- 1 -

KABINET HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 27

Jason Dark

- 2 -

Světelný kužel svítilny trefil navlas přesně šedozelený

obličej oživlé mrtvoly!

I mne samotného překvapilo, že se zde tento zombie objevil. Neznal jsem ho a přesto jsem věděl, o koho jde.

Ariol Le Duc, pán na zámku Le Duc, který již byl několik století po smrti a jako dědictví potomkům zůstal po něm na zámku obraz v galerii předků.

V tomto okamžiku stál přede mnou...

Z šedivých mračen, která visela nad údolím řeky Loiry, se bez přestání sypal sníh. K tomu se opět přihlásil silný vítr, který hnal před sebou sněhovou nadílku, aby mi ji stejně jako předtím vmetl do obličeje.

S tímto děsivým setkáním jsem nepočítal. Vydal jsem se sám z vesnice jménem Cerbac, kde na mne čekal Suko s Frankem Didierem, abych navštívil zámek. Pevnost na Loiře, kde kdysi sídlil templář Ariol Le Duc, se stala obydlím ještě nestvůrnější osoby.

Vincenta van Akkerena, hvězdy hororů a následovníka démona Baphometha.

Patřil k mým úhlavním nepřátelům. Pronásledoval jsem ho už delší dobu. Dosud se mi ho nepodařilo polapit a posadit tam, kam patřil. Do vězení. Vždycky využil nějakého triku, aby se vyvlékl ze smyčky, kterou jsem kolem něho utahoval. Nyní měl novou zbraň. Nebezpečný přístroj, který vypadal nevinně, protože šlo o zdánlivě obyčejný fotoaparát.

Ale tím nebyl.

Pořizoval sice fotografie, ale s motivy, které se odehrávaly v budoucnosti, přičemž zpravidla šlo o vraždu, smrt a násilí.

Netušil jsem, jak se van Akkerenovi podařilo oživit Ariola Le Duca. Každopádně jsem si byl jist, že tato postava v umrlčím rouchu je bývalý majitel zámku.

- 3 -

Dnešní večer byl příšerný. Člověk by ani psa nevyhnal ven.

Jenom dvounožci jako já bojovali se sněhem, ledovým chladem a větrem. Zima se vrátila a udeřila vší silou.

Baterka měla halogenovou žárovku a vydávala dostatek světla. V jejích paprscích tančily sněhové vločky.

Zombie se ani nepohnul. Zato jsem se nedobrovolně pohnul já sám. Uklouzl jsem na jílovité půdě jako po mýdle. Paprsek světla poletoval jako vyplašený motýl, než se mi podařilo získat ztracenou rovnováhu.

Pomohl mi k tomu kmen stromu, o který jsem se opřel.

Jedna větvička praskla a zachytila se mi na šále.

Ariol Le Duc vypadal trochu zmateně, když viděl komíhající se světlo. Poznal jsem to z jeho trhavých pohybů.

Vzchopil jsem se a v duchu se připravoval na boj. Beretta nabitá stříbrnými kulkami odpočívala v pouzdru pod kabátem.

Vytrhl jsem ji ven, přehodil si baterku do levé ruky a zamířil ústí pistole ve směru světelného kuželu.

Nemrtvolu jsem nezahlédl!

Využil příznivého okamžiku a zmizel. Šestým smyslem vycítil, že má proti sobě protivníka, který se ho nebojí.

Teď jsem prožil stejně horkou chvíli jako při jeho nenadálém objevení. Neviděl jsem ho, zato jsem ho slyšel. Praskání větví prozradilo, že se hlava nehlava prodírá hustým podrostem.

Namířil jsem světlo šikmo po svahu.

Zombie na svém útěku zlomil několik větví, které s praskotem padaly k zemi. Vítr pokropil les dalším přívalem sněhu.

Tím mi bránil ve výhledu, takže jsem nemohl přesně zacílit a vystřelit.

Mám Ariola Le Duca nechat běžet? Za normálních okolností bych se pustil do pronásledování.

O tom nebylo pochyb. Ale nyní nastala jiná situace. Místo jednoho případu zde byly hned dva.

Jeden z nich se odehrával na zámku, kde nečíhal jenom van Akkeren. Podařilo se mu zajmout dvě rukojmí. Dvě ženy a

- 4 -

jednoho muže. Tyhle informace jsem získal od Franka Didiera, který spolu se Sukem čekal na můj návrat v opuštěné vesnici.

Jako rukojmí v rukou Vincenta van Akkerena! Co mohlo být horšího? Vždyť to bylo peklo v nejčistší podobě, děs na dosah ruky, mučení a psychický teror dohromady, protože van Akkeren pohrdal lidským životem.

Stejně jako samotný ďábel nenáviděl lidi, protože byli obrazem úhlavních nepřátel jeho pána. Stejně jako před dávnými časy, kdy všechno začalo, pokoušel se ďábel i dnes přelstít Stvořitele lidí a jejich duší. Bylo pro něho velkým zadostiučiněním, když se mu to podařilo.

Tak tomu bylo i s kamerou. Shromaždovala duše lidí, aby je mohla předat Satanovi. Pro van Akkerena ideální nástroj jeho nekalých úmyslů.

Takové a podobné myšlenky mi probíhaly hlavou a já jsem je zvažoval jako na lékárnických vážkách.

Poté jsem se rozhodl.

Nepustím se do pronásledování Ariola Le Duca, nýbrž se pustím nahoru k zámku. V Cerbaku čekal Suko, který také nebyl bezbranný, když šlo o zničení nějakého zombieho.

Do uší mi dolehlo poslední prasknutí jako vzpomínka na nemrtvého Le Duca a vzápětí se rozhostilo ticho.

Samozřejmě jsem o něm začal přemýšlet. Oficiálně byl mrtvý. Jak mohl přežít? V hrobě? A proč právě jeho přivedl van Akkeren opět do dnešního světa?

Odpověď určitě najdu nahoře na zámku. Vydal jsem se zase na cestu. Svítilnu jsem už nepotřeboval. Její světlo by mne mohlo lehce prozradit, pokud by se někdo díval dolů do údolí.

Van Akkeren neměl stoprocentně tušení, že jsem mu na stopě. Přitom si mohl něco podobného domyslet, protože mě dobře znal a věděl, že se jen tak nevzdávám.

Ani teď, když jsem se znovu prodíral hustým lesem.

Mnohokrát mi podklouzla noha na zledovatělé půdě a sjel jsem o pár metrů níž. Ale znovu jsem se tvrdošíjně škrábal vzhůru.

Balancoval jsem jako gymnasta a musel se občas zachytit

- 5 -

nízko visících větví. Ve vinicích by se mi vedlo lépe, ale přesto jsem postupoval dál.

Téměř jsem dosáhl vrcholu kopce. Přede mnou se otevřel průsek. Jakoby tudy projel tank. Probojovával jsem se výš. Vítr měl opět

zelenou a s ním i sníh. Vířil kolem mne jako trychtýř

neodbytných bílých vloček. To, čím nás obšťastňovala potemnělá noční obloha, se ani nedalo popsat.

Na mnoha místech se zvedaly závěje sněhu. Zdálo se, že je kdosi přilepil na příkrý svah.

Pochopitelně jsem si nevzal vysoké boty a tak jsem se mnohdy brodil po kolena ve sněhu, který vděčně zalézal do obuvi. Snad se tam chtěl ohřát.

Nemělo smyslu nadávat a proklínat osud, protože ani cesta, kterou jsem se pustil, nebyla z nejlepších. Cestu, nebo spíše pěšinu, která vedla z vesnice k zámku, jsem už dávno ztratil.

Šlapal jsem cestou necestou. Rval jsem se s vichřicí a sněhem a připadal si jako bájný Sysifos.

No konečně!

Ani jsem tomu nemohl uvěřit, že jsem konečně překonal vrchol kopce. Sníh na tomto místě tvořil vysoké kupy. Musel jsem jej trochu sešlapat, abych získal příhodné místo, odkud jsem chtěl pozorovat zámek Le Duc, který se tyčil přede mnou jako temný stín.

Svítilo se tam. Důkaz toho, že se někdo zdržuje za jeho silnými zdmi.

Byl tam van Akkeren!

Drtil jsem jeho jméno mezi zuby. Vždycky, když mi vytanulo na mysli, pociťoval jsem žaludeční nevolnost. Van Akkeren mne dráždil jako červená látka býka.

Nejdůležitější bylo, že jsem se nakonec dostal k zámku.

Vubec jsem si nedělal starosti, jak se dostanu dovnitř. Však něco vymyslím.

Musel jsem jít dál a držet se co nejvíce vpravo. Prodíral jsem se sněhovou vánicí dál. Zvedl jsem límec a omotal si šálu kolem hlavy.

- 6 -

Přede mnou se objevila překážka. Na první pohled se zdálo, že stojí ve vysokém sněhu, dokud jsem se nepřesvědčil, že je zavátá štědrou bílou nadílkou.

Vítr nafoukal sníh až po střechu.

Vzpomněl jsem si na slova Franka Didiera. Sdělil mi, že se s přáteli vydali na cestu podél Loiry v mikrobusu.

A tady stál mikrobus!

Obešel jsem ho a pozorně si prohlédl pneumatiky.

Didier nám nelhal. Opravdu byly proříznuté.

Svíral jsem zmrzlé ruce v pěst.

Tenhle zatracený van Akkeren myslel na všechno.

Na druhé, chráněné straně vozu jsem našel poměrně dobrý

úkryt, ze kterého jsem mohl docela pohodlně pozorovat zámek.

Husté sněžení mi bránilo rozeznávat jasně obrysy oken, ale přesto jsem se soustředil na těch několik světelných zdrojů v naději, že za nimi objevím nějaké pohyby. Pokud tam přejde nějaká osoba, muselo by to být i v tomto psím počasí patrné.

Nesvítilo se jenom v poschodí, ale i v hale. Ze svého místa jsem nemohl rozeznat, jestli jde o svíčky či elektrické žárovky.

Když jsem opustil blahodárný úkryt za mikrobusem, připadal jsem si jako nahý. Mrzl jsem i přes teplé oblečení, kterým jsem se vyzbrojil. Na řasách mi začaly namrzat krápníky a jemný

sníh si našel cestu i pod šálu a nepříjemně studil na krku.

Vstup do zámku jsem našel velmi rychle. Široký portál nebylo možné přehlédnout ani v panující tmě.

Tma, sníh a vichřice - to byla ideální kulisa pro neobvyklý

případ, jakým byl ten, který jsem se právě snažil rozlousknout.

Byl jsem ve střehu, protože jsem nevěděl, kdo mne pozoruje za potemnělým obdélníkem okna.

Sněžení pomalu ustávalo. Ledové krystalky však stále ještě bičovaly moje mokré oblečení.

Konečně jsem stál před portálem. Široké dveře s masivním ručně kovaným zámkem. Uměl jsem si docela dobře představit, že van Akkeren zamkl dveře. Koho jednou 6

- 7 -

sevřel ve svých klepetech, tomu nenechal žádnou šanci k úniku. Vytáhl jsem baterku, abych si mohl důkladněji prohlédnout zámek. Světlo klouzalo po dřevě dveří -a otřelo se také o železnou závoru, která byla zastrčená. Bylo nemožné otevřít dveře zevnitř.

Zastrčil jsem baterku do kapsy. Uchopil jsem závoru oběma rukama a trhavými pohyby ji stáhl zpět. Vrzání, které se přitom ozvalo, mi vůbec nevadilo. Doufejme, že je uvnitř nikdo nezaslechl. Zhluboka jsem si vydechl, když se nic podezřelého nedělo.

Jsou dveře otevřené?

Ano, skoro jsem hlasitě zajásal, když jsem stiskl kliku a dveře se pomalu otevřely. Připadlo mi to jako pozvánka. Vstrčil jsem opatrně hlavu dovnitř a ucítil na obličeji teplo, sálající z krbu. Obezřetně jsem se rozhlížel po liduprázdné hale.

O pár vteřin později jsem stál uvnitř zámku.

Jeho hala připomínala podobné místnosti v jiných zámcích, které jsem navštívil. Byl tam krb s tančícími plameny, schodiště do poschodí a také dlouhý stůl. Kolem něho stály židle s vysokými opěradly. Na stole bylo prostřeno.

Vincent van Akkeren musel své nedobrovolné hosty pozvat k obědu. Zdá se, že se dostali jenom k polévce, protože mělké talíře nepoužili. Na servírovacím stolku ještě stály různé mísy.

Další chod se nepodával.

Pode mnou se začala rozlévat louže. Když jsem se vydal na další cestu, zanechával jsem za sebou

zřetelné stopy. Ale nebyly jediné.

Další stopy vedly ze schodiště. Za posledním stupněm opsaly malý oblouk a končily u užší strany stolu.

Tam byla tmavá kaluž.

Tušil jsem něco hrozného, ale chtěl jsem mít o tom důkaz.

Posvítil jsem tím směrem. Tekutina byla červená jako krev...

Lidská krev, zvířecí?

Nemohl jsem to s určitostí rozpoznat. Ale vzhledem k tomu, že jsem znal van Akkerena, mohl jsem usuzovat, že je to krev člověka.

- 8 -

Pravděpodobně si tento ďábel našel svou první oběť.

Dusil jsem se vztekem, který mne zachvátil stejně jako obavy, že všechny tři návštěvníky už nezastihnu naživu.

A za to může van Akkeren. Zámek Le Duc byl velký a prostorný. Člověk se mohl v jeho prostorách i ztratit. A pro van Akkerena nebylo jistě velkým problémem najít vhodný úkryt.

Už mě objevil? Mohl jsem s tím počítat. Van Akkeren byl velký lišák. Zaútočil v okamžiku, který se mu zdál nejpříhodnější.

V hale panovala skličující atmosféra. I přes plápolající plameny v krbu jsem zde nepociťoval nic příjemného a romantického. Ve vzduchu viselo napětí, které mohlo každou chvíli explodovat.

Choval jsem se co nejtišeji. Tu a tam pleskly o podlahu kapky tajícího sněhu z mého oděvu.

Tyto zvuky však zanikaly v praskání polen, ze kterých se šplhaly dlouhé, jazykům podobné plameny vzhůru do komína.

Náhle jsem napnul sluch. Shora - pravděpodobně z prvního poschodí - ke mně dolehl jakýsi lomoz. Vypadalo to, že se nahoře někdo plíží a nepřeje si, aby ho kdokoliv slyšel.

Klouzal jsem pohledem po schodišti, které z haly vybíhalo nahoru na galerii. Mezi vyřezávanými příčkami zábradlí byl dostatek místa, kudy jsem měl volný výhled. Hleděl jsem napravo, odkud zazněly kroky.

Potom jsem zahlédl nohy, které kráčely stejnoměrně jako stroj.

Vězely v černých blýskavých botách, do kterých byly zastrčené kalhoty stejné barvy. Nepotřeboval jsem ani vidět obličej, abych vytušil, kdo je tím neznámým.

Na začátku schodiště se neviditelná osoba zastavila a položila obě ruce na zábradlí.

Hlava s šedivým obličejem, tmavýma očima a s vlasy stejné barvy protnuté šedivými prameny.

Rty zkřivil potupný výsměšný úšklebek.

„Johne Sinclaire, vítejte na zámku Le Duc," zdravil Vincent van Akkeren...

- 9 -

Nechal jsem si pár vteřin na odpověď. „Jak to myslíte?" „Jak jsem řekl."

Zmohl jsem se na pouhé kývnutí hlavou. „Jak vidíte, jsem vám pořád v patách."

„Mně nebo kameře?"

„Oběma."

„V pořádku. Jak jste se dostal až sem na zámek? Smím to vědět?"

„Jistě. V Londýně jsme vylovili z Temže jednu mrtvolu. Byl to Frederic Wally, povoláním restaurátor."

Van Akkeren se zasmál. „Ano, byl zde. Pořídil jsem si jeho obrázek," řekl posměšně. „Nechtěl mi věřit. Ovšem, stihl to jen do Londýna. Byl jsem mu v patách."

„Zabil jste ho?"

„Samozřejmě."

Zamířil jsem rukou nalevo, kde se rozlévaly tmavé skvrny.

„Je to lidská krev?"

„Správně, Sinclaire!"

Narůstal ve mně vztek. V hrdle jsem cítil hořkou pachuť.

„Koho jste tady zamordoval, van Akkerene?"

Seshora zazněl jeho smích. Zněl jako vytí vzteklého psa.

„Nikoho jsem nazabil. Simona Dufourová měla smůlu, když

naběhla původnímu majiteli zámku na nůž. Je to Ariol Le Duc."

„Ten mrtvý?"

Van Akkeren napřímil ukazovaček a opravil me jako učitel svého žáčka. „Oživlá mrtvola, Sinclaire. Zombie. Přesněji řečeno templářský zombie. Ale to vám přece není neznámé -

nebo ano?"

„Ne, jistěže ne. Viděl jsem ho."

„Ach..."

- 10 -

Čekal, až mu dám nějaké vysvětlení. „Potkali jsme se v lese."

„Vy ještě žijete?"

„Ovšem, jinak bych nebyl tady."

„Ano, to byla hloupá otázka. Ale co je s ním? Taky žije?"

„Bohužel."

„To je dobře. To znamená, že navštíví vesnici."

„Jenom prázdnou osadu."

Van Akkeren zvedl hlavu. „Zatím je liduprázdná, Sinclaire.

Ale

něco

takového

se

může

velmi

rychle

změnit.

Pravděpodobně už se toho nedožijete."

„Co je s ostatními dvěma?" Změnil jsem téma. Tahle otázka mě pálila na jazyku.

Van Akkeren mě napínal. Vychutnával moji nejistotu. Pustil se zábradlí, nedbale se otočil a pomalu začal sestupovat dolů.

„Ještě žijí," vysvětloval, přičemž především zdůraznil slovo ještě. „Ale stali se součástí hry, Sinclaire."

„Jaké hry?"

Zastavil se a sáhl do kapsy tmavého kabátu. Vytáhl z ní několik fotografií, které vějířovitě rozložil mezi prsty dříve, než

je nechal zvolna padat do haly.

„Podívejte se, Sinclaire!"

Zvedl jsem obrázky a při pohledu na ně jsem ucítil bodnutí u srdce. Bylo to zatraceně tvrdé. Znal jsem ty obrázky, podobný

patřil i mně. I zde byl zachycen stejný motiv. Mrtví lidé, které někdo krutým způsobem připravil o život. Jeden z nich mi připadal známý. Jmenoval se Didier. Mladík s velkou pleší a dlouhými vlasy na zátylku. V této chvíli na mne čekal společně se Sukem dole ve vesnici.

Dále blondýnka s relativně snědou pletí a muž s černými vlasy.

„Jeden z nich už nežije," řekl van Akkeren.

„A kdo?"

„Simona, ta blondýnka."

- 11 -

Zastrčil jsem fotografie do kapsy. „To ovšem znamená, že ostatní dva její společníci se dosud nacházejí na zámku - a živí?"

„Správně." Van Akkeren překonal poslední schody a zůstal stát s rukama za zády. V této situaci působil velmi arogantním dojmem. Jako ten, kdo si je jist vítězstvím a ví, co chce.

„Mohu je vidět?"

Hororová hvězda na mne hleděla, jako bych jí předložil velmi nemotornou nabídku. „Co to povídáte, Sinclaire? Vy chcete oba dva vidět?"

„Ano."

„To nepůjde!"

„Poslouchejte, van Akkerene. Přišel jsem, abych ty lidi vysvobodil z vašich prokletých pařátů. Rozuměl jste?"

„Samozřejmě."

„A co si někdy usmyslím, to taky provedu. Jednou se u každého člověka naplní pohár trpělivosti. Stejně jako u mne.

Takhle to dál nepůjde, van Akkerene. Je konec, hotovo!"

„Děláte účet bez hostinského, Sinclaire."

„Velmi správně."

„Mohl bych vám udělat laskavost a předat vám je. To je jasné."

Stál nade mnou tak povýšenecky, že mě znovu popadla zlost. Copak se ten zatracený chlap nepodvolí?

Vytáhl jsem berettu. Ani nemrkl brvou, ačkoliv měl příležitost zmizet. „Pořád se ještě zdráháte vydat mi obě rukojmí?"

Van Akkeren roztáhl ruce. Ten-

tokrát nebyl ozbrojen automatem jako v ateliéru Al Beliho.

„Chcete na mne střílet, Sinclaire? Na neozbrojeného? To je přece proti vašemu přesvědčení."

„Když to bude nutné, zřeknu se ho. Chci je mít."

Van Akkeren pokýval hlavou a současně pokrčil rameny.

