NA STOPĚ HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 28

Jason Dark

1997

- 2 -

Arletta, mladá žena s kávovou pletí, se zeptala: „A co teď?"

„Nic, děvče, nic." Marcel si zamnul čelo. Měl pocit, že ho šimrají tenké pavučiny. „Nevím."

„Ale vzpomínáš si?"

„Na koho?"

Arletta se zhluboka nadechla a potom odpověděla. „Ne na van Akkerena s automatem. Na toho ducha... na zjevení, které nám ukázalo tajná dvířka..."

„Jasně!"

„Kde je?"

„Nemám zdání," zašeptal Marcel, jako by měl strach, že ho někdo uslyší. „Nevím. Ani jsem o tom nepřemýšlel.

Připadá mi to jako zlý sen."

„To bohužel není."

Wächter mlčel. I přes jejich ne právě růžovou situaci myslel na to, jak se vlastně oni dva do ní dostali. Všechno začalo tak nevinně...

Vydali se na cestu ještě s jednou dvojicí, aby objeli zámky na Loiře. Začátek března sice není zrovna nejpříznivější na podobné výlety, ale na druhou stranu aspoň nepotkávali spousty turistů, kteří v sezóně zaplavují tento kraj jako kobylky. Kromě toho se všichni čtyři zajímali o historii.

A tak se dostali i k zámku Le Duc a vešli dovnitř.

Nikoho zde nenašli, a přece na stole v hale ležely čtyři fotografie.

Jejich fotografie - strašné snímky, na kterých je neznámý

fotograf

zachytil

jako

mrtvoly.

Zabité,

zavražděné.

- 3 -

Nikdo si to neuměl vysvětlit. Bezhlavě opustili zámek, ale nemohli odjet, protože jim někdo zničil pneumatiky u jejich mikrobusu. Ještě se ani nevzpamatovali z úleku, když je oslovil majitel zámku, jistý van Akkeren. Takový

ponurý chlapík, od kterého se nechali přemluvit, aby v zámku přenocovali. Ani netušili, že tím zpečetili svůj osud a vběhli smrti přímo do chřtánu. Jeden z nich pozvání nevyužil. Frank Didier se rozběhl pro pomoc do nejbližší vesnice. Bylo nutno odtáhnout vůz. Ostatní tři byli zdvořile uvítáni. Van Akkeren o fotografiích nic nevěděl, zato je pozval k obědu.

Dva z nich se objevili u stolu. Třetí osoba, Simona Dufourová, se rovněž dostavila. Byla však mrtvá. Přitáhl ji její vrah, který vstal z mrtvých.

V té chvíli projevil svou pravou tvář i van Akkeren.

Sdělil oběma, že je postihne stejný osud jako jejich přítelkyni Simonu. Její vrah byl pravým majitelem zámku.

Jmenoval se Ariol Le Duc, člověk, který byl už několik století po smrti.

Ale žil a zabíjel.

Tato skutečnost a smrt jejich přítelkyně je šokovala. Le Duc zmizel, ale van Akkeren zůstal. Zavřel je v pokoji a slíbil jim, že si pro ně brzy přijde. Po prvním náporu strachu se oba vzchopili a utekli van Akkerenovi, který po nich dokonce vystřelil.

Bez zranění se dostali do další místnosti, kde se náhle zjevil duch a otevřel jim tajná dvířka, kterými vklouzli do úplné tmy. Obklopila je jako jemná vata a nezbavila je jejich obav.

- 4 -

O tajných dvířkách určitě věděl i jejich pronásledovatel.

Počítali s tím, že najde způsob, jak je otevřít. Tím by se jim uzavřela cesta k úniku.

„Světlo," zašeptala Arletta. „Rozsviť, prosím tě."

„Nemám odvahu."

„Přestaň!" Její hlas zněl jako z velké dálky. „Musíme se přece podívat, kde jsme. Možná trčíme v nějaké chodbě, odkud vede štola nebo schodiště."

„Dobrá, na tvou zodpovědnost."

„To je k smíchu." Arletta pozorovala, jak Marcel sahá do kapsy. Vytáhl zapalovač a škrtl. Vyskočil nažloutlý

malý plamínek, který rozehnal tmu v jejich nejbližším okolí.

Oba hleděli vzhůru, kde se světlo ztrácelo, a přitom se neodrazilo od stropu. Připadali si jako v ohromné hale, což

se ukázalo jako omyl. Když Marcel spustil ruku, sklouzl plamínek po podlaze.

Byla vydlážděna kameny. V průběhu mnoha let se na nich usadil zelený mech, po kterém jim sklouzly nohy.

Marcel opatrně mával zapalovačem napravo i nalevo a v jeho mihotavém světle objevil schody vedoucí kamsi dolů.

Arletta nejdříve ulehčeně vydechla, potom se rozesmála a zároveň plakala.

„Schody!" šeptala. „Panebože, to jsou schody. Konečně.

Můžeme..."

„Ty snad víš, kam vedou?"

„Ne. Ale copak nás může potkat ještě něco horšího?"

„Sotva." Marcel zasakroval, když si popálil bříško palce. „Zasraná práce." Světlo zhaslo.

„Dej mi ten zapalovač."

„Co s ním budeš dělat?"

- 5 -

„Dělej." Arletta myslela prakticky. Převzala teď

iniciativu. Slabé pohlaví se stalo vůdčím. „Půjdu napřed,"

řekla a prosmýkla se kolem Marcela Wächtera.

„Dávej..."

„Přestaň, Marceli, já vím sama nejlépe, co mám dělat.

Schody jsou nebezpečné, ale co nám zbývá?" Škrtla zapalovačem. Paprsek světla sklouzl po pravé tváři. Mdlé světlo nemohlo zakrýt nervózní cukání v koutcích úst. Z

jejího obličeje vyzařovala rozhodnost.

Marcela to velmi udivilo. Krásnou mulatku poznal před dvěma roky. Nikdy by si nepomyslil, že je něčeho takového schopná. Předtím byla spíš ustrašená.

Nemohli rozpoznat, kde schody končí. Na zdi chybělo zábradlí, o které by se mohli opřít. Museli se pustit po schodišti, jehož stupně byly různě vysoké a široké, jako by je zhotovil nějaký začátečník.

Plamínek nevydával mnoho světla. Při každém pohybu ozářil jinou část jejich cesty. Pravidelně se střídalo světlo a stín. Tu a tam musela Arletta zhasnout zapalovač, protože ji začal pálit a nemohla vydržet bolestí.

V takových okamžicích se zastavovala a číhavě naslouchala, jestli neuslyší nějaký podezřelý šramot.

Na zvuky, které je provázely celou cestu, si už přivykla.

Bylo to především pleskání kapek, které ze stropu dopadaly na zem.

Cihlové stěny, po kterých stékala voda, se leskly v odrazu plamínku. I když byli na schodišti sami, často se rozhlíželi na všechny strany.

Ale opravdu je nikdo nepronásledoval.

- 6 -

Marcel vyslovil to, nač Arletta myslela. „Nemyslím, že se jen tak lehce vzdá. Van Akkeren nepatří k takovým lidem. Půjde za svým jako buldok."

„Počkej..."

Šel dva kroky za ní a ironicky se ptal: „Na koho spoléháš? Na koho?"

„Vzpomeň si na toho ducha."

Wächter se tiše uchechtl. „Myslíš, že nás stále chrání?"

„Doufám."

„Tak doufej dál. Já věřím jenom tomu, co si mohu ověřit."

Arletta neodpověděla. Nechtěla se se svým přítelem zbytečně přít.

Zpočátku vedly schody přímo do hloubky pod nimi.

Najednou se stočily doleva a pokračovaly dál jako točité schodiště.

Stupně byly stejné jako na začátku, ale něco se přece jen změnilo.

Vzduch, který jim vanul v ústrety, byl mnohem chladnější...

„Nejsme už někde pod zemí?" zeptala se Arletta.

„To je možné. Jak daleko vede to schodiště?" Bral dva schody najednou a ocitl se těsně za ní.

„To se nedá poznat."

„Škoda."

Stáli ve tmě a odpočívali. Naslouchali jenom vlastnímu dechu.

„Bež dál, prosím tě! Jestli tady budu ještě chvíli stát, tak se z toho zblázním. Dostanu ponorkovou nemoc."

Pod nohama jim vrzal prach a bláto. Chlad zůstával.

- 7 -

Najednou se Arletta zasmála. „Zvládli jsme to!"

zajásala. „Dostali jsme se..."

„Kam?"

„Ještě pár schodů." S novou nadějí se téměř rozběhla a brzy nechala schodiště za sebou. Arletta zvedla ruku se zapalovačem, svítila si a hledala východ.

„Tajná chodba," řekl Marcel, který ji dohonil, „většinou ústí někde na volném prostranství."

„Správně, ale vidíš někde dveře?"

„Ne, vlastně..."

„Hele, támhle je něco!" vykřikla Arletta a mávla rukou, až plamínek znovu zhasl. Polekala se, zastavila se a škrtla dvakrát, až plamínek opět zaplápolal a jeho světlo jim alespoň skrovně ukázalo, co hledali.

Dřevěné dveře.

Zahlédl je i Marcel. V očích mu blýskla naděje, která vzápětí pohasla. „Jestli budou zavřené..."

„Musíme se o to pokusit!"

„Udělám to!"

Proklouzl kolem Arletty. Plamínek znovu zhasl, ale Marcel našel potmě kliku a zmáčkl ji. Vzápětí ze sebe vydal zoufalý skřek.

„Co se děje?"

„Do prdele - jsou zavřené!"

„Ne!" vykřikla zděšeně Arletta.

„Ale ano, když to říkám, k čertu!"

Zavrtěla hlavou. „Tak jsem to nemyslela." Arletta přiblížila plamínek ke klice. „Zkus to ještě jednou! No tak, třeba..."

„Vždyť ti říkám, že..."

„Zkus to!" vykřikla.

- 8 -

Marcel něco podobného u ní ještě nezažil. Polekal se jejího hlasu. Měla obličej stažený jako gumovou masku.

„No, dobrá. Uklidni se, prosím tě, Arletto, zkusím to.

Jsi spokojená?"

„Dělej už!" vyjela na něho. Arletta natáhla ruce. Pevně svírala zapalovač.

Také Marcel uchopil kliku oběma rukama. Dřevo bylo vlhké a zpuchřelá. Marcelovi připadalo jako papír.

Potom zatáhl.

Nejdříve měl pocit, že vyrval ze dveří kliku i se zámkem. Zaslechl skřípění, které přicházelo od země.

Znamení, že něco dře o prach usazený na zemi.

Mohly to být jedině dveře.

„Otevírají se!" zajásal. „Zatraceně, otvírají se!"

„Buď zticha, krucinál!"

Oba cítili průvan, který je ovanul. Skulinou se vedraly první vločky a chladily je do rozpálených tváří.

Arletta zhasla. Byla stejně nervózní jako její partner.

Ani jeden z nich se nemohl dočkat, až opustí to prokleté vězení.

Marcel Wächter rozšířil štěrbinu natolik, aby se mohli jakž takž protáhnout.

Arletta se držela těsně za ním. Ve štole byla tma jako v pytli, ale i venku už padl soumrak.

Naprosto netušili, kde se nacházejí. V každém případě byli někde na svahu a vlevo se otvíral pohled na zámek.

Dříve než Marcel vykročil, ohlédl se ještě jednou zpět.

Arletta se už protáhla mezerou. Kývla na svého partnera.

„Můžeš jít!"

Vítr přinášel sníh a navál na svahu pořádné závěje.

Chvílemi do něho zapadali až po kolena. Vůbec jim to

- 9 -

nevadilo, dokonce ani když jim sníh zalézal do bot. To, co měli za sebou, bylo mnohem horší. Všechno ostatní jim připadalo jako dětská hra.

Zatím se nedostali dál od zámku, ani ke kraji lesa. Bylo jim však jasné, že jim musí projít, jestliže se chtějí dostat do vesnice v údolí. Marcel se otočil. „Ještě není všemu konec," prohlásil. „Zůstanou za námi stopy. Jestli je van Akkeren jen trochu chytrý, může nás..."

„Přestaň, člověče!"

„Už mlčím." Pokračovali v cestě. Vypadalo to velmi směšně, když s obtížemi vytahovali nohy z hlubokého sněhu a znovu se do něj bořili. Ale museli vydržet až do Cerbaku.

Najednou se Wächter zastavil. Pohybem ruky Arlettě naznačil, aby počkala.

„Co se děje?"

Wächter stáhl hlavu mezi ramena, protože mu metelice vehnala chumel vloček do obličeje. „Něco jsem zahlédl,"

zašeptal. „Nezapadá to sem."

„Koho nebo co?"

„Jakousi postavu - myslím..."

„Nezmýlil ses? Mohl to být jen sníh. Víš přece, že..."

„Ne!" vydechl a natáhl ruku před sebe. „To není sníh ani mlha. Vypadá to jako..." Došla mu slova.

Zato Arletta ho doplnila. „Duch," řekla tiše. „Náš

duch..."

- 10 -

Bylo to tak!

Přibližně ve výši kolen poletovala postava, která jim už

jednou pomohla a otevřela tajná dvířka.

Počáteční úlek vystřídalo ulehčení. Neuměli si představit, že by jim toto zjevení dokázalo ublížit.

Tentokrát bylo méně zřetelné než v místnosti. Zdálo se, že opona sněhu, která útočila zprava, je chce odvát daleko odtud.

Přiblíží se duch nebo zůstane na místě? Ve víření sněhu to nebylo možné rozeznat. Oba si protírali oči, protože si chtěli s duchem promluvit.

Z chumelenice k nim dolehl hlas - naléhavě vyslovená výzva, která zněla jako vzdálený zpěv. Rozuměli mu.

„Musíte do lesa. A lesem do vesnice. Tam se ukryjte.

On... se už vydal na cestu, aby vás dopadl. Chce vás zabít, jako zabil mne, když jsem ještě byla člověkem. Utečte!

Nechte všeho a prchejte! Prosím vás o to!"

„Kdo jsi?"

Odpovědi Marcel příliš nerozuměl. „Jsem prokletá.

Prokletá, která hledá věčný klid. Můj osud se naplnil v podobě fotografie z budoucnosti. Přála bych si věčnou blaženost, ale nemohu ji najít, protože se nacházím v jeho moci."

„Tak prostě uteč!" vykřikla Arletta. „Prosím..."

„Ne, ovládá mě. Je strašlivý. Je silnější než moje vůle.

Je hrozný, chladný a..."

Duch se odmlčel, protože se najednou otočil na místě, jako by ho udeřila neviditelná ruka.

„Co se děje?" vykřikl Marcel.

„Zjistil, že jsem mimo jeho kontrolu... Chce mě dostat zpátky... bude..." Postava se zarazila uprostřed věty.

- 11 -

„Prosím vás, pokud jste rozumní, prchejte. Utíkejte co nejrychleji odsud. Nikde se nezdržujte! Nedbejte na vánici a prchejte pryč..."

Víc nic neslyšeli. Jako by náraz větru odmrštil postavu někam daleko. Ačkoli napínali zrak ze všech sil, zjevení nikde neobjevili. Duchův osud se naplňoval.

Hleděli na sebe. Oba hluboce prožívali to, co viděli a slyšeli. „To je příšerné," zašeptala Arletta. „Nemohu to ani vyjádřit. Panebože, do čeho jsme se to dostali? Co to je, Marceli?"

„Nevím."

„Vražda!" zašeptala Arletta. „Musí to být vražda, ne pouhé zabití. Nic jiného to nemůže být."

„Ale ducha přece...?"

„I v tom případě." Stála těsně před ním a hleděla mu upřeně do obličeje. „Ten duch je na tom hůř než my. Nás se snaží chytit, ale jeho už polapil. Na rozdíl od něho máme stále šanci."

„Myslíš útěk lesem." Marcel promluvil nezvučným hlasem.

„Přesně to! Proto bychom neměli déle váhat, rozumíš?

Ten druhý je už za námi. Van Akkeren nás chce zabít.

Jakmile se znovu zmocní ducha, dozví se, co se stalo.

Musíme pryč. V Cerbaku bude Frank Didier a třeba potkáme někoho už cestou."

„V takovém počasí?"

„No, i to je možné."

Marcel kývl hlavou. „Dobrá, tak už se nezdržujme ani o vteřinu déle." Ještě jednou na ni pohlédl a nadechl se.

Sněhové vločky se mu lepily na rty a pronikaly do úst.

- 12 -

Tentokrát šla Arletta první. I ona věděla, kam má jít.

Museli rychle pod ochranná křídla lesa, aby se rychle skryli nejen před nepřízní počasí.

Vítr nyní dorážel zepředu a s ním nesčetné sněhové vločky. Bičovaly jim tváře a ševelily při dopadu na jejich oblečení. Při každém kroku se propadali stále níž a níž.

Bylo stále těžší udržovat rovnováhu, aby se neskutáleli ze svahu.

Prodírali se sněhem jako vyplašená zvěř. Nastal opravdový boj mezi člověkem a přírodou, který museli zkrátka vyhrát. Vítr vyl, dorážel, řádil nad bílou plání a zvedal do výše mraky sněhu, které okamžitě vrhal proti nim.

Nikdo z nich netušil, kde se nacházejí. Věděli jen jedno

- musí dolů z kopce, pořád dolů...

Tma a chumelenice jim bránily v rozhledu. Kolem nich se rozpoutalo pravé peklo, které jim bránilo ve výhledu na les a blízké okolí. Podzimní mlha v Londýně by ve srovnání s tím působila jako potrhaná pavučina.

Arletta se držela těsně za svým společníkem. Byla od něho vzdálená nejvýše dva kroky, ale stěží ho rozpoznávala. Jeho záda připomínala velký strašidelný stín.

Jaká to musela být cesta, když jim příroda kladla do cesty takové nepříjemné překážky?

To nevěděli, ale přesto se prodírali dál. Za normálních okolností by byli dávno v lese, ale za těchto okolností každý krok znamenal hotová muka. Každý metr, o který se dostali dopředu, byl krutě vybojován.

Nebylo nic vidět. Bílá stěna bránila výhledu. Marcel Wächter se dostal k výběžku lesa jako první.

- 13 -

Nebyly zde silné stromy, ale podrost ne zcela zasypaný

sněhem mu připadal jako ráj.

Otočil se a kývl rukou. Arletta rozuměla. „Už tam budeme?" křikla.

„Ano."

To jim vlilo novou krev do žil. Po několika krocích zahlédli cosi ve tmě.

Neproniknutelnou, temnou stěnu stromů, jejichž

větvičky se proplétaly a vytvořily strop, kterým nepronikal sníh jako na volném prostranství.

I pod stromy ležel sníh, ale nebylo ho tolik, aby jim ztěžoval chůzi.

Přestože se nemuseli brodit hlubokým sněhem, objevily se jiné překážky.

Houštiny a silné větve a navíc se cesta na některých místech tak příkře svažovala, že nakonec neudrželi rovnováhu a sklouzli ze svahu dolů.

Vletěli hlavami do kupy sněhu, ze které se prášilo, když

se prodírali ven. Teď oba leželi na holé zemi.

Těžce oddychovali. Na rtech se jim vytvořil ledový

škraloup a omrzaly jim i víčka a obočí. Zatímco si pomáhali vstát, třeli si vzájemně sněhem a vodou omrzlé obličeje, dokud se jim krev řádně nerozproudila a tváře nezčervenaly.

„Kde teď jsme?" zeptala se Arletta se zasupěním.

„Nemám zdání. Musíme pořád dál do lesa, to je ale jasné."

„A van Akkeren?"

Wächter si bezmyšlenkovitě ometal sníh z bundy.

„Viděla jsi ho?" vykřikl hlasitě. „Určitě ne. A já jsem ho taky nikde neobjevil."

- 14 -

„Máme ho v patách..."

„Uvidíme, zatraceně. Můžeš běžet?"

„Neptej se tak hloupě."

Cesta se prudce svažovala. Na svahu rostly keře, kterými se jen s obtížemi prodírali. Po dalším sklouznutí a přistání na břichu v hustém podrostu se Arletta se supěním vyhrabala ven. Třásla hlavou a přitom tloukla dlaní do sněhové pokrývky. Přestávala se ovládat. „Copak to nikdy neskončí? Už toho mám po krk!"

„Buď zticha. Ještě nás uslyší van Akkeren!"

