní jídlo a poté dezert. Všechno připravil ve staré zámecké kuchyni.

Polévka byla ještě horká. Dovařil ji před minutou. Byl to silný zeleninový

vývarem se zeleninou.

Voněl znamenitě, když van Akkeren sejmul pokličku, aby mohl postavit mísu na servírovací stolek. S ním chtěl dojet do haly, kde bude jídlo podávat.

Prováděl jednotlivé činnosti jako zkušený číšník. Sotva opustil kuchyni, zastavil se i s vozíkem, protože dva z jeho hostů už čekali v hale.

Stáli poblíž schodiště, drželi se za ruce a působili trochu nejistě a rozpačitě.

Van Akkeren se zářivě usmál. Ano, tohle si přál. „Arletto a Marceli, těší mě, že jste přijali moje pozvání. Prosím, posaďte se!“

„Děkuji,“ řekl Marcel Wächter.

Arletta na rozdíl od něho mlčela. Cítila se nejistě. Ústa jí zacukala, když

48

se pokusila o úsměv. Váhavými kroky zahnuli k prostřenému stolu.

Van Akkeren měl všechno dokonale vymyšleno. I když jeho hosté neměli právě nejvhodnější oblečení pro slavnostní tabuli, zacházel s nimi jako s nejvybranějším panstvem. Arlettě přidržel židli, aby se mohla pohodlně posadit.

Kývnutím hlavy poděkovala a současně se pokusila o rozpačitý úsměv.

„Proč se tak ostýcháte, Arletto?“

„Já... já... je to všechno velmi neobvyklé. Něco takového jsem ještě nezažila.“

„Už tedy bylo na čase. Žena jako vy se narodila, aby patřila k nejvýše postaveným.“

„Nejsem si tím jistá.“

Marcel ještě stál. „Prosím,“ požádal ho van Akkeren, „buďte tak laskav a posaďte se naproti dámě.“

„Ano, děkuji...“

Sedal si opatrně, jako by se bál, že rozbije židli.

„Moje místo je mezi vámi,“ vysvětloval van Akkeren. „Rád bych na vás všechny viděl.“

„Ale Simona ještě nepřišla,“ zašeptala Arletta.

„Bohužel. Určitě se ale brzy objeví. Můžeme klidně začít, pokud souhlasíte.“

Oba souhlasně přikývli. Nebyli zde jako hostitelé. Pozvali je a oni se museli řídit jeho pravidly.

Vyslal k nim přes stůl přátelský úsměv a poprosil Arlettu o talíř. Dívka mu podala drahocenný kousek porcelánu. Van Akkeren kývnutím hlavy poděkoval a začal nalévat polévku. Soustředil se na svou práci a nevšímal si svých hostů, kteří po sobě pokukovali.

Arletta měla oči dokořán otevřené. Na čele se jí perlil hustý pot. Necítila se dobře. Patrně prožívala velké duševní vypětí. Stále častěji pošilhávala ke schodišti, kde by se už měla objevit třetí její kamarádka.

Simona Dufourová se však neukazovala.

„Kde se asi zdržela?“ vydechla přes stůl.

Marcel Wächter pokrčil rameny.

I on už ztratil větší část odvahy, se kterou vstupoval do zámku. „Bývá vždycky tak přesná,“ odpověděl tiše.

Arletta se pokusila usmát, ale nepovedlo se jí to. Její snědá pokožka dostala mírně šedivé zabarvení.

49

Van Akkeren se nenechal zmást a dál naléval polévku, ale neuniklo mu jejich povídání. Vrátil se k němu, když požádal o Marcelův talíř. „Víte, existují lidé, kteří se nedovedou ubránit pocitu štěstí, když se ocitnou na podobném zámku.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Arletta při míchání polévky.

„Myslím na postel s nebesy. Umím si docela dobře představit, že se naše společná přítelkyně nechala zlákat, aby ji vyzkoušela. A patrně usnula.“

„Myslíte?“

„Samozřejmě, Arletto, to se docela dobře mohlo stát.“ Odpověděl a přitom podával Marcelovi plný talíř.

„Takže bychom se tam měli podívat“

„Správně, Marceli, to bychom měli a také to uděláme, až sníme polévku.

Nezastírám ostatně, že by mne povzbudilo, kdybyste mě pochválili.“

Natáhl se po stříbrné lžíci. „Nedělejte si starosti. Teď vám přeji dobrou chuť.“

Tu ani jeden z nich neměl. V napjaté atmosféře, která zde panovala, se ani nebylo čemu divit.

Když se Arletta i Marcel natáhli pro lžíce, zpozorovali, jak se jim chvějí ruce. Van Akkeren je pozoroval číhavým pohledem. Jeho ústa se roztáhla v širokém úsměvu. Pustil se do jídla, zatímco Arletta a Marcel se museli překonávat, aby polkli první sousto. Potom se jich zeptal, jak jim chutná.

„Výborně,“ řekl Marcel, „polévka je vynikající.“

„Také si to myslím. Dal jsem si na ní záležet. Dvojitý hovězí vývar. Ani ve čtyřhvězdičkové restauraci byste nedostali lepší.“

„To nemůžeme posoudit, pane van Akkerene,“ odpověděl Marcel.

„Nemáme dost peněz, abychom mohli navštěvovat takové podniky.“

„To nic. Tady si to vynahradíte.“ Van Akkeren jedl dál. S požitkem. Srkal přitom polévku jako bezzubý stařec.

Arletta se podívala na Marcela.

Ten jenom pokrčil rameny. Neodvažoval se promluvit. Van Akkeren byl domácím pánem. Nepatřilo se, aby ho hosté kritizovali.

Pustili se do jídla. Jedli mechanicky, nabírali lžíci za lžící pravidelně a bez nadšení.

I přes hlasité srkání sem doléhaly jiné zvuky.

Odkudsi shora. Neozývaly se pod stropem, ale v poschodí.

Marcel jako první pustil lžíci a prkenně se posadil.

„Tam něco je,“ zašeptala Arletta a ukazováčkem ukazovala nahoru.

50

Wächter přikývl.

Van Akkeren postřehl, co si ti dva šeptají. Přestal jíst.

„Co to bylo?“ zeptal se Marcel Wächter.

Van Akkeren se lehce pousmál. „Tam nahoře, já vím. Také jsem to slyšel.“

„Simona?“

„Možná, drahá Arletto. Ještě na ni počkáme. Nemůžeme...“ Odmlčel se, protože z poschodí nad nimi k nim dolehl tlumený zvuk, jako by někdo padl na zem.

Marcel prudce vyskočil z křesla. Přitom narazil na stůl, až zacinkalo nádobí. „Musím se podívat, musím...“

„Zůstaňte sedět!“ vyjel na něho van Akkeren. „Už brzy přijde naše Simonka.“

Sotva vyslovil těch pár slov, když na horním konci schodiště zaslechli kroky. Ale jaké kroky!

Nebyly lehké, rychlé, jak by kráčela dívka Simonina typu, ale těžké a dunivé. A každý krok doprovázel ještě jiný zvuk. Temně znějící šramot, jako by někdo něco těžkého táhl za sebou.

Vincent van Akkeren seděl na židli s velkým opěradlem. Dychtivě a s očekáváním hleděl přes stůl do mihotavých plamenů v krbu.

Ne tak Marcel. Ten se posadil tak, aby viděl mezi příčky zábradlí, a pokoušel se zrakem proniknout skulinami mezi nimi.

