- 1 -

KABINET HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 29

Jason Dark

- 2 -

Jestliže existuje Zlo silnější než to, které tady leží od nepaměti pohřbeno, pak je s tímto svázáno a společně usilují o nastolení Chaosu.

Kéž Všemohoucí bdí nad tím, aby nikdy nepřišlo mezi nás.

Kéž nás chrání před krutovládou temnoty, stíny pekla a zlobou příšery.

Tato varovná slova napsali svědkové jistých událostí a určili je potomkům. Bohužel, nepadla vždy na úrodnou půdu.

Bohužel...

Starý Jaques Grenier vrtěl udiveně hlavou. Všude, kam do-hlédl, viděl pouze jediné.

Sníh!

Sníh jako bílé sukno, které přikrylo všechno kolem. Jako by obrovské ruce vrhaly masy sněhu proti svahům a neváhaly přitom nasypat štědrou nadílku i domům, takže celá osada zůstala odříznuta od okolního světa.

Ačkoliv příznivci zimních sportů milují sníh, může pro ně znamenat velké nebezpečí, když ho napadne tolik jako v březnu roku devatenáct set osmdesát osm.

Dosud téměř nesněžilo. Zase jeden rok bez pořádné zimy.

Kdy to bylo naposled?

Jaques Grenier se nemohl rozpomenout. Zároveň si však nevzpomínal, kdy napadlo tolik sněhu jako v posledních čtyřech dnech.

Konečně příval bílého nadělení ustal. Obloha však zůstávala stejně šedivá jako dřív a přes okraje mraků nesměle vykukovalo slunce jako velký oranžový pomeranč. Nemělo sílu, aby rozpustilo obrovskou peřinu z bílého peří.

- 3 -

Když Grenier přemýšlel o oblevě, sevřel se mu žaludek.

Roztátý sníh, to je voda, která musí odtéci. Slévá se do četných horských bystřin a dále do řek, které se potom vylévají ze břehů. To by pro osadu znamenalo hotovou katastrofu.

Tenhle poslední záchvěv zimy byl hrozivý a začátek jara by nebyl o nic lepší.

Rodinný domek Grenierových stál ve stráni. Stejně jako ostatní domky byl doslova zasypaný sněhem. Jenom na přední straně z tmavého dřeva jeho obyvatelé odházeli sníh stranou, aby měli volný výhled z okna a také uvolnili vchod do domu. Tak mohli aspoň vycházet ven.

Do dalšího díla se pustila rodina společně. Střecha už

nebyla v dobrém stavu. Mokrý sníh by ji mohl svou vahou zbortit, a proto musel pryč.

Plechové zarážky proti sněhu upevněné nad okapy se už

pod jeho vahou ohýbaly.

Na střeše stál Paul Grenier, čtyřicetiletý syn starého Jaquese. Vzal si s sebou nahoru širokou lopatu, kterou zarýval do vysoké vrstvy sněhu a shrnoval ho k okapu, odkud padal na zem.

Jaques měl za úkol odhazovat sníh, který by se v opačném případě hromadil před vchodem. Přitom mu pomáhal jeho patnáctiletý vnuk Pierre. Vlastně by měl být ve škole, ale vyučování v takovém počasí odpadlo.

„Pozor!" vykřikl Paul.

Vnuk s dědečkem uskočili stranou. Sledovali, jak se ze střechy řítí hromada sněhu s ledem. Na zemi přistála pořádná kupa.

„Je tam ještě něco?" křikl Jaques.

„Ne."

„Dobrá, tak ho odklidíme." Jaques kývl na vnuka. „Jdeme na to, Pierre!"

Ten zaúpěl, ale pustil se do práce. Za takové situace musel každý přiložit ruku k dílu.

- 4 -

Dědeček dokazoval, kolik síly má ještě v pažích. V každém případě víc, než vězelo ve svalech jeho vnuka, který si neustále stěžoval na únavu.

„Kdybys pracoval od dětství, šlo by ti to líp," řekl nejstarší Grenier. „To by ti jenom prospělo."