„To je mi jedno. Nenávidím ho. Nenávidím to tady.

Zámek, van Akkerena a..." Nevěděla, co dál říci a rozplakala se.

Wächter jí rozuměl. I on už byl v pokušení všechno vzdát. Ale to si opravdu nemohli dovolit. Každý odpočinek zvyšoval nebezpečí, které jim hrozilo od van Akkerena.

Zatím mu utíkali, ale věčně se to také nemusí dařit. To bylo jisté.

Marcel vzal dívku za ruku. „Ještě kousek a dostaneme se do vesnice. Věř mi, holčičko. Spolu to dokážeme!"

„Tak jo, pokusím se!"

Byl to boj se zlomyslností přírody. Mávali rukama ve vzduchu, aby udrželi rovnováhu. Přitom se chytali silných větví a shazovali těžký sníh, který se na nich zachytil.

Tančící vločky trvale zůstávaly jejich nevítanými průvodci.

Vtom něco zaslechli.

Shora se na ně valil vítězný smích jako lavina.

Vražedný, triumfující řehot, při kterém jim běhal mráz po zádech. Hleděli na sebe vytřeštěnýma očima. Arletta

- 15 -

pokývala hlavou. Setřela sníh ze rtů a tiše řekla: „Nevzdá se, on se nikdy nevzdá..."

Marcel Wächter mlčel. Viděl, že jejich šance na únik neustále klesá...

Sudy vína, oheň, vůně kouře ani obyvatelé Cerbaku, kteří se k sobě tiskli na dlouhých lavicích, Suka a Franka Didiera v této chvíli nezajímali. Hleděli upřeně na Bernarda Roskiho, který vytáhl ruku z houštiny vousů a otočil ji dlaní tak, aby mu viděli do dlaně.

Krev, krev v barvě vína...

Připadlo jim, jako by jí byl Roskiho plnovous nasáknut, a asi to tak bylo.

Hleděl střídavě na ně a na dlaň a vrtěl přitom hlavou.

„Jak je to možné?" ptal se nechápavě. „Jak to...?" Zbledl jako stěna.

„Fotografie," odpověděl Suko. „Naplňuje se jejich hrozné poselství. Na nich je vyobrazen váš osud. Je mi líto, ale je to tak."

Roski nebyl jediný, jehož stav potvrzoval Sukova prorocká slova. Krátce předtím se zhroutil jeden muž a také žena. Stěžovala si na bolesti hlavy.

A nyní ke všemu Roski...

Suko reagoval rychle. „Držte ho pevně," obrátil se k Didierovi, který se ani nepohnul. Musel se na něho obořit, aby ho přiměl k nějaké reakci. Didier se postavil těsně za starostu a podepřel ho.

- 16 -

„Ano, to je dobré," řekl Suko. „Nemusíte se bát,"

oslovil Roskiho. „Podívám se na to. Můžete zaklonit hlavu? Rád bych si prohlédl váš krk."

„Myslím, že to půjde."

„Výborně."

Roski nepohnul v obličeji ani svalem, když zaklonil hlavu, aby Suko viděl pod plnovous.

Ve sklepě bylo mizerné světlo. Suko se musel sklonit až

k Roskiho hrdlu, aby objevil dlouhé vodorovné pruhy, které se táhly po celém hrdle.

Rány nebyly tak hluboké, aby ohrožovaly život postiženého, ale musely pořádně bolet.

A objevily se jako mávnutím kouzelného proutku.

Suko slyšel, jak starosta těžce oddychuje. Objevil i stružky krve, které vytékaly z proříznuté kůže až na límec košile. Suko otřel ránu čistým šátkem. Při každém dotyku sebou Roski cukl, ale stiskl zuby a nevydal ze sebe ani vzdech.

„Dobrá," řekl Suko. „Jsem hotov, pane Roski."

Roski opatrně sklopil hlavu. V jeho očích se zaleskly slzy bolesti, když se zeptal: „Jak to vypadá?"

Suko pokrčil rameny. „Rána není životu nebezpečná."

„To vím."

„Co jste cítil?"

„Bylo to... prostě šílené. Pod vousy jsem cítil silný tlak, jako by mne někdo škrtil, rozumíte?"

„Pokouším se."

„Potom jsem cítil krev. Vytékala a nemohl jsem ji zastavit. Jako vodopád." Pohlédl přísně na Suka. „Jak se to mohlo stát?" zeptal se. „Jak je to možné?"

„Vás taky vyfotografoval?"

- 17 -

„Samozřejmě."

„Tenhle Vincent van Akkeren se snaží o to, aby vás všechny zabil. Chce získat duše, které loví pomocí fotoaparátu. Vaším osudem je zemřít."

Roski několikrát hlasitě polkl. „ Ano," řekl konečně a hleděl upřeně na zem. „No to je dobré. Tomu rozumím.

Někdo mě chce příšerným způsobem zabít. Jenom postrádám vražednou zbraň. Kde je? Z ničeho nic jsem ucítil bolest. Potom mi začala téct krev. Ale kde je zbraň?"

„Není vidět."

„Ale je tady?"

Suko přikývl. „Ano, pane Roski, je neviditelná. Mám pro to jediné vysvětlení, pokud vůbec nějaké existuje: černá magie. Musíme se všichni smířit s tím, že tato vesnice a její obyvatelé se nacházejí pod vlivem velmi nebezpečných sil černé magie. Leží nad Cerbacem jako zvon. Dosud byly spoutané, ale osvobodili je."

„Kde se tu vzaly?"

„Ze zámku," vysvětloval Suko. „Vincent van Akkeren se postaral, aby se probudily. Chce je ovládnout spolu s Ariolem Le Ducem, který nyní bloudí ve tmě jako oživlá mrtvola."

Roski mlčky poslouchal. Po Sukových slovech jen obtížně shledával odpověď. „Co mám na to říci?"

zamumlal. „Musím se s tím smířit." Tiše se zasmál.

„Zmínil jste se o Ariolu Le Ducovi. Ale ten už je pár set let po smrti. To ví každý, kdo byl někdy na zámku. Tam si ho mohl prohlédnout v galerii předků."

„Jako obraz?" zeptal se Didier.

„Samozřejmě. Obraz v honosném rámu a..."

- 18 -

Suko přerušil starostovu řeč nepatrným pohybem ruky.

„To, co jste kdy viděli, pane, už nemá žádný smysl.

Musíme přistoupit na fakt, že se Ariol Le Duc osvobodil, nebo ho vysvobodil někdo jiný. Nemáme co do činění pouze s jedním protivníkem. Jsou dva: Vincent van Akkeren a Ariol Le Duc, který van Akkerena oddaně poslouchá."

Roski naslouchal. „A co chcete dělat? U mne to byl teprve začátek, ne?"

„Taky se mi zdá. Můžeme to chápat jako varování.

Jsem si jistý, že tato noc může přinést smrt ještě mnoha jiným," řekl Suko a přitom zdůraznil především poslední slova, protože nechtěl Roskimu zbytečně nasazovat růžové brýle.

„Další mrtví!" vydechl starosta. „K čertu! Domníváte se, že všichni, jak jsme tady, zemřeme?"

„Ne, to ne. Samozřejmě se pokusím zabránit, aby k tomu vůbec došlo. Rád bych zastavil tu prokletou hrůzu, jestli rozumíte, co tím myslím."

„To bychom si přáli i my. Můžete proti tomu něco udělat?"

„Doufám," řekl Suko. „Důležité je, abychom vyřadili ze hry van Akkerena."

„A Le Duca?"

„Toho taky. Ale van Akkeren je ten, kdo poroučí.

Zombie - tím jsem si jist - ho ve všem poslouchá, protože ho vysvobodil."

Roski chtěl kývnout hlavou, ale v poslední chvíli si to rozmyslel, protože si vzpomněl na ránu na krku. „Když tak o tom uvažuji, řekl bych, že se nás chystáte opustit."

„Asi ano."

- 19 -

Starosta zbledl ještě víc. „Řekl jste, že nás můžete před oživlou mrtvolou ochránit."

„Jistě."

„A teď nám chcete tuto ochranu odepřít?"

„To není pravda," odpověděl s povzdechem Suko.

„Opravdu rád bych vás té hrozby zbavil, ale není to tak jednoduché, jestli mi rozumíte. Tady na něho nemohu čekat. Musím ven, do vánice, a tam se pokusit oba dopadnout."

„Dobrá," připustil Roski a potom položil další otázku:

„Jak by podle vás mohl van Akkeren reagovat?"

„Pokusí se uskutečnit to, co je na fotografiích."

„I zabít?"

„Přesně tak. Pokoušel jsem se vám to už předtím vysvětlit. Aby k tomu nedošlo, musím ho včas polapit."

„Tak se o to pokuste."

„Mám jít taky?" zeptal se Didier.

„Ne, to není nutné. Zůstaňte tady a postarejte se o ochranu místních obyvatel."

Didier se zděsil. „Já? Mne taky vyfotografovali."

„Vím, ale jen vy máte šanci! Koneckonců jste u van Akkerena nepřenocoval. Vám se pravděpodobně nic nestane. Můžete, pokud chcete, bránit přítomné proti útoku." Suko sáhl pod bundu a vytáhl svoji berettu. „Už

jste někdy střílel?"

„Z pušky."

„Víte, jak se střílí z pistole?"

Didier přikývl.

„Jestliže se objeví Ariol Le Duc, střílejte. Neberte na něho žádné ohledy. I když vypadá jako člověk, ve skutečnosti jím není. Je to oživlá mrtvola, zombie..."

- 20 -

„Okamžik, pane inspektore. Nejsem odborník, ale kdysi jsem viděl takový film a dozvěděl jsem se, že tyto oživlé mrtvoly nelze zabít normální kulkou. Jedině tehdy, když se střelí přímo do hlavy a pak se mu hlava..." polkl -

„usekne."

„To je pravda." Suko ukázal na zbraň. „V zásobníku ale nejsou obyčejné olověné kulky. Je nabita posvěcenými stříbrnými kulkami."

„Ach tak..."

Oba žasli a starosta podotkl: „Vtom případě musíte být odborník."

„To jsem vám už přece řekl."

„Mohu si vzít tu zbraň já? Už jsem střílel z pistole.

Sloužil jsem u armády..."

„Ne, pane Roski. Vy patříte k postiženým."

Didier se pokusil o úsměv. Vyšel z toho zoufalý

úšklebek. „Zatraceně," řekl, „s tím jsem nikdy nepočítal. Je to pro mne nepředstavitelné. Já... já..."

Suko mu položil ruku na rameno. „Nebojte se, pane Didiere, člověk si zvykne i na horší věci."

„To se vám lehce řekne."

Suko mluvil s Didierem a přestal sledovat Roskiho.

Najednou starosta couvl. Podlomila se mu kolena, vytřeštil oči, z otevřených úst se ozvalo chroptění. A potom Suko a Didier viděli, jak mu přes spodní ret stéká tenká červená nitka.

Krev...

Roski se zhroutil, jako by mu někdo podrazil nohy. Byl by upadl na udusanou podlahu, kdyby ho Suko bleskurychle nezachytil.

- 21 -

Zůstal viset v Číňanově náruči a mrkal očima. Otvíral ústa, jako by chtěl něco říci, ale už k tomu nedošlo.

Omdlel.

Suko cítil, jak mu po zádech přebíhá mráz. Srdce se mu rozbušilo jako zvon.

Zemřel nebožák?

Slyšel, jak Didier sténavě oddychuje. Ostatní vesničané vyskočili z lavic. Nemohli pochopit, jak k tomu došlo.

Pomalu se přibližovali. Suko jim v tom nebránil, protože se musel starat o zhrouceného muže.

„Je mrtvý?" zeptal se chvějící ženský hlas.

Inspektor to ještě nevěděl. Také se obával nejhoršího.

Položil mu ucho na hrudník a s úlevou vydechl, protože cítil, že srdce bije sice slabě, ale pravidelně.

Roskiho ještě nedostali.

Ale jinak to bylo už druhé varování a ke třetímu nesmělo dojít, protože by dopadlo přímo a nelítostně.

Suko hleděl do bledých obličejů kolemstojících. Lidé požadovali vysvětlení, které jim Suko nemohl poskytnout.

Čas byl příliš vzácný, než aby jím mohl právě teď plýtvat.

„Musíte," řekl, „mi plně důvěřovat. Mně i panu Didierovi, kterého nechám tady, protože půjdu a pokusím se zastavit toho strašného zabijáka. Rozumíte mi?"

„Ano," řekl starší muž s věnečkem šedivých vlasů

kolem holého temene.

„Můžete zastupovat starostu?"

„To si přeje víc lidí."

„Já jenom potřebuji, aby tady nevznikla panika. Musíte držet při sobě. Jste pod vlivem cizí magie a..."

„No dobrá. Zařídíme se podle toho."

- 22 -

„Ale kdyby vás navštívilo nějaké stvoření, jehož

existenci si neumíte vysvětlit, potom nedělejte vůbec nic a ponechejte tu záležitost panu Didierovi. Dal jsem mu svou pistoli, která je nabitá svěcenými stříbrnými kulkami.

Určitě vám pomůže proti případnému útočníkovi."

Nikdo z přítomných nepochopil, co tím chce Suko říci.

Nechápavě na něho hleděli. Ale důležité bylo, že Didier znal svůj úkol.

Suko ho odtáhl stranou. „Je všechno jasné?"

„Ano."

„Víte, co všechno na vás závisí, pane Didiere. Rád bych vás toho ušetřil, ale nejde to jinak. Valí se to přes nás jako lavina."

„Jistě, chápu."

„Hodně štěstí." Suko mu podal ruku a cítil, jak se Didierovi potí dlaň.

„Mohu pro vás ještě něco udělat?" zeptal se Frank chraplavě.

„Ano. Jestli je to možné, tak se modlete, aby všechno dobře dopadlo."

„Děkuji, budeme se modlit."

Suko se ani nerozhlédl po ostatních. Zvedl vak s Tajemným Grálem a otevřel dveře. Venku stále sněžilo.

Suko zabouchl těžké dveře a vnořil se do sněhové metelice a tmy.

Byl připraven vyvolat hotové peklo, když šlo o záchranu lidských životů...

- 23 -

Měl jsem zemřít - a vypadalo to, že se toho úmyslu protivník opravdu nehodlá vzdát.

Blížili se ke mně.

Byli to jak žoldáci, tak i nemrtvoly s maskami na obličejích.

Kdybych si dal záležet, mohl bych rozeznat i jejich oči.

Zorničky připomínaly nehybnou hladinu rybníka.

Oni sami jednali pouze na rozkaz. A ten jim vydal Ariol Le Duc, pán tohoto hradu. Navenek člověk, ale uvnitř

sídlila duše ukrutného démona temnoty.

Ariol Le Duc ztělesňoval děs, tu nejhorší tyranii.

Násilím si podrobil obyvatele Cerbaku a učinil z nich své otroky, kteří mu postavili jeho sídlo.

Zámek, který jsem už dvakrát navštívil.

Poprvé v naší moderní době, kdy to už byla mírně zchátralá budova. Pomocí magie se mi podařilo proniknout transcendentální branou i do minulosti, kde se nyní proti mně postavil pravý Ariol Le Duc.

V minulosti jsem se také seznámil s dívkou jménem Lisa. Bydlela na druhé straně Loiry, kde se nacházelo jenom pár domků pod svažitými vinicemi. Dovedla mě zkratkami k napůl postavenému zámku, kde jsem chtěl učinit přítrž řádění tyrana Le Duca.

Do této chvíle se mi to nepodařilo.

Naopak - všechny trumfy měla v ruce druhá strana. A vynesla je v pravou chvíli. Stál jsem proti Le Ducovi, ale útok přišel z jiné strany. Ariol Le Duc se neobklopil jenom oživlými mrtvolami. V jeho službách stáli i vojáci a žoldnéři. Měli biče a dostali mě.

- 24 -

První dva údery mě srazily k zemi. Třetí mi roztrhl bundu. Teď jsem ležel na zemi bezmocný jako chroust, kterého oslepily plameny velkého ohně, rozdělaného stavebními dělníky.

Ani Lisa mi nemohla pomoci. Chytili ji zřejmě biřicové, protože jsem zaslechl její vyděšený křik.

V bezprostřední blízkosti se sice pohybovali četní obyvatelé Cerbaku, ale neměli odvahu zasáhnout. Tyranie vládla příliš silnou rukou.

Kromě toho byli ti lidé vysíleni, mnozí z nich na konci svých sil. Vždyť po normálním pracovním dnu, v nůších, ve kterých přes den nosili hrozny, vláčeli kameny, aby zámek Ariola Le Duca rostl podle jeho přání.

Obě nemrtvoly potřebovaly jediný krok, aby se ocitly vedle mne.

Ariol Le Duc se držel v pozadí. Z relativně bezpečného úkrytu chtěl pozorovat, jak se zachovám.

Nebyl jsem bezbranný. Předtím, než mne srazili bičem k zemi, jsem vytáhl berettu, kterou jsem teď na ně mířil.

„To je tvůj konec!" prohlásil Le Duc silným hlasem.

„Kdo by se mne pokusil zastavit, zemře." Další slova zněla ještě hrozivěji. „Zůstává mu jenom smrt..."

Zatím to bylo pouze jeho zbožné přání - ještě jsem žil.

A navíc ve mně zahořela jiskřička naděje.

Vyčkával jsem. Zombiové museli nejdříve dostat příkaz, aby se mne zmocnili.

Le Duc dal signál kývnutím hlavy. Zahlédl jsem to skulinou mezi oběma monstry. Natáhli ruce před sebe a jejich těstovité prsty se rozevíraly jako klepeta, chystající se sevřít moje hrdlo a zardousit mě.

- 25 -

Ale nepodařilo se jim to. Zombie, který se už ke mně skláněl, se mne vůbec nedotkl. Trochu jsem stočil zbraň.

Ukazováček se pevně ovinul kolem spouště a o vteřinu později hleděla mrtvola do plamene, který vyšlehl z hlavně.

Kulka mu proletěla hlavou.

Opravdový úder palicí, který ho nejen odhodil zpět, ale přitom ho dokonce napřímil.

Zvedl ruce a potácel se zpět. Nesledoval jsem, co se s ním dělo dál, protože jsem musel vyřídit toho druhého.

Podařilo se mu stlačit mi rukama hruď. Nebylo to tak tragické, protože tím zkrátil vzdálenost mezi námi a já jsem nemohl chybit.

Dříve než jsem vystřelil, pohlédl jsem do jeho šedivého obličeje. Poletoval nade mnou jako míč. Houbovitá nevzhledná masa, příšerné rysy, prázdné, bezvýrazné, ale prodchnuté vůlí zabít mě.

Ariol Le Duc ho ještě mohl varovat nebo také odvolat, ale promeškal vhodný okamžik a teď musel nést následky.

I on valil oči na oheň, který vyšlehl z hlavně, když jsem stiskl spoušť. Nemohl jsem ho minout. Planinou přeletěla ozvěna výstřelu a zahřměla mezi rozestavěnými zdmi. V

krátké době už druhá oživlá mrtvola ležela na zádech a vydechla naposled.

Stejně jako jeho komplic.

Moje stříbrná kulka ho zasáhla do hrudi. Podařilo se mu udržet se déle na nohou, ale zdrcující síle posvěceného kovu nemohl odolat.

Odpotácel se jako opilý, až padl zády na zeď.

Tam se na krátký okamžik zastavil, než ho opustila jeho vražedná síla, a potom padl k zemi jako podťatý. To byl jeho konec.

- 26 -

Celý výjev trval jen krátce. Zatím ještě nikdo nepochopil, že jsem zvítězil, i když jsem dosud spoután řemeny.

Musel jsem se z nich dostat ven.

Žoldáci svírali rukojeti v rukou, ale podařilo se mi zachytit řemen a trhnout jím.

Voják se převalil, protože nechtěl pustit bič z ruky.

Ztěžka se postavil, jenomže v té chvíli jsem už uvolnil řemen, který jsem měl omotaný kolem kotníku, a bojoval jsem dál.

Prudké trhnutí vyrazilo ozbrojenci rukojeť z ruky.

Vyskočil jsem na nohy a rozhlížel jsem se po Le Ducovi.

Ten zmizel.

Zato se ke mně blížili žoldáci.

Byli to placení vojáci, kteří by svého pána následovali i do pekla. Bylo jim jedno, jestli pro něho zemřou, nebo ne.