Arletta se musela otočit, aby také něco viděla. Pomalu se obracela, ale stejně jako Marcel neviděla nic.

Potom se objevila postava. Nebyla to Simona. Byl to muž, z něhož

Marcel zahlédl jenom hlavu. Schod za schodem sestupoval dolů a Marcel ho sledoval s vytřeštěnýma očima.

To přece nemůže být pravda! Srdce se mu rozbušilo jako zvon. Připomněl si malbu, která visela v horním poschodí.

Byl to portrét toho muže, který nyní scházel po schodech do haly.

Arletta zůstala sedět jako při-mrazená, ale Marcel Wächter vyskočil.

„Kdo je to?“ zašeptal chraplavě směrem k van Akkerenovi.

„Ariol Le Duc...“ Hvězda hororů pomalu vyslovila jeho jméno.

„Pravý majitel zámku...“

„Právě ten.“

„Ale ten přece dávno zemřel.“

Van Akkeren se teatrálně zasmál. Ve stejném okamžiku začala Arletta 51

hystericky křičet.

Teď si mohla příchozího dobře prohlédnout, protože se zastavil pod schodištěm.

Ale nebyl sám.

Najednou Arletta pochopila, co znamenal ten tlumený hluk.

Byl to Ariol Le Duc, který za sebou táhl mrtvolu. Mrtvé tělo Simony Dufourové!

Netušil jsem, proč ten člověk vykřikl, když nás uviděl. Vypotácel se ze sněhové opony, zastavil se a natáhl před sebe ruce jako v sebeobraně. Jeho zimní bunda byla pokrytá sněhem, takže připomínal někoho, kdo je dlouho na cestě.

Přistoupil jsem k němu.

„Nedotýkejte se mě!“ vykřikl.

„Nemějte strach, pane, možná jsme na tom stejně jako vy.“

Zhluboka se nadechl a bezmocně spustil ruce. „Jak jste na to přišel?“

Ukázal jsem přes ulici, kde jsem zahlédl malý bar. Spíše bistro, útulné pohostinství, ale ve Francii říkají bar všemu. Neznámý sledoval můj natažený ukazováček s nedůvěřivým pohledem. „Vy nejste odtud?“ zeptal se.

„Ne.“

„Kde jsou všichni lidé? Zalezli do domů, když začalo sněžit?“

„Určitě ne, pane. Utekli.“

Zvedl ruku a nervózně si mnul bradu. „Utekli?“ vydechl. „Před kým utekli?“

„To nevíme.“

„Odkud přicházíte?“ zeptal se Suko.

Neodpověděl přímo. „Chtěl bych do baru. Já... potřebuji se něčeho napít.“

Kráčel před námi shrbený jako stařec.

„Rozumíš tomu?“ zeptal se Suko.

„Ne, ale on nám to jistě vysvětlí.“

„Uvidíme.“

Bar byl otevřený. Muž s lysinou otevřel dveře. Při vstupu do malé liduprázdné hospůdky jsme museli sklonit hlavu.

„Tam!“ Výkřik neznámého proletěl nálevnou. „Je to zase tady, zatraceně!“

Myslel tím fotografii ležící na nálevním pultu. Byli na ní muž a žena, 52

kteří leželi uprostřed místnosti v kaluži krve. Hrozný výjev.

Neznámý nevydržel pohled na snímek. Zakryl si rukama obličej, vrtěl hlavou a přitom si šeptal: „Jako nahoře na zámku, jako nahoře...“

„Byl jste na zámku?“ zeptal jsem se.

„Ano, přicházím odtamtud. Musel jsem dojít pro pomoc. Chtěl jsem si odtud zatelefonovat, protože nám někdo propíchal pneumatiky.

Rozumíte?“

„Ne tak docela. Jenom jsem pochopil, že necestujete sám.“

„Správně. Jsem tu se třemi přáteli. Chtěli jsme podniknout okružní cestu po zámcích na Loiře, protože nás zajímá jejich historie a také výtvarné umění.“

„Chápu. Jak se jmenujete?“

„Frank Didier.“

Také jsme se představili.

„Zní to anglicky, tedy vaše jména.“

„Ano, pocházíme z Londýna.“

„Je to náhoda, že jsem tady na vás narazil?“

„V jistém smyslu ano,“ ozval se Suko. „Jde nám o objasnění série záhadných vražd.“ Ukázal na fotografii. „Ty vraždy souvisejí s takovýmito fotografiemi.“

Didier přikývl. Přitom si nalil sklenici koňaku. „V zámku jsem viděl podobné snímky. Byli jsme na nich my čtyři. A byli jsme mrtví.“

„Viděl jste fotografa?“

Souhlasně přikývl a napil se.

„Jak se jmenuje?“ dotazoval jsem se.

„Neznám jeho jméno. Jenom jsem ho viděl.“ Začal nám ho popisovat.

Hned při prvních větách nám bylo jasné, o koho se jedná. Didier nemusel dál pokračovat. „Van Akkeren,“ řekl jsem. „Vincent van Akkeren. Kdo jiný?“

„Tak se jmenuje?“ zeptal se Didier.

„Ano.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. Neznám toho muže. Dnes jsem ho viděl poprvé.“

Tvrdě jsem se zasmál. „Buďte rád, pane Didiere, že jste se s ním blíže neseznámil.“ Lokl jsem si koňaku a položil jsem peníze vedle pokladny.

„Tenhle Vincent van Akkeren je ďábel v lidské podobě.“

Didier dopadl na malou židličku vedle kulatého stolku. Byly zde jenom 53

tři. Rozsvítili jsme. Dvě lampy vydávaly poněkud mdlé světlo, které svítilo přímo na pult. „Jak jste to myslel, pane Sinclaire, s tím ďáblem?“

„Jak jsem to řekl. Van Akkeren nezná slitování. Je krutý. Lidský život pro něho nemá žádnou cenu. Jde přes mrtvoly.“

Frank pokýval hlavou. Přitom hleděl upřeně na zem. „Když si uvědomím, v jakém nebezpečí se nacházejí mojí přátelé, tak jsem měl vlastně štěstí, že jsem utekl.

Ale jak se mu to podařilo? Viděl jsem fotografie, na kterých jsme byli mrtví. Má to snad být náš osud?“

Musel jsem mu dát za pravdu. „Pokud jde o van Akkerena, tak ano. Má kameru, kterou lze označit za ďábelskou věc. Je to přístroj, který zachycuje obrázky událostí, které dotyčného čekají v budoucnosti.“

Nevěřícně klouzal pohledem ze Suka na mne. „To... nemůže být pravda,“

řekl tiše.

„My vám nelžeme, pane Didiere,“ sdělil mu suše můj přítel a kolega.

„A mí přátelé?“ opakoval větu chvějícím se hlasem.

Zamával jsem odmítavě rukama. „Pomalu, pane. Musíme se smířit s myšlenkou, že jim van Akkeren něco připravuje. Co to je, to vám neřeknu.

Doufám, že nebude příliš spěchat a my stačíme dorazit do zámku.“

„Chcete se pokusit dostat mé přátelé z jeho spárů?“

„Kdo jiný by to měl udělat?“ zeptal se Suko.