„Dneska žijeme v jiné době."

„Ano, bohužel."

Hovor vázl, protože práce jim ubírala mnoho sil. Odhazovali sníh nalevo, kde se už vytvořila vysoká hromada umrzlého sněhu.

Paul Grenier slézal ze střechy. Přitom zapadl až po pás do závěje. Zasakroval. Prudkými pohyby se vyhrabal ven a zamířil k otci, aby mu pomohl s prací. Pierre raději mlčel, aby nevyvolal otcův hněv.

Paul přistoupil k otci. „Nech to, já to dokončím."

Jaques Grenier si otřel obličej. „Díky. Já se ještě porozhlédnu kolem a podívám se na dobytek."

„Tak jo."

Deset Grenierových krav stálo v chlévě na konci osady spolu se zvířaty, která patřila jejich sousedům. Neměli dost velký pozemek, aby si mohli postavit vlastní stáj. Navíc poloha ve svahu se pro větší přístavbu nehodila.

Obyvatelé vesnice společně proházeli cestu. Byla to namáhavá práce - po stranách se zvedaly vysoké valy jiskřícího sněhu.

Jaques Grenier strčil ruce do kapes prošívané kazajky. Na nohou měl silné boty s rýhovanou podrážkou, takže neuklouzl ani na náledí.

Za normálního počasí by byl za chvíli u cíle. Ale co znamená na konci zimy normální?

Takhle stěží viděl přes hradby sněhu, které se tyčily po obou stranách cesty. Občas zahlédl zavátou střechu. Lepší orientaci poskytovaly šedivé proužky dýmu, které se plazily z komínů a poznenáhlu se rozplývaly na zimní obloze.

- 5 -

Pod nohama vrzal zmrzlý sníh. Jaques sice neslyšel žádný

hluk, ale ze zkušenosti věděl, že to bude trvat ještě týdny, než

sníh roztaje a lidé se budou moci rozejít za každodenní prací.

Cestou potkal dva přátele zachumlané do teplých kabátů.

Pozdravili se kývnutím hlavy. Na obvyklé klábosení neměl nikdo z nich náladu, protože bylo příliš chladno.

Tu a tam byly ve sněhové stěně prokopány skutečné příkopy, které ústily do úzkých cestiček k jednotlivým domům.

Velké společné chlévy se nacházely poněkud stranou.

Celkem byly tři. Svými rovnými zasněženými střechami připomínaly spíš vojenské baráky.

Z chlévů se ozývalo bučení krav. I ony trpěly zimou a scházel jim volný výběh. Stály přivázané u žlabů a žraly nebo trávily.

Zničehonic se objevily stíny. Jaques Grenier ponořený do myšlenek zaslechl třepetání křídel, nenávistné krákání a vtom už byli nad ním.

Velcí ptáci, havrani a straky s načepýřeným peřím.

Tvorové, kteří se jindy chovali pokojně, jako by se úplně zbláznili.

Zaútočili!

Stařík zaslechl hlasité divoké plácání křídel. Zabouřilo mu kolem hlavy. Zvedl ruce, aby si chránil obličej, protože ptáci vztekle klovali do silného kabátu, ale pokoušeli se zasáhnout i obličej , který si muž chránil rukama.

Bránil se a oháněl se po nich. Naštěstí ho rukavice chránily před klovanci. Dva ptáky doslova odhodil do sněhu, kde zuřivě krákorali, než se znovu vyhrabali ven a odletěli. Zdálo se, že jsou to vůdci ptačího hejna, protože se za nimi pustili i ostatní.

Jako šípy vystřelili proti zimnímu slunci.

Jaques Grenier hleděl upřeně za nimi, dokud nezmizeli.

Zhluboka se nadechl. Pokoušela se o něho závrať. Nohy se mu třásly, a proto ustoupil zpátky a opřel se zády o sněhovou bariéru.

- 6 -

Před ústy mu mrzl dech a v malých obláčcích stoupal vzhůru. Teprve nyní začal přemýšlet o události, která ho tolik překvapila.

Proč na něho ptáci zaútočili?