Pro peníze by udělali všechno.

Tři z nich se vrhli na mne.

Pochopitelně jsem mohl střílet, pokud by mi stačily náboje, ale nechtěl jsem zbytečně zabíjet. Koneckonců

patřím k lidem, kteří dávají přednost boji zblízka.

Přitom jsem nepouštěl ze zřetele řemdih.

Žoldák mával nad hlavou ocelovou koulí s hřeby jako lasem. Chtěl ji po mně vrhnout.

Štěstí však stálo při mně.

Když ji vypustil, bleskurychle jsem se shýbl. Zaslechl jsem ještě hvízdnutí, když koule přeletěla těsně nad mojí hlavou.

V příštím okamžiku jsem byl u něho.

- 27 -

Žoldák byl menší, ale zavalitější. Setrvačnost ho srazila na kolena. Zaslechl jsem jeho zachroptění. Poté se převrátil dozadu, padl na záda a já jsem mu vytrhl rukověť zbraně z ruky.

Zatočil jsem s ní kolem sebe.

Blížili se další dva.

Jednoho jsem zasáhl koulí do ramene. Muž zavyl a potácel se zpátky. Přímo do ohniště.

Druhý se mě pokoušel probodnout kopím, jaké jsem předtím viděl jenom v muzeu.

Podobalo se trojzubci. Tahle věc, pokud zasáhne, musí způsobit smrtelné rány. Uskočil jsem.

Kopí dopadlo shora dolů - a minulo mě. Navíc se zabodlo až po násadu do země.

Žoldáka to vyděsilo. Jeho mastný zpocený obličej připomínal masku, ze které vyčnívala hranatá brada.

Použil jsem úder hranou dlaně, protože pěst bych si pravděpodobně o jeho bradu rozbil.

Zasáhl jsem.

Byl statný, ale tento úder nevydržel. Chvíli na mne civěl vypoulenýma očima a pak se zhroutil. To mi stačilo.

Oběma rukama jsem popadl kopí a snažil jsem se je vytáhnout ze země.

Berettu jsem zastrčil do pouzdra, protože jsem chtěl použít jejich vlastních zbraní.

Zaútočil další voják. Oháněl se stejnou zbraní jako já.

Rozběhl se proti mně jako zdivočelé zvíře.

Nepodařilo se mu, aby mě napíchl, protože jsem v poslední chvíli uklouzl stranou jako úhoř. Vrazil jsem mu kopí mezi nohy a přinutil jsem ho klopýtnout.

Slyšel jsem, jak vykřikl, a vzápětí přistál na břiše.

- 28 -

Držel jsem zbraň připravenou k obraně, ale kolem sebe jsem neviděl žádného protivníka. Ostatní žoldáci se drželi dál ode mne. S takovým člověkem se ještě nesetkali.

Zato jsem zaslechl tlumený výkřik.

Protože v blízkosti se nacházela pouze Lisa, mohla to být jenom ona. Ten, kdo se jí zmocnil, ji odtáhl z dosahu světla, které poskytoval oheň.

Výkřik zazněl z míst, kde se krajina znovu svažovala a začínal les.

Vyřítil jsem se tam.

Lisa znovu vykřikla. Tentokrát ještě pronikavěji, až

jsem se začal o ni obávat.

Mohutným skokem jsem se přenesl přes okraj planiny a klouzal jsem po svahu dolů. Chvíli trvalo, než se mi podařilo zarýt se patami do země a zastavit divoký pád.

Byla vpravo ode mne a dva statní chlapi s ní.

Žoldáci drželi Lisu mezi sebou a právě se ji chystali srazit k zemi. Slyšel jsem přitom jejich mumlání

„čarodějnice", nebo „já ti ukážu".

Jeden z mužů se otočil.

Všiml si, že se k nim řítím shora. Vyrazil varovný

výkřik. Už se však nedostal k tomu, aby vytáhl meč z pochvy, protože jsem byl rychlejší. Zaútočil jsem na něho násadou kopí. Bolestí se předklonil. Obdařil jsem ho kopancem, po kterém zmizel v blízkém křoví. No co, lepší než kdyby byl mrtvý.

„Johne!" vykřikla dívka. Spatřila mě a pokusila se ze všech sil chlapům vytrhnout. Plášť, který měla přehozený

přes ramena, jí roztrhli. Ležel nedaleko od ní.

Chlap se snažil strhnout z ní šaty. Přišel jsem v pravou chvíli.

- 29 -

Můj kopanec ho srazil k zemi. Valil se dolů v přemetech. Až kdesi dole ho zastavil nízký podrost.

Nebylo třeba, abych ho sledoval. Věděl jsem, co dokáže dobře mířený kopanec. Raději jsem se věnoval Lise.

V jejích očích se objevil úžas. „Ty... ještě žiješ!"

vydechla. „Mon Dieu, nedala bych za tvůj život ani zlámaný pětník."

Mávl jsem ledabyle rukou. „Už jsem víckrát bojoval o holý život. Jak se cítíš?"

Prohlédla se a zjistila, že tu stojí téměř nahá. Snažila se zakrýt rozpaky úsměvem. Opětoval jsem ho a zvedl jsem plášť. „Prosím, Liso, bude to muset stačit."

„Merci, Johne."

„To je v pořádku."

Svázala si plášť pod krkem šňůrkou a zeptala se, co bude dál.

„Ty to máš jednoduché: vrať se k matce. Tam můžeš

počkat."

„Vrátíš se?" V jejích očích jsem četl naléhavou prosbu.

„To ti teď nepovím, holčičko. Nevím, co mě ještě čeká." Pokrčil jsem rameny. „Kromě toho nezapomínej odkud přicházím."

„Ano, ale..."

„Žádné ale, děkuji ti, žes mě sem doprovodila. Žádný

voják už ti neublíží. Ale já musím konečně dostat Ariola Le Duca."

„Určitě proti tobě vytáhne i jiné zbraně. Je nebezpečný, je to..."

Pohladil jsem ji po tváři. V očích se jí objevily slzy.

„Není to tak hrozné, holčičko. Vůbec ne, rozumíš?"

- 30 -

„Jistě." Nahlas polkla a přikývla. „Ale stejně mám smůlu."

„Hodně štěstí, Liso."

Oba jsme věděli, že je to rozloučení, ani ona, ani já jsme to slovo nevyslovili. Hleděl jsem za ní, dokud nezašla do lesa.

Oba mí nepřátelé žoldáci, byli v této chvíli mimo hru.

Chtěl jsem být s Ariolem Le Ducem hotov dřív, než se znovu seberou.

Neuměl jsem si představit, že by se nechal jen tak porazit. Takoví jako tenhle zámecký pán vždycky mívají v rukávu další trumfy.

Trochu nemotorně jsem se hrabal zpátky na vrchol kopce. Znovu jsem se dostal až k ohni.

Dřevo praskalo a mezi plameny poletovaly tisíce žhavých jisker jako malé komety.

Kde vězí Le Duc?

Předtím stál blízko ohně a chystal se vychutnat své vítězství. Teď zmizel. Došlo mu snad, že jsem ho porazil?

Ne, to sotva. Počítal jsem s tím, že Ariol Le Duc připravuje další čertovinu.

Lidé z vesnice se neodvážili utéci do svých domovů.

Stáli opodál a jejich obličeje vypadaly jako bledé skvrny na pozadí setmělé oblohy.

Chytil jsem jednoho z nich. Byl to mladší muž s širokými hranatými rameny. „Poslouchejte, pane, kam utekl Le Duc? Kde se schoval?"

„Já... já nevím."

„Musel jste přece vidět, kam utíkal."

„Ne, neviděl..."

- 31 -

Bylo jasné, že mladý muž lže. Pravděpodobně se příliš

bál Le Duca. Dokonce zvedl ruce, aby si chránil obličej, když jsem se prudčeji pohnul.

„Nebojte se, neublížím vám. Je Le Duc někde nablízku?"

„Možná..."

„Merci." Odvrátil jsem se od něho a hledal jsem cestu mezi dvěma ohni. Zastavil jsem se na místě, kde jsem měl zemřít. Vojáci neutekli. Dřepěli na bobku a zuřivě po mně pokukovali. Ani jeden z nich se však nepokusil zaútočit.

Když mi mladík neřekl, co jsem od něho očekával, pokusil jsem se o to u vojáků. Postavil jsem jednoho bradatého na nohy. Byl to právě ten, který mě chtěl propíchnout kopím.

„Kde je Le Duc?"

Muž se ušklíbl, ale je možné, že mi to tak jenom připadalo, když otevřel ústa. „Pryč," řekl. „Zmizel."

„Kam?"

„Do refugia."

Pozorně jsem naslouchal. Tak refugium. Zase nový

pojem, o kterém jsem musel přemýšlet. Pohlédl jsem mu ostře do obličeje. Byl zpocený. Vítr si pohrával s jeho vlasy, ze kterých byl cítit kouř ohně.

„Vysvětli mi to přesněji!"

Vojákovi se nechtělo do odpovědi. Musel jsem jím pořádně zatřepat, abych ho přivedl k rozumu. „Co to znamená?"

„Je to jeho útočiště, místo, kde se smí zdržovat jenom on. Žije tam velký duch."

„Jaký duch?"

„Říká se, že v refugiu vládne peklo. Také se tam zjevuje ďábel."

- 32 -

„Už jsi tam byl?"

Kdyby to věděl, určitě by sebou trhl. Takhle zůstal bezvládně viset v mém sevření. „Ne, nechodím tam. Nikdo tam nesmí. Tam se mrtví probouzejí k životu. Sám jsi viděl ty... oživlé mrtvoly. Větší hrůzu už peklo nemohlo zplodit."

„Kdo probouzí mrtvoly? Le Duc?"

„To nikdo z nás neví. My jsme mu obstarávali mrtvoly a on je bral s sebou."

„Jak se tam dostanu?"

„Musíš projít skulinou mezi zdmi."

„A co dál?"

Mával rukama jako větrný mlýn. „Pro všechno živé na světě, to ne! Nemůžu ti to říct. Nikdo z nás dosud nevstoupil do refugia. Je to zapovězený svět, kde vládne zlo..."

Pustil jsem ho. „No dobrá. Řekni svým kumpánům, ať

zmizí. A ty s nimi. Už tady nechci nikoho z vás ani vidět.

Doufám, že mi rozumíš."

Zůstal stát široce rozkročený a kývl směrem ke mně.

„Ano, už jdu."

„Dobrá."

Otočil jsem se, protože jsem zaslechl šouravé kroky.

Blížil se ke mně lehce nahrbený člověk. Rozpřáhl ruce a kynul mi. „Prosím, vyslechněte mne," řekl tiše. „Všechno jsem slyšel. Nesmíte tam jít, cizinče. Nevstupujte do pekla.

Mohlo by to s vámi špatně dopadnout. Kde vládne ďábel, tam lidská noha nesmí vstoupit."

Krátce jsem se zasmál. „To ti rád věřím, příteli. Ale já jsem přišel, abych ďábla zahnal zpátky pod zem."

„Odkud bereš svou odvahu?"

- 33 -

„To je těžké vysvětlovat. Třeba je to tím, že patřím k Satanovým úhlavním nepřátelům."

Určitě nepochopil, ale otočil se a odcházel nahrbený

tak, jak přišel.

Rozhlédl jsem se po žoldácích. Už se nezajímali o obyvatele Cerbaku. Měli docela jiné starosti. Vrhali po mně ustrašené pohledy, a když se naše zraky setkaly, rychle klopili hlavy. Připadali mi jako zpráskaní psi.

Ten chlap mluvil o jakémsi refugiu. Otočil jsem se zády k ohni a pozorně jsem si prohlížel zeď před sebou.

Musel jsem zamířit tam, kde byla téměř hotová. Byl to takový temný roh. Nedopadal tam jediný paprsek světla.

Jako by všechno v tomto místě přikryl inkoustově zbarvený

stín. Zdálo se mi, že tu tma zhoustla natolik, že vytvářela neproniknutelnou stěnu.

Nepospíchal jsem. Za léta své praxe jsem si vypěstoval něco jako šestý smysl. Varovný vnitřní hlas, který se právě ohlásil.

Bylo těžké mu porozumět. Přemýšlel jsem, co mi chtěl ten naléhavý pocit vlastně sdělit. Nechoď dál, buď opatrný, vyhni se tomuto místu, kde vládne děs. To všechno mi probleskovalo hlavou, aniž mne odradilo od mého úmyslu.

Znal jsem zámek, jak vypadal už vybudovaný. Přede mnou však stály jenom holé zdi. Chyběla střecha a marně jsem se rozhlížel po nějakém schodišti. Hrubá stavba, nic víc.

Ještě jednou jsem se podíval za sebe. Vojáci zmizeli.

Opodál postávali jenom obyvatelé Cerbaku.

Nikdy by nepochopili, proč nasazuji svůj život, ale já byl přenesen do minulosti, a to muselo mít nějakou příčinu.

Spolkla mě tma černá jako inkoust.

- 34 -

Ponořil jsem se do ní. Sledoval jsem zvuk vlastních kroků a vrzání pod podrážkami ve mně budilo neklid.

Kromě toho se zde najednou silně ochladilo. Nebo se mi to zdálo? Ze všech stran vanul ledový dech a obklopil mě jako neproniknutelný plášť.

Čím hlouběji jsem postupoval, tím mi tma připadala nebezpečnější a temnější. Protože jsem nic neviděl, vytáhl jsem malou baterku. Paprsek světla se zakousl do tmy, ale nenarazil na žádný objekt.

Ty stíny nebyly jen tak obyčejné. Připadalo mi, že ožívají, jako by přicházely z jiného světa, aby ho oddělily od toho pozemského.

Myslel jsem i na to, že Ariol Le Duc byl jedním z těch, kteří kdysi patřili k templářům. Jedna skupina se však oddělila od ostatních a vydala se temnou cestou. Kráčel jsem dál mezi stíny a cítil jsem, že kdesi přede mnou číhá něco neznámého.

„Zastav se, Johne Sinclaire. Tvoje cesta končí..." K

mým uším dolehl tlumený hlas. „Musíš zůstat ve tmě, rozumíš?"

„Kdo jsi?"

„Na tom nezáleží. Myslím na tvé dobro. Možná se ještě sejdeme."

„Kde?"

„Neptej se a zastav se..."

Kdo se mnou takto mluvil, s tím už jsem se musel kdysi setkat. Přemýšlel jsem, jestli a kde jsem ten hlas už slyšel.

Nepřipadal mi cizí.

Nemělo však smysl, abych si s tím lámal hlavu. Stejně jsem neměl v úmyslu poslechnout. Tma přede mnou se

- 35 -

jasnila a přitom nebyla docela jasná. Začal jsem cosi rozeznávat.

Náhle se vynořila silueta. Zatím příliš málo zřetelná, než abych mohl rozpoznat, o co jde, ale lepšilo se to.

Najednou jsem prohlédl.

Přede mnou seděl se zkříženýma nohama Ariol Le Duc, muž s ostře řezaným profilem dravce a dvěma rohy, které vyrůstaly

z

přilbice.

Vybledlé

vlasy

rámovaly

trojúhelníkovou hlavu jako poletující chomáče vaty.

Blesklo mi hlavou, že se podobá supovi, který čeká na mršinu.

Ale to nebylo všechno. Nad jeho lebkou se vznášela jiná postava. Nad kozlí bradou svítily rubínové oči. Takhle vypadá jeden jediný: Baphometh!

Tak tohle bylo refugium!

Území toho, kdo zde vládl a kterého uctívali templáři.

Baphometha!

Byl částí pekla, absolutního zla, reprezentovaného odpornou trojicí.

Jedním byl Asmodeus, další Belzebub a třetí Baphometh. Tito tři spolu vytvářeli absolutní zlo, které mělo i jiné jméno: Lucifer!

Zlo však nezůstávalo pohromadě. Každá z jeho částí se snažila získat co nejvíce služebníků. Rekrutovali se z lidí nebo spíše z jejich duší.

- 36 -

Ariol Le Duc z lidského rodu už dávno zaprodal svou duši Baphomethovi. Z toho jsem musel vycházet a počítat s tím. Peklo ho podporovalo a on musel odvádět daň.

Všichni, kteří sloužili peklu, toužili po moci, bohatství a věčném bytí.

Cítil jsem nápor černé magie - obrovský tlak, který mi bral dech. Bylo to příšerné. Tady si žádný člověk nemohl připadat svobodný, síly temna ho pevně sevřely.

Také jsem se podivil, jak jsem najednou zeslábl. Jako by mi zlá kletba vysála veškerou energii z těla.

Zastavil jsem se a necítil jsem žádnou potřebu pokračovat v cestě. Připadalo mi, že mne jedna neviditelná ruka tlačí zpátky a druhá, která číhá za mnou, zase dopředu.

Povídalo se o zlém prokletí. Nikdy bych si nepomyslel, že se dostanu až k samému jádru věci. V hlavě jsem měl jak po velkém úklidu, ale přesto se za čelem něco dělo.

Najednou se objevil velký tlak.

Jako bych se dostal do mlýna. Přesněji řečeno: mezi dva neviditelné mlýnské kameny.

Před nimi seděl Ariol Le Duc!

Vyvrhel s trojúhelníkovým obličejem, šedivými vlasy a zkřivenými ústy. Vítězoslavný škleb oznamoval jeho triumf.

Zvítězil.

„Věděl jsem, že přijdeš. Chceš mě zabít ve své době, ze které pocházíš, ale to se ti nepodaří. Nevytáhl jsem tě do minulosti pro nic za nic. Vím, že tady jsi bezbranný, příteli.

Ano, jsi a zůstaneš bezbranný."

„To je jen tvé zbožné přání, Le Ducu..." Podivil jsem se vlastní řeči. Za jiných okolností se vyjadřuji plynule a teď

- 37 -

najednou mi dělalo značnou potíž vyslovovat jednotlivá slova.

„Moje přání," prohlásil a roztáhl přitom ruce, „se naplňuje. Já jsem zde pánem. Přivedl jsem tě sem, protože jsem uzavřel dohodu s van Akkerenem, že tě zničím. Byl to tvůj velký případ. Přivedli jsme tě sem, protože se musíme pomstít. Nezapomněli jsme, že jsi nás připravil o Tajemný

Grál. Patřil nám a ty sis ho přivlastnil. Za to budeš pykat, Sinclaire!"

Často jsem se dostával do velmi prekérních situací.

Vždycky se mi podařilo vyváznout se zdravou kůží, i když

mi protivník nabubřelými slovy sliboval brzký konec.

Ale tady to bylo jiné. Věřil jsem Le Ducovi. On a van Akkeren mi připravili rafinovanou past, ve které se smísila přítomnost s minulostí. Začal jsem dostávat strach.

Přinejmenším jsem pociťoval úzkost, která mi svírala hruď.

Čím to bylo?

Ani jeden přítomný, Baphometh ani Le Duc, nemohli být příčinou. Viděl jsem už příšernější. Pravděpodobnější byla atmosféra tohoto ponurého místa a také to, že jsem se cítil slabý a opuštěný.

Přemýšlel jsem hlavně o tom. Především pocit opuštěnosti byl pro mne něčím novým a skličujícím. Do této doby jsem si věřil. Kam zmizela má víra ve vlastní síly?

Tísnivý pocit zůstával a strach pomalu zachvacoval celé mé tělo. Najednou jsem věděl, co je pravou příčinou mé stísněnosti.

Chyběla mi víra v můj kříž!

V prvním okamžiku jsem se zděsil sám sebe. S velkým duševním vypětím jsem se soustředil a pomalu jsem

- 38 -

dospíval k přesvědčení, že jsem zcela sám proti moci absolutního zla. Jako bych hleděl do děsivého obličeje samotného Lucifera.

Když jsem zahlédl úšklebek v nenávistném dravčím obličeji Ariola Le Duca, bylo mi jasné, že patrně postřehl něco z mého duševního stavu.

Zlomyslně na mne mžoural, kůže na tvářích se mu napínala. Názorně předváděl, jakými myšlenkami se zabývá.

„Pochopils, že tady tvá cesta končí?" zeptal se a čekal dychtivě na odpověď.

„Ne, ta chvíle ještě nenastala." Můj hlas nezněl tak pevně jako jindy, a to mne trochu zlobilo.