Hlasitě polkl. „Mám... mám jít s vámi?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, pane Didiere, v žádném případě. To by bylo nebezpečné. Van Akkeren je nebezpečný. Je to bestie, která zničí každého, kdo se jí postaví do cesty.“

„Ale vy dva se mu také chcete postavit!“

„Samozřejmě,“ dodal s úsměvem Suko. „Naším povoláním je stíhat podobné lidi.“

„Jste... od policie?“

„Ano, dá se to tak říci,“ odpověděl jsem.

„Přijeli jste sem kvůli tomu?“

„Přesně tak.“

Chtěl ještě něco dodat, ale rysy jeho obličeje ztuhly. Jeho pohled padl náhodně na dveře. Vytřeštil oči, otevřel ústa, ale nevydal ze sebe jediné slovo. Jenom jakési skuhravé zvuky. Přitom ukazoval na dveře.

Suko a já jsme se otočili.

Na prahu nestál žádný člověk ani žádný démon, jen tam cosi poletovalo.

54

Bílé strašidlo...

Judy Landersová!

Frank Didier to nemohl pochopit. Přitiskl si ruce na obličej. Křečovitě držel prsty u sebe, aby nic neviděl.

My jsme zachovali klid, protože jsme věděli, že Judy je neškodná.

Prokletý osud nedopřál mrtvé klid a její duch zajatý ďábelskou magií čekal, až pomine. To se však nemohlo stát dříve, dokud bude existovat kamera.

Pokynul jsem jí. „Ahoj... Judy.“

Průsvitné stvoření vykouzlilo cosi jako úsměv. Ve skutečnosti to vypadalo, jako by přes její rty přeběhl záblesk světla.

Také Suko zvedl ruku a zamával na ni. I když se Judy pohybovala ve zcela jiném světě, nepřestala se chovat jako člověk.

Didier zpozoroval, že tato postava nikoho neohrožuje. Ruce mu klesly na kolena.

Když jsem se na něho po očku podíval, viděl jsem, že je stejně průsvitný

a bledý jako Judy Landersová.

„Nemusíte se ničeho obávat, Franku. Judy je naše stará přítelkyně.

Spolehněte se, ani se nás nedotkne.“

„Ale není to člověk.“

„Ano, je to duch,“ připustil suše Suko.

Didier se musel nechtěně usmát. „Duch - ti přece neexistují. Vím, že...“

„Vidíte přece, že tento duch existuje,“ prohlásil jsem. „To, co vidíte, Franku, není žádná představa.“

„A co chce?“

„To se teprve dozvíme. Určitě se tady neobjevila bez důvodu.“ Postoupil jsem o krok blíž k bílé poletující postavě a současně j sem pocítil chladný

závan. „Jsem rád, Judy, že se ti podařilo osvobodit se.“

„Bylo to dost těžké...“ I její hlas zněl strašidelně. Bylo to spíše jemné syčení a těžko jsem rozeznával jednotlivá slova.

„Už tedy nejsi pod jeho vlivem?“

„Ne... soustředí se teď na jiné věci.“

„Na jaké, prosím tě?“

V Judyině obličeji to zaškubalo. Kdybych se blíže podíval, rozeznal bych její původní lidské rysy. Kdysi byla blondýnkou, teď jí popelavé vlasy vlály kolem hlavy jako jemná pavučina.

55

„Chce templáře. Vím to. V pozadí číhá Baphometh. Znovu udeří prostřednictvím Ariola Le Duca, zvaného Ukrutník. Probudil ho k životu.“

„Kde?“

„Na jeho zámku. Není to daleko odtud. Zámek Le Duc je nebezpečné místo. Děs tam číhal po staletí.“

„Myslíš Le Duca?“

„Ano. Člověk ho nemůže zabít. Je to obraz, malba, jak si mysleli lidé, kteří stáli před ním a prohlíželi si ho. Jenom ale spal a čekal na to, aby se znovu probudil a vrátil mezi živé. Van Akkerenovi se to podařilo.

Osvobodil ho z jeho vyhnanství. Nebezpečný templář je zase zde. Chce se mstít. On a van Akkeren budou shromažďovat duše pro ďábla.“

„Jak se mu to podařilo?“ zeptal jsem se.

„Pomocí fotoaparátu. Je to ďábelský vynález, proto je třeba ho zničit.“

To se lehce řekne. Pokusili jsme se o to, ale bez úspěchu. Potěšilo mě, že se Judyin duch osvobodil a varoval nás před novým nebezpečím. Stejně jako abbé, který sledoval nebezpečí ve své kostce.

„Co má za lubem?“ zeptal jsem se ducha. „Znáš vlastně jeho plány?“

„Ano!“ vydechla Judy. „Chce všechny zdejší lidi. Přišel do vesnice. Měl s sebou fotoaparát a fotografoval. Lidé ho viděli a polekali se ho. Cítili instinktivně, že s ním přichází zlo. Vstupoval do domů, jako by mu patřily.

Smál se a mačkal spoušť. Potom odešel. Ale obyvatelé zjistili, že se děje něco špatného...“

„Utekli?“ chtěl vědět Suko.

„Zpočátku ne. Byli bezradní, dokud se van Akkeren nevrátil a nedal jim fotografie. Obrázky, které jim ukázaly jejich budoucí osud. Teprve teď jim bylo jasné, že je navštívil nebezpečný ďábel, a udělali to, co považovali za nejlepší. Utekli.“

„Kam?“

„Do vinic a vinných sklepů. Tam chtěj i strávit nejbližší dny, jak jsem zjistila. Všechno potřebné si vzali s sebou. Deky, matrace a potraviny.

Mohou tam zůstat delší dobu.“

„Jednou se budou muset vrátit,'' řekl Suko.

„Ano, až nebezpečí pomine.“

To mi bylo jasné. Aby se však obyvatelé mohli vrátit, bylo třeba postarat se o van Akkerena.

Přikývl jsem duchu Judy Landersové. „Děkuji ti z celého srdce, Judy.

Současně bych se tě chtěl zeptat, co hodláš podniknout.“

56

„Zůstanu zde a budu čekat, až se duše vysvobodí. Jakmile budu mít možnost opustit vězení, musím toho využít.“

To nebylo špatné. „Myslíš, že tě znovu polapí?“

„Když bude chtít, tak ano. Ale teď se zabývá jinými věcmi, protože má návštěvu. Na zámku se nacházejí tři osoby, které nemají ani ponětí, do jakých ďábelských osidel vlezly. Vezme si jejich duše. K tomu ještě poznají Ariola Le Duca, nebezpečného templáře, krutou oživlou mrtvolu.“

To jsme si dokázali docela dobře představit. Chtěl j sem se ještě Judy na něco zeptat, ale odmlčela se. Náhle se vznesla výš, jako by se jí zmocnil silný závan větru. Už ji nic nemohlo zastavit. Ve chvilce jsme opět zůstali sami.

Zaslechli jsme, jak Frank zhluboka, sténavě oddechuje. „To nemůže být pravda,“ vydechl. „To je prostě šílené. Příšerný sen.“

„Ne, Franku, nebyl to žádný sen.“

Vstal a postavil se vedle stolu. Chvěl se po celém těle. Musel se opřít o dřevěnou desku. „Co... co teď chcete udělat?“ zeptal se tiše. „Prosím...“

„Musíme na zámek,“ řekl Suko a já jsem souhlasně přikývl. Frankův obličej zůstal nehybný.