Dobrá, je drsná zima, kdy se dokonce i tak plaché šelmy, jako jsou vlci, stahovali k vesnicím, aby si v jejich blízkosti sháněli potravu. Ale ne dnes a tady, ve francouzských Alpách poblíž švýcarských hranic.

Dokonce ani ve velehorách se neproháněli žádní vlci.

Možná tomu tak bylo dřív, ale ne dnes.

A ti ptáci vyváděli jako šílení. Opravdu jenom sháněli potravu?

Jaques se zaklonil a pátral po obloze. Mezi zemí a oblohou se vznášela mlha, která všechno skryla. Dokonce i zuřivě útočící vrány a havrany, kteří Jaquesovi zanechali na hlavě památku -ránu po úderu zobákem.

Zaklel tiše, ale šťavnatě. Uvažoval, jestli se má vrátit a oznámit to rodině, ale rozhodl se, že dobytek má přednost.

Lidé počkají. A tak došel poslední metry, které mu zbývaly ke chlévům.

Stará dřevěná vrata byla pootevřená. Jimi se dralo nejen bučení, ale také vlhký, teplý vzduch spojený se zápachem, který se určitě

nedal přirovnat k Channelu číslo pět.

Před vraty neležel sníh. Roztál. Zem byla vlhká. V kalužích plavala stébla slámy.

Grenier musel napnout svaly, aby dveře odstrčil natolik, že se mohl vzniklou mezerou protáhnout dovnitř. Jedním krokem překonal schod a ocitl se v přítmí. Do nízké budovy vstupovalo chabé světlo okénkem na každé straně chléva.

Napravo i nalevo stály krávy. Středem chléva se táhla ulička, která ho dělila na dvě poloviny.

Grenier se zkušeným pohledem ubezpečil, že nastal čas vykydat hnůj. V tomhle počasí však i zdánlivé maličkosti působily velké problémy.

„Kdo je to?" ozvalo se z druhého konce stáje.

- 7 -

Granier mluvčího poznal. Byl to téměř devadesátiletý Picce, který dřepěl na bedně zahalený do starého kabátu a kouřil dýmku. Jeho obličej se skládal ze samých záhybů a vrásek, mezi nimiž bylo jen stěží vidět ústa a oči. Celým vzezřením připomínal vetchého indiánského stařešinu. Kývl Grenierovi na pozdrav.

„Ach, to jsi ty."

„Oui." Grenier se posadil na sousední bednu proti Piccému.

„Přišel ses podívat na dobytek?"

„Jistě."

„To je dobře. Hnůj musí ven."

„Já vím. Co tady děláš ty?"

Picce zkušene zatlačil žhnoucí tabák hlouběji do fajfky a pokrčil rameny. „To ti hned řeknu. Cítím

se tady dobře. Ve stáji je teplo. Kromě toho mám rád zvířata."

Věděl o čem mluví. Picce odmalička pásl krávy a vlastně mezi nimi vyrůstal. Zůstal starým mládencem, pracoval stále jako čeledín a pasák krav a čekal na smrt, jak sám s oblibou říkával.

Grenier si znovu osahal ránu na hlavě. Pořád krvácela.

„Cos dělal?" zeptal se Piccé.

„Já nic, to ptáci."

„Cože?"

„Zaútočili na mě. Nedaleko od stáje. Havrani a vrány."

Piccé na něho vykulil oči. Konečně je bylo pořádně vidět.

Vypadaly jako malá bledá jezírka skrytá v četných vráskách.

„Vážně je to tak."

„Věřím ti, Jaquesi. Udivuje mě to ale."

„Mne taky, vždyť jsou vlastně neškodní."

„Přinejmenším by měli být..."

Grenier při jeho posledních slovech zpozorněl. „Ty máš

něco na mysli, Piccé."

„Máš dobré uši, Jaquesi."

„Jistě, jsem přece o několik let mladší. Ále co jsi tím chtěl naznačit?"

- 8 -

„Mám takový divný pocit, že něco visí ve vzduchu." Piccé ztišil hlas. „Něco zlého!"