„Škoda," řekl, „velká škoda, že jste tak zatvrzelý. Přitom bych si s vámi rád povídal."

„Ale já s vámi nechci tlachat."

- 12 -

„Chtěl bych vás pozvat k obědu. Podívejte se, je stále prostřeno."

Při odpovědi jsem se ušklíbl. „Umíte si představit, že bych právě teď měl chuť k jídlu?"

„Vlastně ani ne. Rád bych vám dokázal, jaký jsem znamenitý kuchař."

„Takový důkaz si rád odpustím."

„To byste neměl."

„Už jsme toho namluvili dost, van Akkerene. Zaveďte mě k rukojmím."

„A nic jiného?"

„Zatím ne."

„Tak můžeme jít." Rozhlédl se po zámeckém sálu, jako by cosi hledal. Pravděpodobně me tím dráždil.

„Tady jsem je nenašel."

„Správně."

„Tak me k nim zaveďte."

„Musíme nahoru," pravil. „Oba se nacházejí v jedné z mnoha zámeckých komnat. Ne ve sklepení zamořeném krysami, jak byste se možná domníval."

„Už ani slovo. Jděte napřed. Rozumíte, van Akkerene. A žádné hlouposti. Kdo se mne pokusí podvést, ten na to doplatí."

Odpovědí mi byl lstivý smích a pokrčení ramen. „Co mám dělat? Jsem ve vašich rukou."

Vůbec se mi nelíbilo, co řekl. Van Akkeren patřil k lidem, kteří vždycky měli v zásobě nějaký úskok. Bohužel jsem u něho neviděl fotoaparát. S největší radostí bych mu ho sebral.

Snažil se nedělat nic, co by ve mně vzbudilo podezření. S

napolo zdviženýma rukama stoupal po širokém schodišti vzhůru. Přešel galerii a vstoupil do rozlehlé chodby, ze které nalevo odbočovaly masivní dveře do jednotlivých pokojů.

Napravo se nacházely obrazy, které tvořily galerii předků.

Mezi obrazy stály tmavé svícny. Světlé svíčky připomínaly tlusté prsty. Kolem knotů tančily malé plamínky, které se rozkomíhaly, když se jich dotkl průvan.

- 13 -

Van Akkeren se ohlédl přes rameno. „Nemám vám vyprávět osud sídla Le Ducu, Sinclaire?"

„Obejdu se bez něho."

„Nezajímáte se o historii?"

„Ale ano. Jenže v této chvíli jsou pro mne důležitější jiné věci. Možná si o ní něco přečtu později."

„To záleží na vás."

Jeho chování se mi vůbec nelíbilo. Poznal jsem van Akkerena i v jiné podobě. Jako lidskou bestii. Zabijáka, který

neznal slitování. Jeho přívětivost se mi jevila víc než

podezřelá. Musel mít něco za lubem.

Zatím jsem nic nezpozoroval.

Minuli jsme už troje dveře, aniž by se cokoliv přihodilo.

Potom se van Akkeren najednou zastavil. Otočil se tak, že mohl koukat naproti do zdi.

„Co se děje?" zeptal jsem se ostře.

„Chtěl bych vám, Sinclaire, něco ukázat."

V hlavě mi zazněl poplašný zvon. Podle toho vypadala i moje odpověď. „Už jsem vám jednou řekl, že nemám zájem o předky."

„Tenhle by vás měl zajímat?"

„Proč?"

„Je to Ariol Le Duc."

Musel jsem se v duchu pousmát, protože přesně zasáhl moje bolavé místo. Opravdu mě zajímalo všechno, co souviselo s Ariolem Le Ducem. Koneckonců patřil ke krutým templářům a určitě měl prsty v tom, co se na zámku odehrálo.

„Co je s ním?"

„Mohu ustoupit kousek stranou, Sinclaire?"

„Jistě, proč ne."

Smýkl se stranou a tím mi uvolnil zorné pole.

Koukal jsem upřeně na zeď -a nic jsem tam neviděl. Jenom rám, ve kterém byl kdysi obraz. Teď se tu nacházel jenom obdélník s tmavou plochou uvnitř. Tmavší než okolní prostředí.

„Co to má znamenat?"

- 14 -

Van Akkeren ke mně otočil obličej. Jedna polovina se skrývala ve tmě a přes druhou se zakmitalo světlo svíček.

„Chtěl jsem vám jenom říci, kde se nacházel Le Duc!"

"V tomto rámu?"

„Přesně tak."

„Vždyť to byl obraz!"

Hororová hvězda se zasmála.

„Obraz, hm, to je velmi výstižné. Byl to neobvyklý obraz, dokonce trojrozměrný. Zombie v obrazu, rozumíte? Každý si myslel, že se dívá na obraz. Byl tak nehybný. A zatím v něm koloval život. Jenom to nebylo vidět. On žil, byl mrtvý a přitom čekal na svou chvíli."

„A ta nyní nastala."

„Správně. Probudil jsem ho. Sinclaire, vzpomínáte si přece na fotoaparát. Napomohl v nejlepším slova smyslu. Náš přítel takto strávil celá staletí, ale to už je za námi. Zůstal po něm jenom opuštěný rám."

Van Akkeren řečnil, ale nemohl tím odvrátit mou pozornost.

Tenhle prázdný obraz vzbuzoval mou nedůvěru. Bylo nade vší pochybnost jasné, že v sobě skrývá cosi falešného. Ale i přes zoufalé uvažování jsem nemohl přijít věci na kloub.

Barva zdi byla tmavá.

„Přemýšlíte, Sinclaire?"

„Ano a ptám se sám sebe, proč jste mě sem přivedl."

„Není v tom žádný úmysl. Pouhá náhoda, protože tudy procházíme k oběma vězňům."

„K těm bych opravdu chtěl a co nejrychleji."

„Samozřejmě, to je jasné. Musíte však dát pozor, abyste se neukvapil."

„Do jaké míry?"

„Podívejte se tam, Sinclaire. Podívejte se do rámu. Budete překvapen." Očividně si ze mne střílel a ještě se tomu začal tiše pochechtávat.

Až do této doby jsem byl bdělý. Ale každý člověk trochu poleví.

Všímal jsem si více toho, co říká a ne jeho samotného.

- 15 -

To se mi vymstilo, protože jsem mu poskytl příležitost.

Během řeči se ke mně nenápadně přibližoval. Kousek po kousku. Když jsem si to uvědomil, bylo příliš pozdě.

Van Akkeren nedbal na zbraň -stejně v té chvíli mířilo její ústí někam jinam - a vsadil všechno na jednu kartu.

Zasadil mi tvrdý úder, který mě odhodil k prázdnému rámu na zdi. Instinktivně jsem natáhl pravou ruku, abych se opřel o zeď.

Ale nic tam nebylo.

Sáhl jsem do prázdna a zaslechl jen van Akkerenovo vítězné jásání...

Ve stejném okamžiku jsem ucítil vír, který mě vtahoval do rámu a zdi...

Nemyslel jsem už na zbraň a ani na to, abych se vzepřel.

Vír byl zkrátka nad moje síly. Uchvátil mě, takže mé roztažené paže a nohy vytvořily velké písmeno X.

A v této poloze jsem se motal v rámu a vytvářel vlastním tělem podivnou futuristickou kresbu.

Současně se do mých zad opřela síla, která vyvěrala z nezměrné hlubiny. Očima dokořán otevřenýma jsem zašilhal kolem sebe,

takže jsem zachytil ostré záblesky, které mě najednou obklopily.

Nemohl jsem se ani pohnout. Připadal jsem si jako přibitý

na kříži. Zíral jsem do chodby a na van Akkerena, který zaujal pózu velkého vítěze.

Nesmál se. Aspoň ne tak hlasitě, abych ho slyšel, ale ve výrazu jeho obličeje se odráželo vše, co prožíval ve svém nitru.

- 16 -

Skutečný triumf!

Vyhrál. Stal se vítězem. Kůže na tvářích se krabatila v ďábelském šklebu.

Potom se začal zmenšovat.

Měl jsem dojem, že se scvrkl do velikosti trpaslíka a tak ho stihlo prokletí za jeho ohavný čin.

Mýlil jsem se.

Dělo se něco jiného. Zasáhla mě magická síla, kterou jsem neznal. Nasávala mne do sebe.

Vzdaloval jsem se.

Neměl jsem dost sil, abych se mohl tajemnému víru postavit na odpor. Vtahoval mě do jiného světa. Bylo mi jasné, že rám obrazu tvoří bránu do jiného časoprostoru. Pro Ariola Le Duca se otevřela, mohl opustit čas, ve kterém se pohyboval. Zato já jsem se stal jeho vězněm.

Vincent van Akkeren, hororová hvězda, se stále zmenšoval.

Připadal mi jako dětský paleček. Teď měl volnou cestu. Obě rukojmí byla ztracena. A co bude se mnou, to bylo ještě ve hvězdách...

„Jak ti je, Arletto?" Po několika minutách ticha to bylo poprvé, co se Marcel Wächter obrátil s otázkou na snědou dívku, která ho pozorovala vytřeštěnýma očima.

„Jak se můžeš ptát?" Zavrtěla hlavou a rukou si prohrábla krátce střižené havraní vlasy. „Jak se může vést člověku, kterého čeká jistá smrt?"

„Ještě žijeme."

„Každým okamžikem to může skončit."

V tom jí Marcel musel dát za pravdu. Byla to skličující situace. Vyzkoušeli všechno, aby unikli z místnosti. Dveřmi se

- 17 -

jim to nepodařilo. Dřevo bylo silné a ani neměli odpovídající nářadí. A okna? Vůbec je nemohl rozbít. Jako by byla z pancéřovaného skla.

Nezbývalo jim nic jiného, než mezi čtyřmi stěnami čekat odevzdaně na smrt.

Smrt, která už zastihla Simonu. Jenom čtvrtý z jejich společnosti, přítel Frank Didier, dokázal rozpoznat nebezpečí a včas zmizet. Mimoto je varoval, ale oni ho neposlechli a tak si teď nemohli ani stěžovat.

Uplynula poměrně dlouhá doba. Ale dost možná, že jim to pouze tak připadalo. V každém případě se jim nevedlo dobře a zůstali tu sami dva se svými chmurnými myšlenkami. Nikdo jim nemohl pomoci.

Marcel Wächter seděl na okraji postele. Nad ním se vznášel baldachýn. Postel s nebesy se objevovala v pohádkách.

Bohužel však neprožívali pohádkový večer, ale krutou realitu.

Mají následovat osud Simony Dufourové...

Marcel Wächter vstal. Arletta Omérová, která seděla na židli s hlavou v dlaních, zaslechla šramot a vzhlédla.

„Kam chceš jít?"

„Ke dveřím."

„Ty jsou zavřené."

„Zatraceně, já vím!" zaklel Marcel. „Vím to naprosto přesně.

Ale musím prostě něco dělat." Došel ke dveřím a začal na ně bušit pěstí. „Nemohu tady jen tak dřepět a čekat na svůj konec, já..." Odmlčel se uprostřed věty a v jeho obličeji se objevil výraz napětí.

„Co je?" zeptala se Arletta.

„Něco se mi zdálo."

„Slyšel jsi něco?"

„To je možné."

„A co?"

Marcel pokrčil rameny. „Těžko říct. Snad hlasy nebo kroky.

Prosím tě, buď potichu!" Marcel se předklonil a přitiskl ucho na dveře.

- 18 -

Několik vteřin, které Arlettě připadaly nekonečně dlouhé, naslouchal a přitom zhluboka oddychoval nosem a jeho obličej ztuhl. Arletta dobře znala ten pohled. Objevil se vždy, když

Marcel dospíval k nějakému objevu.

„No...?"

Napřímil se. Téměř neslyšitelným hlasem zašeptal směrem k Arlettě. „Ano, v chodbě se něco děje. Slyším kroky a hlasy."

Mladá žena byla zvědavá. „A rozeznal jsi něco?"

Přikývl. „Jeden z hlasů patřil van Akkerenovi a ten druhý

hlas neznám."

Arletta se nehlučně přiblížila.

„Co...jsi říkal? O čem to mluvíš?"

„Nevím. Při nejlepší vůli jsem jim nerozuměl. Van Akkeren se pravděpodobně zmocnil další oběti."

„Myslíš?"

„Bylo by to přece možné."

Arletta se zhluboka nadechla. „Panebože, ať se z toho nezblázním. Jestli to byl někdo, kdo přišel, aby nás osvobodil..."

„Kdo by to měl být?"

„Frank Didier!"

Marcel odmítavě mávl rukou. „Tomu nevěř. Pokouší se přivést pomoc z Cerbaku, aby opravili ten zpropadený vůz. To je všechno."

Znovu se přikrčil a poslouchal.

A zase postřehl hlasy. Stále ještě nemohl rozeznat, o čem se baví.

Arletta také poslouchala. Hlavu měla přitisknutou vedle Marcela. Chvěla se jako osika. Ruce zatínala v pěsti, až se jí ostré nehty zarývaly do dlaní.

Měla velmi dobrý sluch, ale ani ona nerozeznávala vzdálený

hovor. Zůstávala jim jen nepatrná naděje.

A potom nastalo ticho.

Hleděli zděšeně na sebe. Oči se jim nepřirozeně zvětšily.

„Je to pryč?" vydechla Arletta.

„Zdá se - nebo...?"

- 19 -

Znovu naslouchali a tentokrát zaslechli něco jiného. Byl to smích. Ďábelský a triumfující. Byl to smích van Akkerena.

V tuto chvíli bylo oběma vězňům jasné, že ten lidský ďábel znovu zví-

tězil. Narovnali se téměř současně.

Arletta zůstala pár vteřin stát před svým osudovým přítelem předtím, než se mu zhroutila do náruče. Přitiskla obličej na jeho tvář. Marcel zaslechl její pláč a nenacházel slova, kterými by ji utěšil. Nejraději by řval jako zvíře. Ten na druhé straně ho opět přesvědčil o své moci.

„To je v pořádku, holčičko, už je dobře." Marcel se téměř

vcítil do role otce, který chlácholí svou dceru. Musel ji odvést od dveří a posadit ji na židli. Najednou zpozorněl.

Ke dveřím se blížily kroky. Ne tiché, ale naopak úmyslně tvrdě našlapující.

Před dveřmi utichly.

Chvíli se nic nedělo. Oba však věděli, že za nimi někdo číhá. Potom se ozvalo bušení.

Ačkoliv ozvěna zněla jen nepatrně, připadala jim jako umíráček z věčnosti.

Bouchání utichlo. Byla to předehra k tomu, co mělo následovat. „Jste pořád uvnitř, že?" zeptal se van Akkeren a hlučně se rozesmál. „Chci vám jenom ohlásit, co se stalo.

Přišel sem jeden z mých úhlavních nepřátel a chtěl vás osvobodit. Teď je sám vězněm a nachází se na cestě do věčnosti. Tak to bývá. Koho jednou popadnu, toho nepustím.

Teď půjdu, ale brzy se vrátím. Až potom zaklepu, bude to váš

konec. Zmocním se vašich duší. Chápete?" Ještě jednou se zasmál a odcházel pryč.

Arletta a Marcel naslouchali zanikající ozvěně jeho kroků.

Potom se Arletta zeptala: „Co myslel tím, že si vezme naše duše?"

„To je docela jednoduché, děvče. Zabije nás a naše duše věnuje Satanovi."

„To... řikáš jen tak?" vyhrkla.

„Protože to odpovídá skutečnosti."

- 20 -

Arletta ustoupila o krok, až se dostala k židli, na kterou unaveně klesla. Mlčeli, protože nevěděli co říci.

Na stěnách svítily dvě lampy. Pyšnily se tvarem dlouhé kapky a rozdávaly měkké tlumené světlo, které se hodilo k zařízení místnosti.

Marcel zhluboka oddechoval. Žaludek se mu křečovitě stahoval. V prsou ho pálilo. Nevěděl, jak by ji utěšil.

„Jak by se mohl zmocnit našich duší?" zeptala se mladá žena.

„To nevím."

„Budeme něco cítit, Marceli?"

„Jak to myslíš?"

„Bolest..."

Pokrčil rameny. „Promiň, Arletto, o tom bych nerad přemýšlel."

„Ale já na to stále myslím. Nemohu zapomenout, jak ta bestie táhla Simonu po schodech do haly. Promiň..."

Marcel se otočil. Sáhl do kapsy a vytáhl plechovou krabičku, ve které ležely tenké doutníčky. Ke světlu se vznesly první obláčky modrošedého kouře. Arletta zírala do prázdna.

Několikrát zkrabatila čelo, jako by ji něco napadlo.

Marcel Wächter kouřil a opíral se přitom o zeď. „Možná,"

řekl tiše, „máme ještě jednu šanci."

„A jakou?"

„Jsme dva, rozumíš? Až van Akkeren přijde, musíme ho přepadnout."

„Je silnější než my."

Marcel jenom nadzvedl ramena a rozhlédl se po místnosti.

„To je možné. Ale když se ozbrojíme? Co bude následovat potom?"

„Ozbrojit se?" opakovala Arletta šeptem. „Ty jsi dobrý. A čím? Nemáme žádné zbraně."

„Nepotřebujeme je."

„Myslíš, že na něho budeme stačit holýma rukama?"

- 21 -

„Ne." Marcel poodešel k barokní konzole a zvedl železný

svícen. „Nemyslíš, že je tím možné člověka, jako je van Akkeren, přetáhnout pořádně po hlavě?"

Arletta se otřásla. „Troufl by sis nebo by ses mohl přemoci a zaútočit s tím na člověka?"

Přikývl. „Když jde o můj nebo tvůj život, tak určitě. To mi věř!"

Nepospíchala s odpovědí. „Nevím, jestli bych to dokázala."

Přistoupil k ní. Položil jí ruce na oblá ramena. „Musíš, holčičko! Prostě musíš! Musíme překonat sami sebe. V

posledních hodinách jsem prožil totéž co ty. Zatraceně, bylo to peklo. Duševní násilí, příšerný strach, zkrátka všechno dohromady. Jedno je jisté a to mi připadá jako pozitivní výsledek.

Nevzdám se bez boje. Nenechám se zabít ani van Akkerenem, ani tou komickou mrtvolou. To ti mohu slíbit.

Pokud budeš rozumná, a já tě o to prosím, budeš jednat stejně. Překonej se!"

„Pokusím se."

Marcelovy rty se roztáhly v křečovitém úsměvu. „Taková odpověď se mi líbí. A teď mi ukaž, že už na to nemyslíš."

Ustoupil do pokoje a přitom se rozhlížel.

„Hledáš něco?" zeptala se Arletta.

„Vlastně ano. Nejlepší místo, kam se postavím, až se van Akkeren objeví." Marcelův pohled ztvrdl. Překonal strach. Opět to byl starý bojovný Marcel, ochotný překonávat překážky.

„Nevím, jestli ti to bude vhod, Marceli," zašeptala Arletta.

„Ale uměla bych si představit, jak bych zahrála volavku, až

přijde van Akkeren. Chtěla bych... odvrátit jeho pozornost -

dobře?"

Wächter užasl. „Zatraceně, Arletto, to je skvělý nápad."

„Opravdu?"

„Ano, tak se do toho pustíme." Rozběhl se ke dveřím, aby ukázal, jak se budou otvírat. „Je to dobré, otvírají se dovnitř.

Postavím se za ně a budu číhat. Až van Akkeren překročí práh, musí se dívat na tebe. Ale na trochu jinou Arlettu..."

„Co tím myslíš?"

- 22 -

Marcel se nadechl. „Já vím, holčičko, že žádám něco neobvyklého, ale van Akkeren je taky jenom muž, chápeš?"

Pomalu přikývla a stejně tak zněla i její odpověď. „Já vím, co myslíš. Mám si něco odložit, že?"

„Správně."

Arletta polkla. „To je kruté."

„Je to pro záchranu našich životů. Mysli na to. Musíme ho dostat."

„A když ne?"

„Potom je s námi konec."

Arletta ještě přemýšlela. „Dobrá," souhlasila po chvíli. „Pokusím se."

„Děkuji." Marcel k ní přiběhl a políbil ji. Zpozoroval, jak se jí chvějí rty.

Přivinula se k němu. „Sevři mě pevně, Marceli..."

„To ti slibuji. Já..." Tentokrát to byl Marcel, kdo se ani nepohnul, protože z chodby zaslechl kroky. „Jde," zašeptal, pustil Arlettu a uchopil těžký svícen. „Teď zaplatí."