„Templář vás zabije!“

„S tím musíme počítat,“ prohlásil můj přítel. „Ale věřte mi, Franku, že se dokážeme bránit. Lehké to s námi mít nebudou.“

„A když prohrajete?“

„To už je riziko povolání.“

„Já... bych chtěl zůstat ve vesnici. Nemohu se vrátit. Určitě mi rozumíte.“

Mluvil úsečně a nervózně proplétal prsty.

„To je nám jasné. Nepotřebujeme nikoho s sebou. Co je potřeba nahoře vyřídit, to uděláme sami. Proto jsme sem přišli, milý příteli.“

„To je dobře.“

Kývl jsem na Suka. „Pojď, nerad bych marnil čas...“

„Jen klid, Johne!“

Suko mě ostře okřikl, takže jsem okamžitě zmlkl.

I Frank se zdržel dalšího komentáře. Stáli jsme v baru a číhali jsme na sebemenší zvuk.

Vtom jsme to zaslechli.

Nejdříve jsme mysleli, že je to vzdálený zpěv. Jako by to byl chorál, starý

kultovní mnohohlasý zpěv. Ale nebyla to pravda. Byly to spíš výkřiky.

Suko zvedl ruku. „Johne, to někdo křičí. Tiše, jakoby z jiného světa.“

57

„Také se mi zdá.“

Didier se otočil na místě. „Kdo to může být?“ zeptal se. V jeho hlase zaznělo zoufalství.

„To nevíme.“

„Ale přece,“ řekl najednou Suko. Otočil se a ustoupil stranou. Opatrně kráčel k barovému pultu.

Na pultu ležely ty ďábelské snímky. Byl na něm zavražděný manželský

pár, majitelé hostince. Leželi ve vlastní krvi. Předtím to byly zcela obyčejné snímky.

Už to nebyla pravda.

Oba lidé na snímku sice leželi strnule, ale jejich rty se chvěly a ústa se dokořán otevírala. A k nám doléhalo tiché bědování...

I já se Sukem, kteří jsme už ledacos zažili a nemohlo nás nic překvapit, jsme cítili, jak nám běhá mráz po zádech.

Nikdo z nás se neodvažoval fotografii zvednout. Nakonec jsem se pro ni natáhl, vzal jsem ji opatrně mezi prsty a cítil jsem, jak v ní proudí život.

Byly to lehké vibrace, chvění, život, který se nedá popsat. Obličeje sebou škubaly, kroutily očima, ze rtů vycházely vzdálené tiché výkřiky.

„Bojí se!“ zašeptal Suko. „K čertu, Johne, ti mrtví na fotografii mají strach.“

„Před kým?“

Přítel jenom bezradně nadzvedl ramena.

Za námi se ozvaly kroky Franka Didiera. Ten se neodvažoval na fotku ani podívat. „Je možné... že se bojí Ariola Le Duca? Myslím, že je to jedna z možností.“

Suko tiše hvízdl. „To je možné,“ přidal se. „Co myslíš, Johne?“

„Může být.“

„Ale proč by se báli?“ napínal nás Suko. „ Ariol Le Duc se nachází na zámku a...“

„Jsi si jistý?“

Přítel o krůček ustoupil a na-zvedl tázavě obočí. „Počkej, jak to myslíš?“

„Jak jsem řekl.“

„Ty nevěříš, že je na zámku?“

„Může to být i takhle. Jestli opustil obraz nebo místo, kde byl uvězněný, mohlo se docela klidně stát, že se vydal na cestu.“

„Do Cerbaku?“

58

„Ano.“

Suko si hnětl bradu. Mlčel a přenechal slovo Franku Didierovi. Ten bědoval: „Panebože, nemám jistotu a bezpečí ani tady.“ Sevřel ruce v pěst a díval se na nás prosebně. Když se nedočkal odpovědi, řekl: „Tak přece něco dělejte! Řekněte něco. Prosím vás, promluvte konečně! Já... nevím, co si tady počnu. Jsem tady v nebezpečí.“

Suko přikývl. „Zdá se mi, Johne, že má pravdu. Je v nebezpečí. Co budeme dělat?“

„Nic. Musíme změnit plán. Navrhuji, aby jeden z nás zůstal ve vesnici.“

Suko chvilku přemýšlel. „Ano, to by šlo. Musíme se rozdělit.“ Zasmál se.

„Jak tě znám, Johne, chceš se vydat do zámku.“

„Správně.“ Odkašlal jsem si.

„Koneckonců mám ještě s van Akkerenem nevyřízené účty. Ty samozřejmě taky, ale já mám přednost.“

„Egoisto.“

Pokrčil jsem rameny. „Co víš? Třeba na tebe zrovna vyšlo to horší...“

„Zase křičí!“ zašeptal Didier. „Slyšíte je? Pořád křičí, a nejen ti dva na fotografii. Slyším to i zvenku. To... prokletí zachvátilo celou vesnici,“

vyrazil ze sebe.

Ani Suko ani já jsme neodporovali. Ten chlapík měl bohužel pravdu.

„Dobrá, půjdeme a podíváme se té záhadě ještě jednou na kloub.“

„Já tady nezůstanu!“

„Ani nemusíte, Franku! Můžete jít s námi. A Suko zůstane celou dobu s vámi, budete mít tedy u sebe člověka, na kterého se můžete spolehnout.“

„V to... doufám.“

Namířil jsem ke dveřím, otevřel jsem je a vykročil jsem do sněhového koberce.

Setmělo se, jenom několik lamp štědře nadělovalo vesnici své světlo. Přes tyto ostrůvky jasu se valil sníh jako obrovské moře z šedobílých, nikde nekončících mraků. Dlouhé závoje hnal vítr opuštěnými ulicemi.

Každá střecha dostala svou bílou čepici. Také ulice byly zaváté až na několik míst, odkud vítr sníh odvál do koutů a závětří. Opravdu psí počasí.

Zvedl jsem si límec. Vítr skučel, vločky tiše šuměly, ale přesto byly slyšet i jiné zvuky.

Tiché, nezvykle znějící výkřiky, které vycházely ze všech domů. Rozběhl jsem se přes ulici do nejbližšího domu. V Cerbaku si lidé vzájemně důvěřovali, proto nikdo nezavíral dveře.

59

Když jsem se vřítil do obývacího pokoje, uviděl jsem na stole obrázek.

Vyobrazení nebožtíci křičeli a ječeli, jako by už jejich duše byly zotročeny.

Nejraději bych si zacpal uši, ale nemělo by cenu strkat jako pštros hlavu do písku. Musel jsem se s tím problémem vyrovnat.

Když jsem se vrátil zpátky, čekal Suko s Frankem pod ochranou malého přístřešku. „Je to tak, jak jsme předpokládali,“ informoval jsem je.

„Takže náš plán se nemění.“

„Ano, vydám se nahoru k zámku. Franku, vysvětlíte mi cestu? Dá se tam vyjet vozem?“

„Ne, odtud ne. Musel byste jet oklikou. Stezka je příliš úzká.“

„Tak běž pěšky,“ řekl Suko.

Přikývl jsem. „Možná ho potkám cestou.“

„Koho?“ zeptal se Didier.

„Toho příšerného templáře...“

Ariol Le Duc popošel ještě dva kroky a zastavil se. Udělal přitom malý

oblouk. Teď měl výhled ke stolu. Jeho studená mrtvá pracka svírala ruku mladé ženy. Potom ji pustil.

Simonina paže padla s tlumeným bouchnutím na zem.

Teď tam ležela.

Mrtvá, zavražděná, a její vrah stále svíral v ruce nůž s dlouhou čepelí.