Pokrčil kostnatými rameny. „Já to vidím jinak, ale to nehraje žádnou roli. Přišel jsi sem, a to je důležité. Cítím, že jsi to opravdu ty. John Sinclair, a kromě toho ještě jedna osoba."

„Tomu nerozumím."

„Obklopuje tě aura, kterou dobře znám. Vyzařuješ cosi, s čím jsem se už kdysi dávno setkal. Je v tobě něco, o čem nemáš ponětí. Už jsem se s tebou jednou setkal."

„Tomu nevěřím."

„Ale ano!" vykřikl ostře a natáhl proti mně ruku. Jeho ukazováček se mi zabodl do prsou. „Nestojíš přede mnou poprvé. No ovšem, vzpomínám si na tebe. Již jednou jsem cítil stejnou auru a bylo mi jasné, že ten, kdo stojí přede mnou, patři k mým nepřátelům."

„Vyjádři se přesněji..."

„Valois!" vřískl a sevřel ruce v pěst. „Byl to Hektor de Valois. To je ono. Ty a on máte stejnou auru, kterou

- 39 -

mohou vnímat jen tak citliví jedinci, jako jsem já. Ty jsi on a on je ty, možná dokonce i duševně..."

V tom nelhal. Hector de Valois patřil k velkým vůdcům templářů. Byl to muž, který stál na straně dobra. Templáři, kteří uctívali Baphometha, ho zapřeli jako vůdce a bojovali s ním jako s úhlavním nepřítelem.

Nebyl to můj jediný život. Byl jsem i Richardem Lví srdce a žil jsem i jako další velcí mužové v historii lidstva.

„Hector de Valois," zašeptal drsně Le Duc, „byl nebezpečný člověk, protože u sebe stále nosil mocnou zbraň. Byl templář a spojil svůj život s křížem..."

„Ten mám také!" Konečně jsem mohl vyhodit nějaký

trumf. Překonal jsem nedobrý pocit, který mě opanoval, a dychtivě očekával bázlivou, ustrašenou reakci.

Nedošlo k ní.

Místo toho jenom přikývl. Pohnul se v inkoustovém stínu a řekl lenivě, jako by to nebylo nic mimořádného: „Já vím..."

Jeho odpověď se mi vůbec nezamlouvala. Démoni nebo lidé, kteří s nimi spojili své konání a činy, by za normálních okolností reagovali docela jinak na přítomnost mého křížku: poděšeně, ustrašeně. Ale Le Duc působil spíše klidně, jako by to pro něho neznamenalo zhola nic.

Zahlodal ve mně červ podezření. „A tím křížem," řekl jsem, „se mi podaří zničit moc tvou i Baphomethovu. Znáš

sílu Hectora de Valois, o které ti už podal důkaz. Přišel jsem z budoucnosti a..."

„Nic nedokážeš!" Nevrle mávnul rukou. Gesto mi připadalo nafoukané a přezíravé.

Chtěl jsem konečně vědět, na čem jsem. Proto jsem vytáhl kříž.

- 40 -

Dostavilo se zklamání. Vůbec se nepolekal. Pobaveně sledoval, jak si přetahuji řetízek přes hlavu a nastavuji mu křížek na otevřené dlani.

„Je to ono?" zeptal jsem se.

„Ano, Johne Sinclaire!"

„Takže teď víš kdo a co tě zničí, Le Ducu. Tento kříž

zahnal i samotného Asmodea. Víš přece stejně dobře jako já, že tento kříž patřil kdysi Hectoru de Valois a ..."

„Je v tom jeden nepatrný háček!" vpadl mi do řeči.

„A jaký?"

„Tenkrát byla v místech, kde se setkávají ramena kříže, vidět určitá znamení. Ale dnes tam už nejsou. Chápeš to, Johne Sinclaire...?"

Tušil jsem nejhorší...

Když se Arletta Omérová začala smát, nerozuměl už

Marcel Wächter vůbec ničemu.

„ Co je? " vyjel na ni a zatřásl jí ramenem. „Co je ti k smíchu?"

Nabírala hrstmi sníh a bláznivě ho rozhazovala kolem sebe. „Nechápeš, kamaráde, že se nám to povedlo? Ještě ti to nedošlo?"

„Ne. A co...?"

„Jsme tady, zatraceně! Ten prokletý zámek je definitivně za námi. Zvládli jsme to. Už se nemusíme schovávat. Dostaneme se do Cerbaku."

- 41 -

Mluvila hlasitě, takže Wächter rozuměl každému jejímu slovu.

„Jak to? Já..."

Teď jím zatřásla Arletta. „Člověče, Marceli, je to za námi. Jsme v bezpečí. Podívej se nalevo. Uvidíš tam pouliční světla a cerbacké domky!"

Pomalu chápavě přikývl. „Máš pravdu!" řekl nakonec.

„Máš zatraceně pravdu!"

„To bych prosila."

Wächter se otřásl jako pudl, když o tom ještě jednou zapřemýšlel. Potom se její nadšení přeneslo i na něho.

Všechno napětí posledních hodin z něho spadlo a vybíjelo se v nesmyslné reakci. Popadl svou společnici a zatočil se s ní na místě. „To je šílenství!" vykřikl. „To je nádherně šílené. Vyvázli jsme..."

„Jsme volní."

Wächter odhodil vlasy dozadu. Byly mokré a lesklé, jako by si je naolejoval. Hleděl na Arlettu. „A co uděláme teď, holčičko?"

„Co jsme měli v úmyslu?"

„Telefonovat."

„Ano, pokud najdeme telefonní aparát. Ale to už asi vyřídil Frank."

„Měli bychom se po něm podívat."

„To jo."

Wächter najednou zavrtěl hlavou. „Ne, přesto bych chtěl najít telefon." Schoulil se a hleděl do padajícího sněhu. „Nevím, čím to je, ale něco mi tady hrozně vadí."

„A co?"

„To ti přesně neumím říct. Jakési zvláštní fluidum, tušení..."

- 42 -

„Ale Franka bychom tady měli najít."

„To je možné." Kývl směrem k vesnici. „Nejdříve se porozhlédneme a potom uvidíme."

„Jak chceš."

Pustili se dolů. Arletta se neustále rozhlížela, jako by se znovu začala bát, že se van Akkeren tak lehce nevzdá.

Sníh ležel na ulici jako bílý koberec, pokrýval střechy domů a vítr ho hnal proti zdem. Zaparkovaná vozidla připomínala malé sněhové homole.

„Tady určitě mají telefon," řekl Wächter. Pustil se vlevo k domovní zdi, jež před nimi mlčky vyrostla.

Nad dveřmi byl sice malý přístřešek, ale protože sníh padal ze strany, byly schody zaváté.

Marcel zatlačil do dveří a údivem otevřel oči dokořán.

Zarazilo ho, že nejsou zamčené.

„Je otevřeno!" zašeptal.

„Tak jdi dovnitř."

„To je zvláštní..."

Arletta ho zezadu potlačila rukou. „Tak dělej. Nikdo proti tomu nebude namítat. Konec konců jsme v tísni."

„Máš pravdu." Otevřel dveře natolik, aby mohli vklouznout do chodby.

Z chladu vstoupili do tepla, které do sebe vstřebaly stěny domu. Sníh na podlaze pomalu roztával. „Zdá se, že tady nikdo není," zašeptala Arletta, „jinak by nás už

slyšeli."

„Ano, určitě..."

„Jdi napřed."

„Tak rozsviť."

Arletta už před chvílí nahmatala vypínač. Rozsvítila.

Nástropní svítidlo se rozzářilo a vylouplo ze tmy

- 43 -

několikery dveře po obou stranách chodby. Jedny byly dokořán otevřené. Marcel zamířil k nim a nakoukl dovnitř.

V prázdném obývacím pokoji přímo proti němu se matně leskla potemnělá obrazovka televizoru a vedle ní stál černý

telefonní přístroj.

„Co jsem říkal?" zasmál se. „Můžeme telefonovat."

„Chceš volat do St. Etienne?"

„Jistě."

„A komu?"

„Přinejmenším policii. Musí přijít a..."

„Co jim chceš říci?"

„Pravdu."

„Rozumím."

Marcel Wächter sejmul sluchátko z vidlice, Arletta se zatím rozhlížela. Pokoj byl zařízený starším nábytkem a vypadal útulně. V rohu stála černá kamna. Za slídovým okénkem řeřavěly poslední uhlíky. Podivila se, že neslyší bzučení ciferníku při vytáčení čísla. Při pohledu na přítele se přesvědčila, že ještě nevolá.

„Co se děje?" zeptala se.

Marcel stál těsně pod lustrem. Teprve když se na ni podíval, všimla si, jak zbledl. „Je to hluché," řekl, „linka je hluchá..."

„Opravdu?"

„Ano, žádné spojení." Marcel zabušil na vidlici a pokrčil bezmocně rameny. „Nic, vůbec nic!" Položil sluchátko a sevřel ruce v pěsti. „S tím jsem nepočítal."

Arletta mlčela. Byla promrzlá a rozehřívala se u kamen.

Stejně jí však naskakovala husí kůže. „Víš co?" řekla, přičemž hleděla upřeně před sebe. „Já si myslím, Marceli, že jsme se dostali z deště pod okap."

- 44 -

Koukal trochu nedůvěřivě a mnul si ruce, až mu praskaly klouby. „Jak to myslíš?"

„Docela jednoduše. Telefon je hluchý. Už ve chvíli, kdy jsme vstoupili do vesnice, mi připadla jako po vymření.

Nemohu se zbavit pocitu, že jsme tu úplně sami."

„Jak to?"

Arletta pokrčila rameny. „Neumím ti to vysvětlit. Je to předtucha, rozumíš?"

„Moc ne."

„I když půjdeme do ostatních domů, nikoho nenajdeme."

Marcel se dožadoval vysvětlení. „Jak mohli lidé v takovém počasí opustit své domovy? To nechápu. Kdyby pršelo nebo sněžilo, tak bych zůstal v chalupě a nevystrčil bych ani nos. Chápeš?"

„Jasně."

„A přesto si myslíš, že tady nenajdeme nikoho z místních?"

„Ano. Tuším to. Cítila jsem, že něco není v pořádku. V

posledních hodinách jsem dost citlivá a myslím, že se nemýlím."

„Ale stejně bychom se měli podívat i do jiných domů."

„Nemám nic proti tomu."

Opustili teplo, které jim skýtal domek, a znovu se vydali do ostrého větru, který proti nim hnal sněhové vločky. Venku nebyla ani noha. Cerbac jim připadal mrtvý

a opuštěný. Zdálo se, že moc nad ním převzaly jiné síly.

Další dům nestál daleko. I tady našli otevřené dveře.

Zůstali stát v přízemí. V kuchyni našli telefon. Kromě toho učinili ještě jeden podivný objev. Na čtvercovém stole

- 45 -

ležely talíře s jídlem. Vypadalo to, jako by obyvatelé přerušili oběd, aby mohli zmizet.

„Tady máš důkaz!" Arletta ukázala na stůl. „Odešli během oběda. Nikdo z nich nedojedl. Muselo se něco stát."

„A co?"

„Nemáš lehčí otázku?" Arletta sejmula sluchátko a držela ho kousek od ucha. „Co slyšíš?" zeptala se.

„Nic."

Přikývla. „Vedení je přerušené. Všude, Marceli, a my tady vězíme jako v pasti."

„Taky mám ten pocit." Bezmocně dopadl na židli vedle stolu. „Máme se vydat pěšky do některé sousední vesnice?"

„V tomhle počasí a s van Akkerenem v patách?"

„Tak co, k čertu, budeme dělat?"

„Nic," řekla Arletta. „Zůstaneme tady a počkáme, než

se rozední."

„Skvělé! A Frank Didier?"

„Ten by se měl zdržovat v Cerbaku, jestli všechno dobře dopadlo."

„A proč by nemělo?"

„Kvůli sněhu asi ne! Už to tady nevydržím, Marceli.

Pojďme!"

„Proboha kam?"

„Možná na někoho narazíme. Není přece možné, aby všichni opustili vesnici. Kromě toho by mě zajímalo, z čeho dostali takový strach."

„To nevím."

„Van Akkeren v tom nebude mít prsty."

„Taky si myslím."

„Za tím určitě vězí něco jiného." Arletta se zhluboka nadechla. „Ale tady nic nezjistíme."

- 46 -

Wächter vstal. Jeho pohled padl čirou náhodou na okno.

Za vířící oponou sněhu zahlédl v tu chvíli cosi nepatřičného.

„Tam!" zasupěl a ukázal před sebe. „Za oknem! Nějaký

obličej!"

Arletta se otočila.

Podívala se směrem, který naznačoval rukou. „Kde?

Promiň, ale nic nevidím."

„Vždyť tam byl!"

„A kdo?"

Marcel vypadal, jako by se chtěl každou chvíli rozplakat. „Když ti to řeknu, tak tě trefí šlak. Byl to Simonin vrah!"

Arletta zpočátku nic neříkala. Zbledla a potom vydechla: „Oživlý mrtvý ze zámku?"

„Právě ten."

„Jak se sem dostal?"

„Určitě stejnou cestou jako my.

Už je ti, doufám, jasné, že máme proti sobě dva protivníky."

„Teď už ano." Arlettin hlas zeslábl.

Oba tiše zírali do kuchyňského okna. Nebylo příliš

velké. Za ním vířil sníh a zdálo se, že nehodlá nikdy přestat.

„A nemohl ses splést?" zeptala tiše Arletta.

„Ne, viděl jsem jeho obličej, a nebyl to žádný přelud."

- 47 -

„Takže na nás číhá."

„Přesně tak... Vzpomeň si na fotografie. Simona zemřela a teď přicházíme na řadu my. Tahle nebezpečná bestie chce provést všechno tak, jak jsme viděli na fotografiích."

Arletta se vydala ke dveřím. „Nemůžeme se tady déle zdržovat, Marceli. Musíme pryč. Tohle je past. Jestli jsi ho za oknem viděl, tak stačí, aby obešel dům a vstoupil..."

„Je to jasné!" Marcel se rozhlédl a přistoupil k šuplíku.

Vytáhl ho tak zprudka, že v něm uložené předměty hlasitě zacinkaly.

Arletta tušila, co má za lubem. Důkazem toho byl nůž, který svíral v pravé ruce. V jeho očích se nebezpečně blýsklo. „To je ono!" zašeptal. „To jsem potřeboval. Chceš

taky nějakou zbraň?"

Zavrtěla zprudka hlavou. „Ne... mám z nich strach,"

řekla tiše. „Nesnáším nože, rozumíš? Jsou příšerné. Mohou člověka zabít nebo mu přinejmenším způsobit krutou bolest..."

„No dobrá," přirazil Marcel zásuvku. „Ale já si ji nechám."

„Dobrá."

Ještě jednou si prohlédl čepel.

Byla široká a z jedné strany ostře nabroušená. Pokud se nemýlil, byl to nůž, jaký používají obchodníci s rybami na kuchání.

„Co je?" zeptal se, když zpozoroval, jak jí strachem ztuhly rysy.

„Nemám... nemám ráda nože. Nemůžeš ho schovat?"

„Ne!"

„Tak jdi napřed!"

- 48 -

„To jsem měl v úmyslu."

Ani Marcel se necítil ve své kůži. Arletta ho znala příliš

dobře a kromě toho viděla, jak se mu napínají svaly v obličeji.

Před kuchyní se nacházela čtvercová předsíň, ve které stála káď s vodou. Vedle ní stálo vědro.

Domovní dveře byly zavřené.

Arletta se držela vzadu, zatímco Marcel se plížil ke dveřím.

Těsně před nimi se zastavil a ohlédl se zpět. „Bojíš se?"

zeptal se Arletty.

„Trochu."

„Já taky."

„Mohli bychom vylézt oknem," navrhla. „Co říkáš?"

„Ne, Arletto. Jednou jsem se rozhodl pro tuto cestu a zůstanu při ní."

„Tak si pospěš."

Přikývl, odhodlal se a zprudka otevřel dveře. Do chodby vlétl chumel sněhových vloček. Tenký závoj, který

vytvořily, nebránil tomu, aby venku zahlédli postavu.

Byl to zombie!

A číhal na ně!

Ariol Le Duc mě upozornil na skutečnost, kterou jsem nedokázal jen tak lehce strávit.

Najednou jsem si připadal hrozně bezbranný. Poslední větou mě proměnil v sochu. Kříž ležel na mé dlani. Hleděl

- 49 -

jsem na něho a měl jsem pocit, že si prohlížím kousek bezcenného kovu, protože mi někdo odhalil, že i on má své hranice možností. Ano, Ariol Le Duc právě to udělal.

„Hector de Valois byl tenkrát silnější než ty. A stejně to nedokázal. Teď se o to pokoušíš ty a ani ty neuspěješ."

Slova šuměla kolem mne a moje myšlenky zabloudily do minulosti, kdy jsem chtěl použít kříž proti mocné démonce Lilith. Tenkrát mi nepomohl, nezničil jsem ji.

Naopak udeřila ona a postarala se, aby zmizela tajemná znamení ze středu kříže. Do dnešního dne jsem nevypátral, co přesně znamenala. Každopádně kříž ztratil na své účinnosti.

Této skutečnosti využil Le Duc dokonale, to jsem musel bez závisti přiznat.

„Sám uznáváš, že máme dobrou příležitost chytit svého úhlavního nepřítele pevně pod krkem. Tvoje šance rychle klesají a ty proti tomu nemůžeš nic dělat.

Věděl jsem, že porazíš mé pomocníky. Nemrtví jsou směšní tvorové. Silný muž vyzbrojený vhodnou zbraní je vždycky dostane. S námi je to poněkud jiné. Baphometh a já jsme zajedno v jedné věci. Vybudujeme moc, která přežije staletí. Potrvá ještě dlouho, než se naše úsilí naplní, ale podaří se to, věř mi. Protože přicházíš z budoucnosti, určitě jsi měl co do činění se služebníky Baphometha.

Stejně tak já sám přežiji věky a budu pozorovat, co všechno se přihodilo. Moc a vliv Baphometha budou stále narůstat. A jednou bude neporazitelný. Ani ty se mu nebudeš moci postavit."

Kývl jsem směrem k modročernému stínu, ze kterého se obě postavy vylouply. „Všechno se může odehrát tak, jak

- 50 -

jsi řekl, Le Ducu. Ale já věřím svému kříži. Nikdy mě nenechal na holičkách."

„Jsi nafoukaný, Sinclaire. Mnozí lidé jsou takoví.

Vlastně většina z nich. Už Hector de Valois se pokoušel nás porazit, ale neuspěl. Víckrát se neukázal. A teď jsi tady ty. Ale ty se nedostaneš ani tam, kde byl tenkrát on." Le Duc pohnul rukama ve výmluvném gestu. „Vím, že zemřel.

Ale já přežiji staletí a vrátím se zpět."

„To je pravda," souhlasil jsem. „Ale jak se vrátíš? Jako oživlá mrtvola, jako nemyslící tvor bez duše..."

„Já vím, co mám dělat. Nejdříve tě zničím, Johne Sinclaire."

Chtěl jsem aktivovat kříž, abych tomu zabránil. O

formuli, kterou jsem přitom musel vyslovit, do té chvíle nebyla řeč.

Ale už k tomu bohužel nedošlo.

Zmocnila se mě vražedná síla. Zatřásla mnou - stalo se něco, s čím jsem nepočítal.

Vír se zmocnil mého kříže dřív, než jsem mohl dlaň

sevřít v pěst.

Sledoval jsem, jak ho unáší a přitom mi do uší pronikal děsivý smích Ariola Le Duca, který z toho měl ďábelskou radost...

Stál tam!

Hrozivý, nehybný, s mírně roztaženýma rukama.

- 51 -

Mezi ním a oběma mladými lidmi vířil sníh. Nekonečný

proud vloček s mrznoucím deštěm, který ještě zesiloval bílý koberec pokrývající všechno, kam oko dohlédlo.

Zsinalý děsivý přízrak se ani nepohnul. Vypadalo to, jako by ho ani ta nejprudší vánice nemohla porazit. Ani sebemenší zachvění, ani očekávaný útok. Jenom stál a ostře je pozoroval vyvalenýma očima.

Marcel Wächter ho upřeně pozoroval. Na mysli mu znovu vytanula vzpomínka na zámeckou halu. Seděl s Arlettou u stolu a přicházel k nim zombie, který za sebou vlekl nebohou Simonu.

Příšerný zážitek...

A oni mají také zemřít.