„Ano, sníh!"

„Nesmysl, Jaquesi, žádný sníh. Stará kletba, něco ďábelského. Rozumíš?"

„Ne."

„Ti ptáci jsou jenom začátek. Ohlašují, že se k nám něco blíží. Cosi..."

Grenier se ušklíbl, ačkoliv mu přitom nebylo nejlíp. „Kdo by měl přijít?"

„To nevím."

„Lžeš, Piccé!"

Stařec se zachichotal jako malá holčička. „Možná, ale viděl jsem stín."

„Jaký stín?"

„Stín Zla. Nebo mávání perutí. Jak je ctěná libost, příteli."

„Mávání?"

„Znáš staré legendy?"

Grenier mávl odmítavě rukou. „Kdo by něčemu takovému věřil. Orel smrtonoš, který leží ukrytý v horách a jednou opět vzlétne -to myslíš?"

„Správně."

„Na to ti nikdo neskočí, Piccé."

„Jen počkej, Greniere. Uvidíš, že jsem tě nevaroval bez příčiny."

Jaques znovu ucítil píchnutí v hlavě. To mu zabránilo, aby starému dál odporoval. „Myslíš to doopravdy, Picce?"

„Ano!" Pokýval hlavou a vytáhl z kapsy kabátu načatou láhev červeného vína. Vytáhl zátku a hleděl zamyšleně na otvor láhve. „Celý život jsem prožil ve volné přírodě.

Naslouchal jsem jí. Pokusil jsem se na ní vylákat její tajemství.

Ale příroda se nenechá obalamutit. Má v sobě něco, co člověk nemůže jen tak přejít. Tak je to, příteli."

„Ale ten orel..."

- 9 -

Picce mávl rukou. „Říkám ti, může nás všechny sežrat.

Pokud k tomu dojde a objeví se nad námi, přinese jenom hrůzu a zármutek. Nikdo nás nemůže zachránit."

„Co by mohl mít orel společného s vránami?"

Stařík si nejprve zavdal z láhve a potom odpověděl: „To ti mohu říci, Jaquesi. Vrány jsou poslové. Mají nás varovat před událostmi, které se řítí na naši vesnici. Pokud hora vydá své tajemství, už nás nespasí ani útěk."

Znovu se napil a zamlaskal.

Grenier mu neodporoval. Vstal a vydal se podél řady krav.

Prohlížel si vemena, která v zimě poskytovala méně mléka.

Zásoba sena už také dlouho nevydrží. Je načase, aby konečně vykouklo sluníčko.

„Já půjdu, Piccé."

„Dobrá, já zůstanu tady. A mysli na moje slova. Přichází k nám něco zlého. Ptáci to cítí ze všech nejdříve. Jsou zdivočelí a útočí na lidi. Tohle by neměl nikdo přehlížet, jasné?"

„Ovšem - a díky za radu."

„Tuhle dám zdarma každému."

Grenier se chtěl na zpáteční cestě poohlédnout po čepici, kterou ztratil při nenadálém útoku ptáků. Opustil chlév a zahleděl se směrem k vesnici.

Básník by ji určitě popsal jako bílou romantickou idylku.

Sníh pokrýval hory jako obrovské bílé plátno a neušetřil ani jejich svahy. Tady dole nebylo možné zjistit, jak je hluboký.

Určitě to bylo víc než jeden metr.

Napravo, směrem k východu, stoupala úbočí hor velmi prudce vzhůru až k ledovci, který dokonce ani v létě neroztával.

Ačkoliv slunce vysílalo k zemi jen bledý svit, sníh jiskřil a oslňoval. Grenier musel přimhouřit oči. Tmavé brýle nechal doma. Hleděl na nekonečně se prostírající pláň a najednou zahlédl stín.

Byl to jenom krátký okamžik. Snad mámení, ale Grenier se podivil, odkud přichází. Nebyl to stín, který by zapudily sluneční paprsky. Jaques polkl.

- 10 -

Vzpomněl si na útok ptáků a podíval se na domnělý stín ještě jednou a pozorněji. Měl přitom pocit, jako by vystupoval ze sněhu.