Rozhostilo se hrobové ticho. Nikdo se neodvážil ani vydechnout. Ve vzduchu bylo cítit hrůzu, kterou každý z nich prožíval. Arletta a Marcel měli pocit, jako by dřepěli ve studené podzemní kobce. Nechtěli tomu uvěřit. Nenadálá smrt jejich přítelkyně je hluboce zasáhla.

Jenom Vincent van Akkeren vychutnával změněnou situaci. Vždy když

síly pekla převzaly režii do svých rukou, cítil se trochu provinile. Ale stejně mu dělalo dobře, když sledoval, jak si počíná vládce pekla. Byla to pro něho skvělá zábava.

Ariol Le Duc, oživlý templář, se nepohnul. Stál před stolem a držel v ruce vražednou zbraň. Jeho a van Akkerenův pohled se setkaly.

Hrdina hororů se potměšile usmál. „Chápu, že vás přešla chuť. Z toho důvodu se můžeme zříci hlavního chodu,“ sdělil hostům hlasem plným chladného cynismu. „Byla by to slavnostní hostina na počest hrůzy a děsu, jak jsem vždycky přál. Víte, miluji scény, jako je tato. Jsou zvláštní, přitahují mne. A naplňují mé poslání. Nejen ve prospěch ďábla a pekla.

60

Měl jsem také normální povolání, i když bylo ve srovnání s jinými poněkud neobvyklé. Točil jsem filmy. Byl jsem režisérem i producentem v jedné osobě. Moje filmy nebyly žádné trháky, ale zasvěcení lidé je znali.

Prodávají se, jak bych to řekl - pod pultem za horentní ceny, protože jsou to výjimečné filmy. Chtěl bych vám říci, jakého druhu...“ Neřekl nic, protože si všiml, že ho Marcel Wächter ani Arletta OmŹrová vůbec neposlouchají.

Seděli na svých místech jako voskové figuríny. Zírali zapadlýma očima do prázdna. Zorničky, ve kterých se zahnízdil bezbřehý strach, se ani nepohnuly.

Van Akkeren uchopil sklenici s vínem. „Rád bych se ještě jednou vrátil k fotografiím,“ řekl tiše. „Opravdu existují. Chtěl jsem vám jenom ozřejmit, co vás čeká. Tyto fotografie jsou mimořádné. Zobrazují situace, které nastanou v budoucnosti. Osud vaší přítelkyně se už naplnil. Nežije. Ariol Le Duc se vrátil a skvěle splnil svůj úkol.“

„Přestaňte,“ řekl Marcel. „Přestaňte, prosím vás. Nemůžete nás tady...“

„Já mohu všechno, příteli. Dokonce jsem vám propíchal i pneumatiky. I počasí mi vychází vstříc. Tento zámek poskytuje pro mé záměry ideální prostředí.“

Nyní promluvila Arletta. „Není mrtvá,“ řekla. „Ne, ona nemůže být mrtvá. Tomu prostě nevěřím.“ Vyslovila věty bezbarvým hlasem.

„Nevěřím tomu, nevěřím.“

„Arlettko.“ Van Akkeren k ní promlouval jako otec k dceři. „Povídáš

nesmysly. Nechceš se smířit se skutečností, a to není dobré. Je mrtvá, věř

mi. Vstaň a běž se přesvědčit. Vzchop se a zvedni se...“

„Ne!“ Nejdříve to slovo jenom zašeptala, potom začala křičet. „Néé...!“

Její hlas zahřměl halou a hnal se do poschodí, kde dozníval v chodbě.

Arletta se pomalu předklonila. Lokty odstrčila prázdný talíř. S rukama na obličeji položila hlavu na stůl. Otřásala se křečovitým pláčem a van Akkeren pozoroval tmavovlasou dívku chladným pohledem.

Čelo se mu složilo do vrásek jako člověku, který usilovně přemýšlí. Začal se věnovat Marcelu Wächterovi. „Nu, příteli, jsi takový zamlklý. Řekni něco.“

„Nevím, co bych řekl.“ Marcel hleděl do prázdna. Nechtěl se dívat na podivného zombieho a mrtvou Simonu. Jeho tělem prostupoval dosud nepoznaný chlad. Marcelovi to všechno připadalo jako zlá noční můra.

„Musíš se s tím smířit,“ prohlásil van Akkeren. „Pár věcí se změnilo. Kdo 61

se dá se mnou do spolku, ten se může dočkat různých překvapení.“ Tím bylo pro něho toto téma prozatím vyřízené, protože se znovu otočil k pravoplatnému majiteli zámku. „Jeden nám unikl, Ariole. Přál bych si, abys ho přivedl zpátky. Rozumíš mi?“

Oživlý templář hleděl vytřeštěně přes stůl. Trhavým pohybem pohnul ramenem na znamení, že pochopil. Potom pomalu kývl hlavou.

„Běž!“

Vypadalo to, jako by někdo natáhl setrvačník hračky. Postava se pomalu otočila, vymrštila pravou nohu dopředu a tvrdě do-šlápla. Topornými kroky zamířila ke dveřím.

Sledovaná pohledem van Akkerena, z jehož očí vyšlehl ďábelský záblesk.

Marcel Wächter se po templáři ani nepodíval. Mimoděk naslouchal jeho krokům.

Potom do haly vtrhl ledový vítr a přinášel s sebou poletující vločky sněhu. Zombie zmizel v jejich víru. Jako stroj opustil ochranné zdi zámku a vydal se do sněhové vánice. Jemu, nemrtvému, to však nevadilo. Jeho smysly otupěly, neznal žádný z lidských pocitů.

„Hmmm,“ řekl van Akkeren, když odsunul talíř. „Teď jsme tu jenom my tři. Ne, čtyři,“ upřesnil, „když připočítám naši první mrtvou. Ale ta je mimo hru. Poslouchejte!“ Jeho hlas byl tak ostrý, že sebou Arletta trhla, spustila ruce a podívala se na van Akkerena uplakanýma očima.

„Viděli jste fotografie,“ vrátil se znovu k obrázkům. „Pro jednoho z vaší společnosti se již jeho osud naplnil. Ani vy mu nemůžete uniknout.

Zůstáváte hosty na mém zámku a já přitom hledím do minulosti, když jsem byl ještě režisérem. Je to stejné jako ve filmu. Můžete jít do svých pokojů, a tam počkat. Ariola Le Duca jsem poslal pryč. Jenom já sám budu vaším protivníkem. Po celou dlouhou noc. Máte před sebou hodiny úděsného čekání. Je to jasné?“

Marcelovi dalo hodně námahy, aby odpověděl: „Jste krutý protivník!“

vydechl.

Van Akkeren se zasmál. „To vím. Upřímně řečeno, jsem na to hrdý.“

„Já... já...“

„Co chceš?“

Marcel Wächter polkl a svěsil hlavu. „Nic,“ zašeptal chraptivě. „Vlastně vůbec nic.“

„To je dobře, můj milý.“ Van Akkeren se zvedl. „Teď na chvíli zmizím.

Je mi jedno, co budete dělat, ale myslete na to, že až příště někoho z vás 62

potkám, nebudu tak přátelský jako nyní.“ Vztyčil varovně ukazováček.

„Hra, milí přátelé, právě začala.“

Už se déle nezdržoval. Odstrčil židli a obešel stůl. Když míjel Marcela, cítil mladý muž, jak mu běhá mráz po zádech.