„Musíme pryč!" slyšel Arlettin chvějící se hlas.

„Musíme odtud zmizet, zmizet, zmizet." Stála za ním a ruce mu položila na ramena.

„Ano, samozřejmě." Vyslovoval jednotlivá slova jako automat. Ozvala se další otázka.

„Kde máš nůž?"

Wächter se vyděsil. Na to nepomyslel. Pohled na zombieho ho rozptýlil natolik, že zapomněl na všechno kolem sebe.

Zbraň měl zastrčenou za opaskem, aby se neporanil.

Arletta se jí bála, ale on ji teď potřeboval.

Wächter vytáhl nůž. Čepel připomínala matný kus olova.

Zombie musel vidět pohyb ruky s nožem, ale vůbec nezareagoval. Zdálo se, že ho ani nevnímá. Upřeně hleděl na Marcela.

„Neví, co ho čeká," zašeptala Arletta. „Ten nic neví."

„Bojí se oživlé mrtvoly nože?"

- 52 -

„Nemám zdání. Chceš to zkusit?"

„Ano, zatraceně."

Oba ještě stáli v chodbě. Sníh se hnal proti nim. Marcel reagoval automaticky. Vykročil pravou nohou, překročil práh a namířil zbraň na zombieho.

Ten ji přece musel vidět! Ještě jim mohl uhnout z cesty.

Přesto zůstal stát.

Strach z nože neměl. Nebyl to člověk, to si znovu uvědomil i Marcel.

Před sebou měl odkrytou hruď nemrtvého. Bylo by pro něho snadné vetknout čepel do protivníka, ale když napřáhl zbraň k ráně, něco se v něm vzepřelo. Najednou změnil směr a nůž v tomto okamžiku nesměřoval proti hrudi, nýbrž proti rameni - a vjel do něho!

Marcel poprvé v životě zažil, jak snadno nůž pronikne bezduchou lidskou schránkou.

Zombie zůstal stát, nůž nenůž.

Necítil žádnou bolest. Stejně jako předtím poulil na Marcela Wächtera strnulé zorničky.

Oběma mladým lidem se ubíhající vteřiny zdály být věčností. Nevěděli, co mají podniknout, dokud Wächter najednou nenatáhl ruce před sebe.

Skoro se smekl. Musel rychle vymrštit ruce, aby dosáhl zamýšleného účinku.

Oběma dlaněmi se opřel o hruď nemrtvoly. Zombie nevydržel jeho tlak. Překotil se dozadu a padl na záda.

Zvířil oblak bělostného sněhu.

Marcel netušil, kde se v něm vzala odvaha, aby se sehnul a vytáhl nůž z ramene zombieho. Přitom otočil hlavu a viděl, že Arletta pořád ještě stojí na prahu.

„Pojď už!" vykřikl. „Pojď, prosím tě!"

- 53 -

Rozběhla se k němu, jako by procitla z nějakého snu.

Wächter už odstoupil a chtěl na ni počkat. Nevšiml si, že se nemrtvola pohnula.

Pohnula dokonce pravou rukou, ve které zela hluboká rána, která však nekrvácela.

Prsty chňaply po kořisti.

Arletta se zapotácela. Její pravý kotník obepnuly kostnaté prsty jako klepeto. Ďábelskou silou strhly mulatku k zemi.

Arletta měla štěstí v neštěstí. Vysoký sníh změkčil její pád. Probořila se a bílá masa ztlumila její výkřik.

Vytrhnout se jí však nepodařilo. Pobledlý Marcel jen přihlížel. Nebyl schopen zakročit a jen se díval, jak Arletta zápasí o svobodu.

Vztyčila se jenom napolovic. Zombie jí znovu trhl a kotníkem a ona znovu spadla na zem.

„Pomoz mi, Marceli!"

Tu se Marcel Wächter vytrhl ze strnulosti a rozběhl se.

Už o ničem nepřemýšlel. Ruka s nožem se pravidelně zvedala a klesala.

Znovu a znovu.

Arletta křičela a on bodal, až se mu ji podařilo osvobodit. Dívka zpozorovala, že sevření klepeta povolilo.

Vytrhla nohu a po čtyřech vylézala z hlubokého sněhu.

Naříkala a plakala. Marcel k ní skočil, sehnul se k ní a pomáhal jí postavit se na nohy.

Při vstávání se na něho doslova nalepila a pevně svírala oběma rukama jeho ramena. Hleděla na něho očima dokořán otevřenýma a plnýma strachu.

Marcel ji strhl k sobě. Věděl, že nemrtvolu nezničil.

Ohlédl se a s hrůzou viděl, že se zombie znovu narovnal.

- 54 -

Udělal to těžkopádně, jako by mu něco vadilo. Oba mladí hleděli na jeho pravou paži. Byla na ní četná bodnutí, která však pro nemrtvého nic neznamenala. Arletta zavrtěla hlavou. „Nožem se to nepodaří!" vydechla. „Nožem ho nelze zabít!"

Marcel jenom přikývl.

Zombie na ně upřeně hleděl. Chtěl bezpodmínečně provést svůj vražedný úkol. Náhle vytáhl předmět, který

dosud ukrýval pod oděvem pokrytým namrzajícím sněhem.

Nůž!

Už jednou jím zabil. Obětí byla Simona Dufourová.

Nyní se zaměřil na ně. Rukou svírající nůž švihl v půlkruhu, jako by chtěl rozpůlit padající vločky.

Vyrazil.

Byly to jiné pohyby než u normálního člověka.

Vždycky když vytáhl nohu ze sněhu, opsal tělem půlkruh, jako by si tím dodával více energie.

Arletta a Marcel ustupovali. Oběma bylo jasné, že se musí někde ukrýt. Jestli zůstanou v Cerbaku, tahle oživlá mrtvola si je najde.

„Rychle pryč!" zašeptal Marcel.

„Ale kam?"

„Někam se schovat, dokud nezačne svítat. Nemáme moc času. Pojď!" Škubl sní.

Tentokrát Arletta Omérová neodporovala. Dosud se držela skvěle, ale nyní s hrůzou zjišťovala, že jí ubývá sil.

Déle už ten tlak v prsou nevydrží.

Nacházeli se na hlavní ulici vesnice. Napravo i nalevo odbočovaly úzké uličky zaváté sněhem.

- 55 -

Pouliční lampy vydávaly mdlé světlo. Sníh je však odrážel, a tak viděli na cestu poměrně dobře. Míjeli výkladní skříň. Arletta se zavěsila do Marcela.

Měli štěstí, že se pohybovali rychleji než oživlá mrtvola. Když se rozhlédli, viděli jen vytrvale padající sníh. Po pronásledovateli ani památky.

Arletta se náhle zastavila a skoro se zhroutila. Klesla na kolena a přitom se opřela o Marcela. Vrtěla hlavou a supěla: „Už nemůžu dál."

„Musíš."

„Já vím, Marceli, ale také vím, že naše naděje visí na velice tenké nitce."

„Lepší malá naděje než žádná."

„Jenom pár minut," zaprosila. „Jenom pár minut, abych si mohla vydechnout. Potom to půjde líp."

„A zatím sem dorazí zombie, ne?"

„Už nás..."

„Ale ano, najde nás." Marcel si přejel rukou čelo.

„Nemůžeš tady zůstat, pojď dál. Možná někoho najdeme.

Přinejmenším by tady měl být Frank Didier."

„Ten určitě utekl."

„Aby přivedl pomoc."

Vysmála se mu. „Ty věříš na Ježíška? Ne, Marceli, jsme tady sami."

„To vím taky. Ale jak mám, k čertu, zničit tu oživlou bestii? No řekni!"

„Nemám zdání." Arletta ani nezpozorovala, že ji Marcel vleče dál. Bylo jí to jedno. Dospěla ke svým mezím a všechno ostatní ponechala osudu.

- 56 -

Studené vločky je vytrvale bičovaly, ale už je skoro necítili. Potom objevili malou hospůdku a zjistili, že ani tady nejsou dveře zavřené.

„Pojďme dovnitř!" řekla rozhodně Arletta. „Musím se trochu ohřát..."

„A co zombie?"

„Já vím, co udělám. Praštím ho lahví do hlavy. Prosím tě, Marceli, nech mě. Tak jako tak se musíme někde schovat."

Také Wächter si musel poctivě přiznat, že už mele z posledního. Krátká přestávka by jim určitě prospěla. Byli vyčerpaní fyzicky i psychicky.

Přešli ulici. Vlekli se hlubokým sněhem, který se jim lepil na boty.

Marcel vyrazil napřed a otevřel dveře dokořán.

Vpotácel se dovnitř a s úžasem zaregistroval nepořádek, který tu panoval.

Stůl a pár židlí bylo převrácených. Na podlaze ležela rozbitá láhev. Její obsah se vylil a vydával pronikavou vůni alkoholu.

„Co se tady stalo?" zeptala se udiveně Arletta.

Wächter pokrčil rameny. „Vypadá to, jako by se tu oslavovalo." Zvedl jednu židli. „Ale trochu zvláštním způsobem."

Arletta dopadla na židli a natáhla si nohy. Ruce jí klesly po obou stranách židle, až se konečky prstů téměř dotýkala podlahy.

„Co si dáš k pití?" zeptal se Marcel.

„Koňak, ale trojitý."

„Můžeš ho mít," přikývl, ale dodal: „Mysli na to, co s tebou udělá. Může tě to porazit. Zlenivíš a ..."

- 57 -

„Jen mi ho nalej, potřebuji ho."

Dostala jej, jenom nebyl trojitý, ale dvojitý.

„Děkuji."

Chvějícími prsty se natáhla pro sklenici, nasadila ji k prochladlým rtům a vychutnávala vůni nápoje. Vtom zaslechla cizí hlas.

„Bude to asi poslední koňak v tvém životě, Arletto Omérová. Proto ho dobře vychutnej..."

Nenapila se. Neokusila ani kapku toho božského nápoje. Seděla nehybně na místě a naslouchala zvuku hlasu, který bohužel až příliš dobře znala.

Vincent van Akkeren sice promluvil, ale dosud se neukázal. Zdržoval se někde v pozadí a skryt zrakům pronášel svůj cynický přípitek.

Marcel Wächter ztuhl stejně jako Arletta. Jeho obličej se podobal známé komiksové postavičce. Zdálo se, že o něčem přemýšlí. Ruka s nožem mu visela podél těla.

„Van Akkeren?" vydechl po chvíli.

V odpověď zazněly kroky. Za nálevním pultem zaskřípěly dveře. Potom se objevila urostlá postava.

Arogantní zjev v tmavém plášti s tmavými vlhkými skvrnami na bocích a na ramenou.

Van Akkeren!

Ano, vychutnával triumfální nástup na scénu a strach obou mladých lidí.

- 58 -

Jestli se teď o něco nepokusíš, tak už nikdy, pomyslil si Marcel Wächter. V pravé ruce mu cuklo, když jí mávnul, aby vrhl nůž na postavu za barem. Ale nestalo se nic.

Jenom zvedl ruku.

Van Akkeren se ovšem postaral o to, aby nadzvedl svůj automat tak vysoko, že jeho temné ústí hledělo nepřátelsky přes okraj nálevního pultu.

„Chceš se snad o něco pokusit?"

Marcel zavrtěl hlavou.

„Tak hoď to směšné párátko na podlahu. Kulky jsou rychlejší, milý příteli."

„Ano, já vím." Marcel otevřel pěst. Nůž padal ostřím k podlaze a zabodl se do ní.

Van Akkeren spokojeně pokyvoval hlavou. „To jsi udělal dobře, velmi dobře, příteli. Sledoval jsem vás a poznal jsem, že jste už narazili na Ariola Le Duca. Určitě sem dorazí. Přenechám vás jemu. Mohl bych vás z těch židlí sestřelit jako vrabce, ale..." Pokrčil rameny. „Co mám dělat? Le Duc o vás hrozně stojí."

„Stejně jako o ostatní, ne?" vykřikla Arletta a postavila sklenici na stůl.

„O kom to mluvíš?"

„O lidech, kteří tu bydleli, ale utekli nebo..."

„Nejsou pryč."

„Jak to?" Arletta a Marcel vyslovili otázku současně.

Nemohli to pochopit.

„Byl jsem tady a vyfotografoval jsem si je. Budou to dodavatelé duší pro mne a Baphometha. To víte, že se báli.

Každý měl strach zůstat doma sám nebo i se rodinou. Z

toho důvodu se dali dohromady a schovali se ve velkém

- 59 -

vinném sklepě. Je tak velký, že se tam vejdou všichni obyvatelé Cerbaku."

„Je to pravda?" zeptal se užasle Marcel, který v této chvíli nemyslel na nic jiného, než jak si s ním osud ošklivě zahrál.

„Samozřejmě."

Marcel a Arletta na sebe pohlédli. Van Akkeren se rozesmál, když viděl jejich ustrašené pohledy.

„Buďte bez obav. Nedopustili jste se žádné chyby.

Obyvatelé Cerbaku jsou zasvěceni smrti stejně jako vy dva.

Ani jeden z nich nepřežije dnešní noc."

Mulatka se otřásla. „Co jste to za člověka?" vydechla.

„Nemohu to pochopit. Jste vlastně člověk?"

„Nevypadám tak?"

„To ano, ale i člověk může jednat jako divoké zvíře.

Jako bestie, pane."

Van Akkeren držel samopal v pravé ruce. Opíral pažbu o loket a odmítavě mávl levou volnou rukou. „Takové řeči na mne neplatí. Klidně je snesu."

„Ano, jste vrah, který nemá svědomí."

„Tak nějak." Při posledních slovech postoupil dopředu a dostal se až na konec pultu, který by musel obejít, aby mohl vstoupit do nálevny.

Neučinil tak. Zastavil se, ale stále na ně mířil hlavní samopalu. „Vlastně by už měl brzy přijít," poznamenal s úšklebkem. „Le Duc bude mít radost. Nejdříve dostane vás, potom ostatní. Zažijete noc, jakou jste ještě nikdy nezažili."

„A proč tohle všechno děláte?" Arletta se musela hodně překonat, aby položila tuhle otázku.

- 60 -

„Pro něho!" zašeptal van Akkeren. Jeho oči se zaleskly.

„Pro Baphometha. On je ten, jehož moc chci dále šířit. On je vůdce, skutečný vůdce," opravil se, „templářů."

Marcel a Arletta nemohli odporovat. Museli jeho slova přijmout tak, jak je vyslovil. Mezi nimi se rozhostilo mlčení. Arletta mrkla na stůl, kde stála její sklenice. Koňak voněl. Jestliže předtím po něm toužila, nyní už nemohla odolat, aby si trochu neusrkla.

„Zabil jste také našeho přítele Franka Didiera?" zeptal se Marcel po chvíli.

Van Akkeren se na něho zadíval. „Upřímně řečeno, ještě ne. Pravděpodobně mi unikl." Hrdina hororů se zasmál, když viděl pohledy, které na něho vrhali. „Ale nebojte se, přátelé, dostanu ho. Vždycky jsem porazil každého, koho se mi zachtělo. Někdy to trvalo déle, jindy kratší dobu. A dnes mám s sebou pomocníka..."

Musel už slyšet kroky. Arletta a Marcel je zaslechli o něco později.

Zombie přicházel.

Dveře nebyly zcela zavřené. Skulinou sem pronikalo chroupání sněhu pod holýma necitlivýma nohama. Na van Akkerenových rtech se usadil cynický úšklebek.

„Le Duc přichází," zašeptal.

Oživlá mrtvola udeřila zvenčí na dveře. Úder byl tak silný, že křídlo dveří odletělo až ke stěně.

Stál tam!

Van Akkeren se zasmál. „Pojď blíž, Le Ducu, klidně pojď. Dopadl jsem oba tvé přátele."

Nemrtvý vstoupil do hospůdky. Přinášel s sebou dvojí chlad. Jeden deroucí se zvenčí a druhý smrtelný. Na jeho

- 61 -

oděvu byla vrstva sněhu. Neroztával, protože zombie nevydával žádné tělesné teplo. Podobal se robotu.

Vyhaslýma očima hleděl do lokálu. Jeho pravá ruka stále svírala rukojeť nože. Z jeho čepele odkapávala voda a dopadala na zem.

Zombie pomaloučku otáčel hlavu, aby se podíval na van Akkerena. Zdálo se, že ten je jediný, kdo mu může vydávat povely.

Hororová hvězda pokynula rukou.

Le Duc postoupil dál do místnosti. Zastavil se a dveře nechal otevřené.

Ale van Akkeren se pohnul. Přitom mířil na Marcela, který na smrt zbledl stejně jako jeho dívka. Její kůže však spíše zešedivěla.

„Teď se postavíš vedle ní ke zdi a ani se nehneš.

Jasné?"

Wächter přikývl.

„Tak běž..."

Marcelovi se chvěla kolena. Byl to snad počátek toho, čemu se říká strach ze smrti? Aby se dostal na určené místo, musel projít těsně vedle Le Duca. Bál se jeho nože.

Stačilo, aby trochu stočil ruku a mohl ho zasáhnout příšerně vyhlížející čepelí.

Van Akkeren vycítil jeho vnitřní neklid. Tiše se zasmál a řekl: „Buď klidný, ještě ti neublíží. Ariol Le Duc mě poslouchá. Ví přesně, že zastupuji zájmy velkého Baphometha. Zabije, až mu to poručím."

Marcel Wächter kráčel podél čelní strany pultu na místo, které mu vykázal. Zády se opřel o stěnu, jako by v ní hledal ochranu.

- 62 -

Ale pořád nemohl potlačit chvění, které zachvátilo celé jeho tělo.

Van Akkeren zatím nic nepodnikal. Jenom pokynul Arlettě. „Teď jsi na řadě ty."

Šla, hlavu svěšenou, a tiše plakala. Patrně jí docházelo, že následujících pět minut nemusí přežít.

Marcel k ní natáhl ruku. Gesto, které znamenalo, že zemřou společně.

Van Akkeren chladně přihlížel. Svým postojem připomínal ztělesnění zla. Na první pohled člověk, který

byl uvnitř vychladlý a snad ani neměl duši.

„Vypadáte rozkošně," prohlásil a zamířil automatem ke stropu.

Krátce vyhlédl ven, kde potemnělá mračna dál chrlila nekonečné spousty sněhu.

„Počasí jako stvořené k umírání," řekl. „Příroda všechno pohřbí. Vás taky. A vaše duše si vezmu já. Já jsem to, čemu se říká lapač. Teď není nablízku nikdo, kdo by vám pomohl. Připouštím, že jsem udělal chybu, protože jsem podcenil ducha Judy Landersové, ale už ho mám zpátky. Ještě se s ním osobně vypořádám." Přikývl jako na potvrzení svých slov.

Potom se otočil na Le Duca. „Běž a skonči to s nimi!"

Zombie poslechl. Čekal na podobný rozkaz. Při prvních nemotorných krocích jejich strach ještě zesílil. Připomínali přetopený parní kotel, který hrozí, že každým okamžikem vybuchne.

Zombie zvedl nůž. Nejdříve zamířil čepelí na děvče.

Otočil ruku tak, jako by je chtěl oba probodnout najednou.

Chystal se popojít o malý krůček dopředu.

- 63 -

Obličeje odsouzených připomínaly strnulé masky přilepené ke zdi. Už nemohli doufat v obrat, protože zombie neznal slitování.

Jeho paže se opět pohnula.

Ostří se blížilo k dívčímu hrdlu. Marcelovi připadalo, že se ho už dotýká.

Vtom se to stalo...

Bylo to však něco jiného, než přítomní v místnosti očekávali.

Pouhé slovo. Jediný výkřik, poselství, heslo, které zastavilo smrt.

„Topar!"

Z chumelenice se jako duch vynořil Suko. Stál na prahu a svým výkřikem přivodil zvrat událostí.

Číňan držel v ruce hůlku, kterou dostal od samotného Budhy. Každý, kdo se nacházel v doslechu při vyslovení kouzelného slova, ztuhl po dobu pěti vteřin jako sloup.

Van Akkeren se nehýbal. Oba mladí u stěny připomínali loutky ve výloze a také zombie byl pochopitelně zasažen.

Stál ve stejné poloze jako předtím. Nůž, kterým chtěl dva mladé lidi usmrtit, držel šikmo před jejich hrdly. Už se naštěstí nedostal k tomu, aby vykonal své hrozné dílo.