To je přece nesmysl...

Ale stejně nesmyslný byl i útok ptačího hejna. Přimhouřil oči. Stín ležící na protějším svahu mu připomínal velké křídlo.

Křídlo obrovského ptáka...

Jaquesovi naskočila husí kůže. Připomněl si slova starého Piccého. Nezmiňoval se o obrovském orlu smrtonošovi? Ano, musí to tak být. V hoře se skrývá nestvůrný pták.

Grenier polkl.

Náhle hrozně spěchal, aby byl zpátky u rodiny. Na čepici už

si ani nevzpomněl.

Dříve než se dostal k domu, začalo opět sněžit. Vločky mu připadaly jako zmrzlé slzy...

Měli jsme za sebou případ, v němž se nám podařilo zabránit skutečnému násilí. Případ se týkal oživlého středověkého templáře, ďábelské kamery a muže jménem Vincent van Akkeren, který se považoval za nástupce Baphometha. Ale na mně a na Sukovi si vylámal zuby - učinili jsme konec jeho dalekosáhlým plánům.

Lapili jsme ho a chystali jsme se ho dopravit do Londýna, kde měl stanout před soudem a obdržet spravedlivý trest. Měl toho na svědomí víc než dost včetně filmů, které kdysi natáčel a o jejichž obsahu jsem raději nepřemýšlel.

Ale k úspěchu vedou často trnité cesty. V tomto případě to byl sníh.

Opustili jsme vesnici na Loiře. Spolu s van Akkerenem jsme chtěli letět do Londýna. Do Paříže jsme ještě museli urazit

- 11 -

obstojný kus cesty. Z letiště v St. Etienne už nic neletělo -

pochopitelně kvůli sněhové vánici. Podobné to bylo i v Lyonu, a tak jsme se rozhodli letět ze Ženevy, protože tamní letiště ještě přijímalo. Suko i já jsme doufali, že takhle to zůstane až

do našeho příjezdu, který se však v důsledku počasí stále více oddaloval.

Museli jsme ještě jednou přenocovat. Když jsme odjížděli, už hustě sněžilo.

Dálnice byla ještě sjízdná, později by to bylo mnohem horší.

Kromě toho jsme projížděli horským pásmem, kde je podstatně chladněji než dole v údolí.

„Tudy to nepůjde," řekl Suko.

„Taky si myslím." Van Akkeren, který seděl vedle Suka na zadním sedadle s nasazenými náramky, se rozchechtal. „To jsem zvědavý, kdy se dostaneme do Londýna. Podle mne nikdy."

„Nikdo se vás na nic neptal!" opáčil jsem.

„Vaše škoda!" Zvrátil se zpátky do opěradla a nasadil spokojený výraz, jak jsem viděl ve zpětném zrcátku.

Předtím to tak nebylo. Během cesty se pokusil dvakrát utéct. Spolu se Sukem jsme ho chytili a vtáhli zpět do vozu. V

hotelu, kde jsme přenocovali, byl připoutaný k posteli. Střídavě jsme u něho drželi hlídku a teď jsme nebyli v nejlepší kondici.

Cerbac, malá vesnice v údolí Loiry, zůstal za námi. Ale události, které jsme tam prožili, nevymizely z našich myslí.

Zanechaly v nás hluboký dojem a dokonce i rány.

Čím více sněžilo, tím tišeji a pokorněji se van Akkeren choval. Tu a tam se zasmál, když ho něco napadlo, ale nepromluvil.

Ani naše vzezření nevěstilo nic dobrého. Obloha sesílala na zem takový příval sněhu, jaký jsem ještě nezažil. Silnice se stávala z minuty na minutu méně přehlednou. Vozidla, která přijížděla proti nám, se stěží plazila. A my jsme museli dál do hor!

- 12 -

Vyrazit do Ženevy nebyl právě nejšťastnější nápad.

Nejdříve jsem si to jenom myslel a později, když jsme se dostali do zuřivé vánice, vyslovil jsem to nahlas.