Vedle mrtvé Simony se van Akkeren zastavil. Sehnul se, podstrčil ruce pod tělem bez života a zvedl je tak lehce, jako by to bylo peříčko.

Potom zamířil ke schodům, přes rameno mrtvou Simonu. Když

vystupoval se svým nehybným břemenem nahoru, připomínal hraběte Draculu, který mizí se svou obětí v ponurých prostorách svého hradu.

Na galerii se van Akkeren krátce zastavil a pohlédl do hloubky pod sebou.

„Myslete na to, že hra už probíhá. Jenom já vím, kdy se váš osud naplní. A doufám, že nezapomínáte na fotografie.“ Hrubě a hlučně se zařehtal. Jeho kroky pozvolna dozněly.

Arletta a Marcel zůstali na svých místech. Šedivá barva jejich obličejů

svědčila o velkém duševním napětí a strachu.

Marcel zašilhal do míst, kde předtím ležela Simona. Na podlaze se lesklo několik krvavých skvrn. To bylo všechno, co zbylo z jejich přítelkyně.

Zatím s Arlettou na sebe nepromluvili. Mladá žena plakala a ruce tiskla k obličeji.

Wächter vstal. Už nevydržel sedět za stolem.

Přistrčil židli zpátky ke stolu. Zaskřípělo to nepříjemně. Otřásl se a ještě jednou zamířil pohledem ke schodišti. Nikdo se tam neukázal.

Od jisté chvíle se mu hlavou honily myšlenky na útěk. Musí s Arlettou zmizet z toho prokletého zámku. Byla to jediná šance, která jim ještě zbyla.

A vedla dveřmi ven.

„Arletto!“ sykl. Jeho ostrý šepot vytrhl ženu z chmurných myšlenek.

Zvedla hlavu a podívala se na Marcela rozšířenýma očima, ve kterých se leskly slzy.

Naklonil se dopředu. „Musíme odtud pryč, holčičko!“

Mlčky přikývla.

„Vstaň - vyrazíme ke dveřím! Van Akkeren někam zmizel. Až se vrátí, bude pozdě.“

Tahle slova vytrhla Arlettu z jejího letargického stavu. Zvedala se jako ve zpomaleném filmu. Její první opatrné krůčky připomínaly malé dítě, které se učí chodit.

Marcel by se nejraději rozběhl, ale bral ohled na Arlettu a uchopil ji za ruku. „Tak už pojď, holčičko! Pojď, musíme pryč! Nemůžeme se tady déle 63

zdržovat - prosím...“

Kráčela strnule vedle něho.

Cesta ke dveřím připadala Marcelovi nekonečná. Míjeli krb, z něhož na ně dýchlo teplo plamenů, a Marcel si oddechl, když se konečně dostali ke dveřím.

Marcel Wächter věděl s naprostou jistotou, že tudy odešel Ariol Le Duc a van Akkeren za ním nezamkl.

Proč jim nabídl tuhle šanci?

Téměř se bál sáhnout na kliku a otevřít dveře, aby nebyl zklamán. Ale nic takového se nestalo.

Dveře se otevřely. Uvolněně se zasmál, když hleděl na nekonečný rej vloček. V očích se mu zablýsklo. Cesta byla volná, i když museli do mrazivého počasí. Ale bylo zde ještě něco jiného než zimní nečas.

Nalevo od nich se v husté zácloně sněhových vloček mihl stín. Marcel si jej zpočátku nevšiml, protože se musel starat o Arlettu, Najednou stál stín před ním.

Šedý, obrovský a krutý...

Arletta začala křičet a Marcel oněměl. Do dívčina křiku zazněl tvrdý, nemilosrdný smích van Akkerena, který číhal za rohem.

„To jsem si myslel, že se o to pokusíte,“ zašeptal. „Ano, myslel jsem si to, ale spletli jste se. Nebude tak jednoduché oklamat mě. Chci, abyste vyhověli mému pozvání. Já určím, kdo zůstane a kdo může jít.“

Plochou dlaní udeřil mladého muže do prsou. Marcel ucítil náraz, který

ho odmrštil dozadu. Vpotácel se do haly. Zakopl o koberec, ztratil rovnováhu a padl na záda.

Arletta se nehnula z místa. Teprve když ji van Akkeren uchopil za loket a postrčil dovnitř, procitla.

„Prosím, ne... já... já...“

Mrštil jí proti zdi. Arletta se pomalu svezla k zemi a zůstala tam nehybně dřepět.

Van Akkeren zavřel dveře a zamkl je. Otočil dvakrát klíčem a přitom číhavě naslouchal kovovému zvuku. Zasmál se, protože se mu zamlouval.

„Nádherné,“ poznamenal. „Je to prostě skvělé, jestli rozumíte, co tím myslím.“ V příštím okamžiku dostal záchvat zuřivosti a vztekle dupal. „To je nestoudnost, takto zneužít mé pohostinnosti.“ Zlostně vykročil k Marcelovi ležícímu na zemi. Ten očekával kopanec a chránil si hlavu rukama. Ale nedošlo k němu. Van Akkeren prošel kolem něho.

64

„Bez obav, nerozšlápnu tě jako štěnici. Pro tebe jsem si vymyslel jiný

způsob, jak tě připravit o život.“ Hlučně odcházel pryč a zmizel na schodišti. Marcel vstal až poté, když dozněla ozvěna van Akkerenových kroků.

Přistoupil k Arlettě. Ta dřepěla a opírala se zády o stěnu.

„Musíš vstát, holčičko!“

„Já nechci!“

„Ale musíš!“

Zavrtěla hlavou. „Zemřu... Marceli. Zemřu stejně jako Simona.“

„Ne!“ zakřikl ji Marcel. „Budeme se bránit, Arletto. Budeme bojovat.“

Zasmála se pisklavě. „A čím? Čím se chceš bránit?“

„Čím?“ zamumlal Wächter a rozhlédl se kolem. Jeho pohled padl na krb a nádobu s různými pohrabáči. „Tímhle!“ řekl tvrdě, rozběhl se ke krbu a uchopil železný pohrabáč. Potěžkal ho v ruce a opakoval: „Tímhle! Tímto se budeme bránit.“ Zůstal stát před Arlettou a ukázal jí svou zbraň.

Mladá žena hleděla na pohrabáč, ale ve skutečnosti jej nevzala na vědomí.

Její mysl směřovala spíš do nitra. Naslouchala své duši.

Marcel už to nevydržel. „Tak řekni něco!“ zasupěl. „Řekni už konečně něco!“

„A co?“

„Třeba že se budeme bránit. Že nás nedostanou tak lacino jako ubohou Simonu.“ Marcel mluvil nahlas, takže mu ozvěna odpovídala z nejrůznějších koutů haly.

„Je silnější...“

„Ani on nemá palici z betonu, Arletto. Až nám zkříží cestu, praštím ho tímhle po hlavě.“ Zatřásl jí ramenem. „Mám ti také přinést něco takového?

Je tam ještě jeden menší pohrabáč. Opravdu.“

„Nech toho!“

Marcel už nemohl déle snášet pasivní chování své trpící přítelkyně. Stiskl jí rameno a přinutil ji, aby vstala. „Teď půjdeš se mnou, děvče! Půjdeš se mnou, rozumíš?“

„Ano.“

„Tak pojď.“ Šel před ní, ale brzy zjistil, že Arletta je příliš slabá, aby mohla jít sama. Nohy jí zeslábly, potácela se. Marcel ji naštěstí podepřel, dřív než stačila upadnout.