Příští vteřiny patřily inspektorovi.

Suko si musel pospíšit. Musel být rychlejší než blesk, protože čas běžel.

- 64 -

Nejdříve se postaral o van Akkerena. Bleskurychlým pohybem mu vytrhl automat z ruky, otočil ho a pažbou udeřil zombieho do hlavy, až se překotil a padl na zem.

Suko mohl v okamžiku, kdy zastavil čas, dělat všechno, jenom ne zabít. Pokud by to udělal, ztratilo by kouzlo svou moc.

Zatímco Le Duc padal, Suko popadl dívku za ruku.

Předtím důkladně obhlédl situaci, a tak věděl, co má dělat.

Mohutným trhnutím vyhodil nehybnou dívku ven z místnosti, kde padla do hlubokého sněhu.

Potom přišel na řadu Marcel Wächter.

I jeho vystrčil Suko za jeho přítelkyní. Mizel právě ve vchodu, když vymezený čas uběhl. Suko měl nyní volné ruce a dokonale toho využil. Zcela překvapený van Akkeren náhle ucítil dosud nepoznaný tlak na břiše.

Byla to hlaveň automatu. Suko stál těsně před ním a mluvil mu přímo do obličeje. „Jestli se pohneš, tak tě provrtám!"

Hororová hvězda se tvářila jako dokonalý idiot. Van Akkeren nemohl pochopit, jak se dostal do této nezáviděníhodné situace. Arletta a Marcel, kteří se venku hrabali ze sněhu, na tom byli stejně.

Do baru dolehly jejich překvapené hlasy. Mluvili překotně a hlasitě. Opravdu nechápali, proč leží ve sněhu a ještě ke všemu živí.

„Zůstaňte venku!" zařval inspektor. „Já to tady vyřídím."

Doufal, že zůstanou tam, kde jim přikázal, a nebudou se zrovna teď vyptávat, jak došlo k jejich záchraně.

Pro zombieho dosud platil příkaz vydaný van Akkerenem. Sukova rána ho odhodila k pultu, kde se udeřil

- 65 -

o stoličku. Teď se na zemi otočil a chystal se znovu vstát, aby mohl vyplnit svůj úkol.

Suko ho pozoroval koutkem oka. Okamžitě varoval van Akkerena. „Řekněte mu, aby toho okamžitě nechal. Jinak budu střílet."

Hororová hvězda se nenávistně zasmála. „Čeho tím chcete dosáhnout?"

„Přinejmenším ho zabiju!"

„To by mohlo mít osudové následky."

„Myslíte na sebe?"

„Ani ne na sebe, inspektore..."

Suko se chtěl přeptat, co tím van Akkeren míní, ale už

se k tomu nedostal, protože zombie se choval jako dálkově ovládaný robot.

Stál, hýbal hlavou, smetal sklenice z pultu a ruka s nožem se pohybovala v nebezpečné blízkosti.

Inspektor uskočil. Postavil se tak, aby měl van Akkerena stále na mušce. Jednou rukou držel automat a druhou vytáhl další zbraň.

Byl to bič na démony.

V jeho rukojeti se ukrývaly tři řemeny, jejichž síle nemohli vzdorovat zombiové ani jiní démoni. Sukovi stačilo opsat kruh nad zemí, aby se řemeny rozprostřely.

A to se stalo.

Van Akkeren sledoval děj strnulým pohledem. Jeho rty sebou cukaly. V očích však neměl strach, ale vševědoucí poznání.

To zpozoroval i Suko. „Van Akkerene, vy přece víte, co tento bič dokáže."

„Jistě!"

- 66 -

„A víte, že mohu jediným úderem zničit tu vaši oživlou mrtvolu, Ariola Le Duca. Pukne jako mýdlová bublina."

„To je mi známo."

„A já to udělám!" Suko se díval na Le Duca a přitom nespouštěl z očí ani van Akkerena.

Ten však zaujal za pultem uvolněný postoj. Založil si ruce a dokonce se rozesmál.

„To bych ti neradil, Číňane!"

„Proč ne?"

Hororová hvězda jenom pokrčila rameny. „Pokud zničíš

Le Duca, zamícháš trochu historií. A potom zemře i tvůj důvěrný přítel John Sinclair..."

Planá výhrůžka - nebo jenom věta vržená do prostoru, aby si tak van Akkeren zachránil vlastní kůži?

Odpověď byla ve hvězdách. Suko sice tak dobře svého protivníka neznal, ale věděl jedno: Van Akkeren nepotřebuje blufovat. Kromě toho se Suko se svým přítelem Johnem Sinclairem rozdělili a inspektor nespouštěl ze zřetele, že jeho kolega je v této chvíli nahoře na zámku právě u van Akkerena.

Ale ten byl zde a John ne...

Inspektory oči se zúžily. „Okay, Akkerene, okay. Pokud mi v příštích deseti vteřinách nepodáte pádný důkaz, tak to přece jen risknu a tu bestii zničím."

Baphomethův služebník se povýšeně zasmál. „To byste hned přišel o radost ze života."

- 67 -

„Mluvte!"

„Prosím. Tvůj přítel Sinclair dobyl v poslední době příliš mnoho úspěchů. Začíná být nafoukaný. Dobrá, vlastní Tajemný Grál, ale to není všechno. Já ještě žiji a Baphometh taky."

„Přejděte k věci. Deset vteřin je pryč."

„Vydržte."

Suko zašilhal na zombieho. Ten stál bokem k němu, stále ještě ozbrojený nožem, ale k ničemu se nechystal.

Suko si všiml, že v pravé paži má hlubokou bodnou ránu.

„Tajemný Grál patří jemu. Ale ještě pořád mu ve sbírce chybím já, i když na mne už také vycenil zuby, ten tvůj milovaný přítel. Chtěl mě zničit, a proto zůstal na zámku.

Ale není to tak jednoduché. Byla to past na něho, ne na mne. Nechal se nachytat a vběhl přímo do ní. Konfrontoval jsem ho s Ariolem Le Ducem, který se předtím vyskytoval na historickém portrétu, jednom z..."

„Dál..."

„Když se Sinclair díval na prázdný obraz a jeho rám, netušil, že přesně v něm se nachází transcendentální brána.

Brána do jiného času. Do minulosti. Je ti to teď jasné, ty šikmooká opice?"

Suko přeslechl urážku. Zachoval si chladnou zdvořilost.

„Myslíte, že John tou branou prošel?"

„Ne že si to myslím, byl jsem dokonce u toho, když se to stalo. Byl do ní stržen a teď se nachází na tomto zámku, ale dávno v minulosti, když se zámek teprve stavěl. Nyní stojí tváří v tvář Ariolu Le Ducovi, když ještě žil a dokonce se vzepřel i Hectorovi de Valois, ačkoliv ten už tehdy vlastnil kříž."

„Ten nosí u sebe John."

- 68 -

„S jedním rozdílem. Tentokrát ze středu kříže zmizela znamení."

Van Akkeren doprovodil svou řeč chladným úsměvem a kývnutím hlavy.

Suko mlčel. Protivníkova slova na něho dopadala jako rány kladivem. Zíral na van Akkerena a musel přiznat, že jeho šance dostaly velkou trhlinu.

Patrně však nebyly o nic horší - a o nic příznivější - než

Johnovy v minulosti. Ale Suko zůstával klidný. Nedal na sobě znát obavy, které prožíval ve svém nitru.

„Co se může stát Johnu Sinclairovi, když vás a tu oživlou mrtvolu odklidím z cesty?"

„Zemře!"

„Opravdu?"

„Nebo zůstane nezvěstný v minulosti. Což je téměř

stejné."

„Doposud si vždycky pomohl," prohlásil Suko. „Sám."

„To se může změnit."

„Možná," připustil Suko. „Ale stejně nevidím důvod, proč bych tuhle nemrtvolu neměl zničit."

Van Akkeren zavrtěl hlavou.

„Nebuďte hloupý," řekl tiše. „Jestli Ariol Le Duc zemře, bude to konec pro lidi tady ve vesnici i pro Johna Sinclaira. Jenom já znám způsob, jak přivést Sinclaira z minulosti zpět do přítomnosti."

Suko vyčkával s odpovědí. Vážil pro a proti a potom potřásl pochybovačně hlavou. „A to vám mám věřit?"

„Musíte!"

„Ne!"

„Potom riskuješ, Číňane!" zasyčel van Akkeren. „Zkus to, a je po tobě, čubčí synu."

- 69 -

„Měl byste se lépe ovládat, van Akkerene. Ale protože to neumíte, nikdy z vás nebude veliká historická postava.

To je můj názor."

„Nechte si svoje nesmysly a pojďme k věci. Jistě jste zpozoroval, že držím prst na spoušti. Stačí jediný pohyb, a je po vás veta, vy mizerný ubohý policajte. Tohle je moje hra a já ji nepustím z rukou, jasné?"

„Ne tak docela. Rád bych znal podrobnosti."

„Jsi v háji, Číňane. Jestli na mě vystřelíš..." pokrčil van Akkeren rameny, „tvoje šance na záchranu přítele jsou nenávratně ztracené."

Suko zaprotestoval. „Kde mám vzít jistotu, že mne nepodrazíte, když vás poslechnu? Lidem jako vy se nedá důvěřovat. Pro mne nejste ani člověk. Spíše démon, a démoni nikdy nedrželi slovo. Proto mám pro vás jiný

návrh, van Akkerene."

„Jaký?"

„Teď požádám toho mladého muže, aby sem přišel.

Něco s sebou přinese..."

„A dál?"

Tentokrát zazněl Sukův mrazivý smích. „Uvidíme. Jsem ochoten hnát tuto situaci až na ostří nože. Jasné?"

Van Akkeren přemýšlel. Bedlivě pátral v Sukově tváři, jestli mu nechystá nějakou past, ale Sukovy rysy zůstávaly bez výrazu. Jako všichni Asiaté se naučil dokonalému sebeovládání.

„Dobrá, zavolejte ho!"

Suko lehce zavrtěl hlavou. „Já mám prst na spoušti a určím, kdy se tak stane."

„Dobrá, když tě to uklidní."

„Dej svému zombiemu rozkaz, ať se stáhne."

- 70 -

„Zůstane, kde je."

„Pro mne za mne, dobrá. Ať se ale postaví tam, kde stáli ti dva před ním."

Van Akkeren přemýšlel, jaký trik by měl použít, ale žádný ho nenapadl. Důrazně přikázal nemrtvole, aby se postavila tam, kam si přál Suko.

„Spokojený, Číňane?"

„Teď ano." Suko pohlédl ke dveřím. Byly otevřené dokořán, takže nebránily výhledu, i když venku stále hustě sněžilo. Ve světle pouliční svítilny mohl rozeznat dvě postavy, které se tam namáhavě pohybovaly.

Muž stál blíž ke dveřím hospody a žena se držela v pozadí. Každopádně se jim podařilo znovu se postavit na nohy.

Inspektor oslovil Marcela. Mluvil hlasitě, aby ho bylo dobře slyšet. „Pojďte sem, pane. Pojďte za mnou. Čekám vás v baru." Suko doufal, že mluví dostatečně hlasitě a zřetelně.

Přesto neviděl u osloveného žádnou reakci. Jenom van Akkeren se studeně zasmál. Bylo patrné, že se nově vzniklou situací dobře baví.

„No vida!"

Wächter ještě váhal. Stál v chumelenici, hleděl do vchodu a potom se otočil ke své společnici, aby rozhodla ona.

Arletta byla proti tomu. Zapřísahala Marcela, aby to nedělal. „Utečeme pryč, zmizíme! To je naše jediná šance.

Zdá se, že ten člověk je může zadržet. Marceli, je to pro nás dva skvělá příležitost."

„Já... Nejsem si jistý. Možná bych měl jít dovnitř."

„Proč?"

- 71 -

„Volá mne a taky nám přece pomohl."

Arletta se zasmála. „Myslíš, že my mu můžeme pomoci? Tomu přece nevěříš, Marceli. Zůstaň tady, prosím tě. Je to nad naše síly."

„Tak už pojďte!" vykřikl Suko. „Blízko vás leží vak.

Musíte ho vidět. Vezměte ho s sebou, prosím vás. Nic jiného nechci. Potom můžete zase jít."

„Jdu," řekl Marcel.

„Nebojíš se nějakého triku?"

„Ne."

„Já zůstanu tady." Arletta se nenechala zviklat.

„To bys měla. Potřebuje jenom mě."

„Držím ti palce."

Marcelu Wächterovi stačily dva malé krůčky stranou, aby zahlédl vak. Stál ve sněhu, ale jeho tmavá barva ho odlišovala od okolí. Měl dva nosné řemeny, takže se mohl pohodlně nosit přes rameno nebo v ruce.

Marcel ho zvedl. Nebyl příliš těžký.

Trochu se mu chvěla kolena, když vstupoval zpátky do místnosti. Zombieho neviděl. Patrně stál někde bokem mimo jeho zorné pole. Zato jeho pohled padl na van Akkerena, který chtěl zabít jeho i Arlettu.

Wächter stále ještě nemohl pochopit, jak se dostali z minulé nezáviděníhodné situace. Za normálních okolností by už museli být oba mrtví. Ale ještě žili, a to mu připadalo jako malý zázrak.

Muž, který je pravděpodobně zachránil, ohrožoval van Akkerena jeho vlastní automatickou zbraní, kterou mu zřejmě sebral. Van Akkeren hleděl do jejího ústí a nehýbal se.

- 72 -

Marcel se zastavil na prahu. Měl pocit, že jednou nohou vkročil do pekla. Tak velký strach ho popadl při pohledu dovnitř.

„Děkuji," řekl Suko. „Dejte pozor, ať se mi nedostanete do rány. Běžte trochu nalevo, postupte ke mně a položte vak."

Marcel to vykonal. Teď zahlédl i zombieho. Stál zády ke zdi v místech, kde měl vyhasnout jeho a Arlettin život.

Zombie se o nic nepokusil. Působil jaksi bezmocně i přesto, že v ruce držel nůž. Marcelovi nebylo moc jasné, jak Číňan dokázal zombieho takhle ovlivnit.

„Děkuji," řekl Suko, když Wächter postavil vak.

„Udělejte pro mne ještě něco. Otevřete vak. Prostě roztáhněte zip. Víc nic."

„Ano... ano."

Suko přihlížel, jak Marcel otevírá zdrhovadlo. Van Akkeren měl oči na stopkách, ale nahlédnout dovnitř se mu nepodařilo.

„Mohu jít?"

„Samozřejmě, děkuji. Nejlépe bude, když se někam schováte. Brzy bude po všem."

„Jak to myslíte?"

Suko se nechtěně usmál. „Věci dostávají spád a happy end se blíží."

„To vy se o to přičiníte?"

„Ovšem."

Marcel zavrtěl hlavou. Vrhl poslední pohled na přítomné a zahlédl van Akkerenův chladný úšklebek.

Naháněl mu hrůzu. Opustil lokál, jako by mu hořelo za patami.

- 73 -

Van Akkeren zase našel ztracenou kuráž. „A co máš teď

za lubem, Číňane?"

„Pár věcí."

„To je trochu málo."

„Pomalu ustupte a postavte se k tomu vašemu zombiemu."

„Proč?"

„Neptejte se a jděte!"

„Co je v tom vaku?"

Suko rozuměl mužově zvědavosti. Být v jeho kůži, také by se ptal. Přesto van Akkerenovi neodpověděl. Nechal ho vařit ve vlastní šťávě. „Běžte!"

Van Akkeren přikývl. „Pokud máte na mysli záchranu svého přítele..." Najednou byl opět velmi formální. Znovu zašilhal po vaku, ale stejně nic neviděl.

Suko mířil samopalem na protivníkova záda. Van Akkeren to tušil, a proto se nepokusil o žádný úskok. Jako zdřevěnělý překročil barovou stoličku a odstrčil z cesty jeden stolek.

Suko vyhlédl ven.

Marcel Wächter a Arletta Omérová neposlechli jeho dobré rady. Jejich zvědavost překonala jejich strach. Stáli ve vánici a pokoušeli se nahlédnout dovnitř. Suko se už o ně nestaral. Byli dost staří na to, aby věděli, co mají dělat.

Van Akkeren se zastavil vedle zombieho - téměř se dotýkali. Opřel se zády o stěnu.

Suko byl spokojený. „Tak je to v pořádku," prohlásil a chladně se zasmál.

„A jak teď chceš zachránit svého přítele," zeptal se zlomyslně Akkeren. „Vždyť se nic nezměnilo. Když budu chtít, zničím Sinclaira. Je uvězněný v minulosti..."

- 74 -

„To vím taky," vpadl mu Suko do řeči, „ale jsou věci, které neponechám náhodě. Konec konců jsem si nenechal přinést ty věci jen tak pro nic za nic."

„To ti dokonce věřím. Jenom se v duchu ptám, co ze svého kouzelného měšce vytáhneš."

„Nestarej se, za pár vteřin to bude." Suko se sehnul. V

pravé ruce stále svíral pažbu automatu, kterým mířil na van Akkerena. Uvolnil bič na démony a zastrčil si ho za opasek, aby ho mohl v případě potřeby rychle použít.

Levou ruku zastrčil do mezery ve zdrhovadle a roztáhl obě poloviny. Teď se mohl dostat k onomu tajemnému předmětu, který se skrýval uvnitř.

Najednou se ho zmocnil pocit, jako by se zastavil čas.

Stál před nesmírně důležitým rozhodnutím. Chtěl vynést velký trumf a doufal, že mu pomůže. Myslel i na to, že van Akkeren vlastní smrtící kameru a dosud se nedostal k tomu, aby ji použil.

Suko cítil v dlani chladný kov. Jeho prsty klouzaly po vnější straně kalichu, dokud neuchopily jeho stopku.

Potom vytáhl Tajemný Grál z vaku.

Prudce a rozhodně.

„To je on," vykřikl hlasitě a natáhl proti van Akkerenovi kalich s kuličkou ležící uvnitř...

Van Akkeren v té chvíli téměř zkameněl. Počítal se vším, jenom náhlé objevení Tajemného Grálu by ho ani ve snu nenapadlo.

- 75 -

Vyvalil oči. V obličeji se rychle vytratila barva a velmi pomalu vrtěl hlavou, jako by nemohl uvěřit, že Suko opravdu drží Grál.

Držel, v pravé ruce. Van Akkeren si ho mohl dobře prohlédnout. Viděl zlatý kalich, známý také jako Ohnivý

kalich, do jehož otvoru navlas přesně zapadala koule věštkyně Tanith.

Tento tajemný pohár, předmět opředený tajemstvím, patřil do arzenálu zbraní proti peklu stejně jako kříž nebo kostka.

Grál umožňoval pohled do ráje. Do tajuplné země Aibonu a nejen to. Dokázal překlenout i hranice dvou světů. Svému majiteli sloužil věrně. Kdo ho vlastnil, ten se na něho mohl plně spolehnout. Grál byl tajuplný a zároveň

velmi světský předmět.

Van Akkeren se vzpamatoval z překvapení. Ariol Le Duc se ani nehnul.

„Nic neřeknete?" podivil se Suko. „Připravila vás ta podívaná o řeč?"

„To ne, ale ptám se v duchu, jak může Grál pomoci Sinclairovi."

„To nebude tak těžké. Vy jste se postaral o to, že John Sinclair byl vržen do minulosti. Jestli existuje jediná možnost, jak ho odtud dostat, pak je to právě Grál. Ukáže nám, co..."

„Přestaň, člověče! Co je to zač? Kalich a koule. Já mám ďáblův fotoaparát. Vyfotografuji i tebe a..."

Suko zavrtěl hlavou. Věděl, že se na Grál může spolehnout. Proto také opřel automat o stěnu. Už několik uplynulých vteřin ho přesvědčilo, že Grál žije. Kalich byl ze zlata a koule ze zvláštního tmavočerveného skla, stejně

- 76 -

jako kostka neštěstí i naděje, která patřila abbému Blochovi. Mezi kostkou a Grálem existovalo určité spojení.

Ne bez příčiny sděloval abbé Bloch Johnu Sinclairovi své poznatky, které získal pomocí kostky.

Něco z toho teď cítil i Suko.

Jeho rukou proudilo teplo. Hleděl do koule a ujišťoval se, že tam vidí pohyb.