Kývla souhlasně hlavou. Její obličej připomínal nehybnou masku. Pevně svírala rty, ze kterých se vytrácela krev. Arletta rozepnula zimní bundu. Vyklouzla z oděvu a položila ho na malý stolek vedle sebe, aby ho měla pohotově při ruce.

Uchopila lem svetru.

Její oči zalily slzy. „Nikdy jsem nic podobného nedělala..."

„Tak to udělej teď!" zasyčel Marcel, který číhal vedle dveří se svícnem připraveným k úderu. Čekal, až vstoupí van Akkeren.

Byl už za dveřmi.

Zaslechli jeho klepání. Signál, který jim přislíbil při své poslední návštěvě.

Třikrát zabouchal!

„Jsem tady!" zaslechli van Akkerenův hlas. „Už vypršel čas.

Chci vaše duše..."

„Sundej svetr!" zasyčel Marcel.

- 23 -

Arletta se překonala a stáhla svetr přes hlavu. Sevřela ho v ruce. Na jejím nahém kávově hnědém těle naskočila husí kůže.

V zámku se otočil klíč.

Potom se dveře pootevřely. Van Akerren nahlížel dovnitř

úzkou štěrbinou.

Marcel byl připraven uhodit.

Arletta se chvěla, ale přesto se

pokusila o koketní úsměv a doufala, že si toho van Akkeren všimne.

Šel dál a něco s sebou přinášel. Marcel zahlédl hlaveň

automatu, která se vsunula do místnosti. Náhle znejistěl.

Má snad teď...?

Uhodil!

Zařinčelo to, když těžký svícen zasáhl hlaveň tak tvrdě, že van Akkeren ho pustil z ruky a automat padl na zem. V příštím okamžiku se Marcel vynořil zpoza dveří. Zahlédl van Akkerenův vyděšený obličej . Zvedl podruhé svícen a udeřil toho lidského ďábla přímo mezi oči.

Slyšel, jak van Akkeren zachroptěl, zapotácel se a padl zády na protější stěnu chodby, kde roztáhl ruce a sesul se pomalu na podlahu.

„Arletto!" zařval jako tur. „Pojď, Arletto! Vezmi si věci a vy-padneme odsud!" Chtěl být dávno za horami, než se van Akkeren vzpamatuje.

Nebyl v bezvědomí. Buď nezvykle mnoho vydržel nebo byl špatně zasažen.

Arletta vyběhla z místnosti. Její přítel ji chytil a vystrčil ji do chodby.

„Utíkej, já..."

Vtom zasáhl van Akkeren. Jeho ruka připomínala klepeto, které se sevřelo kolem mužova kotníku a trhlo.

Marcel Wächter ztratil rovnováhu. Ruce mu vyletěly nad hlavu. Udeřil jimi do stěny, než klesl na zem.

Arletta sledovala hrozivou scénu, která se před ní odehráva-

- 24 -

la. Najednou věděla, že Marcel potřebuje její pomoc. Utíkala zpět a zaútočila na van Akkerena, který se právě narovnával.

Její bota zasáhla především ruku, která svírala nohu jejího přítele. Po třetím kopanci uvolnil van Akkeren sevření a Marcel vyskočil na nohy.

Van Akkeren po něm znovu chňapl, ale Arletta chytila Marcela a odtáhla ho dál do chodby.

Bohužel ne směrem ke schodišti. Rozběhli se opačným směrem, a když zjistili svůj omyl, bylo už pozdě pomýšlet na návrat. Mezi nimi stál van Akkeren.

Arletta zhluboka oddechovala. Ani neměla čas se obléknout. S obnaženými ňadry běžela vedle svého přítele, chvěla se a kašlala.

Byl to Marcel, kdo se jako první přesvědčil, že vběhli do slepé uličky. Chodba končila stěnou. V její blízkosti hořela poslední svíce. Hleděli na sebe. V jejich pohledu se zračilo zoufalství. Arletta vklouzla do svetru a natáhla si bundu s teplou podšívkou. Marcel se ohlédl zpět. To, co viděl, ho vůbec nepotěšilo.

Van Akkeren byl opět na nohou. Zmizel v pokoji, ze kterého utekli. „Teď si vezme zpátky svou zbraň," rozvažoval Marcel.

„A co dál?"

„Bude střílet!"

„Ne!" Arletta si přitiskla ruce na ústa. „To nemůže být pravda!"

„Ale ano. Nebo si myslíš, že tady pobíhá se samopalem jen tak pro potěšení?"

„Co budeme dělat?"

„Pokusíme se získat čas." Táhl

Arlettu s sebou. Blízko nich se nacházela dvířka. Byla užší než normální dveře. Oba doufali, že nejsou zamknutá.

„Dělej! Pospěš si!" naléhala Arletta na přítele, který nemohl stisknout kliku.

Nakonec se mu to podařilo. Otevřel dvířka a strčil Arlettu do tmy za nimi. Dříve než se vydal za ní, pohlédl do dlouhé chodby.

- 25 -

Na první pohled vypadala prázdná. Bylo to však pouhé zdání, protože van Akkeren si počínal velice chytře. Sunul se těsně kolem stěny a splynul s přítmím. Přibližně v místě, kde se měl podle Marcela pohybovat, se zablýsklo. Současně se ozvalo ostré prásknutí, které vzápětí dolehlo i do jeho uší.

Marcel se jako štika vrhl do komůrky. Dostal příšerný strach, protože po něm ještě nikdy v životě nevystřelili.

Převalil se na zemi.

Jeho partnerka stála vedle něho jako stín.

„Ke dveřím!" vykřikl.

Arletta přibouchla dvířka. Marcel s hekáním vstal. „Měli jsme štěstí. Ten... čubčí syn na mne vystřelil."

„Štěstí," vykřikla Arletta. Jen stěží zvládala obrovské duševní vypětí. „Jak můžeš mluvit o štěstí? To není... to je naše neštěstí. Přijde a prostřílí dveře. Vězíme tady jako ve vězení. Jinde bychom

se mohli aspoň vrhnout na zem. Ale tady...? Je tu tma jako v pytli."

To se však v příštích vteřinách změnilo, protože Marcel Wächter vytáhl zapalovač a škrtl jím. Malý plamínek vyloupl ze tmy vstupní dvířka a zanechával za sebou stíny, které klouzaly v podivné hře po holých zdech.

„Není tady druhý východ," vydechla Arletta a zavrtěla hlavou. „Prostě není..."

Marcel Wächter jenom kýval hlavou. Najednou strnul.

Oba zaslechli škrábání. Zaznělo na protější zdi. Najednou se zde otevřela tajná dvířka. Kdosi neznámý na druhé straně jim nabídl naději k úniku.

Arletta se přitiskla k příteli, který držel v pravé ruce zažehnutý zapalovač. Vůbec mu nevadilo, že mu plamínek připaluje prsty. Visel očima na obdélníkovém otvoru, který se zvětšoval, protože se část zdi otáčela dovnitř.

Náhle v otvoru stanula postava. Duch!

- 26 -

Arletta Omérová vykřikla. Duchovo zjevení ji k smrti vyděsilo. Něco takového nečekala. I přes tmu bylo tajemnou bytost zřetelně vidět, protože její obrysy obklopovala jasná záře.

Marcel Wächter mlčel.

Připadalo mu, že se v tuto chvíli vracejí staré legendy z jeho mládí.

Tenkrát se vyprávělo o nocích,

kdy se zjevuje Bílá paní nebo strašidla bez hlavy.

A nyní stálo podobné zjevení před ním. Ztělesnění ducha, průzračná postava, která kdysi byla ženou.

Arletta si protřela oči. Chtěla promluvit, ale svíralo se jí hrdlo.

Duch mlčel. Zato z druhé strany zazněl nějaký lomoz. Van Akkeren se hnal chodbou. Hulákal jako pominutý. Jednou dokonce vystřelil. Sliboval jim strašnou pomstu.

„Pojďte sem... ke mně..." Vnímali syčivá slova podivného ducha. „Jenom já vás ještě mohu zachránit před smrtí. Pojďte ke mně, rychle..."

Pohlédli na sebe. „Máme?" zeptala se Arletta.

„A zůstává nám jiná možnost?"

„Sotva."

„Tak kupředu!"

Duch stál v obdélníku dvířek jako narýsovaný tenkým štětečkem. Ani se nepohnul, když se vydali směrem k němu.

Ve dveřích nebylo dost místa, aby se protáhli kolem strašidla. Museli jím projít.

Nejdříve Arletta. Ucítila chladný, téměř ledový závan stejně jako vzápětí i Marcel Wächter.

Průvan zhasl plamínek zapalovače. Nastala tma.

Sevřeli se navzájem v objetí.

- 27 -

Potom tajemná dvířka zapadla.

Zaslechli skřípění, které se přitom ozvalo a velmi brzy nabyli dojmu, že stojí v ponuré temné hrobce. Poslední vrznutí a dveře se s konečnou platností zavřely.

Nyní zde byli uvězněni.

A v duchu se každý ptal sám sebe, kam povede jejich další cesta.

Zbývaly dvě možnosti.

Svoboda nebo smrt!

Suko a Frank Didier se stáhli zpět do malého hostince.

Francouz si přihladil řídké vlasy. „Po pravdě řečeno, nechtěl bych být v kůži vašeho přítele. V tomhle mizerném počasí se vydat na zámek. Kdoví, jestli tam dorazí se zdravou kůží."

Suko pokýval hlavou. „Máte pravdu. Ale jsme zvyklí přijímat na sebe podobné riziko."

Didier si nalil sklenici koňaku. „Jací jste vlastně policisté,"

zeptal se.

„Pracovníci Scotland Yardu."

Frank upíjel a přitom zavřel oči. „Chcete mi snad namluvit, že jste normální úředníci Scotland Yardu? Tomu nevěřím."

„Máme tam speciální oddělení."

„Lovci duchů?" zeptal se posměšně Didier a podivil se, když

inspektor přikývl.

„Dá se tomu tak říkat. Zabýváme se nadpřirozenými věcmi.

Honíme démony, upíry, zombie, vlkodlaky," vypočítával,

„prostě, co chcete."

„Zní to jako od spisovatele, pane inspektore."

- 28 -

„Neříkám nic, co by neodpovídalo skutečnosti," odpověděl Suko. „Můj kolega John Sinclair a já opravdu honíme mocnosti temnot."

„I zde?"

„Ano."

„Za kým jste se vydali až sem? Jenom za těmi lidmi nahoře na zámku?" Didier se napil a s napětím čekal, co Suko odpoví.

„V podstatě ano. Je to bohužel tak, že díky činnosti takových osob dochází k velmi ošklivým věcem, jestli mi rozumíte. Van Akkeren je člověk, kterého si stvořilo peklo.

Sám sebe označuje za následníka Baphometha, jedné z ďábelských postav, které existují stejně jako Asmodis nebo Belzebub. Všichni tři dohromady tvoří absolutní Zlo, totiž

Lucifera."

„A

vy

tomu

věříte?"

podivoval

se

Frank

Didier

inspektorovým slovům.

„Nejen to. Já to dokonce vím."

„Ano?"

„Jistě." Suko se usmál a vyhlédl oknem ven. Stále sněžilo.

Cerbac ležel pohřbený pod sněhem a připomínal jiný svět.

„Jaké nebezpečí očekáváte tady v Cerbaku, pane Suko?"

„Těžko říci. Van Akkeren chce, předpokládám, zavést staré časy. Umím si docela dobře představit, že se pokusí odtud, ze zámku, ovládnout vesnici. A nejen ji, ale i její obyvatele. Musí to být jako dřív, když zde vládl Ariol Le Duc. Víte něco víc o té době?"

„Jen pár věcí."

„Tak mi je povězte!"

Frank Didier hleděl do své skle-

nice. „Co vám má povídat? V knihách se o té příšerné době mnoho nepíše. Je pouze jisté, že lidé v tomto údolí si vytrpěli své. Ariol Le Duc zde vládl železnou pěstí. Nutil lidi, aby mu sloužili. Vydal se na scestí."

„Byl templářem?"

„Hovoří se o tom, jak už jsem řekl. Ale nikdo to neví stoprocentně."

- 29 -

„Jaký máte vztah k templářům, pane Didiere?"

Frank vrhl na Suka pohled přes okraj sklenice. „Nenávidím je."

„Proč?"

„Byli špatní. Často je označovali jako ďábelskou sektu."

Suko přikývl. „Máte i nemáte pravdu."

„Jak to?"

„Mezi templáři existovaly dva proudy. Neměli lehký osud.

Oficiální církev je pronásledovala závistí a nenávistí. Ano, záviděli jim jejich schopnosti a také jejich moc. Proto se papež

Klement postaral o to, že templáře pronásledovali a zničili.

Osmnáctého března 1314 bylo po všem. V Paříži na He de la Cité upálili tři templáře na hranici. Jedním z nich byl Jacgues Bernard de Molay, poslední velmistr templářského řádu. Ti tři upálení vzali s sebou do hrobu mnohá tajemství. Jejich nepřátelé se domnívali, že je to konec templářů, ale mýlili se.

Žijí dál. Jenom bojují jinými prostředky. Skrývají se v podzemí, mnohým se podařilo utéci. A došlo mezi nimi k rozkolu. Ti, které zklamala oficiálně uznaná církev, se obrátili k opačné straně..."

„K ďáblu?"

„Ano, pane. Kromě toho existuje ještě další tajemství. Jde o záhadný tajemný Grál. Kdo ho vlastní, není sice nesmrtelný, ale mohl by ovládat nejen templáře, ale i ostatní lidi. Tajemný

Grál poskytuje různé možnosti, odhaluje spojení. Jeho pomocí se lidem podařilo popsat jiné světy, jako např. tajemnou zemi Aibon, do níž vede cesta právě přes tajemný Grál."

„Grál," zašeptal Didier, „to je Lohengrin a..."

„Správně. A také se k němu pojí svět mýtů a legend. Je to velké tajemství..."

„A kdo vlastní Grál?" zeptal se Didier. „Které skupině templářů?"

„Žádné."

„Takže pokračuje hledání?"

- 30 -

„To je možné," odpověděl Suko. „Existuje však osoba, která je hodná toho, aby jí Grál patřil. Vy znáte toho člověka, protože byl před chvílí mezi námi."

Frank Didier postavil sklenici stranou a úžasem otevřel oči dokořán. „Myslíte Johna Sinclaira?" vydechl.

„Ano."

„Ale to přece..." Vyskočil. „Ne, tomu nemohu uvěřit, pane Suko."

Inspektor souhlasně kývl hlavou. „Ale je to pravda.

Nebalamutím vás a také vám předvedu důkaz."

„Vy myslíte... myslíte..." Didier byl tak rozčilený, že namáhavě lapal po vzduchu.

„Ano, tajemný Grál."

„Člověče, já snad sním." Byl úplně popletený. Natáhl se opět po lahvi koňaku a nalil si už třetí sklenici. Potom se otočil.

„Nechápu to.. Jeden svět zapadá a jiný se vynořuje.

Fotografie, zmizelí lidé, tajemný Grál, tenhle van Akkeren, k tomu ještě Ariol Le Duc. Kde je mezi nimi spojení?"

„Najdeme je," odpověděl Suko.

„A jak to chcete udělat?"

„Ještě nevím. Opravdu nevím. Ale mám dobrého pomocníka. Dosud jsem o něm jenom mluvil, pane Didiere.

Teď ho přinesu. Přivezli jsme ho s sebou. Máme ho v kufru našeho vozu. Za chvíli jsem zpátky."

„Hej, inspektore!" vykřikl za ním Didier, když Suko otvíral dveře. „Opravdu se vrátíte?"

„Samozřejmě."

„Pospěšte si, prosím."

„Bez obav, zatím nám nic nehrozí. " Suko se nenechal ovlivnit pochybovačným výrazem Didierova obličeje a pokračoval ve svém plánu. Vykročil do vánice a tmy. Už po dvou krocích ho polkl vír tančících vloček.

Frank Didier osaměl. Cítil, jak mu naskakuje husí kůže. Byl ve spletité situaci. Nejenže se obával o svůj život, ale kromě toho se přihodily věci, nad kterými mu zůstával rozum stát. Byl postaven proti světu, o kterém do dnešní doby mnoho

- 31 -

nevěděl. Tento svět opravdu existoval. Didier neviděl žádný

důvod k tomu, aby pochyboval o inspektorových slovech.

V duchu myslel na své přátele na zámku. Jak se jim vede?

Tenhle van

Akkeren je má v ruce. Bude je mučit a...

Myšlenky se najednou rozběhly jako stádo ovcí, protože zaslechl nějaký hluk.

Výkřiky!

Nepříliš hlasité, spíše tiché, bědující a naříkavé. Roztřásl se jako v zimnici. Otočil se jako ve zpomaleném filmu.

Jeho pohled padl znovu na fotografii s mrtvým manželským párem hostinských. Hleděl na jejich obličeje, oči a ústa, aby se přesvědčil, že opravdu žijí.

Ano, jejich ústa se pohybovala!

Vycházely z nich výkřiky, doléhaly k jeho uším. Viděl strach v jejich obličeji a znovu se ubezpečoval, že oba lidé žijí.

Oživlá fotografie!

Didier to nechápal. Zmocnil se ho strach a tak pomalu ustoupil zpět. Bledý v obličeji, na čele se mu perlil pot. Malý

bar mu najednou připadal jako vězení, které se ho chystá rozdrtit.

Těsně před dveřmi se zastavil.

Vedle nich se matně leskla okenní tabule, za kterou vytrvale padající sníh tvořil neproniknutelnou stěnu. Vítr hnal vločky proti oknu a jejich bubnování pronikalo do Frankova rozjitřeného nitra.

Natáhl se po klice. Nechtěl se už déle zdržovat v místnosti.

Venku by se cítil volnější a jistější i přes sněhovou vánici.

Frank Didier se už nedostal k tomu, aby otevřel dveře.

Zaslechl před nimi nějaký lomoz.

Kroky!

Najednou byly zde!

Ucukl zpět a tento rychlý pohyb

mu podle všeho zachránil život.

- 32 -

Zvenčí zazněl tlumený náraz. Ale nezůstalo jenom při něm, protože ho doprovázelo štípání dřeva a najednou ve výši hlavy vyjelo cosi dlouhého, lesklého a špičatého.

Široké ostří nože!

A proletělo těsně vedle Frankova levého ucha...

Tlak zesílil. Abbé Bloch to cítil s každou přibývající hodinou.

Měl pocit, že se ohýbá pod břemenem, jehož váha stále narůstá. Znal svou odpovědnost, když mu kostka vyjevila neštěstí, ke kterému má dojít.

Slepec, který viděl.

To byl abbé a věděli to i věrní templáři, které kolem sebe shromáždil. Žili v Alet-les-Bains, malém městečku na jihu Francie. Téměř v dohledu Pyrenejí, jejichž horský masiv se při jasném počasí zvedal jako nepřekonatelná stěna.

Alet-les-Bains leželo v hornaté krajině. V nádherném kraji zvláště na jaře a při příchodu podzimu. Léta bývala velmi horká a zima mohla být mrazivá. V té doby skály a také dlouhá táhlá úbočí se středozemskou květenou pokrývala sněhová čepice.

Letošní zima byla mírná a dokonce začínaly rozkvétat první květiny.

Tento čas znamenal pro lidi, kteří zde žili, čas naděje, důkaz nově se probouzejícího života,

který však abbé Bloch už více nemohl spatřit. Několik let žil jako slepec. Roztavená stříbrná maska ho připravila o zrak a veškerá lékařská věda byla v boji o jeho záchranu bezmocná.

Abbé se nejen nesmířil se svým osudem, ale pokusil se být prospěšným stejně jako dosud. John Sinclair mu přenechal kostku Dobra. S její pomocí mohl navázat spojení s jinými

- 33 -

dimenzemi a světy stejně jako s tajemným Grálem, který se konečně objevil na světě a nacházel se v rukou správné osoby.

Abbé Bloch varoval Johna Sinclaira. Věděl, že jeho výstraha padne u lovce duchů na úrodnou půdu. Jak znal Johna Sinclaira, věděl, že půjde za tím případem jako ohař.

Tajemství, vyslovované o templářích jenom šeptem, mělo svůj půvab.

V Alet-les-Bains se soustřeďovala magie. Ne špatná černá magie. Byla to magie středověku, doby, kdy lidé objevovali tajemství, která dosud byla ukryta.

Z toho měli užitek i jejich následníci, ke kterým patřil i abbé Bloch.

Slepec cítil původ všech dějů mnohem lépe než věštec. A tak tomu bylo i u vůdce templářů. Něco ho skličovalo. Jenom nemohl zjistit, co to je a proto chtěl zůstat sám.