„Drž se mne, prosím tě! Půjdeme nahoru, nějak se pokusíme uniknout.“

„A jak?“

65

„Třeba oknem.“

„Zjistíte“

„Tady dole určitě!“ Marcel poslední větu zašeptal. V žádném případě netoužil po tom, aby ho van Akkeren, ďábel v lidské podobě, slyšel.

A tak šli dál. Schodiště se ukázalo být pro Arlettu nepřekonatelnou překážkou. Teprve když ji Marcel pevně uchopil za loket a vedl ji, dokázala zvedat nohy a přitom nezakopávat o stupně. Tak se jim konečně podařilo dostat se do chodby, kde se nacházely jejich ložnice.

Procházeli chodbou. Arletta se opírala o Marcela, který se tu a tam rozhlížel, protože měl pocit, že je někdo sleduje. Nikoho však neviděl...

Jenom svíčky hořely a vydávaly mdlé světlo, které kmitalo přes postavy na obrazech. Zdálo se, že postavy ožívají.

Ale ti lidé už zemřeli před mnoha lety a jejich existenci připomínaly jenom tyto malby.

Jeden však chyběl!

Marcel zpomalil chůzi, dokonce se zastavil a zavrtěl hlavou. Předtím viděl na obraze postavu templáře, a ten byl nyní pryč. Rám byl prázdný.

Neznámý ukrutný předek vystoupil z obrazu nebo ze zdi. Také Arletta zpozorovala, proč se zastavil. „Předtím... tam byl,“ vydechla.

„Máš pravdu.“ Marcel si odkašlal. „Počkej!“ zašeptal, pustil Arlettu a přistoupil blíž k prázdnému rámu. Tam, kde se původně nacházel obraz Ariola Le Duca, byly nyní prázdná plocha, která se šedočerně blýskala.

Marcel se jí chtěl dotknout, ale neodvažoval se. Místo toho natáhl pravou ruku. Držel v ní pohrabáč - a dočkal se dalšího překvapení.

Nepocítil žádný odpor. Hrot pohrabáče pronikl zdánlivě jednolitou plochou naprosto hladce.

Marcel trhl rukou, jako by se spálil. „Vidělas to, Arletto?“ zašeptal chraptivě.

„Co?“

„Pohrabáč projel obrazem jako máslem. Je tam stěna a současně jako by tam nebyla. Rozumíš tomu?“

„Ne.“

„Je to otvor, Arletto. Vstup do jiného světa. Panebože, já už nemůžu.“

Rty jí zaškubaly a potom se zeptala: „Otvor? Jaký?“

„Já nevím. Ani to nechci vědět. Mám z toho strach.“ Otřepal se a přitom vytřeštěně hleděl na obraz před sebou. „Jako by to byl vchod do jiné země nebo jiného světa, víš?“

66

„Ano.“ Arletta nerozuměla, i když odpověděla kladně. Nechtěla ničemu rozumět. Měla zájem o jedno jediné - vyváznout odtud se zdravou kůží.

„Chci pryč...“

„Jistě, Arletto.“ K jejich pokojům nebylo daleko. Nejdříve minuli dveře Simonina pokoje. Neodvážili se na ně ani podívat. O něco dál se nacházel Marcelův pokoj a za ním byla ubytována Arletta.

Všechny pokoje byly otevřené.

„Půjdu napřed,“ zašeptal Marcel, než otevřel křídlo dveří.

„Ano, prosím tě...“

Opatrně, s pohrabáčem připraveným k úderu vstoupil do místnosti.

Velkým krokem se přenesl přes práh. Zastavil se a otočil se zpátky.

Nezahlédl nic podezřelého. Pokoj byl prázdný. Nic se nezměnilo.

Všechno se nacházelo na svém místě jako v době, kdy pokoj opustil.

Dokonce objevil i stopu svých bot na koberci. Olízl si rty. Napětí, které ho ovládlo, bylo téměř nesnesitelné. Mávl na Arlettu. „Pojď, holčičko...“

„Ano, děkuji.“ Vklouzla za ním do pokoje. Zavřel dveře, zatímco Arletta se plaše rozhlížela. „Vypadá to... jako u mne. Všechny pokoje jsou stejné.“

„Myslel jsem si to a počítám s tím.“

Arletta se přiblížila k posteli s nebesy. „Co chceš dělat?“ Mluvila tiše a hlas se jí chvěl.

Ukázal na okno. „Pokusím se je otevřít.“

„Myslíš, že to půjde?“

„Uvidíme.“

Arletta bázlivě sledovala svého přítele. Neodvažovala se jít s ním.

Zastavil se před oknem a pozoroval starodávnou kliku.

Potom se po ní natáhl. Nepodařilo se mu jednou rukou otočit kličku.

Proto položil pohrabáč vedle stěny a zkusil to oběma rukama. Nic, klika se nehnula ani o chlup.

„Je to zavřené?“

Neodpověděl, jenom zhluboka vydechl a napjal všechny síly. Okno však neotevřel. Touhle cestou tedy neutečou.

Vrávoravými kroky a s pohledem, který říkal vše, se vrátil k Arlettě.

„Zamkli nás, holčičko.“

Přikývla - a zděsila se, když za dveřmi zaslechla nějaký lomoz. Někdo otočil klíčem v zámku.

Marcel Wächter se mohutným skokem vrhl na dveře. Zalomcoval klikou.

Potom se svezl po dveřích a uhodil se přitom do brady.

67

Nemělo to žádný význam. Dveře byly zamčené.

Zhluboka se nadechl, protřel si oči a zanaříkal: „Vězíme v pasti...“

Arletta hleděla do jeho vytřeštěných očí. V této chvíli se ovládala lépe než

Marcel. „To nám přece slíbil. Vzpomeň si na jeho slova.“

„Ano, bohužel...“

„Teď zůstaneme tady?“

„Zbývá nám ještě jedna možnost. „ Marcel se znovu obrátil k širokému a vysokému oknu. „Musíme okno rozbít!“

„Myslíš, že s tím van Akkeren nepočítal? Kdepak, hochu, ten ví, odkud fouká vítr.“

„Stejně to zkusím!“ vykřikl Marcel, uchopil pohrabáč oběma rukama a udeřil do okna.

Jiné okno by se muselo po takové ráně rozletět na tisíc kousků, ne však to, které vsadili do tohoto rámu. Muselo snad být neprůstřelné, protože se na něm neobjevila sebemenší trhlinka. Pohrabáč odskočil, jako by narazil na stěnu z gumy.

Marcel se odpotácel několik kroků zpět a rysy jeho obličeje se stáhly, jako by se měl každým okamžikem rozplakat.

„Tak to vidíš,“ řekla Arletta. „Nemáme žádnou možnost, jak se ubránit.“

Marcelova ruka s pohrabáčem klesla bezmocně podél těla. „Žádnou možnost,“ opakoval šeptem. „Jsme ztraceni, Arletto? Ztraceni?“ vykřikl vzápětí. „Odpověz!“

„Přestaň, Marceli, prosím. Přestaň! Nechci na to ani pomyslet!“

„Ano!“ zasípěl a přitiskl ruce ke spánkům. „Jsme v koncích! Tenhle zatracený pokoj je jako pevnost.“ V zoufalství znovu popadl pohrabáč a začal jím bušit do polštářů jako smyslů zbavený. Musel se odreagovat.