Van Akkeren ho napjatě pozoroval. Jako divoká šelma před skokem. Ale Sukova následující slova ho přikovala na místě. „Nevyhraješ, dokonce ho ani..." Suko přerušil řeč, protože uvnitř koule zahlédl jakýsi výjev.

Inspektor hleděl do minulosti, kde se nacházel jeho přítel John Sinclair.

„Co se děje?"

Van Akkerenův hlas rozehnal jeho myšlenky. „Okay, máš možnost podívat se do koule." Suko věděl, že na sebe bere určité riziko, ale důvěřoval Grálu. Sebral automat a přistoupil k nálevnímu pultu, na který Grál postavil.

„Pojďte sem, van Akkerene! Pojďte sem!"

Zvědavost jeho protivníka byla příliš veliká, než aby výzvy neuposlechl. Opatrně se přibližoval, jako by měl strach udělat jediný špatný krok. Přitom ho sledovalo ústí automatu.

Zastavil se vedle Suka. Mezi oběma tak rozdílnými muži stál Grál. Oba mohli nahlížet do koule a sledovat, co se v ní odehrává.

„Sinclair!" vyhrkl van Akkeren a kvokavě se zasmál.

„To je přece on. A brzy bude po něm. Podívej se, Číňane.

Proti němu stojí dvě síly:

Le Duc a Baphometh. Zámek sice ještě není dostavěn, ale existuje ještě refugium. Sinclair je vyřízený. Je v

- 77 -

koncích s rozumem. Podívej se pozorně a uvidíš, že už

nemá u sebe kříž. Ten leží tam..." jásal van Akkeren.

„Přišel o něj. Už se k němu nedostane."

Suko to taky sledoval. Navenek neprojevoval strach, ale v duchu se ptal, zda Grál pomůže i za této situace.

Van Akkeren uvažoval podobně jako on.

„Ještě věříš tomu, že se John Sinclair může osvobodit?

Ne, zmizí v minulosti, to je jasné. Nepomůže mu ani Grál.

O to se postarám."

„Grál ne," souhlasil Suko, „ale někdo jiný. Jen se dívejte, van Akkerene."

Hrdina hororů se neudržel a vychrlil nadávku.

„To přece nemůže být..."

„Ale ano, je to pravda!" vydechl Suko a okouzleně pozoroval scénu, která se odehrávala v kouli...

Ztratil jsem kříž!

Ne proto, že by se přetrhl řetízek, ale pod náporem magické síly, která mi ho prostě vytrhla z ruky. Nyní ležel mimo můj dosah.

Ariol Le Duc společně s Baphomethem mohli slavit svůj triumf. Jejich past sklapla dokonale.

Le Duc se pohnul a pomalu povstal. Nad ním se jako ochranná křídla temnot vznášel tmavomodrý stín.

Nebyly to normální pohyby. Bedlivě jsem ho pozoroval a přesvědčil jsem se, že zaujímá přezíravou pózu vítěze.

Jeho bledý dravčí obličej v modrém stínu připomínal

- 78 -

ponurý obraz zla. Kříži, který ležel v jeho blízkosti, nevěnoval pozornost větší než loňskému sněhu.

„Člověk se dnes nemůže na nic spolehnout," prohlásil uštěpačně. „Ani na kříž, kterému důvěřoval. Existuje jediná věc, na kterou se může s plnou důvěrou obrátit: na peklo, Sinclaire! A právě tam tě pošlu!"

Otřepal se, jako by ho někdo polil vodou. Přitom chtěl zatřást pláštěm, aby se dostal ke zbrani, kterou nosil neustále s sebou.

Byl to meč!

Velmi dlouhý s neobvykle širokou čepelí. Každopádně to byla příšerná zbraň, která se k němu hodila jako vejce k vejci. „Předám tvoji duši Baphomethovi a ještě ti s potěšením srazím hlavu. Jsi na konci své životní pouti, Sinclaire. Kříž měl kdysi velkou sílu, ale bez znamení ve svém středu je k ničemu..."

Měl pravdu. Ale já jsem se nevzdával. Dosud po mně nepožadoval zaklínací formuli. Pravděpodobně o ní nevěděl. Já jsem ji naopak znal a věděl jsem, že s její pomocí mohu vrhnout svazek světla proti stínu pekla.

Mohl bych kříž uvést do činnosti i z jisté vzdálenosti, ale to jsem zase nechtěl. Chtěl jsem jeho působení cítit na vlastní kůži.

Le Duc máchl mečem nad hlavou. Ovládal tuto zbraň

dokonale. Nebylo na něm vidět sebemenší náznak námahy.

Nad ním planulo rubínové oko démona Baphometha, který

Ariolu Le Ducovi dodával sílu, aby mě zničil.

A tak se pomalu blížil ke mně.

Ani já jsem nezůstal na místě. Pomalu jsem se přesunoval nalevo, abych se dostal blíž ke svému kříži.

Povolil mi jenom tři kroky. Potom zuřivě skočil a ocitl se

- 79 -

mezi mnou a drahocenným předmětem, který jsem v tuto chvíli tolik postrádal.

„Ne!" zařval. „Takhle ne."

Meč držel nad hlavou a jeho ostří mělo každou chvíli zasvištět vzduchem, aby mi srazilo hlavu.

Že by byl silnější než můj kříž?

Skočil jsem mu do cesty. Vsadil jsem všechno na jednu kartu a zaútočil jsem na něho holýma rukama.

Nebylo to nutné, protože už nezaútočil. Ariol Le Duc ztuhl uprostřed pohybu. Meč stále poletoval nad jeho hlavou, kterou stočil nalevo, aby se zahleděl do přítmí.

Právě tam se cosi pohnulo.

Bylo to vysoké jako člověk a stříbrně to probleskovalo.

Kostlivec ze stříbra. Příšerně vyhlížející kostra, která nesla cosi s sebou.

Byla to kostka naděje!

Věděl jsem, kdo je ten kostlivec, ale nikdy bych nečekal, že se s ním setkám ve vzdálené minulosti. Stejně jako já přicházel z budoucnosti. Také on opustil svou přítomnost.

„Kdo jsi?" vykřikl Ariol Le Duc směrem ke kostře.

„Kdo jsi?"

„Jsem Hector de Valois! Přišel jsem, abych dokončil, co jsem před dlouhým časem započal..."

- 80 -

Ani mě nezajímalo, jak se kostra Hectora de Valois dostala ke kostce. Muselo to nějakým způsobem souviset s abbé Blochem. Cítil jsem, že dochází ke zvratu situace.

S tím Ariol Le Duc nepočítal!

Ani jeden z nás dvou se nepohnul. Věděl jsem, že je to vlastně záležitost mezi ním a Hectorem de Valois. Já jsem přitom zůstal stranou a po pravdě řečeno, nebylo mi to nepříjemné.

Konečně se Le Duc vzpamatoval z překvapení.

Zašeptal: „Hector de Valois. Jak to, že jsi zde? Ty jsi přece zmizel, když jsem tě zahnal na útěk. Vždyť už musíš být mrtvý..."

„Mrtví častokrát ožívají," zazněla odněkud z lebky stříbrného kostlivce odpověď.

Pro nezúčastněného pozorovatele by to byl obraz hrůzy.

Také jsem si na to musel nejdříve zvyknout. Ale přišel mi na pomoc ten, který sice vypadal hrozivě, ale přitom stál na mé straně a nikdy nenastoupil cestu k Baphomethovi.

Naopak tohoto démona několikrát proklel.

Nyní přišel, aby zúčtoval se silami temnoty. Neznal pocit strachu nebo bázně. Měl na očích svého nepřítele Le Duca a kráčel přímo k němu. Nepohyboval se vláčně jako člověk, spíše to připomínalo chůzi na chůdách. Pod jeho stříbrnýma nohama skřípěly drobné kamínky.

V rukou pevně svíral kostku. Vyzařovala zevnitř a červenofialové světlo zalévalo i stříbrné prsty.

Nemohl jsem se zdržet a pronesl jsem směrem k Le Ducovi: „Škoda, že se situace trochu změnila. Mě bys mohl zničit, ale jak chceš zničit někoho, kdo už zemřel a nepřišel sem jako oživlá mrtvola?"

- 81 -

„Uvidíš, co s ním provedu. Mým strážným andělem je Baphometh. Spoléhám se na něho. On mi ukázal správnou cestu. S jeho pomocí se mi podaří s konečnou platností zničit prokletého de Valois. Brzy už zmizí navždy, to ti slibuji..."

Mohl se spolehnout jenom na svůj meč. Těžká čepel měla poměrně dlouhou rukojeť. I ochranný koš byl neobvykle velký. Le Duc uchopil meč do obou rukou, aby vložil do úderu veškerou sílu.

Meč znovu zasvištěl nad jeho hlavou. Na Le Ducovi nebyly patrné žádné známky únavy ani stopy po strachu.

Ariol Le Duc zamířil ke kostlivci.

Hector de Valois si byl jist svou spravedlivou věcí.

Nechystal se stáhnout zpět, spoléhal na vlastní sílu a také sílu kostky.

Ani já jsem nezůstal nečinný. Konečně jsem dostal příležitost, abych získal zpět svůj kříž. Nikdo si mě momentálně nevšímal.

Potichu jsem se připlížil ke kříži, sehnul jsem se a zvedl jsem ho.

Bleskurychle mi zmizel v kapse. Teprve potom jsem soustředil pozornost na oba úhlavní nepřátele, kteří stáli ještě v uctivé vzdálenosti od sebe.

To se rychle změnilo.

Stříbrný kostlivec se velmi výrazně odlišoval v modročerných stínech. To samé platilo i pro Ariola Le Duca, který už dosáhl nejpříznivější vzdálenosti pro úder, který chtěl kostlivci zasadit.

Meč se snášel dolů. Jeho čepel mířila přímo na osu lebky, takže by musela jediným úderem rozseknout kostru ve dví.

- 82 -

Zadržel jsem dech a dokonce jsem se chystal zavřít i oči: k tomu však nedošlo. Le Duc nedokázal zničit Hectora de Valois. Čepel sice svištěla k hladké stříbrné lebce, ale těsně před ní se zastavila.

Le Duc zařval. Síla, která vyzařovala proti němu, mu zabránila dokončit úder.

Naopak, vymrštila meč vzhůru i s rukama, takže najednou působil velmi komicky. Kolem kostry se roztančily červené blesky, které vycházely z kostky a chránily jejího držitele.

Le Duc se musel stáhnout zpět. Sledoval jsem, jak se zapotácel. Předklonil se a ruce svírající meč poklesly, takže ostří meče zanechalo širokou rýhu v zemi. Le Duc se zastavil v místech, kde předtím ležel můj kříž. Na ten však ani nepomyslel, protože měl spoustu práce sám se sebou.

Jeho nohy zeslábly. Už neudržely váhu těla. Poklekl a musel se opřít o meč, aby neupadl.

Připomínal rytíře, který se vrátil z křižácké výpravy a nyní se vysílá k nebi děkovnou modlitbu. Ale zdání klame, Ariol Le Duc nic takového neznal. Boření a ničení bylo pro něho důležitější.

Znovu se napřímil.

Tentokrát nebyly jeho pohyby tak vláčné a stálo ho hodně úsilí, aby se vůbec udržel na nohou. Jeho chůze připomínala spíš vrávorání.

Otočil se a hleděl na mne. V jeho dravčím obličeji se ještě více prohloubily vrásky. Rty sevřel do dvou úzkých čárek. Kůže mu zešedla a v očích mu planula nenávist.

Nenávist vůči mně, protože mě nedokázal porazit. Jeho vůle ho hnala kupředu, ale nemělo to ten správný dopad.

- 83 -

„Sinclaire!" vřískl a ztěžka oddychoval. „Ty zatracený

čubčí synu. Tebe jako prvního..."

Znovu se pokusil mávat mečem. Kroužil mu nad hlavou jako vrtule helikoptéry.

Odskočil jsem.

Sekl.

Tato rána by mě určitě zasáhla. Jedním skokem jsem se vymrštil vzhůru a zároveň na stranu. Čepel se mihla přede mnou, ale to už jsem byl u něho a vyrazil jsem nohou proti jeho hrudi.

Kopanec ho odhodil dozadu. Padl na záda a zůstal ležet.

To byla moje šance!

Ale znovu zasáhl Hector de Valois.

Aniž jsem ho zpozoroval, přiblížil se ke mně a položil mi stříbřitý kostlivec ruku na rameno.

„Ne, tak ne!" zaslechl jsem ho promluvit.

„Cože?"

Předklonil se a kostku pevně svíral v ruce. Potom natáhl ruku a přiložil kostku Ariolu Le Ducovi na hruď.

Zadržel jsem dech.

Ne tak Le Duc!

Ten zařval. Kostka ho očarovala, využila svou magickou moc a použila ji proti Baphometovi.

Řvaní pokračovalo. Nevydával je pouze Ariol Le Duc, ale i Baphometh řval bolestí.

Hleděl jsem do kostky, kde barvy nabývaly na intenzitě a stále rychleji v ní létaly světlé pruhy.

Na okamžik se v ní zjevil Baphomethův obličej. Snad neovládl kostku?

Ne, obličej se mu zkřivil. Připomínal gumovou protaženou masku, kterou dále natahovaly neviditelné ruce.

- 84 -

Dokud nepraskla!

Baphometh zmizel. Jeho postava se rozplynula jak v kostce, tak i uvnitř stínu.

Ale zůstal zde Le Duc. Ležel přede mnou a měnil se.

Teď vypadal tak, jak jsem ho znal - oživlá mrtvola se světle nazelenalou pokožkou. Meč už neměl. Vyrážel chroptivé zvuky a najednou se postavil. Hector de Valois mu v tom nebránil.

Le Duc se potácel před námi. Kráčel nejistě a obcházel nás kruhem. Přitom mával rukama, jako by se chtěl něčeho zachytit. Zamířil k místu, kde bylo vidět Baphomethův škleb.

Chtěl jsem se rozběhnout za ním, ale kostlivec mě zadržel. Podrobil jsem se tlaku jeho prstů, zůstal jsem stát a díval jsem se, jak se Le Duc mění. Jeho postava ztratila jeden rozměr, totiž hloubku. Proměnil se v dvojrozměrné, ploché stvoření - a rozběhl se ke stěně, kde už stál.

Vtom jsem pochopil.

Ariol Le Duc zůstane ve zdi uvězněn jako obraz v podobě zombieho tak, jak jsem ho poznal.

Uvažoval jsem, zda se to, co jsem prožil, stane pro mne pouhou minulostí. Ne, protože stříbrná kostra Hectora de Valois stála pořád ještě přede mnou.

Hleděli jsme na sebe.

Zní to podivně, protože kostlivec s prázdnými očními důlky nemohl nic vidět, ale stejně mi to tak připadalo.

Hleděl jsem do jejich prázdnoty a spatřoval jsem v nich nekonečnou hloubku vesmíru i vědění, které přežívalo staletí.

„Děkuji," řekl jsem, „děkuji, že ses tady objevil a zachránil mě."

- 85 -

Hector de Valois zavrtěl stříbrnou lebkou. „Mně nemusíš děkovat, to má na svědomí někdo jiný. Tvůj přítel abbé Bloch."

„Abbé?" podivil jsem se. „Co s tím má společného ten?"

„Patří mu kostka. A on, i když je slepý, vidí častokrát i takové věci, které zůstávají jiným utajeny. Na to nesmíš

nikdy zapomínat. Viděl, že ses ocitl v nebezpečí a věděl, na koho se má obrátit, protože jsem se s ním spojil pomocí kostky. Přišel za mnou a předal mi kostku, s jejíž pomocí jsem se dostal za tebou."

„Ano, umožnila ti cestovat časem. A také tě vrátí zpět, ale co bude se mnou?"

„Měl bys věřit svým přátelům."

„Tobě?"

„I ostatním," odpověděl stříbrný kostlivec. „Podívej se do kostky, protože ti pomůže navázat spojení v čase i prostoru. Ona ti umožní navázat spojení s tvou dobou a předmětem, který je pro tebe nesmírně důležitý a nachází se v rukou tvého přítele." Neměl jsem důvod, proč bych Hectorovi de Valois nedůvěřoval, a proto jsem se zahleděl na vrchní stranu kostky.

Najednou jsem vyvalil oči údivem. To, co jsem viděl, jsem jen stěží chápal.

V kostce jsem zahlédl několik postav. Rozeznal jsem Suka, van Akkerena i Ariola Le Duca jako zombieho. Na všechny dopadala zář, vycházející z červené koule a přecházející ve zlatavý svit.

„Tajemný Grál," vydechl jsem. „Panebože, to je Tajemný Grál, nebo ne?"

- 86 -

„Ano, je to on," potvrdil mi stříbrný kostlivec. „A také příležitost, jak najít cestu zpět. Opusť tuto dobu, pro niž

nejsi stvořen. Musíš se soustředit na svou přítomnost a svůj život. I já budu přihlížet, jak dokážete zničit síly zla."

„Může mě Grál dostat zpět?"

„Může. Spojení mezi ním a kostkou stále zůstává.

Hodně štěstí..."

„A ty?"

„Mé místo je v Katedrále hrůzy. Tam se opět vrátím.

Tam leží rakev a v ní mě najdeš."

Kývnutím hlavy jsem přisvědčil. Zavřel jsem na okamžik oči a položil jsem ruku na kostku.

„Johne Sinclaire, víš přesně, co máš dělat. Soustřeď se, soustřeď se na kostku, na její sílu. Mysli na ni a ona ti ukáže cestu..."

Hlas Hectora de Valois slábl. Rozměry věcí se mi začaly měnit před očima. Chtěl jsem se ještě jednou ohlédnout po stříbrném kostlivci a viděl jsem, že i on se ocitl v mléčném oparu.

Něco mě uchopilo. Měl jsem pocit, že mě to vtlačuje do nějaké šablony. A vzápětí jsem najednou nebyl.

Minulost mě propustila, aby mě mohla přijmout současnost.

A já jsem se dostal do dalšího pekla!

Vincent van Akkeren vypadal, jako by z něho vyprchal všechen život.

- 87 -

Stál na místě jako přimrazený. Bez pohnutí. Zíral do koule a musel přihlížet tomu, co se odehrávalo v minulosti.

Jeho duševní rozpoložení kolísalo mezi nadějí a zuřivostí.

Nejdříve to byla naděje, ale posléze převážil vztek.

Nakonec zvítězila nenávist, když viděl, že jeho šance dostaly povážlivou trhlinu.

Sinclair zvítězil!

Ne, sám by nebyl vyhrál. Pomohl mu stříbrný kostlivec.

Ani Suko to nechápal. S tím nepočítal. Ani se neptal, jak se to stříbrnému kostlivci podařilo. Pro něho byly důležitější skutečnosti, které se odehrály v minulosti a měly vliv na současnost.

Le Duc zmizel.

Všichni to viděli. Dokonce slyšeli jeho divoké řvaní, jeho výkřiky a o něco později se přesvědčili, že to nebyl Le Duc z minulosti, který je vydával.

V místnosti zahučel zombie. I on zjistil, co se odehrálo v minulosti a podruhé prožil svou smrt. Něco takového nemohlo zůstat bez ozvěny ani pro tělo bez duše, což Ariol Le Duc byl.

Byla to možná Sukova chyba, že se příliš soustředil na Grál. Tak se oživlé mrtvole podařilo odlepit se od stěny.

Jejím cílem byl nálevní pult!

Pohyby jeho rukou připomínaly obratně vedenou loutku. Strnulý pohled upíral na muže, kteří se stále zaměstnávali Tajemným Grálem.

Zvenčí sem vítr zanášel sníh a za prahem se vytvořil malý sněhový jazyk.

Zombie se blížil.

- 88 -

Stále svíral svou hrozivou zbraň. Stále byl zmatený

stejně jako van Akkeren, který nemohl uvěřit, že Sinclair unikl z minulosti.

S výkřikem se vrhl proti Sukovi. Přitom vrazil do Grálu, který začal klouzat a ani železný okraj pultu ho nedokázal zastavit. „Škobrtl" přes něj a padl před pult. Kutálel se přímo k zombiemu.

Vzájemně se dotkli.

Vtom se to stalo!

Suko, který bojoval s van Akkerenem a stále se ještě držel na nohou, zaslechl zaječení nemrtvoly. Postupně přecházelo v tlumené smrtelné chroptění. Křik zombieho zaslechl také van Akkeren.

Pustil Suka, otočil a uskočil. Zombie stál v plamenech.