Sám s kostkou!

Abbému bylo jasné, že kdosi uvedl věci do pohybu. Událost velkého významu. Cosi se vrátilo z minulosti a viselo nad všemi jako Damoklův meč.

Abbé tomu chtěl přijít na kloub.

Znovu se soustředil na kostku. Seděl ve skromně zařízené místnosti - přepych byl templářům cizí - a soustřeďoval se.

Abbé v posledních měsících silně zestárl. Vlasy mu zbělely a vrásky na čele se prohloubily. Oči se skryly za skly tmavých brýlí.

Jeho ruce obepnuly kostku. Dlouhé prsty s kůží, na které se sice objevily stařecké skvrny, ale přesto působily mladistvě.

Něco se změnilo a abbé to ihned vytušil. Nebezpečí se přiblížilo a proto doufal, že se mu ho podaří blíže určit.

Van Akkeren, Baphomethův následník. Ten, který sám o sobě prohlašoval, že je Baphomethem, i když byl tento démon znovu zahnán zpět do temnot.

Abbé si ještě jednou do všech podrobností připomněl hrůzu v Paříži, kdy templáři bojovali proti Baphomethovi a ve velké bitvě s konečnou platností zvítězili, přestože ne beze ztrát.

- 34 -

To věděl Bloch i jeho společníci. Vytvořili něco jako poslední baštu pravověrných templářů a pokračovali v zápasu, který

započal zničením řádu v roce 1314.

Kdo ještě kromě van Akkerena?

Byla to kostka, která mohla dát abbému odpověď? Muselo to mít něco společného se zámkem, který ležel nad Loirou.

Bloch ho viděl, i když nezřetelně. Byly to jen slabé elektrizující proudy, ze kterých nemohl vytvořit přesnější kontury.

Kdosi tam byl!

Kostka se ohřívala. Nejen díky teplu, které procházelo jeho dlaněmi, ale v jeho nitru se odehrával podivný proces, kterému abbé zatím nerozuměl. Rozlézaly se tam velmi světlé šmouhy, které vypadaly jako malí bílí červi, pohybující se trhavými pohyby kupředu. Tyto šmouhy předávaly abbé Blochovi informace, které se před jeho duševním zrakem zhmotňovaly v obraz. Obraz scenerie, která se nenacházela přímo v Alet-les-Bains ani na Chateau Le Duc.

Bloch byl rozčilen. Ze zvyku zamžikal očima za skly tmavých brýlí. Tento pohled dostal úplně jiný směr, který se mu nepodařilo před několika minutami dosáhnout.

Při prvním pokusu hleděl do obličeje van Akkerena.

Ten se však už neukázal. Objevila se jiná scéna.

Rozeznával divokou skalní krajinu. Vypadala, jako by příroda nejdříve vyzkoušela všechno své umění, než se rozhodla pře-tvořit ji v nádherný kousek země.

Divoký a nespoutaný. Temné skály, úzká soutěska a vchod do hrobky.

Katedrála hrůzy.

Mnozí lidé z blízkosti městečka věděli, že se zde odehrává něco tajemného a hrozivého. Nikdo si tam netroufal vstoupit.

Až na templáře, kteří byli strážci tajemství, ačkoliv znali staleté varování, které bylo vytesáno do skalní stěny.

Terribilis est locus iste - toto místo je nebezpečné!

- 35 -

Předvídaví lidé to poznali již před mnoha staletími a střehli se před ním. Chtěli varovat i ostatní, kteří vstoupili do těchto míst, a udělali dobře, protože soutěska se stala útočištěm Zla.

Až přišli templáři, kteří si soutěsku přisvojili a usídlili se v ní.

A tak sloužila jenom jejich potřebám a skrývalo se v ní jedno veliké tajemství řádu.

Stříbrná kostra!

Templáři ji dopravili do katedrály hrůzy, protože tato kostra patřila kdysi jednomu z nich: Hectoru de Valois!

Býval nejen věhlasným vůdcem templářů, ale také tím, který

kdysi vlastnil tajemný Grál a vypátral část jeho tajemství.

Zemřel, ale nerozpadl se na prach. Na jeho kostru nanesli vrstvu stříbra. Nyní dál existoval jako mystérium, ale stejně tak i jeho duch, který se ohlásil z jiných mimozemských sfér.

Hector de Valois prožil několik životů. Mezi jinými byl i Richardem Lvím srdcem a pravděpodobně také králem Šalomounem. A po své smrti se znovu narodil a vtělil se do muže, který nyní převzal úlohu strážce tajemného Grálu -

Johna Sinclaira!

Až potud se jednotlivosti a skutečnosti vzájemně oddělovaly, aby se kdesi v čase a prostoru zhmotňovaly a prolínaly.

Před duševním zrakem abbého vyvstával obraz. Mohl nahlédnout do soutěsky i kamenného uzavřeného sargofágu.

Tam ležel stříbrný kostlivec!

Abbé věděl s naprostou jistotou, že mu chce předat zprávu.

Sou-

střeďoval se, aby mohl zachytit myšlenky, které k němu vysílal ten druhý.

Volal ho.

„Pojď! Přijď sem, protože čas spěchá. Strašná kletba je opět na světě. Dlouhý čas odpočívala, ale nyní je jenom otázkou času, kdy se pozvolna vzchopí a vykoná nové hrůzné skutky.

Tam, kde se setkává minulost a současnost, vzniká rozhraní dobra a zla. Kletba Ariola Le Duca. Pojď ke mně. Musíš přijít.

Potřebuji ho..."

- 36 -

Vtom se spojení přerušilo.

Abbé pevně sevřel kostku a chtěl získat další informace, ale nepodařilo se mu to.

Svět na druhé straně se odmlčel...

Bloch vydechl zhluboka a se zasténáním. Jeho prsty sjely z kostky. Zvrátil se dozadu, dokud neucítil tvrdé opěradlo židle.

Bylo to druhé varování. Tentokrát jasnější a konkrétní. Proto je abbé Bloch neodmítl. Věděl přesně, co má dělat.

Těžkopádně vstal z prosté dřevěné židle. Na stole ležela jeho slepecká hůl, kterou zvedl a namířil hrotem proti dveřím.

Třikrát zabušil na dřevo. Rozlehly se po celém klášteře. Jeho věrní nyní poznali, že s nimi chce hovořit.

Brzy se otevřely dveře. Na prahu stanuli dva muži.

Jmenovali se Arno a Jasper.

„Volal jsi nás, abbé?" zeptal se Jasper. Byl to štíhlý muž s krátce

střiženými světlými vlasy a jasně modrýma očima, jakými se vyznačují muži z Normandie.

„Ano, chci se vydat na cestu."

„Kam, abbé?" Tuto otázku položil Arno. Na rozdíl od Jaspera byl bradatý a tmavovlasý.

„Do katedrály!"

Oba templáři se na sebe podívali. Neodvážili se odporovat, ale polekali se.

„Kdy, abbé?"

„Hned, Jaspere. Nesmíme ztrácet čas. Musíme okamžitě vyrazit." Abbé se opřel o desku stolu a napřímil se.

Arno přiskočil, podepřel ho a vedl ho ke dveřím. „Půjdu sám. Zajeďte s vozem před dům. Přál bych si, abyste mě oba doprovázeli."

„Samozřejmě, abbé." Muži s ním nepromlouvali pokorně, ale v jejich hlase byla cítit úcta k jejich vůdci. Věděli naprosto přesně, jak se mají chovat.

Bloch se ještě jednou otočil. Natáhl ruku a s jistotou vlastní slepcům uchopil tmavofialovou kostku. „Musíme ji vzít s sebou," vysvětlil a odmlčel se. Jeho průvodci se dál neptali.

- 37 -

Templáři žili v Alet-les-Bains společně v domě, který jim patřil. Byl pro ně jejich domovem a také útočištěm. Abbé a jeho věrní si neuměli představit jiné místo na světě, kde by se jim žilo lépe. Tady byla historická půda, na které mohli jednat a konat podle nejlepšího svědomí. Vytvořili zde pevnost Dobra proti pekelným mocnostem.

Společně byli velmi silní. To věděla i druhá strana a neodvážila se templáře napadnout.

Nepřiblížili se ani ke stříbrnému kostlivci, protože byl pod ochranou velmi silné zbraně.

Pečeti templářů!

Byl to prastarý kámen, který kdysi patřil Richardovi Lvímu srdci. Na něm byl vyobrazen, přímo nad letícím půlměsícem -

znamením Matky boží -, kříž Johna Sinclaira!

I přes svou slepotu se tady abbé dobře vyznal. Každý

poznal, že prochází domem, protože při každém kroku se ozvalo klepnutí slepecké hole o podlahu a zanechávalo za sebou jasně znějící ozvěnu.

Procházel prostornou dvoranou, místem jejich shromáždění, k otevřeným dveřím, které vedly do chodby, končící širokými domovními vraty.

Když mu chtěl jeden z jeho věrných otevřít, poslal ho pryč.

„Ne, můj příteli, udělám to sám. Ztratil jsem sice zrak, ale patřím k lidem, kteří i přesto vidí."

„Omlouvám se, abbé..."

Bloch vyšel do tmy. Sám se pohyboval ve věčné tmě, avšak zřetelně cítil, že den skončil a nastupuje noc.

Od hor vanul chladný vítr. Abbé se jím nechal ovívat. Jeho chřípí se zachvívalo. Cítil, že vítr, i když ještě není teplý, s sebou přináší první dech jara.

Mezitím se otevřel březen. Měsíc, kterým se zima loučí a předává žezlo nově probouzejícímu se životu.

Dům templářů - podobný ubytovně - ležel stranou ostatního osídlení. Sbor neměl s obyvateli Alet-les-Bains mnoho společné-

- 38 -

ho. Chovali se k sobě přátelsky, ale nebratříčkovali se a vzájemně se respektovali.

Stejně jako dřív zachovávali obyvatelé Alet-les-Bains k templářům určitou uctivost. Byli přesvědčeni, že templáři jsou lidé, kteří střeží velké tajemství, o kterém nechtěli hovořit.

Abbé naslouchal zvuku jedoucího vozu. Věděl, že Jasper a Arno jsou zde, aby ho odvezli. Zastavili těsně vedle něho.

Za volantem peugota seděl Jasper. Zůstal sedět, zatímco Arno otevřel dveře na straně spolujezdce a poté i zadní dveře, aby abbé mohl nastoupit.

Bloch znal tento obřad. Neprojevoval sebemenší známku nejistoty, když se posadil na pohodlné zadní sedadlo.

„Víte, kam pojedeme."

„Ano, abbé."

„Tak, prosím."

Vyjeli. Obyvatelé Arlet-les-Bains patřili k těm, kteří chodívali spát se slepicemi. Ve dne museli tvrdě pracovat a tak večer bývali unaveni a odcházeli časně na lože.

A tak vůz projížděl ztichlými ulicemi i uličkami městečka.

Světlo reflektoru se rozprostíralo před vozem jako vybledlý

koberec. Klouzalo po zemi i zdech domů. Občas zasáhlo i okna, ve kterých se zvědavci rychle stáhli zpět do pokojů, když

se jeho paprsky odrazily od okenních tabulí.

Mnozí lidé pozorovali jedoucí vůz a věděli, kam míří.

Velmi brzy zůstaly za templáři poslední domy městečka.

Nestály jenom v kotlině, ale i na přilehlých svazích. Na strmějších místech připomínaly vlaštovčí hnízda.

Cesta vedla příkře vzhůru a vinula se v četných zatáčkách jako had. Teprve poté mohli dosáhnout široké náhorní planiny, kterou museli přejet, aby se dostali ke skalám, kde se také nacházela Katedrála hrůzy.

Jasper znal dobře cestu. Ostatně tudy nejel poprvé. Proto také věděl, kdy má zpomalit, aby se vůz nezřítil dolů.

- 39 -

Po několika minutách jízdy zůstalo Alet-les-Bains za nimi.

Když se ohlédli, viděli jen roztroušená světla jako nejasné hvězdy.

Jinak se nad nimi klenula temná obloha plná mraků.

Na planině se cesta ztrácela. Pneumatiky nyní klouzaly po normální skalnaté zemi plné drobných i větších kamenů.

Nerostly zde ani stromy nebo keře. Jenom suchá tráva a vysoký plevel, který v létě spaloval sluneční žár.

Abbé se pro jistotu připoutal pásem. Před sebou vytušil skalnatý masiv. Za chvíli před nimi vyrostl jako mohutná ponurá stěna.

Řidič Jasper zapnul dálková světla. Jejich bledý kužel narazil na skály, které se stříbřitě zaleskly.

Auto zpomalilo. Jasper dojížděl ke vstupu do soutěsky.

Příroda zde ve svém rozmaru opracovala skály tak, že připomínaly vysoké sloupy. Jakoby už před tisíciletími věděla, čím bude tento

kraj přitahovat své obdivovatele.

Arno vystoupil jako první, otevřel pravé zadní dveře a pomohl abbému vystoupit.

„Děkuji," řekl Bloch, opřel se o hůl a zůstal stát vedle vozu.

V levé ruce pevně svíral kostku.

Abbé sice neviděl, ale přesto věděl, že půda pod jeho nohama se změnila. Už to nebyla šedivá skála.

Půda zčernala, jako by ji někdo natřel dehtem. Byla to ztuhlá láva, kterou zde před dávnými časy vyvrhl vulkán. V

širokém pruhu tekla do údolí, kde zchladla.

„Máme tě doprovázet?" zeptal se pro jistotu Jasper. Věděl, že jsou situace, kdy si abbé přeje být sám. V tomto případě to bylo jinak.

Bloch přikývl. „Ano, přál bych si, abyste část cesty šli se mnou. Dám vám znamení, kdy na mne počkáte, protože zbytek musím dojít sám."

„Samozřejmě, abbé."

Oba templáři se mu postavili po boku. Protože byli vyšší a mohutnější než on, připomínali spíše tělesné strážce.

- 40 -

Ačkoliv Bloch díky svému postižení nemohl sledovat cestu, odmítl pomoc svých přátel, aby ho vedli. Tato skalní krajina pro něho znamenala druhý domov. Poznal zde každý kámen.

Vyhýbal se obratně všemu, co mu stálo v cestě. Neobával se ani stísňujícího pocitu, který se ho zmocňoval ještě v časech, kdy mu sloužil zrak. Stěny soutěsky se úžily, čím hlouběji do ní zacházel. Vedly až do středu Katedrály, kterou uzavíraly ve slepou uličku.

Nedopadal sem ani sluneční svit, ani dešťové kapky sem nenašly cestu. Čas splynul v jedinou nekonečnou věčnost.

Každý krok na tvrdé podlaze vyvolával ozvěnu, která se odrážela od stěn.

Jasper a Arno zachovávali opatrnost. Neustále se rozhlíželi, jejich zrak putoval i po vysokém stropu, ale odnikud nehrozilo nebezpečí.

Čím hlouběji pronikal abbé do soutěsky a blížil se ke svému cíli, tím byly jeho kroky vláčnější. Zdálo se, jakoby mu skály a celé prostředí dodávaly novou sílu, kterou potřeboval pro splnění velkého úkolu.

A s tím se obrátil i na své průvodce. „Stojíme pravděpodobně před rozhodujícím okamžikem. Z minulosti se vynořil děs, aby zanechal svou krvavou stopu i v přítomnosti.

Modlete se, mí přátelé, aby se nám ho podařilo zastavit. Nebo tomu, který mě povolal k sobě. My k tomu můžeme také přispět svými chabými silami. Ale doufám, že to může být rozhodující podíl. Modlete se, přátelé."

„Pomodlíme se, abbé."

Bloch se náhle zastavil. Špička hole škrábla po holé skále a potom nastalo ticho. Abbé v duchu cítil, že není daleko od cíle.

Vnímal tajemné vibrace jako seismograf vlny vzdáleného zemětřesení.

„Teď už půjdu sám a vykonám, co je mou povinností."

„Máme zde na tebe počkat, abbé?" zeptal se tiše Arno.

„Ano. Až splním svůj úkol, vrátím se zpět."

- 41 -

To byla jeho poslední slova k templářům. Sedm z nich zůstalo v Arlet-les-Bains. Na každého z nich se mohl plně spolehnout.

On a jeho dva templáři byli symbolem, kterou svět prodělal za dvě tisíciletí. Tenkrát to byly jiné osoby a pod jinými praporci.

A tak jediný abbé Bloch pokračoval v cestě do temnoty a cítil se blaženě, protože ho v tomto prostředí obklopovaly síly, které považoval za své přátele.

Viděl je i přes svou slepotu, cítil

je.

V jeho mozku zaznělo poselství. „Jsi zde. Vyslyšel jsi mé volání, abbé. Přistup blíž. Pojď k sarkofágu. Potom ti řeknu, co uděláš. Nemusíš se mne obávat, pojď ke mně..."

Bloch poslechl. Krok za krokem vcházel hlouběji do Katedrály.

Zvuk jeho kroků porušil posvátné ticho, které zde panovalo.

Sem nezazníval šepot větru, který se hnal nad vrcholky skal a přitom si prozpěvoval svou naříkavou píseň.

Skály se poznenáhlu přiblížily k sobě natolik, že vytvořily střechu, po níž se Katedrála kruhovitě rozšiřovala. V jejím středu stál sarkofág se stříbrnou kostrou.

Bloch věděl, že dosáhl svého cíle.

Cítil to při každém kroku. Ohmatal zem špičkou své slepecké hole a brzy zaznamenal odpor.

Teď stál před kamennou rakví, ve které se leskl stříbrný

kostlivec. Ležel na zádech, s rukama složenýma na stříbrných kostech a vedle něho mocná zbraň, která k němu neodmyslitelně patřila.

Pečeť templářů!

Půlměsíc, kříž, hvězdy - všezahrnující svět sám pro sebe!

Ale také svět, který chránil stříbrnou kostru před Zlem.

To vše zůstávalo starému abbému ukryto, ale on věděl přesně, kde se nachází a nepotřeboval k tomu ani zrak.

„Přišel jsem, jak sis přál." Zašeptal k otevřenému sarkofágu a byl si jist, že mu stříbrný kostlivec rozuměl.

- 42 -

Připadlo mu, jako by vítr zachytil jeho slova a odnášel je do nikde nekončící dimenze, která je zachytila a odpověděla.

„Jsem rád, že tě vidím, jednoho ze spravedlivých. Musíme si pospíšit. Je nezbytné zastavit zlo. Z hlubin minulosti vystoupila strašná kletba a dotkla se i tebe. Zasáhne tě plnou silou a pokusí se tě zničit. Tebe a tvé přátele. Nejdříve oni a potom přijdeš na řadu i ty. Rozuměl jsi?"

„Ano, pochopil jsem!" zašeptal abbé.

„Proto je tak naléhavé, abys udělal, co po tobě budu žádat.

Ty víš, že jsem tě nikdy nepodvedl. Všechno, co chci podniknout, je k tvému prospěchu i tvých přátel."

„Rozumím. Co mám udělat?"

„Dát mi kostku!"

To byla odpověď, která se Blochovi vůbec nezamlouvala.

Vyděsil se a zůstal jako opařený. Najednou se mu orosilo čelo.

Rozechvěl se. V ústech pocítil nepříjemnou pachuť.

„Co je s tebou? Cítím tvůj odpor. Chceš se mi vzepřít?"

„Kostka... je velmi cenná. Jak mám dát z ruky zbraň, kterou mi svěřil dobrý přítel?"

„Mysli na to, že tenkrát to byl právě John Sinclair, kdo mi dal pečeť templářů. Také bojoval. Vnitřně ho to pobouřilo, ale dů-

věřoval mi. Proto tě žádám, abys mi rovněž důvěřoval."

„A když to udělám," zeptal se abbé tiše, „co se potom stane se mnou?"

„S tebou nic. Můžeš se vrátit do svého domu..."

„A kostka?"

„Pokud všechno vyjde, můžeš si ji vyzvednout při východu slunce. Pokud ne, stará moc templářů na tomto místě pomine.

Katedrály se zmocní jiná moc a vytvoří z ní, čím kdysi byla.

Katedrálou hrůzy."

Abbé se rozčilil. „To nesmím v žádném případě připustit!"

vyrazil ze sebe prudce.

„Potom se musíš kostky na určitou dobu vzdát. Dej mi ji..."

Naléhal neznámý hlas. Abbé velmi dobře věděl, že s ním

- 43 -

nemluví kostra, ale duše nebo duch Hectora de Valois, který

poletoval ve věčnosti a také se mohl ohlásit.

Abbé to otevřeně nepřiznal, ale byl na velkých pochybách.