Arletta nečinně přihlížela. Stála jako socha a čekala, až záchvat jejího společníka pomine. Marcel se otočil k ní. Jeho obličej byl zbrocený potem.

Bezmocně pokrčil rameny. „Je konec, Arletto. Konec. Zbývají nám jen oči pro pláč.“

„Vzchop se přece, Marceli,“ převzala iniciativu dívka.

Marcel přikývl. Na zem dopadaly velké kapky potu. „Ano, zkusil jsem všechno. Musím se ovládat. Ale,“ zvedl hlavu, „smrti se snad bát smím. To je snad povoleno!“ vyjel na Arlettu.

„Já se taky bojím, Marceli. Mám příšerný strach.“

„Ale já se ho nemohu zbavit,“ řekl tiše. „Promiň, ale nevím jak dál.“

Klesl do židle a hleděl upřeně na podlahu.

68

Oba mlčeli. Arletta se opřela o zeď. Hleděla na obrazy, které byly rozvěšeny na stěnách. Většinou zobrazovaly krajinu kolem zámku. Vedle postele objevila obrazové hodiny. Byla na nich krajina s řekou, smutečními vrbami a modrou oblohou. Na obloze jako slunce číselník. Ručičky svíraly tupý úhel. Při bližším pozorování bylo možné rozeznat něco tmavého.

Zorničku!

Arletta OmŹrová popošla dopředu a po dvou krocích se zastavila.

„Co se děje?“ zeptal se Marcel.

„Podívej se na ty hodiny!“

„Co má být?“

„Něco se tam hýbe.“

Vyskočil. „Cože?“

Arletta neodpověděla. Dávala mu možnost, aby na to přišel sám. Marcel uviděl oko.

„To jsi ty, van Akkerene?“ vykřikl. „Jsi to ty, prokletý ďáble?“

Odpovědi se nedočkal, zato kruh uprostřed zmizel. Hodiny opět vypadaly normálně.

Marcel vrtěl hlavou a znovu se posadil. Ze zamyšlení ho vyrušila otázka jeho společnice. „Co teď budeme dělat, Marceli?“

„Čekat,“ odpověděl. „Budeme čekat na smrt...“

Arletta OmŹrová se rozplakala...

Ostrý vítr a nespočetné krystalky ledu mne štípaly do obličeje. Pevněji jsem si přitáhl šálu.

Musel jsem projít celou vesnicí, abych se dostal k úzké pěšině vedoucí k zámku. Vítr mi hnal sníh do obličeje.

Svět v Cerbaku se změnil. Vesnice ležela pod bílou pokrývkou, která z minuty na minutu stále narůstala, protože nepřestávalo hustě sněžit. A přitom jsem si už myslel, že se tuto zimu se sněhu nedočkáme. Vida, jak se člověk může mýlit.

Protože Suko a já jsme nepatřili k sezónním policistům, nezbývalo mi nic jiného než dál bojovat proti bílé nadílce ležící na pěšině, která vedla vzhůru a klikatila se lesem.

Naštěstí mi Frank Didier výborně popsal cestu, takže jsem nemusel dlouho bloudit. Narazil jsem na stezku při druhém pokusu.

Viničně svahy ležely kus cesty ode mne a k tomu ještě na odvrácené slunné straně. Prodíral jsem se hustým zasněženým lesem, kde se větve 69

stromů ohýbaly pod vahou bílého nadělení. Lesní půda vypadala ještě temnější. Byla vlhká, místy blátivá, až se mi do ní bořily boty.

Tu a tam jsem se musel zastavit a nabrat dech. Stromy prořídly. Toho využíval vítr a mezerami mezi nimi posílal své sněhové pozdravy. Sníh padal i se stromů. Vločky často vířily tak hustě, až mi bránily v dýchání.

Jistou výhodou bylo, že pěšina nevedla stále vzhůru. Občas zahnula a vedla po vrstevnici napříč svahem.

Větve se po mně natahovaly jako sukovité paže, jako by mne chtěly zastavit nebo přinejmenším šlehnout. Neustále jsem se jim musel vyhýbat a podlézat je. Několikrát mne nápor větru vrhl zpátky, ale zase mi dodal energii, abych se mohl dál probíjet krajinou.

Pochopitelně mi nešlo z hlavy, co nám sdělil Frank Didier.

Van Akkeren převzal vládu nad Chateau Le Duc, dřívějším sídlem templářů, v němž odpadlíci uctívali démona Baphometha.

Naskýtala se přirozeně otázka, jak silný je duch tohoto zámku. I kdyby byl pasivní, van Akkeren by se jistě postaral o jeho oživení.

Kdysi jsem nad ním zvítězil pomocí Tajemného Grálu, ale nezničil jsem ho.

Tajemný Grál. Při vzpomínce na něj jsem se lehce pousmál, i když mi sníh slepoval rty. Měl jsem ho vzít s sebou na zámek. Takhle však zůstal v kufru vypůjčeného vozu, ke kterému měl klíč i Suko. Grál sice patřil mně, ale neměl bych nic proti tomu, kdyby ho můj přítel použil.

Zámek se stále ještě skrýval ve tmě a za bílou oponou sněhových vloček.

Znovu jsem si musel odpočinout. Našel jsem si poměrně dobrý úkryt, kam sníh zatím nepronikl.

Na svahu jsem uklouzl a zastavil jsem se až o kmen stromu. Přitom jsem se zachytil nízko visící větve stromu a vysloužil jsem si pořádnou dávku sněhu za krk. Otřepal jsem se a chtěl jsem pokračovat v cestě, když jsem zaslechl hluk, který sem vůbec nepatřil.

Tady v lese neskučel vítr tak silně jako ve volné krajině. Bránily mu v tom stromy. Proto jsem slyšel pouze sténání v korunách a praskání větví.

Zlomilo se snad něco pod tíhou sněhu?

Něco takového se nabízelo, ale moc jsem tomu nevěřil, protože jsem žádné lámání neslyšel. Podezřelé zvuky dále zesílily. Rychle jsem zapomněl na chlad a vlhko. Byl jsem si jist, že příčinou toho rámusu je něco jiného.

Kdosi šel...

70

Shora, nejspíš ze zámku. A tento Kdosi nepoužil pěšinu, ale namířil si to přímo lesem.

Byl jsem napnutý k prasknutí, naslouchal jsem, až jsem se ujistil, že zvuky přicházejí zepředu zleva. Sáhl jsem pod kabát a vytáhl jsem baterku.

Cekal jsem ještě několik vteřin. Potom jsem namířil paprsek světla tam, odkud jsem očekával příchozího.

Před světelným kuželem tančily vločky. Světlo klouzalo po kmenech stromů, až se zastavilo tam, kde jsem zahlédl pohyb.

Něco sjíždělo dolů po svahu.

Nejen sníh a rozbředlý jíl, ale také postava. Byla ke mně otočena zády.

Ve svém bílém tenkém oblečení připomínajícím umrlčí rubáš vypadala jako strašidlo.

Ale nebylo to strašidlo.

To jsem poznal, když se postava těžkopádně otočila. Pravděpodobně ji znervóznil paprsek světla.

Teď hleděla směrem ke mně.

Hned jsem ji poznal - okamžitě jsem věděl, kdo stojí přede mnou mezi stromy.

Oživlá mrtvola, zombie - Ariol Le Duc!

KONEC PRVNÍ ČÁSTI