Zelený oheň ho obtáčel jako dlouhý plášt. Tajemný Grál k němu natáhl své neviditelné ruce a zničil ho.

Tentokrát nebylo pro Ariola Le Duca záchrany. Jediné, co po něm zůstalo, byl doutnající prášek, který klesal k zemi.

Plameny pohasly. Když zmizely, začal se Suko starat o van Akkerena.

Hrdina hororů byl rychlejší. Podařilo se mu dostat se k automatu.

Trhaně se otočil a začal pálit.

Suko se rázem ocitl v ohrožení života. Nikdy nepochopil, jak se mu podařilo přeskočit pult a ukrýt se za ním.

Slyšel burácivou ozvěnu výstřelů, výkřiky van Akkerena a také řinčení praskajících sklenic a lahví.

Z ničeho nic hluk utichl.

- 89 -

Suko opatrně vystrčil hlavu. Přes okraj nálevního pultu zašilhal po místnosti a zjistil, že van Akkeren opustil lokál a zmizel ve vánici.

Už tu neměl co pohledávat. Tajemný Grál definitivně zničil Ariola Le Duca.

Co se tenkrát nepodařilo Hectorovi de Valois, dokončila tato mocná zbraň.

Suko byl spokojen.

Zvedl Grál, postavil ho na plut a za sebou zaslechl ostré vydechnutí.

Van Akkeren se vrátil?

Suko se bleskurychle otočil.

„Co tak zprudka, parťáku?" zeptal jsem se ho a zlomyslně, ale zároveň vyčerpaně jsem se na něho ušklíbl...

„Johne, k čertu, tobě se to opravdu podařilo!" Suko vykřikl a rozesmál se. „To snad není pravda, to není možné!" Zatřásl hlavou a rozběhl se ke mně, aby mi poklepal na rameno. „To se mi jenom zdálo?" zeptal se ještě.

„Co?"

„Viděl jsem tě přece v jiném čase..."

Zvážněl jsem. „Ano, Suko, byl jsem v jiném čase a také tam za mnou přišla návštěva. Tu jsi ostatně musel vidět."

„Kostlivec..."

„Hector de Valois..."

„Jak se mohl...?"

- 90 -

Mávl jsem rukou. „To je opravdu dlouhý příběh. Ale musím poděkovat abbému Blochovi. Navštívil Katedrálu hrůzy a předal kostlivci kostku, takže mohlo dojít ke spojení mezi ní a Grálem."

„A teď jsi tady, Johne."

„Ano." Přistoupil jsem k Tajemnému Grálu a oběma rukama jsem uchopil kouli. „On a kostka tvoří jednotu, Suko. Nemohu se zbavit pocitu, že jsme tím získali na síle."

„Musí to tak být, pokud máš na mysli naše přátele templáře."

„Jak se choval Ariol Le Duc?"

Suko ukázal na podlahu. „Le Duc se dotkl Grálu a takhle skončil."

„To je dobře."

„Zničil ho zelený oheň, který jsme už poznali jednou.

Vzpomínáš na našeho kolegu Basila Hartforda?"

„Jak by ne! A teď, co je s van Akkerenem?"

„Zdrhl, Johne. Automat, který vzal s sebou, rozhodně nemá pro ozdobu. Je připraven ho použít. Rozhlédni se kolem sebe. Vidíš ty stopy po kulkách? Památka na van Akkerena."

„Náš přítel tedy utekl?"

„Bohužel je to tak."

„Kam?"

Suko pokrčil rameny. „Nemám zdání. Možná na svůj zámek."

„Bez Le Duca?"

„Ano, bez něho."

- 91 -

„Suko, když jsem byl venku, procházel jsem liduprázdnou vesnicí. I když je mizerné počasí, přece jenom bych očekával, že někoho potkám..."

Nemusel jsem dál pokračovat, protože Suko se plácl do čela. „Zatraceně, teď je mi jasné, kam se rozběhl. Do vinného sklepa, protože všichni se uchýlili právě tam. K

tomu má fotografii každého z nich."

„Máš pravdu."

„Tak rychle za ním!"

Najednou jsme oba měli naspěch...

Kdosi přišel na nápad věnovat starostovi šálu, aby se zastavilo krvácení na krku. Z tenkých řezných ran neustále vytékaly drobné kapky krve a padaly na zem.

Položili ho na lavici. Ležel nehybně jako mrtvola. Byl úplně hotový a ani ostatním se nevedlo lépe. Postihlo to i ostatní obyvatele Cerbaku.

Jedné ženě krvácely dlaně. Ovázala si je šátkem, choulila se na lavici a tiše plakala. Dva mladí mužové leželi v bezvědomí. Jiný si zničehonic vymknul ruku.

Magie, která zneužívala jejich fotografií, zde řádila hrozným způsobem.

Ve vzduchu poletovala nevyslovená otázka: „Kdo zemře první?"

A strach vzrůstal. Lidé se vzájemně častovali nedůvěřivými pohledy. Každý číhal na to, že se jeho sousedovi něco přihodí a že on sám nebude tou obětí.

- 92 -

Frank Didier, který prožíval nejhorší dny svého života, by nejraději utekl pryč. Ale vždycky si vzpomněl na to, co mu inspektor řekl, a zůstávál dál ve sklepě. Kromě toto cítil něco jako zodpovědnost za lidi, kteří se shromáždili ve sklepě. Jen hrstka z nich by byla ještě schopna vzdorovat případnému nebezpečí.

Ale klidný nebyl. Opřel se zády o mohutný sud a zvrátil hlavu, až se dotýkala dřeva.

Většinou mlčel, a pokud promluvil, tak pouze šeptem.

Lidem stejně strach svíral hlasivky.

Někdo k němu přistoupil. Byla to mladá žena nebo spíše dospívající dívka. Měla bledý obličej. Tmavý šátek na hlavě ji ještě zdůrazňoval.

Frank se na ni utrápeně usmál.

„Kdy už to skončí?" zeptala se.

„To nevím."

„Ale znáte..."

„Nic neznám," řekl Frank, „vůbec nic. Dostal jsem jenom úkol, abych tady čekal."

„A chránil nás?"

Zasmál se. „A mám snad? Tebe nebo... pardon, možná vás?"

„Ne, klidně mi tykej. Já jsem Claire."

„Já jsem Frank. Věř mi, Claire," změnil trochu tón a postavil se. „Vím tolik, co ty, a přeji si, aby tahle noční můra brzy skončila a my všichni jsme mohli normálně žít."

„Ty určitě, ale my sotva."

„Jak to myslíš?"

„Tebe taky vyfotografovali?"

„Taky, ale zatím jsem byl ušetřen věcí, které následovaly."

- 93 -

„Takže jsi na tom líp. Je to hrozné. Cerbac navštívil sám ďábel. Teď má každý strach, že se mu dostane do spárů."

„Inspektor je na dobré cestě, aby toho ďábla dopadl,"

řekl Frank. „Věřím mu."

„Viděla jsem, že ti dal svou zbraň."

„To je pravda."

Claire si rukou přejela po tváři. „Nedal bys mi ji?"

„Pistoli?" Frank se leknutím div nesvalil. „Proč?"

„Až na mě dojde řada a já nebudu moci vydržet bolestí, prostřelím si hlavu. Ještě nevím, co všechno se stane. Je to hrozné. Může nás to zabít..."

„Na to bys neměla myslet."

„To se ti snadno řekne. Opravdu bych chtěla..."

Nestačila už říci, co by chtěla, či nechtěla. Najednou se začala chvět, zbledla a zapotácela se. Málem by upadla, kdyby ji Frank nezachytil.

„Já... já... dostali mě. Oh, ne..." sténala. V hlavě ji musela řádit palčivá bolest.

Najednou jí z obou nosních dírek začala vytékat krev.

Didier nevěděl, co má dělat. Mohl jí pomoci jen tím, že ji pevně držel v náručí. Zakoktal se. „Co je ti?"

Dočkal se zoufalé odpovědi: „Hrozně mne bolí v hlavě.

Jako by mi chtěla puknout."

„Fotografie, ty zatracené fotografie!"

Claire mu ztěžkla v náručí. Chtěl ji položit a hledal vhodné místo. Všimli si ho dva muži a dívku od něho převzali.

„Už i ona," zašeptal jeden z nich.

Položili ji. Kdosi jí pod hlavu podložil složený kabát.

Frank měl v úmyslu zůstat s ní, ale všechno se zvrtlo jinak.

- 94 -

Vrata sklepa se rozletěla tak prudce, že ozvěna jejich zaskřípení dolehla až do nejzazšího kouta velkého sklepení.

Do místnosti vletěl oblak sněhových vloček a v jeho středu i van Akkeren, ozbrojený automatem...

V mnohém připomínal ďábla nebo přinejmenším jeho potomka, a také se ďábelsky zařehtal. Smích proletěl sklepem a vyděsil každého, kdo ještě nebyl mezi postiženými. vesničany. Van Akkeren stál široce rozkročený, automat držel nedbale, ale tím se nedal nikdo zmást. Bylo vidět, že zbraň ovládá znamenitě.

Hororová hvězda čekala několik vteřin, než spustila proslov na uvítanou. „Tak jsem opět zde, jak jsem vám slíbil. Patřím k těm, kteří své sliby plní, i když to někdy třeba trvá déle." Zašklebil se a jeho očka se zúžila.

„Vzpomeňte si, když jsem přišel do Cerbaku. Všechny jsem vás vyfotografoval. Někteří z vás už na vlastní kůži pocítili, proč jsem to udělal. Zemřete, protože se nacházíte v mé moci..."

Nechal působit svá slova a kochal se účinkem, který

vyvolala u jeho posluchačů. Nebylo zde nikoho, kdo by mu odporoval. Obličeje, které na něho hleděly, byly smrtelně bledé. Frank Didier se tiskl do rohu. Myslel na to, že v pravé kapse kabátu má zbraň, kterou mu přenechali na obranu.

Má ji použít proti van Akkerenovi? Nikdy předtím nestřílel na člověka ani na nikoho jiného, byť by to byla

- 95 -

pouhá stvůra. Van Akkeren ho neviděl, a tak měl jedinečnou příležitost. Tak jednoduché to však nebylo. Ve filmu to vypadá úplně jinak než ve skutečnosti. Tady musel překonat mnoho překážek, ve kterých mu bránila jeho lidská přirozenost. Za normálních okolností by se podobnými myšlenkami vůbec nezabýval?

Zde se však nejednalo o normální okolnosti, protože spoustě lidí šlo o život.

Van Akkeren byl ve svém živlu. Jednou rukou svíral zkušeně automat a druhou, volnou, lovil v plášti.

V levé kapse měl fotografie lidí z Cerbaku. Všichni na něho hleděli strnule a se strachem. Nemusel nic říkat, stejně věděli, že se chystá něco neobvyklého.

Van Akkeren vytáhl fotografie. Všechny měly stejný

formát a držely pohromadě, ačkoliv je nestahovala žádná gumička. Zvedl ruku. „Tady!" vykřikl, „tady jsou vaše fotografie. Je na nich zvěčněný každý z vás a jsou to smrtící fotografie..." Chechtal se strnulým neštastníkům do tváří. „Vaše duše teď patří mně, jen to ještě nevíte. Až se rozloučíte se životem, vstoupí vaše duše do říše, kterou jsem jim určil. Toto místo je útočištěm Baphomethových templářů a já jsem jejich vůdce, který..." Odmlčel se. Něco ho vyrušilo.

Byl to Frank Didier.

Jestliže měl do této chvíle zábrany vytáhnout zbraň a použít ji proti van Akkerenovi, po těchto děsivých slovech se všechno změnilo.

Nebyla řečena v legraci, řečník je myslel smrtelně vážně a také předvedl, co tím míní.

Proto Frank vytáhl zbraň.

- 96 -

Pravá ruka se mu chvěla. Pistole mu ztěžkla jako pancéřová pěst. Didier se potil, bál se a jeho rty se lehce chvěly.

Měl pocit, že překračuje vlastní stín, když popošel kupředu, protože chtěl zkrátit vzdálenost mezi sebou a van Akkerenem, aby měl jistější zásah.

Někteří z vesničanů ho zahlédli. Nic neříkali, ale jejich chování se změnilo natolik, že nedůvěřivý van Akkeren pojal podezření. Zarazil se a otočil se.

Přesně k Frankovi!

Didier strnul.

Náhle na sobě ucítil pohled hrozivého vraha. Jeho oči vyhlížely příšerně. Mohl v nich číst děs, žal i smrt, zároveň

však i posměch. Van Akkerena hrozně pobavilo, že se ho někdo pokouší zastavit.

Dřív než se Frank nadál, mířila hlaveň automatu přímo na něho.

„Panebože!" zasténal někdo v pozadí.

Didier to nevnímal. V jeho hlavě zuřila bouře. Zdálo se mu, že mu do ní buší ze všech stran neviditelná kladiva.

Už nebylo návratu. Jediná cesta vedla vpřed. A mohla ho přivést i ke smrti. Na rozdíl od van Akkerenovy zbraně beretta mířila k zemi.

Hororová hvězda se výtečně bavila. V očích se dokonce posměšně zablýsklo. „Ty mě chceš opravdu zabít?" zeptal se tiše, ale přitom tak, aby to slyšeli všichni, které zasvětil smrti. „Chceš mne usmrtit?" vykřikl.

„Ano!" vykřikl i Frank a podivil, kde k tomu našel odvahu. „Ano, chci tě zabít."

Van Akkeren přikývl. Odhodil fotografie, které se rozletěly jako podzimní listí a pomalu se snášely na

- 97 -

podlahu. „To mě těší," odpověděl a roztáhl ústa v děsivém úšklebku. „Ano, těší mě, že mezi vámi existuje někdo, kdo je ještě čestný. Přiznává se, že mě chtěl zabít. Tomu dokonce i rozumím. Na jeho místě bych nejednal jinak. Ale máš smůlu, hošíku. Jsem silnější. Ty jsi nevstoupil do zámku, ale přesto tě poznávám. Jenom jsi měl utéci pryč a nezůstávat v Cerbaku. To byla osudná chyba. Musíš

prominout..."

Trhl sebou.

Frank vnímal hlasy, které přicházely z jeho nitra a radily mu, aby zvedl zbraň a vystřelil.

Nestalo se tak.

Jeho pohled směřoval k hlavni automatu, která rostla před jeho očima do obrovských rozměrů.

Frank nevystřelil.

Zato van Akkeren neznal slitování. Zmáčkl spoušť...

Svazek střel, které vyletěly z hlavně, by Franka na místě usmrtil. Neměl by žádnou šanci přežít. Ale v lidském životě se často odehrávají věci, které člověk neovlivní a jenom je trpně přijímá.

Někteří to přičítají andělu strážnému, jiní vyšší moci.

Což by mohla být i pravda. I v tomto případě se odehrály věci, které od základu změnily situaci.

V okamžiku, kdy van Akkeren zatáhl za spoušť, ucítil v těle cosi jako explozi, která mu pronikla až do konečků

prstů a přinutila ho, aby zvedl ruce i se zbraní do výšky.

- 98 -

Nezadržela sice salvu výstřelů, ale způsobila, že nezasáhly toho, na něhož mířily. Zabubnovaly do stropu sklepení. Několik kulek skončilo i ve dřevě sudů, aniž je zničilo.

Van Akkeren zařval jako tur. Náhle bojoval sám proti sobě, protože se objevil protivník, kterého mezitím pustil z hlavy.

Duch Judy Landersové!

Už delší dobu byl uvězněn ve van Akkerenově nitru.

Teď přišel jeho čas, aby se osvobodil. Hledal si cestu nejen ústy, ale i nosem, ušima a dokonce i očima.

Hororová hvězda se ho nemohla zbavit. Jeho hlava vypadala, jako by ji obalil gázou. Duch tančil, chvěl se a dělal všechno možné, aby jeho věznitel nemohl vystřelit.

Jedna srdnatá žena skočila van Akkerenavi do cesty a podařilo se jí vytrhnout mu automat.

Van Akkeren bojoval dál. Nadával, křičel, mával rukama a prsty se bez úspěchu pokoušel servat mlhu, která ho omotávala.

Početní svědkové přihlíželi této jedinečné události, která mohla znamenat konec velkohubého služebníka pekla.

Ale on byl houževnatý. Nechtěl se vzdát ani tehdy, když

padl na kolena a obláčky neznámé hmoty mu ovíjely hrdlo.

Lezl dál po čtyřech a hledal cestu ke dveřím.

Nechali ho jít.

Téměř se k nim dostal, když se stalo něco, s čím nikdo nepočítal.

Dveře se rozletěly pod náporem zvenčí. Jejich křídlo udeřilo van Akkerena do obličeje. Vytryskla mu krev a ve sklepě v té chvíli stanuly dvě zasněžené postavy.

- 99 -

Suko a já!

Nepotřebovali jsme Tajemný Grál. Náš náhlý příchod a náraz dveří van Akkerena dorazily.

On, který se před svým neblahým pádem považoval za nepřemožitelného, ležel na zádech. Jeho obličej krvácel a kolem lebky měl omotanou strašidelnou postavu. Při bližším pohledu bylo možno rozeznat i její obličej.

Byla to Judy Landersová, první oběť ďábelské kamery.

Nemohla najít klid, protože van Akkeren ovládal jejího ducha, pouštěl ho a zase strhával k sobě, jak se mu to hodilo.

Zatímco jsem zíral na zjevení, Suko využil příležitosti a nasadil hvězdě filmových hororů pouta. Jejich zacvaknutí mi znělo v uších jako rajská hudba. Popošel jsem několik kroků a rozhlédl jsem se.

Ještě žili. Obyvatelé Cerbaku na mne hleděli jako na zjevení, ale žili.

Prohodil jsem několik nepodstatných slov, která jsem vzápětí zapomněl. Potom jsem se znovu věnoval van Akkerenovi.

Judy Landersová mířila proti mně. Už jednou jsme spolu mluvili a i v této chvíli jsem vnímal cosi, co znělo jako hlas a jednotlivá slova.

„Musíš zničit kameru!" vydechla. „Nosí ji u sebe.

Potom teprve najdu klid..."

„Okay, Judy - a sbohem..."

- 100 -

Mluvil jsem tiše. Bylo to loučení, to jsem věděl, ale pro ni to bylo dobré, protože konečně jí kynul vytoužený věčný

klid.

Van Akkeren měl aparát pod košilí. Když jsem ho vzal do ruky, začal řvát a mlátit nohama do země. Přitom vyl jako kojot. Kolem úst mu stříkala pěna, z očí létaly blesky, všechnu svou nenávist a zuřivost vrhal proti mně.

Suko ho pevně sevřel. Zvedl ho za límec a mrštil jím proti dveřím, na které ho přitiskl, že se ani nepohnul.

Vyl dál, což mi vůbec nevadilo. Fotoaparát mi ležel u nohou.

Duch poletoval nade mnou. Velmi bledý, s téměř

průhledným obličejem. Dupl jsem podpatkem do ďáselské kamery. Jednou, podruhé, potřetí... Slyšel jsem praskání a tříštění. Sklo se rozbilo a umělá hmota praskala. To ale nebylo všechno, co jsem chtěl udělat.

Vytáhl jsem kříž a přitiskl jsem ho ke zbytkům přístroje.

Lidé bezděky třeštili oči, když sledovali scénu, která se před nimi odehrávala.

Z přístroje to zasyčelo. Stoupaly z něho nazelenalé obláčky a do toho se ozval vzdálený výkřik. To volal Judyin duch a zmizel.

Smrtící kamera, ve které van Akkeren věznil duše, se rozplizla na černou, dehtu podobnou hmotu.

Tohle jsme tedy mohli pustit z hlavy.

Unaveně jsem si dřepl. Hlavou se mi honily tisíce myšlenek. Myslel jsem na abbého, kterému jsem musel poděkovat, i na van Akkerena, kterého bych nejraději dopravil do Anglie, aby tam mohl být souzen, a na spoustu dalších věcí. Na zachráněné, ale i na mrtvé.

- 101 -

Vzpomínky mi jaksi splynuly dohromady. Už tu nebylo nic, jen prázdno. A najednou mi bylo všechno jedno.

Zpozoroval jsem ještě, že mě zvedly silné paže, a zaslechl hlas svého přítele Suka: „Tenhle člověk nutně potřebuje postel!"

V tom měl pravdu, zatracenou pravdu...

KONEC

- 102 -