John Sinclair mu svěřil kostku s tím, aby ji chránil jako oko v hlavě. Opravdu ji má vydat z rukou? Na druhou stranu musel uvažovat o tom, že by se toto místo mohlo stát útočištěm Zla, pokud se bude zdráhat vyplnit přání stříbrného kostlivce.

„Musíš se nyní rozhodnout! Teď a okamžitě! Neváhej déle!"

„Ano," vydechl. „Ano, dám ti kostku! Dostaneš ji ode mne.

Překonám sám sebe a doufám, že tím pomohu zastavit Zlo."

„Děkuji ti. A stejně tak ti poděkují i tví přátelé. To mi věř."

Slepec neviděl, jak se stříbrný kostlivec napřímil. Posadil se v sarkofágu.

Potom natáhl pravou ruku. Stříbrné kostnaté prsty se pohybovaly jako na neviditelných nitkách.

Slepec cítil, že se před ním něco děje. A tak se naklonil dopředu a natáhl ruku.

Na jeho dlani ležela tajemná kostka naplněná magickou silou, která pocházela z různých mytologií.

Ruce se dotkly.

Téměř jako ve Spielbergově filmovém trháku E.T. - jenom s tím rozdílem, že se zde neobjevily žádné záblesky. Abbé naklonil ruku, aby mohla kostka sklouznout do kostlivcových pařátů.

Kostra Hectora de Valois ji přijala. Její pařát byl tak velký, že se v ní kostka takřka ztrácela.

Dosáhl svého cíle!

Ještě strnule dřepěl na sarkofágu neschopný jediného pohybu.

Teprve když se abbé stáhl zpět, vylezla stříbrná kostra Hectora de Valois ze své kamenné rakve a naposledy promluvila k abbému.

„Děkuji ti, že jsi uposlechl mé rady. Moc ti děkuji. Teď se pokusím zastavit děs, který se zrodil v minulosti. Zlomím zlou kletbu. Pravděpodobně se mi to samotné-

- 44 -

mu nepodaří a proto si přizvu pomocníka. O všem, co prožiji, ti podám zprávu."

Kostlivec se odmlčel.

Abbé stál a naslouchal. Slyšel, že se kostlivec vzdaluje.

Hluk jeho kroků utichal.

Teď - a to věděl naprosto přesně - se obrátil opačným směrem. Aby mohl opustit Katedrálu, musel by se vydat směrem, kterým sem vstoupil abbé Bloch.

Místo toho kráčel ke skalní stěně.

Abbé by byl určitě u vytržení, kdyby mohl sledovat to, co následovalo. Čím více se stříbrný kostlivec blížil ke stěně, tím se obrysy jeho postavy rozplývaly. Těsně u stěny zmizel docela. Jakoby vstoupil do nějaké kyseliny.

Zůstal po něm jen bledý stříbrný svit. Víc nic...

Kráčel jsem jako na pružné gumové podlaze. Mimoto se mi podlamovaly nohy a v hlavě mi neustále kroužila pronikavá bolest, která mě provázela při mé cestě bránou času.

Kde jsem vlastně přistál?

Nacházím se v jiné dimenzi? Uvězněn ve vzdáleném času, uchvácen minulostí? Bylo pro mne těžké dopátrat se pravdy, protože mě obklopovala hluboká tma, kterou v dáli narušoval jasný načervenalý svit.

Ležel tam cíl mé cesty?

Kde je světlo, tam jsou i lidé. Z toho jsem vycházel. Proto jsem se vydal přímo k němu.

Už po několika krocích jsem se přesvědčil, že jsem nepřistál v cizí dimenzi, ale ve světě, který se podobal mému. A to světu, odkud jsem přišel.

- 45 -

I přes tmu, která mě obklopovala, jsem rozeznával vlny svahů hor, které ohraničovaly údolí.

Údolí řeky Loiry!

To jsem rozeznal podle plynulého říčního proudu, když jsem se dostal do míst, odkud jsem měl volný výhled na tok řeky.

Ve tmě Loira připomínala stříbrného hada se šedým třpytem na hřbetě, když se do ní opřel paprsek měsíce. Ale viděl jsem ještě víc.

Světlo, které mě tak zmátlo, prokmitávalo na druhé straně řeky, kde se vlnily svahy a jenom světlo narušovalo jejich jednotnou linii.

Podle mého názoru šlo o oheň. I když poněkud neobvyklý, protože plameny byly mnohem jasnější.

Potom jsem pod sebou zahlédl protější břeh řeky. Odtud ke mně zaznívaly lidské hlasy.

Kdybych zůstal tady nahoře, mohl jsem pouze spřádat domněnky, co se tam děje. Ale patřil jsem mezi lidi, kteří potřebovali důkazy. Jestliže jsem je chtěl získat, musel jsem na druhou stranu.

Nebylo těžké najít pěšinu, kterou tady zřídili místní vinaři.

Tam, kde byly svahy příliš příkré, mohl jsem stoupat po schodech z nepálených cihel.

Nikoho jsem nepotkal. V této noční době už žádný člověk ve vinici nepracoval. Všichni ostatní se zaměstnávali různými činnostmi v městečku na protějším břehu.

Se Sukem jsme dosud neměli možnost pořádně si prohlédnout osadu Cerbac. Tma a sněhová vánice nám to znemožnily. Ale vycházel jsem z toho, že podle shluku domů

jde o Cerbac. Osadu, která však patřila minulosti, v níž jsem přistál po svém putování časem.

I zde vládla zima, ale mnohem krutější. Tu a tam bylo ještě možno zahlédnout sníh. Z větší části roztával a mísil se s hlínou.

Když jsem se dostal k prvním domkům, potkal jsem jednoho z obyvatel Cerbaku. Byla to žena.

- 46 -

Koukala na mne jako na strašidlo. Protřela si oči, vyrazila ze sebe slabý výkřik a potom přikrčená zmizela ve dveřích.

Dveře se za ní s hlasitým bouchnutím zavřely. Byl jsem pro ni cizinec. K tomu jsem měl ještě oblečení, které tady neznali.

Žena bydlela v malém domku přilepeném na svahu, který se nakláněl jako šikmá věž v Pise. Což bylo pochopitelné vzhledem k místu, na kterém stál. V úzkém okně jsem zahlédl bradatý mužský obličej. Přátelsky jsem se na něho usmál a odpovědí mi byla nadávka.

Cizinci neměli v Cerbaku ustláno na růžích...

Tady na horním konci vesnice byly cesty nejen úzké, ale i příkré a kamenité. Člověk musel být velmi opatrný, aby nesklouzl.

Vydal jsem se směrem k dolní-

mu konci vesnice. Určitě tam najdu nějaký most nebo lávku, po které přejdu přes řeku. Na této straně břehu se téměř nic nedělo. Nacházelo se zde pouze několik domů, které připomínaly čtyřhranné krabice. Překvapením byla dřevěná budova, kterou nikdo neobýval. Neudržel jsem zvědavost na uzdě a nahlédl dovnitř.

Chybělo zde světlo. Škrtl jsem zapalovačem a postavil se tak, aby vítr nemohl uhasit malý plamínek. Přitom jsem nadzvedl ruku.

Světlo, které zapalovač vydával, nestačilo ozářit celý prostor budovy. Přesto jsem rozeznal velký předmět, který musel sahat až ke stropu. Objevil jsem i dřevěný žebřík.

Nejdříve mě udivil ten velký předmět, dokud mi nedošlo, že se nacházím v nějakém zařízení pro vinaře. V tomto případě to mohla být jedině lisovna hroznů. Lis byl ze dřeva a poháněla ho síla lidských paží. Soudě podle velké kliky na jeho boku.

Opustil jsem budovu a vydal se ke břehu. Svítilo tady jenom mdlé světlo. Jenom tu a tam čadily pochodně. Příšerně zapáchaly. Na břehu řeky stálo několik kádí naplněných tukem a smolou. V nich rovněž hořelo a smrad promíchaný ještě s něčím jiným mi vnikal do nosu. Téměř mi zvedal žaludek.

- 47 -

Byl to puch fekálií. Kanalizaci tenkrát neznali. Odpadky vypouštěli pomocí žlabů do řeky, kde se bublavé mísily s říčním proudem.

Sudy s hořící smolou a tukem postavili blízko břehu, aby osvětlovaly cestu vedoucí k mostu přes řeku. Žádný pevný

kamenný most,

nýbrž dřevěná konstrukce pobitá prkny s primitivním zábradlím. Člověk na něj vstupoval s obavami, aby se pod ním neprobořil. Protože však vydržel až do doby, kdy jsem na něj vstupoval, měl jsem za to, že zvládnu přejít řeku suchou nohou.

Světlo plamenů sahalo jen doprostřed mostu, jeho druhou polovinu pohltila tma.

Proti mně nikdo nepřicházel. Ani se mnou nepřecházela žádná osoba na druhý břeh, na kterém panoval podstatně větší ruch, protože se tam míhala světla a ozývaly se odtud zvučné hlasy.

Kráčel jsem po mostu a nemohl se zbavit pocitu nejistoty.

Pode mnou šuměla Loira. Vodní masa se s klokotáním hnala úzkým korytem.

Pod nohama mi povolovala měkká prkna, ale neprohýbala se, ani nepraskala.

Můj pohled mířil kupředu, kde jsem viděl osamělé velké světlo. Planula tam, kde se tyčil velký osamělý pahorek.

Uprostřed mostu jsem se zastavil a zamyslil se. Místo, kde tak jasně planulo světlo, mi připadalo známé. No ovšem, že jsem na to nepřišel dřív. Vždyť tam stál zámek Le Duc.

Přišel jsem ze zámku a skončil jsem v minulosti, abych se mohl znovu vypravit na zámek.

To bylo zajímavé.

S tímto úmyslem jsem přidal do kroku. Brzy jsem nechal most za sebou. Za ním pokračovala poměrně široká cesta do osady, ve které na tuto pozdní hodinu panoval nezvyklý ruch.

Ale nikdo se nebavil. Všichni pracovali.

Ještě dnes nosili mnozí vinaři ovoce ze sklizně v nůších na zádech.

- 48 -

Tak tomu bylo i tady. Avšak s jedním rozdílem. Lidé neplnili své nůše hrozny, nýbrž těžkými kameny, které vlekli nahoru k zámku.

Mohl jsem veškeré dění dobře pozorovat, protože jsem stál na vyvýšeném místě. Kromě toho byla cesta dobře osvětlená.

Kroutila se jako červenožlutý had přes svah směrem k zámku, který se v té době právě stavěl.

Vinaři museli plnit svou robotní povinnost a postavit sídlo pro svého pána.

Nejen muži, ale i ženy a děti vláčeli těžké nůše.

Cesta nahoru k zámku byla dobře viditelná. Mohl jsem se po ní okamžitě vydat nahoru, protože jsem dychtil po okamžiku, až budu stát proti Ariolu Le Ducovi. Nejdříve jsem však potřeboval informace. Ty jsem mohl dostat pouze od lidí.

Vlevo ode mne ležely kameny, které přivezli z kamenolomu.

Mnozí tam také pracovali. Údery kladiv zněly jako vyzvánění zvonu, které se neslo nad střechami nízkých domků. I kdyby si mne někdo všiml, stejně by na to nedbal, protože každý se zabýval především sám sebou.

Pravděpodobně bych byl ná-

padný, protože jsem byl jediný, kdo neměl nůši. Ale musel jsem nějakým způsobem získat své informátory.

Prošel jsem blízkou pěšinkou vedoucí po břehu řeky a ocitl se v úzké uličce mezi protilehlými domy. Mokrá cesta stoupala vzhůru do hor. Tak daleko jsem se nemusel pouštět. Z okna vpravo ode mne pronikal ženský hlas. Žena mluvila ztěžka, věty přerušovalo hluboké chrčivě oddechování.

Rozumím francouzsky a proto se s lidmi docela dobře domluvím. Jenže tady jsem měl určité problémy, protože žena mluvila místním dialektem.

Jiný hlas jí odpověděl. Také žena, ale její hlas zněl mladě.

„Ne, ne, mami, to neudělá. Zůstanu s tebou. Nepůjdu nosit kameny. Jsi nemocná..."

„Brzy se zase uzdravím."

„Teprve až přijde doktor."

„Nemůžeme mu zaplatit."

- 49 -

Někdy musí mít člověk štěstí. V tomto případě jsem ho měl právě já. Bylo poměrně snadné najít vchod na úzké straně domu.

Nebyl příliš vysoký. Při vstupu jsem musel sklonit hlavu.

Dostal jsem se do úzké chodby, ve které svítila skrovná svíce právě u dveří do místnosti, kde jsem tušil obě ženy.

Dveře nebyly zamčené. Štěrbinou se dralo světlo.

Vstoupil jsem do komory a zahlédl dvě ženy. Jedna z nich ležela na prosté posteli. Světlo svíce klouzalo po zpoceném obličeji, ve kterém se leskly uslzené zorničky.

Na kraji postele seděla mladá

žena s dlouhými černými vlasy a úzkým obličejem.

Poněvadž byla předkloněná, mohl jsem zřetelně rozeznat její měkké tahy obličeje, malý nos, plné rty a vykroužené obočí.

Byla nádherná...

Zaklepal jsem, abych je nepolekal. Přesto se vyděsily.

Mladší z žen se otočila a pohlédla ke dveřím. I nemocná žena se zvedla na posteli a hleděla směrem ke mně.

„Nebojte se," řekl jsem, když jsem otevřel dveře. „Nic vám neudělám." Potom jsem vstoupil do místnosti.

Hleděly na mne dva strnulé obličeje, ve kterých se zračil strach.

Byl jsem cizinec, kterého nikdy předtím neviděly. Kromě toho jsem byl oblečen tak, že obě ženy nebyly schopné promluvit.

Vstoupil jsem dovnitř a zavřel za sebou. Napravo stála skříň. Vedle postele se nacházelo malé okénko. Podlahu tvořily kameny nebo udusaný jíl.

Musel jsem se usmát, protože smích uvolňuje napětí. Může také vzbudit důvěru.

Zatím nepromluvily. Jenom na mne mlčky zíraly. Pokynul jsem jim.

„Bon soir," řekl jsem.

Mladší žena mi šeptem odpověděla na pozdrav. Měla na sobě tmavé oblečení a k tomu vlněný přehoz, připomínající mnišskou kutnu. Takový přehoz byl typický pro tuto dobu.

- 50 -

„Kdo jste?" zeptala se mne.

Pokrčil jsem rameny. „Cizinec. Jmenuji se John..."

„Zní to podivně..."

„To je pravda," souhlasil jsem. „Ale nepřicházím se zlými úmysly, rozumíte? Jsem vás přítel. Rád bych vám pomohl.

Kdo jste? Prozraďte mi to."

„Jmenuji se Lisa," odpověděla mladá žena šeptem. „To je moje matka."

„A otec?"

„Už nežije. Před několika týdny přišel o život, když se dostal pod kameny."

Pochopil jsem. „Při stavbě zámku?"

„Ano." Lisa vzala šátek a otřela matce pot z čela. „Všichni musíme pomáhat stavět zámek, jinak nás stihne ďábelské prokletí."

„Ďábelské prokletí?"

„Ty ho neznáš?"

„Ne. Jak už jsem řekl, jsem cizinec. Pocházím z jiné země."

Lisa zvedla varovně ruce. „Jestli je to tak, pak rychle prchni.

Koho přistihnou drábové Ariola Le Duca, ten musí robotovat. Každý musí, můj bratr i já. Matka také, ale zhroutila se a nemůže nosit těžká břemena, protože je nemocná.

Plíce..."

„Co je ďábelské prokletí?"

„Ariol Le Duc a jeho biřicové."

„Templáři?" vystřelil jsem otázku.

Lisa strnula. „Právě oni. Znáš je?"

Pokrčil jsem rameny. „Ano, tu a tam je potkávám."

„Říká se, že on... viděl ďábla. Jiní povídají, že on je tím ďáblem. Když ho spatříš, jímá tě hrůza. Je prostě strašný. Je obrazem hrůzy, chápeš?"

„Rozumím..." Můj pohled padl

na okno, protože se mi zdálo, že se za ním mihl nějaký stín.

„Jak vypadá? Jako člověk?"

„Nerozumím ti..."

„Vypadá jako ďábel?"

- 51 -

„Je hrozný. Má rohy a ďábelský obličej. Je příšerně bledý a v očích mu blýská děs. Je to ďábelské prokletí. Nemůžeme mu odporovat. Chce si postavit sídlo, aby tím získal slávu. Kdo nevykoná, co poručí, ten zemře. Potom kolem sebe shromáždí své biřice, jejichž obličeje neznáme, protože nosí masky."

„Jaké masky?"

„Kožené masky s otvory pro oči. K tomu nosí biče a meče.

Toho, komu už dojdou síly a nemůže nosit náklad, zbičují. Ta hrůza nebere konce. Patříme k zapomenutým. Ariol Le Duc a jeho krutovláda nás zbaví všeho majetku a nakonec i života."

Svraštil jsem čelo, chvíli jsem přemýšlel a potom se zeptal:

„Najdu ho nahoře na zámku?"

„Ne!" vykřikla nemocná žena. Také Lisa si polekaně přitiskla ruce k hrudi.

„Přece bys tam nešel?"

„Proč ne. Půjdu za ním. Nepatřím mezi jeho přátele, to mi věřte."

„Co od něho chceš?"

„Možná chci zastavit tyranii!"

„To se nikomu nepodaří."

„Už se o to někdo pokusil?"

Váhaly s odpovědí. „Byl tady jeden člověk, ale zabili ho.

Rozčtvrtili ho na kusy..."

Věděl jsem o tom. Nemusely mi říkat další podrobnosti. Lisa na mne upřeně hleděla. Krásná dívka s velkýma vnímavýma očima, jejichž zorničky byly stejně černé jako její vlasy.

„Prosím," řekla tiše. „Odejdi, cizinče. Opusť tento kraj. Viděli tě?"

„Ano. Lidé na druhém břehu."

„Jestli to oznámí biřicům, budou tě pronásledovat a přinutí tě pracovat pro toho ďábla."

Mávl jsem odmítavě rukou. „Tak lehce mě nedostanou. Ale mluvme o tobě. Kdo ví, že sedíš u matky a ošetřuješ ji?

Povolili ti to?"

„Ne, utekla jsem."

„Jestli tě chytí, co se s tebou stane? Zabijí tě?"

- 52 -

„I tak me mohou potrestat."

„To je ještě větší riziko. U nás máme přísloví. Jsme na jedné lodi."

Lisa složila bezmocně ruce do klína a pokývala hlavou.

„Ano," souhlasila. „Je to pravda. Ale nemohu jinak. Musím zůstat s matkou, i když zjistí, že jsem utekla a nepracuji.

Copak ji mohu nechat samotnou?"

„Asi ne."

„Ale ano," ohlásila se nemocná. „Můžeš mě nechat samotnou. Nesmíš kvůli mně zemřít. Vrať se tam. Snad ještě nic nezpozorovali. Musíš je poslouchat. Vzpomeň si na otce.

Nechci, abys následovala jeho osud."

„Matko! Nemohou si přece s námi dělat, co se jim zlíbí. Je třeba jim v tom zabránit. Postavím se jim na odpor. Ale silou nic nezmůžu. Musím na to jít jinak."

„Dobrá, Liso, to je tvoje věc. Ale já chci a také musím nahoru na zámek. Existuje ještě jiná

cesta kromě té, po které dopravují kameny?"

„Ano i ne."

„Co to znamená?"

„Můžeš projít lesem. Ale je velmi hustý a cesta bude namáhavá."

„Bude to lepší, než kdyby mě předtím zahlédli..." V půli věty jsem se zarazil a pohlédl do okénka.

Tvořil ho malý čtyřúhelník. Okenní tabule zešedla a bránila pohledu do domu i ven. Ale přesto jsem za ní zahlédl nějaký

pohyb a tentokrát jsem se nemýlil. Někdo tam stál a pozoroval nás.

Lisa si všimla, jak upřeně hledím k oknu. Nadzvedla se. „Co se děje?" zeptala se. „Je tam někdo?"

„Myslím, že ano."

„Někdo z biřiců?"

„ To ti nepovím. Každopádně stál u okna a pozoroval nás."

Lisa se zhluboka nadechla. Nemocná žena ji chytila za ruku. „Dítě, vystavuješ se nebezpečí. Běž tam. Ještě je čas, věř mi!"

- 53 -

„Matko, já..."

„Liso," řekl jsem. „Tvoje matka má pravdu. Opravdu bude lépe, když půjdeš a..."

Příliš pozdě!

Já jsem otvíral dveře velmi opatrně, abych nevylekal ty dvě ženy.

Oba biřice nebo templáře, či kdo to byl, to ani ve snu nenapadlo.

Rozrazili dveře a vtrhli dovnitř. Poté zkušeným pohybem vytáhli krátké meče.

Zavánělo to smrtí...

Čepel nože pronikla dřevem tak hluboko, že si je Didier mohl prohlédnout v celé parádě. Zašilhal po něm a viděl, jak se lehce chvěje a rozhazuje záblesky na všechny strany.

Nevykřikl ani neodskočil od dveří. V následujících vteřinách byl neschopný pohybu.

Jenom hleděl na nůž!

Osoba na druhé straně vytrhla nůž zpět. Do Didierových uší pronikl řezavý zvuk a vzápětí nato se před jeho obličejem zachumelily piliny.

Didier se konečně vzpamatoval a uskočil do místnosti. Do skoku vložil tolik síly, že přehlédl stůl s židlemi, které stály za ním a převrhl je.

Padl na záda, ale naštěstí si neublížil. Jenom zahlédl, jak nůž pronikl podruhé dveřmi.

Kdyby stál na stejném místě jako předtím, zasáhlo by ho ostří těsně nad opaskem.

Takhle vniklo do prázdna a opět zmizelo.

Dojde i na třetí ránu? Objeví se neznámý zabiják?

- 54 -

Inspektor vzal do zaječích. Právě teď. Didier nebyl zbabělec, ale také žádný hrdina. Byl jenom opatrný a rozhlížel se, kudy by unikl z téhle nezáviděníhodné situace.

Je tady ještě druhý východ?

Zlobil se sám na sebe, že se tady pořádně nerozhlédl. Teď

bylo pozdě.

Frank Didier skočil za úzký nálevní pult. Místo mezi ním a pultem bylo velmi těsné. Didier narazil do regálu, kde se několik lahví začalo naklánět a potom se překotily dopředu.

Dvě z nich padly na zem a rozbily se. Místnost naplnila vůně martini a pastiku.

Vtom se rozletěly dveře.

Na prahu, obklopená vířícími sněhovými vločkami, stanula podivná postava.

Ariol Le Duc!

Zombie, oživlá mrtvola, muž z obrazu! Ruce měl poněkud roztažené. V kostnatých prstech pravé ruky, potažených tenkou kůží, svíral ten prokletý nůž s dlouhou čepelí. Stál tam jako vítěz a poulil strnulé oči do místnosti.

Frank Didier se nadechl. Přitom zasípěl. Cítil, jak ho pálí oči a hrdlo mu sevřel smrtelný strach. Věděl s naprostou jistotou, že proti této postavě nemá nejmenší šanci.

Didier netušil, jestli ho neznámý zahlédl. V každém případě zíral před sebe a dokonce postoupil o krok dopředu. Do zad mu udeřil závan větru. Tenká umrlčí košile se zatřepetala jako korouhev.

Obličej měl mrtvolnou barvu. Šedou, bílou a zelenou. Rty se ztrácely mezi vystouplými lícními kostmi.

Frankovi Didierovi bylo jasné, že musí něco udělat. Neměl však žádnou zbraň. Natáhl ruku napravo a prsty pevně sevřel plnou láhev, která předtím sklouzla z police.

Potom ji mrštil po protivníkovi.

Náhoda, štěstí, dobře mířená rána - to nevěděl.

Každopádně

těžká láhev zasáhla oživlou mrtvolu přímo doprostřed obličeje. Každý člověk by se po takové ráně překotil, možná i

- 55 -

zranil nebo začal krvácet. Ne však podivný příchozí, kterým sice rána otřásla, ale podařilo se mu roztáhnout ruce a opřít se o veřeje.

Zůstal stát.

„Zatraceně!" vydechl Frank Didier. „Zatraceně! Copak tě nedostanu?"

Ariol Le Duc se otřásl jako pes po nedobrovolné koupeli.

Znovu se předklonil, jako by se chystal vyrazit vpřed, ale k nálevnímu pultu se nedostal.

Zarazil se uprostřed pohybu!

Natáhl hlavu dopředu, jako by větřil nebezpečí, které se pohybovalo v jeho těsné blízkosti. Potom otočil šerednou lebku a Frank se už už natahoval pro další láhev. Doufal, že to bude stejně dobrý zásah jako předchozí.

Nechal ji stát.

Chování nemrtvoly ho zmátlo a udivilo. Příšerný neznámý

se k němu otočil zády. *

Potom vykročil.

Tentokrát dokonce rychleji než předtím.

Vykročil do vířící sněhové opony, která měla téměř stejnou barvu jako jeho umrlčí košile, takže po dvou metrech už po něm nebylo památky.

Zmizel...

Didier zavrtěl hlavou. Věděl, že se mu to nezdálo.

Vypovídaly o tom i dvě rozbité láhve. V ruce ještě držel jednu z nich s vynikajícím koňakem. „Byla by ho na to škoda," zašeptal a rozesmál se.

Smích ho zbavoval napětí, které v uplynulých okamžicích prožíval.

Proč ta postava zmizela? Proč nezůstala?

Nechtěla ho zabít? Rozmyslila si to? Čekala snad na inspektora?

Frank zaslechl kroky. Znovu zvedl lahev, ale zase ji nechal klesnout, když se z bílé stěny vynořila známá tvář. Byl to inspektor.

„Jdete pozdě, ale hlavně, že jste přišel," sděloval mu Didier.

- 56 -

„Jak to? Co tím myslíte?" Suko vešel do šenku, udiveně se rozhlédl a postavil na stolek brašnu, kterou držel v ruce. Byl to letecký vak se dvěma nosnými popruhy. „Co se tady stalo?"

Setřásal sníh z ramen.

Didier pustil lahev. „Já... já..." Dal se do smíchu. „Měl jsem návštěvu. "

„Koho?"

„Nemám zdání. Nepředstavil se mi. Ale podívejte se na dveře. Dvě bodnutí nožem. Žádné z nich mě nezasáhlo.

Zatraceně, měl jsem štěstí." Znovu se zasmál. A tak dopřál Sukovi zběžnou prohlídku místa činu.

Lokál vypadal jinak, než ho opustil. Na podlaze se válely střepy v kalužích. Stolek a židle byly překocené. Ale osobu, která sem vešla, inspektor nezahlédl. Zavřel dveře, ještě jednou si prohlédl místo, kudy vnikl nůž do dveří a zamířil k Didierovi.

Ten seděl za pultem na jedné z židliček a vypadal jako hostinský.

„Ne... neznal jsem ho. Vypadal, jako by právě vstal z hrobu.

Jako..."

„Zombie!" napověděl inspektor.

Didier na něho koukal s očima dokořán a přikyvoval. „Ano, inspektore, jako zombie."

„Už jste ho někdy viděl?"

„Člověče, jak se můžete takhle ptát? Samozřejmě ne. Jak bych já přišel k zombiemu. Ani... jsem předtím nevěděl, že takový tvor vůbec existuje. Myslím normálně."

„Teď už to víte."

„Ano, ale...?"

Suko mávl rukou. „To vám vysvětlím později, pane Didiere.

Nejdříve bych rád věděl, proč vás znovu nenapadl, aby vás zabil."

Didier pokrčil rameny. Na čele vykouzlil vrásky. „Kdybych to věděl, bylo by mi lépe."

„Tak už to prozraďte."

- 57 -

„Opravdu nevím. Nemám zdání, jak to všechno bylo. Byl jsem... úplně vedle. Dvakrát bodl, rozumíte?" Na potvrzení svých slov zvedl dva prsty.

„A dál?"

Didier prolamoval klouby prstů, až to zapraskalo. „Ano,"

zašeptal, „a potom chtěl asi bodnout potřetí. V té chvíli jsem už

stál před pultem. Asi tam, kde teď stojíte vy. Udělal ještě jeden krok, potom se obrátil a zmizel. Pohyboval se jako loutka na provázcích."

„To bylo všechno?"

„Jistě."

„Jenom se ptám sám sebe," zamumlal Suko, „proč to udělal? Jaký měl důvod, aby znovu zmizel ve tmě.

Přemýšlejte! Možná máte kříž nebo jinou obranu, které se zalekl."

„Ne, nic takového nemám."

„Takže příčinou jeho útěku jsem musel být já," prohlásil Suko.

„Vy?" Frank se dal do smíchu. „To si nedovedu představit."

„Ale stejně to tak bylo." Suko uvažoval dál. „Něco jsem s sebou přinesl. Vracel jsem se. Tu věc mám v brašně. Je to tajemný Grál. A on musel cítit jeho sílu. Jinak si to neumím vysvětlit."

„To myslíte doopravdy?"

„Já nežertuji, příteli."

Didier si pomalu přihladil prsty vlasy. „Zatraceně," zašeptal.

„To mi nejde na rozum. Tady se dějí věci, které jsou nad moje chápání."

Suko se sehnul a přitáhl si vak. Rozevřel zdrhovadla a roztáhl vak natolik, aby mohl vytáhnout předmět, který byl uložen v nepromokavé brašně.

Tajemný Grál!

Zlatý kalich s velmi širokým otvorem. Na vnější straně kalicha byla patrná tajemná znamení. A v otvoru ležela tmavočervená kulička.

- 58 -

Frank Didier, stojící za pultem, se naklonil dopředu a opřel se rukama o desku. „To je ono?" vydechl. „To je tajemná zbraň?"

„Ovšem."

„To je skvělé. Něco takového jsem ještě nikdy neviděl." Byl na rozpacích, na co se má dříve podívat. Jestli na Suka, nebo Grál. „Ten musí být neobyčejně cenný."

Suko pokrčil rameny a postavil opatrně Grál na desku stolu.

„Neřeknu vám, kolik by stál. Má však

nesmírnou hodnotu. Nemám teď na mysli jenom materiál, ze kterého je zhotoven. Je to nádherný kousek. A také zbraň, která může zahnat síly temnot. Zombie ho ucítil a dal se na útěk."

„Navždy?"

„To by bylo krásné?"

„Počítáte s tím, že se vrátí?"

Suko přikývl. „Ano. Myslím, že tou postavou byl templář, který se kdysi jmenoval Ariol Le Duc. Majitel zámku Le Duc.

Vrátil se."

„Ne, to nemůže být pravda."

„Proč ne?"

Frank si odkašlal. „Protože muž, kterého jsem viděl u vchodu do zámku, vypadal jinak. Měl normální oblečení, byl tmavovlasý a..."

„Jmenoval se Vincent van Akkeren."

„Už vám nic neřeknu, když to stejně víte líp." Didier se stáhl do sebe. „Sorry, promiňte, tak se to říká ve vaší zemi, ne?"

„Ano. Zapomeňme však na teorii a věnujme se skutečnosti."

„Tady je vaše pivo."

„Jeden za všechny, všichni za jednoho, Franku." Suko se usmál. „Nebo chcete teď opustit tuto osadu?"

„Ne, už ne. Předtím jsem si pohrával s podobnou myšlenkou. To je už pryč. Zombie někde číhá jen na to, že někdo z nás vyjde ven. Potom by mohl zaútočit."

„Taky se mi zdá."

„Víte, inspektore, co tady chce?"

- 59 -

„Ne tak docela."

„Tušíte něco?"

„Je to pouhá domněnka," prohlásil Suko a podíval se na tajemný Grál, jako by v něm hledal řešení. „Ariol Le Duc nebyl propuštěn ze své nemrtvé existence pro nic za nic. Musel přijít, aby splnil určitý úkol."

„Souvisí ten úkol s námi?"

„Tomu nevěřím. Myslím, že to má něco společného s obyvateli Cerbaku."

„Ale ti zmizeli."

„Ano, ale fotografie leží tady."

„No a?"

Sukova teorie byla příliš smělá, aby ji sdělil Frankovi Didierovi. Nejdříve si ji chtěl ověřit v praxi. „Pojďme, Franku."

„Kam?"

„Brzy uvidíte. Trochu se rozhlédneme po Cerbaku a podívá-

me se i do domů."

Protože Suko už dál nic nevysvětloval, nezůstalo Didierovi nic jiného, než ho následovat. „A Grál nevezmeme s sebou, inspektore?"

„Ne. Nikdo ho neukradne."

„Jak myslíte!"

Suko ho přesto uložil zpět do vaku a zatáhl zdrhovadlo.

O několik vteřin později opouštěli hostinec a ponořili se do světa tančících vloček kolem nich.

K tomu ještě svítilo jen několik lamp, jejichž světlo však ne-mohlo rozehnat tmu ani sněhovou vánici.

Frank Didier se držel těsně za Sukem. Bázlivě se rozhlížel a cítil, jak ho mrazí v zádech. Neustále čekal, kdy a zejména kde se objeví zombie.

Nebylo ho nikde vidět. Oba muži vešli do domu, který stál naproti hostinci.

Rozsvítili a vstoupili do obýva-

cího pokoje. Všechno zde vypadalo normálně.

Až na maličkost.

- 60 -

Fotografie zmizely!

Didier se zdržel komentářů, když viděl Sukův strnulý pohled.

Inspektor pokyvoval hlavou a potom se otočil na Franka. „To jsem si mohl myslet."

„Co?"

„Obrázky zmizely. Fotografie lidí, které pořídil van Akkeren."

„Ano, to vidím. Ale kdo je mohl odnést? Myslíte, že to byl zombie?"

„Správně."

Francouz se nakysle usmál. „Co s nimi bude provádět?

Nevíte?"

„Bohužel ne."

„Já taky nevím."

„Nějaký smysl to přece musí mít." Suko tlačil Didiera pryč.

„Pojďte."

Nemuseli jít daleko, aby se dostali k dalšímu domu. Našli místnosti tak, jak je obyvatelé opustili.

A bez fotografií!

„Sebral je," řekl Suko. „Zatraceně, sebral je."

Pro jistotu prohledali i třetí dům. Ani ten nebyl výjimkou.

Zastavili se v úzké chodbě. „Teď už vím, co ta postava hledala v hostinci," zamumlal Suko. „Chtěl si vzít fotografie."

„Což se mu nepovedlo."

„To je pravda."

Didierovi naskočila husí kůže. „K čertu," zašeptal. „Kdybych tak věděl, o co tady jde."

„Magie, můj milý, černá magie." Suko si odkašlal. „Pro nás je důležité zjistit, kde se skrývají lidé z Cerbaku. Opustili osadu

- 61 -

a já si neumím představit, že by se příliš vzdálili od svých majetků."

„Vinné sklepy, inspektore. Podle mého mínění se schovali do vinných sklepů."

„A ty jsou kde?"

„To taky nevím, ale znám podobné vesnice."

„Dobrá - možná budeme mít štěstí."

Dříve než se vydali na cestu, Suko zašel do hostince a vzal s sebou brašnu s tajemným Grálem. Didier čekal před dveřmi.

Stále sněžilo. Vločky připomínaly malé pichlavé krystalky, které hnal vítr do obličejů.

Vůz stál pohřbený pod silnou bílou prachovou vrstvou. Suko s Frankem ho očistili.

„Víte, kudy pojedeme?" oslovil inspektor přes střechu vozu svého spolujezdce, když předtím otevřel dveře.

„Ne."

„Cestou sem jsme nic neviděli," vysvětloval Suko. „Možná bychom se měli vydat jiným směrem."

„Vy jste šéf!"

Suko otočil klíčkem v zapalování a byl rád, že motor hned naskočil.

Stěrače odhazovaly padající sníh, který neustále pokrýval plochu předního okna.

S letními pneumatikami by měli problémy vyjet. Ale renault byl vybaven zimními pneumatikami a razil si cestu napadaným sněhem jako ledoborec.

Projížděli zakletou vesnicí. V rozptýleném světlě reflektoru klouzaly strašidelné stěny domů a jejich okna působila jako temné oči, která všechno bedlivě pozorují. Opuštěné ostrůvky světla do této atmosféry ani nezapadaly.

Svět se ponořil do sněhové nadílky.

V každém případě měli oba podobný pocit. Bílé kopce po stranách cesty připomínaly, že pod nimi zanechali obyvatelé vesnice své vozy.

Frank Didier dřepěl s neskrývaným napětím na sedadle vedle Suka. Byl nervózní. Často si olizoval suché rty a mrkal

- 62 -

očima. Zhluboka oddechoval. Nemohl zapudit myšlenky na oživlou mrtvolu, hledal ji - a objevil ji.

Bylo to těsně před koncem vesnice, když se z jedné uličky na pravé straně vynořila vysoká postava a nedbala na světlo reflektoru, do kterého vstoupila.

„Támhle je!" zařval Didier tak hlasitě, až se Suko polekal a téměř pustil volant z rukou.

Inspektor přikývl. Otočil řízením doprava. Vůz trochu sklouzl, ale potom opět nabral požadovaný směr.

Zombie cítil nebezpečí. V ruce něco držel. Nejen svůj nůž, ale také část fotografií. Ostatní měl zastrčené v kapse košile.

Suko chtěl nemrtvého přejet.

Ale zůstalo u zbožného přání. Ja-

koby se Ariol něčeho podobného dovtípil, otočil se a trhavými pohyby zmizel v uličce, ze které se předtím vynořil.

Didier zaklel.

Suko mlčel. Zabrzdil, až se renault zatočil dokola jako vlček a zůstal stát. Suko vyskočil z vozu. Musel dávat pozor, aby neuklouzl. Přidržel se přední kapoty vozu a potom se pustil do pronásledování.

Po oživlé mrtvole nebylo ani vidu, ani slechu. Malá ulička ho dočista spolkla.

O něco později v ní zmizel i Suko. Napravo stála stará kůlna, jejíž střecha se prohýbala pod tíhou sněhu.

Inspektor počítal s tím, že zombie se nalézá někde před ním, ale zombie byl mnohem lstivější. Schovával se vzadu na střeše a čekal na vhodnou příležitost.

Suko sice zahlédl pohyb, ale už nestačil zareagovat. Dříve než stačil uskočit stranou, zřítila se masa těžkého mokrého sněhu přímo na něho.

Vrstva sněhu a ledu ho pohřbila pod sebou, takže si připadal jako v důlní štole.

V následujících vteřinách nic neviděl ani neslyšel. Obklopil ho stísňující svět ticha. Na rtech a dokonce i v ústech cítil sníh.

Sníh pomalu roztával. Suko polkl a potom se pokoušel vyhrabat ze sněhové hromady, která ležela na něm.

- 63 -

Číňan nebyl žádný neduživec, ale dalo mu hodně námahy, než se osvobodil.

Chvíli setrval v pokleku a zhlu-

boka dýchal. Potom pohlédl nahoru a pomalu vstal.

Zombie pochopitelně zmizel. Chtěl svého pronásledovatele jenom zdržet a to se mu zatraceně dobře podařilo. Suko zmáčený a otřepávající sníh vylezl z hromady a vydal se zpět k vozu.

Frank Didier se při pohledu na něho podivil. „Co se vám stalo, inspektore?"

„Nic zvláštního, jenom jsem si dal sněhovou sprchu."

„Dobrovolně?"

„Ne," řekl Suko při nastupování, „to jiště ne."

„Kdo to byl?"

Inspektor zabouchl dveře. „Byl to náš přítel zombie. Má lepší instinkt, než jsem předpokládal. Dřepěl na střeše a shodil z ní sníh." Suko pokrčil rameny. „No, někdy na něho musíme narazit."

„Doufejme, že ještě dnes."

„Uvidíme."

Suko opět vyvedl renaulta doprostřed cesty, kde už sníh zakryl všechny stopy.

Sněžilo, tálo a mrzlo zároveň. Pod bílou vrstvou, kterou stlačovala váha vozu, se nacházel led, na kterém ani zimní pneumatiky příliš nezabíraly. A tak vůz vyrážel chvílemi jako splašený, jindy se zase otočil o stoosmdesát stupňů.

„Vždycky jsem tvrdil, že přední náhon by byl lepší."

„To je pravda," potvrdil Frank. „Ale na takovou ledovici by se hodily nejspíše tretry."

Suko přikývl. Z vlasů mu odkapávala voda. Postupně se rozpustily i zbytky sněhu na jeho oblečení. Zapnul topení a po chvíli

naplnilo prostor vozu příjemné teplo.

Před nimi se objevil konec vesnice. Mohli si spočítat, že se brzy objeví velké skladiště, protože podobná bývala i v jiných vesnicích ve vinařských oblastech.

- 64 -

„Kdybychom tady viděli aspoň sebemenší stopu," stěžoval si Frank Didier. „Ale nic tady není."

„Omyl, máme je tady."

„A kde?"

„Podívejte se napravo."

Didierovy oči se rozšířily. „K čertu, máte pravdu. To jsou...

auta."

„Přesně tak."

Odstavené vozy už tady stály delší dobu. Pod sněhovou při-krývkou vypadaly všechny stejně.

„Najdeme je někde poblíž." Frank si oddechl. „Spadl mi kámen ze srdce."

U Suka to bylo trochu jinak. Nevěřil tomu, že už mají vyhráno, jestliže najdou vesničany. Něco podobného měl jistě v úmyslu i zombie a určitě nebral na nikoho ohledy. Ariol Le Duc byl pravděpodobně ještě ukrutnější než za svého života.

Suko postavil vůz tak, aby mohl v případě potřeby odjet nejméně dvěma směry.

Frank Didier vystoupil jako první. Díval se, jak mrholí ve světle reflektorů.

„Nic," řekl. „Vůbec nic..."

„Doufám, že to tak zůstane,"

prohlásil Suko. „Pojďte a držte se blízko mne."

„Jak jinak."

Muži šlapali vysokým sněhem. Před nimi rostly keře. Rostly tak, že se cestička mezi nimi dala jen tušit. Ale našli ji.

Před nimi se v husté vánici pohupovala dvě světla. Musely to být svítilny a visely opravdu vysoko.

„Vchod," řekl Frank Didier.

„Určitě."

Šli dál a stanuli před širokými dveřmi, jejichž horní polovina tvořila ostrý oblouk. Vítr proti nim hnal sníh, který se okamžitě přilepil a vytvořil na nich tenkou vrstvu. Nemohli se přesvědčit, jestli existuje i druhý vchod.

- 65 -

Suko zabušil pěstí na dveře. Musel to několikrát opakovat, než se dočkal odpovědi. Ve velkých dveřích se otevřelo okénko. Ve světle lucerny se objevil vousatý mužský obličej.

Suko mu kývl na pozdrav. „Můžeme jít dovnitř?" zeptal se přátelsky.

„Kdo jste?"

Frank Didier se protlačil dopředu a hovořil se svým krajanem. „Jsme tady na okružní cestě a zůstali jsme vězet v téhle zatracené vánici."

„Zrovna u nás?"

„Ano."

„Co se děje?" ozval se někdo z pozadí.

„Okamžik." Muž zabouchl okénko a nechal je stát ve vánici.

„Je to vaše křesťanská povinnost, abyste nás pustili dovnitř," řekl Frank zuřivě. „Vaše povinnost."

„Člověk jim musí porozumět,

Franku. Bojí se. Strach z van Akkerena v nich hluboko zakořenil. Kdo ví, co jim ten chlap napovídal."

„Ten člověk přece viděl, že nejsme van Akkeren."

„Ale mohli bychom k němu patřit."

Didier mávl nespokojeně rukou. Neuvažoval jako Suko a čekal nedočkavě, až se otevře okénko na dveřích. Ten chlapík si dával na čas. Musel se poradit se svými lidmi.

Metelice jim bušila do zad. Naštěstí se krystalky sněhu odrážely od prošívaných bund s vyhrnutými límci. Ulekli se, když se znovu otevřelo okénko.

Znovu se objevil obličej. „Jak se jmenujete?" Hlas se prodíral houštinou tvrdých vousů.

Didier oba představil. Ještě připojil, že Suko je policista.

„Dokonce z Anglie, ze Scotland Yardu: Přišel, aby chytil toho chlapa s fotoaparátem. Nerozumíte tomu, k čertu?"

„ Čert, to je ten správný výraz. Byl to ďábel. A vy ho chcete chytit?"

„Správně."

„Co potom pohledáváte tady? Tady není! Musíte se vydat nahoru do zámku."

- 66 -

„Ale je tady ještě někdo," dodal Suko. „Ten muž má pomocníka. Posbíral vaše fotografie. Být na vašem místě, tak bych o tom přemýšlel."

Zdálo se, že poslední slova vousáče přesvědčila. „Pojďte dál," řekl.

„Děkuji."

Okénko se znovu zavřelo. Frank Didier vrhl pohled na Suko.

„No konečně."

V zámku se dvakrát otočil klíč. Potom se otevřel vchod podobný portálu. Dveře zaškrábaly o kameny, kterými vydláždili podlahu. Do velké chodby, která se téměř podobala hale, vletěl vítr a přinesl chumel sněhu.

Široká chodba, připomínající lesní průsek, vedla hlouběji do nitra svahu.

Na pravé straně stály soudky s vínem. Byl zde ještě dostatek místa pro dlouhé lavičky, na kterých se uvelebili obyvatelé vesnice. Ve sklepě bylo cítit červené víno. Typickou vůni nemohl zapudit ani chlad, který zde panoval.

Lidé se však nezahřívali vínem, ale teplým čajem.

Většina mužů, žen a dětí seděla u stolů a na lavičkách bez opěradel. S nedůvěrou pozorovali nově příchozí.

Jeden z vousáčových pomocníků zavřel dveře. Vyčkávavě stál opodál. Byl to menší muž s vrásčitým obličejem a lstivýma očkama.

„Jmenuji se Bernard Roski," řekl vousáč a napřáhl k nim ruku. „Jsem tady starostou."

Suko a Didier znovu zopakovali svá jména.

„Dobrá, doufám, že vám můžeme plně důvěřovat."

„Chcete vidět můj průkaz?" zeptal se inspektor.

Roski mávl přezíravě rukou. „Papír snese všechno. Věříme vám." Podíval se na vak, který s sebou nesl Suko. „Co je v něm?"

„Talisman."

„Ach tak."

Suko byl v duchu rád, že se Roski dál nevyptával. Místo toho nabídl

- 67 -

oběma mužům kelímek s čajem.

„To je vynikající nápad," řekl Frank Didier. „Tisíceré díky!"

„No jo, máte už něco za sebou."

Chlapík s vychytralým pohledem přinesl čaj.

Nějaké dítě, které koukalo na Suka a Franka s očima dokořán, se hlasitě a zřetelně zeptalo: „Kdo jsou ti lidé, mami?"

„Pst, Coletto, buď zticha."

„Jsme vaši přátelé," řekl Suko s úsměvem.

„Chcete nám pomoci?"

„Rádi, pokud to bude v našich silách."

„To by bylo skvělé. My všichni, co jsme tady, se bojíme."

Suko se nepřestával usmívat. „To nemusíte." Otočil se k Roskimu. „Opravdu máte strach? Co se vlastně přihodilo? Byl bych vám velmi zavázán, kdybyste mi mohl dát odpověď, pane."

Roski, jehož brada obrůstala celý obličej a splývala s vlasy, pomalu přikývl. „Je to bohužel pravda," řekl tiše a odtáhl je od ostatních posluchačů. „Máme strach. Všichni, jak tady sedíme, se bojíme."

„Vincenta van Akkerena!"

„Ano, pane, tak se jmenuje. Přišel do vesnice a sdělil nám, že naše duše budou brzy patřit jemu a ďáblovi. Mluvil o Baphomethovi, pro kterého chtěl sbírat duše a každého z nás vyfotografoval."

„Promiňte," řekl Suko a zavrtěl

pochybovačně hlavou. „A vy jste to nechali jen tak?"

„Ano, nic jiného nám stejně nezbývalo."

„Co tím myslíte?"

Rozhlédl se, jako by se bál, že někdo tajně naslouchá.

Potom se předklonil, aby mohl Sukovi pošeptat do ucha. „Víte, co je to moc?"

„Samozřejmě."

„Mít moc je horší než peníze. Kdo má peníze, chce moc, ale kdo má moc, chce všechno ostatní."

Když znovu promluvil, pohyboval neklidně rukama. „Tak tomu bylo i s námi. Když přišel do vesnice, každý citil, že s ním

- 68 -

přichází i moc. Je to ďábelské prokletí. Nemohli bychom se mu ubránit, i kdybychom se o to pokusili. Dokonce jsem se o to pokusili, ovšem, ale podíval se na nás..." Roski pokrčil rameny.

„Takhle to s námi bylo."

„Přesněji!" žádal Suko. Cítil nakyslý mužův dech a ustoupil dva kroky dozadu.

„Nemohli jsme nic dělat. Dostali jsme se do vlivu jeho kouzla. Nikdo z nás se nezdráhal, když nás fotografoval.

Takhle to bylo, pane. Můžete se zeptat, koho chcete a dostanete stejnou odpověď."

„Co se dělo potom?"

„Zase odešel a přitom nám sdělil, že bude novým pánem na zámku. Ale ten starý by ještě žil. Ariol Le Duc, zvaný Ukrutný.

Samotný rod vymřel, ale prapředek, ten nejhorší z nich se vrátí s ním a my bychom opět byli jeho otroky. Naše duše by byly obětovány velkému Baphomethovi, kterému

oba slouží. Poradili jsme se a rozhodli se, že utečeme.

Nikomu z nás se nechtělo nikam daleko. Ale tady ve vinném sklepě můžeme kontrolovat, kdo může a kdo nesmí být s námi. To jste zažili na vlastní kůži."

„Souhlasí," potvrdil Suko. „Jenom si nemyslím, že jste tady stoprocentně v bezpečí."

„Uvidíme každého..."

Suko zvedl ruku. „Moment, pane. Bývají situace, kdy musíte na všechno zapomenout. Jestliže van Akkeren a tenhle Ariol Le Duc budou chtít dovnitř, tak to také dokáží."

„Myslíte?"

„Ano."

„Ale jak?"

Suko zakroutil očima. „Víte, pane, tihle dva mají moc překročit hranice času i prostorů."

„Můžete je zastavit, když jste kvůli tomu přicestovali do Cerbaku?" Starostovi se lehce zachvěl hlas.

„To doufám. Ale buďte ujištěn, že má moc a také vaše fotografie. Tím drží v ruce velmi nebezpečný trumf. Pomocí fotografií může ovládat i lidi, kteří se zde shromáždili."

- 69 -

„To zní jako woodoo," ozval se Frank Didier, který se dosud držel stranou. „O tom jsem už někde četl."

„Ne docela," odpověděl Suko. „Musí to být trochu jiné než

kouzla woodoo."

Roski a Didier mlčeli. Toto téma příliš neovládali. Suko se znovu obrátil na starostu. Nemohl mu skrývat holou pravdu.

„Pane

Roski, vycházejme z toho, že Ariol Le Duc se už nachází v Cerbaku."

„Jak, prosím?"

„A to jako zombie?"

Roski ucouvl. „Vy... vy jste se zbláznili," řekl a vzápětí se omluvil. „To není možné. To si jenom domýšlíte, jinak by vám muselo přeskočit."

„To se bohužel nestalo," potvrdil Frank Didier. „Je to pravda.

Tenhle Ariol Le Duc se opravdu prochází v Cerbaku. A také stačil vyřídit pár věcí."

„Copak?"

„Například sebrat fotografie."

Roski se obrátil k Sukovi. „Poslouchejte, je to pravda?

Opravdu... tenhle Ariol Le Duc sesbíral naše fotografie?"

„Ano."

„Co s nimi bude dělat?"

„To nevím." přiznal se Suko. „Opravdu nevím. Ale je to přinejmenším podivné. V každém případě to neudělal jen tak. I démoni nebo jim podobní tvorové mají svůj důvod. V tom se neliší od normálních smrtelníků. Tohle jsem vám ještě musel říci, pane."

Roski přikývl. „Naše fotografie," vydechl. „Moc... moc. Kdo ji má, může ovládat lidi. Může si s nimi pohrávat jako s šachovými figurkami. Ano, to souhlasí. Zatracená moc."

„V tom s vámi plně souhlasím," řekl Suko.

Bernard Roski se rozhlédl, jako by se bál, že je někdo poslouchá. „To je směšné," zašeptal, „opravdu směšné. Už si nemůžeme být ničím jistí. Cítim se tady jako ve vězení, jako by každým okamži-

- 70 -

kem..." Krčil bezradně rameny a mlčel.

Vtom se cosi přihodilo. Jedna z žen vyskočila z lavice a vyrazila ze sebe ostrý výkřik. Zvedla ruce sevřené v pěsti k hlavě a zatřásla jí, až se dlouhé vlasy rozletěly jako ve větru.

Dva muži přiskočili, aby se o ni postarali. Také Suko a Frank se k ní chtěli rozběhnout, ale Roski je zadržel. „Nechte ji. Jste tady cizí. Postarám se o ni."

„Dobrá!"

Starosta se protlačil mezi lavicemi a prohlížel ženu. Zase se posadila, naříkala a držela hlavu v dlaních.

Frank Didier ani Suko nerozuměli, co přitom povídala. Její řeč přerušoval pláč.

Roski se vracel. Kráčel pomalu, přemýšlel a byl bledý jako křída.

„Co se stalo?" zeptal se Didier.

Pokrčil rameny. „Bolest hlavy. Najednou ji přepadla prudká bolest hlavy. Rozumíte tomu?"

„Ne."

„Já ano," ozval se Suko. „Musí to nějak souviset s Ariolem Le Ducem a tím, že sbíral fotografie. Předtím jsme hovořili o woodoo. Lidé, kteří chtějí někoho trýznit, si vyrobí jeho loutku.

Do loutky vpichují jehly. A lidé přesně v těchto místech cítí palčivou bolest..."

„Tam, kde zapíchnou jehlu?" přerušil Didier inspektora.

„Ano, přesně tak."

Roski polkl. „A Ariol Le Duc má fotografie každého z nás, ne?"

„Ano."

„Zatraceně, to je přece holý nesmysl! To by potom mohl..."

Jakýsi mladík náhle vstal. Spíše se vymrštil jako zasažený

bleskem. Chytil se za hrdlo, točil se na místě a chroptěl.

Zůstal ležet před nohama strnulých přihlížejících. Suko přikývl. „To byl druhý," komentoval tiše scénu, která se před nimi odehrála. Rozběhl se k němu. Obával se toho nejhoršího.

Naštěstí se jeho podezření nenaplnilo. Mladík jenom upadl do bezvědomí.

- 71 -

Suko se narovnal. Okolostojící lidé ho tiše pozorovali. V

pohledu mnohých nečetl nic dobrého. Byly hněvivé a nepřátelské, jako by mu kladly za vinu to, co se právě odehrálo.

Inspektor si toho přirozeně všiml a poznamenal do nastálého ticha. „Není to naše vina. Promiňte."

„Stalo se to, když jste přišli k nám," řekl urostlý muž. „Měli byste odejít."

„To by na věci nic nezměnilo," opětoval Suko. „Ale my vám můžeme pomoci, rozumíte?"

Nikdo mu neodpověděl. Strnulé nepřátelské pohledy byly víc než výmluvné. Nějak těm lidem rozuměl. Byli postaveni do situace, kterou nikdy nezažili a proto ji ani nemohli pochopit.

Najednou je probíhající události vytrhly ze světa, který si vybudovali a který jim přinášel relativní uspokojení.

Skutečnost, kterou už Suko mnohokrát prožil.

„Prosím vás, zachovejte klid!"

otočil se na vesničany z Cerbaku. „Nenechte se vyprovokovat! Uklidněte se, prosím."

„To se lehko řekne."

„Ale bude to tak lepší."

Nikdo neodporoval. Suko se vrátil k Didierovi a Roskimu.

Ještě k nim nedošel, když mu starostovo chování připadlo trochu podivné. Najednou se Roski otřásl, současně se předklonil a znovu se narovnal.

„Co je vám?" vykřikl Didier.

Roski neodpověděl. Rukou zajel pod vousy, jako by chtěl sevřít hrdlo. Celá událost se odehrála ve velice krátkém okamžiku.

Když se Suko před ním zastavil, stáhl ruku zpět. Otevřel pěst a Suko stejně jako Frank Didier vyvalil oči.

Dlaň byla umazaná od krve. Musela se valit z hrdla...

- 72 -

Se silnými koženými maskami na obličeji působili oba biřici ještě hrozivěji a nebezpečněji. Kromě toho nás ohrožovali svými meči, takže o jejich úmyslech nebylo žádných pochyb.

Přišli, aby nás zabili!

Jestli chtěli zabít jenom Lisu a jejich matku, o tom jsem se mohl pouze dohadovat. Ale byl jsem cizinec, tedy ten, který k nim nepatřil, a v jejich očích ani důvod k tomu, aby mne taky nesprovodili ze světa.

Na posteli ležela nemocná žena a křižovala se. Lisa seděla na jejím

okraji jako přilepená, dokud jsem ji nezvedl a neodstrčil stranou.

„Já to vyřídím."

„Ne, to nemůžeš. Měl bys raději utéci." Zmlkla, protože jeden z vojáků zamířil ke mně. Ruku s mečem držel nataženou tak, aby mi jeho hrot vnikl do srdce.

Jeho kumpán čekal vzadu a zatarasil mi cestu k úniku.

Lidé z nich měli patrně strach a tak když přišli, zalezli do svých příbytků. Já jsem byl výjimkou. Hned po jejich příchodu mi padla do oka malá stolička. Prostý kousek nábytku, ale vyrobený z tvrdého dřeva.

Bleskurychle jsem po ní sáhnul, rozmáchl se a zaútočil na prvního biřice. Ten po mně sekl mečem, ale zasáhl jenom stoličku.

To odvrátilo jeho pozornost od úkolu, který měl vykonat.

Rychle jsem se k němu přiblížil, chytil ho za ruku a otočil jsem jí tak, že jsem mu ji téměř vykloubil.

V tomto případě jsem nemohl brát žádné ohledy. Nešlo jenom o můj život, ale i bytí těch dvou nešťastných žen. Voják ani nevykřikl, když se mi podařilo zkroutit jeho zápěstí natolik, že upustil meč na podlahu. Chytil jsem ho dřív, než dopadl a

- 73 -

současně jsem chlapovi uštědřil kopanec, který ho odmrštil na jeho kumpána u dveří.

Ten se už chystal přijít na pomoc. Srazili se a to je trochu vyvedlo z míry.

Vojáci se chránili pouze maskami a místo hrudního pancíře nosili kožešinu, která nic nevydržela.

Udeřil jsem.

Muž beze zbraně se odpotácel stranou, takže pro mne neznamenal bezprostřední nebezpečí. To mi hrozilo spíše od chlapíka, který stál u dveří.

Zaútočil.

Dvě rány jsem odrazil, třetí zasvištěla kolem mne. Voják se postavil do střehu a chystal se znovu udeřit.

Tentokrát jsem byl rychlejší.

Bleskurychle jsem se otočil a sekl. Byl to smrtelný úder. Ani jsem nemohl za to, že jsem zasáhl hrdlo.

Srazil jsem mu hlavu.

Obě ženy vykřikly a zakryly si dlaněmi ústa. Musela to být příšerná scéna.

Hlava padla na zem. Nasazená maska zůstala na obličeji, ale z očních jamek se začalo něco řinout.

Našedlý prach...

Nezabil jsem člověka, ale zombieho. Oživlou mrtvolu. Teď

jsem měl jistotu, kým se Ariol Le Duc obklopuje.

Kde zůstal první voják?

Zahlédl jsem ho u dveří. Chystal se skočit po mně. Přehodil jsem meč do levé ruky a volnou pravičkou jsem vytáhl berettu.

Vystřelil jsem.

Svěcená stříbrná kulka se zabořila do jeho těla. Předklonil se a otřásl se jako pudl. Potom sem složil k nohám a zůstal nehnutě ležet.

Mohli jsme přihlížet, jak se rozpadl. Tahle nemrtvola nebo templářský zombie už nikomu nemohl uškodit.

Zničením obou biřiců jsem konečně získal důkaz, že Ariol Le Duc je démon. Protože ti, kdo ovládali zombie, se nemohli

- 74 -

nazývat lidmi. A mezi takové jsem zařadil i ty, kteří stáli blízko peklu.

Lisa se znovu posadila na kraj postele a podepřela záda matce, která se vztyčila. „Panebože, co to bylo?" vydechla.

Pokrčil jsem rameny. „Byly to oživlé mrtvoly. Pod maskami se skrývali navrátilci z hrobu." Doufal jsem, že lépe pochopí, o koho jde, než kdybych použil výraz zombie, který pochází z moderní doby.

„Ale... vysvětlení..."

„To ode mne nedostanete. Ale dojdu si pro ně. Nahoru na zámek."

„Ty chceš nahoru?"

„Samozřejmě. Musím se postavit Ariolu Le Ducovi. Musím zjistit, jestli jeto člověk nebo démon."

„Asi obojí."

„To je možné."

„Půjdu s tebou!" prohlásila najednou Lisa a vstala.

„Nenechám tě samotného. Kromě toho znám různé zkratky lépe než ty. Dovol mi to!"

„Ne, to nepůjde!"

„Ale ano! Musím tam jít. Budou mě hledat ve vesnici a najdou mě tady, věř mi!"

Lisu bylo možno bez přehánění označit za velmi křehkou bytost. To, co teď řekla, mě udivilo. Její slova dokazovala, že ta osůbka je vnitřně velmi silná.

Oba jsme hleděli na nemocnou

matku, která opět ležela a slabým hlasem se obrátila na dceru. „Liso, ty víš, že Le Duc má na svědomí tvého otce.

Nikdo se ho nepokusil zastavit. Proto bych si přála, aby ses o to pokusila společně s tímto cizincem. Viděla jsem, že má od-vahu statečných rytířů a také umí vládnout mečem. Drž se ho.

Běž s ním na zámek a postarej se, aby naše utrpení skončilo."

Další slova byla určena mně: „Jeden už se o to snažil, ale bohužel neuspěl. Byl také srdnatý, ale byl odražen a už se dál nepokoušel."

„Kdo byl ten šlechetný bojovník?"

- 75 -

„Nemůžeš ho znát," řekla Lisa. „Pochází ze starého rodu a jmenoval se Hector de Valois..."

„Co?" vykřikl jsem hlasitě. „Hector de Valois?"

„Ano..."

Zhluboka jsem se nadechl. Najednou jsem cítil mrazení v zádech. Srdce se mi rozbušilo. Zavrtěl jsem nechápavě hlavou, protože s takovým překvapením jsem nepočítal.

Lisa přistoupila ke mně, až se mne téměř dotýkala. Její vlasy voněly kouřem. „Ty ho znáš?"

„Ano, slyšel jsem o něm. I v mé zemi ho známe."

„Odkud pocházíš?"

„Zdaleka..."

Lisa kývla hlavou. „Máš v ruce něco, co bouchlo a on se potom svalil. Slyšely jsme o takových zbraních, ale ještě nikdy jsme je neviděly..."

„To jsou pistole," vysvětloval jsem.

Kývnutím dala na srozuměnou, že rozumí. „Teď, když to říkáš, tak mne to napadlo. Pistole..."

„Správně."

„Můžeš s jejich pomocí zničit ďábelské prokletí?"

„Doufám. Pokusíme se o to, až se dostaneme do zámku."

„Ještě není hotový," řekla Lisa. „Teprve se staví. Obyvatelé Cerbaku byli přinuceni postavit Le Ducovi zámek."

„Kdo odmítl, zemřel?"

„Bohužel." Lisa se otočila. „Le Duc nezná slitování. Je nelidský. To nemůže být člověk."

V tom měla určitě pravdu. Proto jsem naléhal na odchod.

„Prosím tě, Liso, rozluč se s matkou..."

„Ano." Sklonila se nad postelí. Matka a dcera se obejmuly.

Ještě jednou jsem pohlédl na to, co kdysi bylo oživlými mrtvolami. Pouhý prach...

Přistoupil jsem k oknu. Před domem se nezdržoval nikdo z vojáků. Ti dva přišli sami. Určitě je budou postrádat. Doufal jsem, že v té době už budeme blíž zámku.

Znovu jsem se otočil a uchopil Lisinu matku za ruku. „Hodně štěstí a Bůh s vámi," zašeptala a suše zakašlala.

- 76 -

„Ano, madam, dokážeme to. A vy se musíte brzy uzdravit."

„To se lehce řekne. Spousta lidí zemřela na zápal plic. Je chladno. Nemáme ve světnici žádná kamna. Ale já mám tuhý

kořínek a postarám se o Lisu..."

„Určitě."

S touhle odpovědí jsem opustil domek. Lisa už na mne čekala. Viděl jsem, jak si tajně utřela uslzené oči.

„Máš strach?" zeptal jsem se.

„Ano, ale ne o sebe. Bojím se, že to matka nepřežije."

„Potřebuje léky..."

„Co, prosím?"

„No dobrá, to se říká." Změnil jsem téma. „Kudy musíme jít?"

Ukázala napříč návrším směrem k osvětlenému kopci. „To je cesta, která vede stále lesem."

„Jsou tam také vojáci?"

„To sotva. Většina z nich jezdí na koních a kontrolují cestu.

Kdo nejde dost rychle nebo má podle nich malý náklad, ten pocítí jejich bič a ženou ho zpátky."

„Pak je nejvyšší čas, abych tomu udělal přítrž. Nosí všichni vojáci masky?"

„Všichni ne. Jenom ti nejhorší z nich."

„To si umím představit."

Lisa mě chytila za ruku. „Ráda bych tě vedla," zašeptala.

„Znám cesty, které nikdo nehlídá."

„Dobrá, Liso, svěřuji se cele do tvých rukou a..." Když jsem vyslovil tuto větu, rozzářily se jí oči...

Pohltil nás les!

- 77 -

Veškerý hluk zůstal za námi. Supění nosičů, výkřiky a ostré práskání kožených bičů, když biřicové trestali nešťastníky.

Nemohl jsem divoký porost označit přímo jako prales, ale prodírali jsme se jím jen s velkou námahou. Žádnou pěšinu jsme nenašli.

Po pasekách nebo průsecích nebylo ani památky a tak jsme pokračovali napříč krajinou po měkké houpající se půdě. Tu a tam jsme sklouzli po vlhkém mechu.

Nebylo vůbec jednoduché stoupat vzhůru. Lisa se trápila ještě víc a tak jsem ji musel často vzít za ruku a táhnout ji dál.

Metr za metrem jsme se dostávali výš. Skrčeni pod sukovitými větvemi jsme se prodírali vzpurným podrostem, jehož ostny se zadíraly do našeho oblečení jako ostré drápky.

Ačkoliv stromy už ztratily svůj letní šat, přesto nám propletené koruny stromů bránily ve výhledu.

Cesta vzhůru byla místy tak příkrá, že jsme se museli chytat kořenů stromů, abychom popolezli aspoň o píď.

„Jednou to musí skončit!" zasupěla Lisa, když jsme si dopřáli krátký odpočinek.

„Taky doufám."

Zhluboka oddechovala. „Zatím jsme neviděli žádné vojáky."

„Počítáš s tím, že zde budou?"

„Nevím. Často kontrolují i les. Ve tmě to pro ně bude těžké."

„To určitě." Pohlédl jsem k obloze, ale neviděl jsem dočista nic. Koruny stromů se nad námi rozložily jako hustá mračna.

Zdálo se mi, že kousek nad námi vidím proužek světla. Hořel tam oheň.

„Můžeme vyrazit?"

Lisa si shrnula vlasy dozadu. Udělala to úplně přirozeným, typicky ženským gestem. A v pohybu jejího těla bylo něco hrozně svůdného.

„Qui," řekla a usmála se na mne.

Ale v jejím pohledu jsem vyčetl smutek.

„Co je s tebou?"

- 78 -

„Cítím, Johne, že k nám nepatříš. Nejenže přicházíš z cizí země a máš podivné jméno, ale ty jsi člověk, který nepatří do této doby. Jako bys byl návštěvník z nebe."

Vyjádřila to, co znala. Pojmy jako vesmír nebo planety neovládala, ale v podstatě měla pravdu. Opravdu to tak bylo.

„Nechceš mi odpovědět?" zeptala se.

„Proč? Máš pravdu, Liso. Bezpochyby pocházím z jiného času."

„Už se nebudu na nic ptát." Rázovala dlouhými kroky přede mnou a ani já jsem se dlouho nezdržoval. Dvě třetiny cesty byly za námi a já jsem doufal, že zvládneme i tu poslední třetinu.

Jednou jsme vylekali ptáky, kteří spali v korunách stromů.

Vyletěli a s krákáním se ztratili ve tmě. Lisa se okamžitě zastavila. „To je zlé," řekla tiše. „Pokud se vojáci dobře dívají, mohli by zjistit, že něco není v pořádku."

„Je tma."

„Naštěstí..." Tentokrát lezla dál po čtyřech, protože svah byl opravdu příkrý. Mohli jsme se však přidržet kořenů a větví.

V lese jsme byli sami. Nezaslechl jsem žádné cizí zvuky.

Naši pronásledovatelé, pokud vůbec takoví byli, ztratili stopu.

Netrvalo dlouho a před námi začalo svítat. Lisa mi vysvětlila, že na tomto místě byl les vyklučen, aby se získalo dostatečně velké místo pro stavbu mohutného zámku.

Proluka se zvětšila a tím se zlep-

šil i náš výhled. Zahlédl jsem i škubavý svit plamenů, které dokonce ozařovaly i nízko visící mračna.

Přikrčil jsem se ještě víc. I Lisa byla napnutá. Zatím nás kryl podrost. Ten se nacházel i na okraji lesa, kde jsme se zastavi-li, protože jsem si chtěl obhlédnout krajinu.

Zámek jsem znal ze své doby. Věděl jsem, jak vypadá ve své konečné podobě. Tady jsem viděl jenom jeho hrubou stavbu. Neměl ani postavené zdi.

Z údolí to vypadalo, jako by zde hořel jeden velký oheň. Ve skutečnosti tu byly tři ohně, které tvořily obrovský trojúhelník a plápolaly tam, kde se měl jednou nacházet zámecký dvůr.

- 79 -

Protože stavěli z našeho pohledu zadní zdi, padl náš pohled nejdříve na oheň.

Napravo od nás končila cesta. Viděl jsem, jak muži a ženy z vesnice zdolávali se supěním poslední metry. Těžký náklad kamení jim ohýbal hřbet. Zdálo se, že každým okamžikem upadnou.

Kdo se zapotácel nebo dokonce klesl na kolena, měl co do činění s vojáky.

Nájemní žoldáci měli tmavé přilbice a přes oblečení přehozenou kožešinu, která je chránila před studeným větrem.

Nebyli to žádní zombie, ale normální lidé, kteří ani neskrývali své obličeje pod maskou.

Většinou měli zavalitou postavu, ale na rozdíl ode mne byli menší.

Jedna žena se ze všech sil snažila dostat se k místu, kde vysypá-

vali kamení na zem. Už nemohla, náklad byl příliš těžký.

Zoufale natahovala ruce před sebe, jako by se chtěla něčeho zachytit. Místo toho hmátla do prázdna a padla obličejem na zem. Těžká nůše na zádech ji přitiskla pod sebe. Kameny se vysypaly.

Jeden z dohlížitelů na ni rozkazovačně štěkl. Žena se nepohnula.

Vtom muž zvedl bič.

Ještě neuhodil. Takže jsem se ještě stačil zeptat. „Opravdu ji zmrská?"

„Možná i zabije!" zašeptala Lisa. „Jako varování pro ostatní.

Takhle to obvykle dělají."

„A nikdo nic nepodnikne?"

„Ne!"

Muž s bičem stál nehnutě vedle ženy. Ostatní biřicové popoháněli ostatní lidi, kteří s prázdnými nůšemi směřovali dolů do vesnice, aby je tam znovu naložili.

Vypadalo to jako demonstrace síly těchto nelidských pochopů. Mezitím jsem vytáhl berettu. Lisa mě nesměle pozorovala.

- 80 -

„Chceš se toho odvážit?"

„Samozřejmě. Nemohu přihlížet, jak ti ozbrojenci trýzní a zabíjejí."

Děvče vedle mne pokývalo hlavou, zatímco já jsem se napřímil. Vojáci už byli připraveni. Zezadu sem přihnali několik diváků.

Zmocnila se mne opravdová zlost, když jsem mezi přihlížejícími zahlédl i dítě.

Muž s bičem vykřikl nějaké slovo, kterému jsem nerozuměl.

Ale postoupil jsem dopředu.

Zůstal jsem skrčený, aby mě neosvětlovaly plameny.

Abych měl jistý výstřel, musel jsem se ještě více přiblížit.

„Aáá...!" Vykřikl, zvedl pravou ruku a chystal se začít s bičováním. Vtom jsem stiskl.

A moje kulka byla rychlejší!

Zasáhla cíl!

Voják sice stačil šlehnout bičem, ale kožený pásek dopadl vedle ženy a zanechal v měkké půdě dlouhou stopu.

Voják zavrávoral dopředu. Trefil jsem ho do ramene. Začal křičet a dva z jeho kumpánů ho zachytili.

To byl okamžik, kdy jsem se všem ukázal a mohutnými skoky prolétl kruhem plamenů...

Náhle se rozhostilo ticho. Musel jsem těm lidem připadat jako duch. Nikdo z nich mě nikdy neviděl. Byl jsem pro ně cizinec, který napadl jednoho z nich. Visel mezi dvěma svými, druhy a naříkal.

Kromě toho jsem držel v ruce tmavý předmět, který u nich musel vzbuzovat posvátnou bázeň.

- 81 -

„Chtěl bych!" vykřikl jsem hlasitě, „aby se nikdo z vás ani nepohnul. Nechte tu ženu na pokoji. Jestli ne, zabiju vás!"

Nebyla to řeč, kterou bych běžně pronášel, ale v tomto případě jsem musel zvolit takový tón, protože jedině tomu tito brutální žoldnéři rozuměli.

Asi to pochopili. Možná byli ještě stále v šoku, protože neodporova-li a podrobili se mým rozkazům.

Postavil jsem se tak, abych žádného z nich neměl v zádech.

Měl jsem na očích jak každého z nich, tak i obyvatele Cerbaku.

Neudělali vůbec nic. Moje zjevení je překvapilo stejně jako vojáky. Ale tušili, že stojím na jejich straně. Pohledy, které po mně vrhali, prozrazovaly, že se o mne bojí.

Zhroucená žena stále ležela na břiše. Slyšel jsem, jak zhluboka oddechuje. Při každém nadechnutí se zachvěla.

Hlavu otočila na stranu. Kývl jsem na jednoho z mužů. „Zvedni ji. Běž k ní a pomoz ji."

Muž přikývl. „Ano," řekl, „ano..."

Chvěl se. Bál se. To jsem viděl v jeho pohledu, když

procházel kolem vojáků.

Žena byla u konce svých sil. Nemohla se ani postavit.

Pomocník ji musel podepřít, aby se postavila.

„Běž na stranu," nařídil jsem mu. „Vezmi tu ženu do vesnice a ostatní také mohou jít. Nikdo z vojáků vám v tom nebude bránit." Během řeči jsem se sehnul a zvedl bič.

Vojáci se pomalu vzpamatovávali z překvapení. Už nestáli strnule jako předtím. Přešlapovali z nohy na nohu, vrtěli hlavami a z jejich temných pohledů čišela smrt.

Uskočil jsem nalevo a přitiskl jednomu chlapíkovi hlaveň na hrdlo. Smrděl jako stoka, až jsem se otřásl hnusem.

„Rozumíš mi?"

„Oui..."

„Chci se od tebe dozvědět, kde najdu Le Duca. A kde se nachází

ďábelské prokletí. Musí tady být, vím to. Ty mi to řekneš."

- 82 -

Zhluboka oddechoval. Pozoroval jsem, jak napíná svaly a tak jsem ještě přitlačil. „Tahle zbraň se nazývá pistole. S ní ti prostřelím tvou hloupou lebku jako nic. Rozmysli si odpověď."

„Ano, ano..."

„Umíš říci něco jiného? Kde se skrývá? Chci Le Duca!"

„Zničí tě!"

„Chci ho..."

„Johnééé..." Divoký výkřik, v němž zaznívalo zoufalství, jsem nemohl přeslechnout. Byla to Lisa. Z místa, kde stála, měla dobrý přehled o veškerém dění. Viděla i to, co se děje za mými zády.

„Přichází!" vykřikla. „Le Duc je za tebou!"

Odhodil jsem chlapa. Div nevletěl do plamenů. Otočil jsem se.

Poprvé jsem spatřil Le Duca, jak vypadal v době, kdy ještě žil. Byl to pohled, při kterém se mi sevřel žaludek...

Ďábelské prokletí!

Takhle ho znali a nemohli najít lepší výraz pro postavu chráněnou dvěma zombiemi.

Ariola Le Duca bylo možno s naprostou jistotou označit za křížence člověka, démona a ďábla.

Byl hrozně vysoký. Ne však vyhublý, protože měl široká ramena, krytá červeným pláštíkem uvázaným pod krkem.

Povlával divoce ve větru. Jinak měl na sobě černou kožešinu nebo kůži, což jsem nedokázal dost dobře rozeznat.

Více mě zajímala jeho hlava.

Šedivé dlouhé vlasy mu splývaly až k ramenům. Na hlavě měl nasazenou černou kápi. Dva rohy trčely z čela jako jelení paroží.

- 83 -

Ariol Le Duc zvedl ruce a dlaněmi se přitom opíral o meč.

Také mne fascinoval jeho obličej . Pokud by se dal k něčemu přirovnat, tak jedině k pohledu dravého ptáka.

Byl ostře řezaný. Připadal mi jako trojúhelník obrácený

vrcholem dolů. Hrubý a kostnatý.

Jeho nos vykazoval neuvěřitelnou podobu se zakřiveným zobákem dravce.

Zůstávaly ještě oči!

Děsivé, lehce zúžené, černobílé lucerny. Pohled ostrý jako popravčí meč. Oči, které mluvily, které pitvaly a nahlížely do lidských duší.

Teď jsem už věděl, proč se žádný z obyvatel Cerbaku neodvážil reptat. Tento člověk - pokud jím byl - vyzařoval něco hrůzyplného. Patřil k těm, které peklo rádo vítalo do svých řad.

Zastavil se. Jeho postavení se nezměnilo. Stejně jako předtím držel vodorovně meč před svým čelem.

Věděl jsem, že chce promluvit a hledal jsem pohledem jeho ústa.

Připomínala dva uzlovitá koře-

ny ležící vedle sebe. Při řeči se stěží pohybovala.

„Kdo jsi? Kdo jsi, cizinče, že se mi odvažuješ postavit."

„Jmenuji se John Sinclair!" odpověděl jsem Ariolu Le Ducovi.

„Tvé jméno zní cize."

„Pocházím z jiné země a dokonce i z doby, které se říká budoucnost."

Zavrtěl hlavou, jako by nic neslyšel. Náraz větru rozfoukal plameny tak, že opět vyšlehly k obloze. Jejich svit z nás vytvořil dvě strašidelná stvoření.

„A proč jsi přišel?"

„Abych zabránil tvému ďábelskému řádění!" sdělil jsem suše, ale natolik hlasitě, aby to slyšeli i všichni přítomní.

Moje odpověď Ariola Le Duca překvapila, ale vyčkával s další větou. „Ty mne chceš zničit? O to už se jednou kdosi pokusil."

„Hector de Valois."

- 84 -

„Ano, ten. A byl to silný muž. Ale uznal, že Baphomethova síla je větší než jeho a tak byl rád, když vyvázl s holým životem. Cítím, že jsi silný..."

„Ještě silnější, Le Ducu!"

Chraptivě se zasmál. Znělo to jak krákání havrana. „Ariola Le Duca nemůže žádný smrtelník zabít. Je v kruhu Nejmocnějšího. Patří Baphomethovi, protože my, templáři, jsme se mu upsali. Dává nám sílu a pro něho buduji tento zámek. Nikdo mi v tom nezabrání. Ani ty, cizinče!"

Zvedl jsem berettu. „Ty víš, co to je?"

„Ano, dá se tím střílet!"

„A zabíjet!"

„Chceš mě tím usmrtit?"

„Když to bude nutné!"

Zavrtěl hlavou. „Měl jsem s tebou velkou trpělivost. Ale už

skončila. Můžeš si vybrat, kdo tě zabije. Jestli žoldáci nebo moji templáři, kteří jsou oživlými mrtvolami a..."

„Vyberu si oživlé mrtvoly!"

Le Duc se tomu podivil. „Žádný člověk je nemůže zabít."

„Ale já ano!"

Zasmál se a zvedl paži. Počítal jsem s tím, že je to znamení pro jeho zombie.

Moje velká chyba.

Tentokrát přišlo Lisino varování příliš pozdě. Sice vykřikla, ale to už kožený řemen letěl vzduchem, aby se mi vzápětí omotal kolem hrdla.

Během jedné vteřiny jsem ne-

mohl dýchat. Současně mě zasáhl i druhý bič, který se mi omotal kolem nohou a jediným škubnutím mě povalil na zem.

Třetí šlehnutí mi roztrhlo látku silné bundy.

Už jsem neviděl, jak chytili Lisu. Zato jsem rozeznával oba zombie s maskovanými obličeji, kteří mi připadali jako hrůzyplný obraz.

Ještě dva kroky a budou moci vykonat vražedný příkaz svého pána a mistra...

- 85 -

KONEC

- 86 -