Za chvíli jsme si neviděli ani na špičku nosu. Někde uprostřed pustiny jsme zastavili a bezmocně jsme čekali, až

přestane sněžit.

Podíval jsem se na hodinky. Už bylo po poledni. Pokud to takhle půjde dál, dostaneme se do Ženevy nejdříve zítra nebo pozítří. Tupě jsem vyhlížel z okénka bez toho, že bych něco viděl. Vířící stěna vloček mi bránila ve výhledu.

Van Akkeren byl v pohodě. Rozvaloval se na zadním sedadle a Ušklíbal se. Měl rozcuchané vlasy a v obličeji byl bílý jako křída. Ale stejně se mu vedlo báječně a nešetřil uštěpačnými poznámkami, až mě nakonec přešla trpělivost.

Otočil jsem se. Zašermoval jsem mu pěstí před obličejem.

„Co je, Sinclaire?"

„Jestli nezavřeš hubu, van Akkerene, udělám to sám."

„Ty mi zase tykáš?"

Suko mu položil ruku na rameno. „Dám ti dobrou radu. Zavři raději ústa!"

„Hej!" zvedl obě ruce. „Chcete mě mučit? To je vám, policajtům, podobné."

„Jenom někdo jako vy může věřit takovým povídačkám," odpověděl Suko.

„Uvidíme."

Ani Suko nebo já jsme neměli nejmenší chuť dál diskutovat s tímhle člověkem. Pro nás bylo důležitější vyčkat, až skončí vánice.

Nejsem sice žádný odborník na počasí, ale dovedl jsem si docela dobře představit, že to může trvat celé hodiny.

Omyl. Velmi rychle se vyjasnilo. Přestalo i sněžit a nám se naskytl náramný pohled na překrásnou pohádkovou krajinu.

Bylo to fantastické. Hory, návrší údolí, úbočí - všechno oblečené do bílého hávu. Chyběla jenom modrá obloha se sluncem.

„Jedeme dál?" zeptal se Suko.

- 13 -

„Co jiného nám zbývá, jestli tady nechceme zmrznout?" Na-

štěstí jsme měli sněhové řetězy. Ale stejně jsme nemohli vyjet, protože renault byl zasněžený od kol až po střechu.

Suko mi chtěl pomoci. Předtím však připoutal van Akkerenovu ruku k opěradlu předního sedadla. „Takhle nám neutečeš, ty poskoku démonů!"

Van Akkeren sebou trhal. Nesnášel, když si z něho kdokoliv tropil posměšky. Jako všichni služebníci démona měl o sobě vysoké mínění.

Když jsme otevřeli dveře, dopadaly ještě poslední sněhové vločky. Při jejich otvírání jsme se dožili prvního překvapení.

Sněhu napadalo tolik, že dveře jej odhrnovaly stranou jako sněhové pluhy. Rukama jsme shrnovali sníh ze střechy a hlavně z oken.

Tu a tam jsem nenápadně vrhl pohled na zadní sedadlo.

Van Akkeren seděl a výborně se bavil tím, jak se oba namáháme.

Ale ať, stejně bych nechtěl být v jeho kůži. Po sedmi minutách

tvrdé a vysilující práce se nám podařilo uvolnit kola.

Znovu jsme nastoupili. Nasadil jsem si tmavé brýle a startoval jsem. Motor několikrát zahrál jako píšťaly varhan, klínové řemeny zapištěly jako přišlápnutá krysa a já jsem držel všechny palce, aby nás vůz nenechal na holičkách.

Naskočil.

Přidal jsem opatrně plyn. Nejdříve se nic nedělo, protože kola ještě nezabrala. Protáčela se i s řetězy, ale opatrné přidávání plynu se nakonec vyplatilo.

Konečně jsme se rozjeli!

Pochopitelně se to nedalo přirovnat k normální jízdě. Každý

chodec by byl rychlejší. Silnice se nedala rozeznat. Všude bylo plno sněhu a na několika místech se tvořily závěje.

Tu a tam stála na okraji silnice další vozidla, která připomínala malé sněhové kopečky.

„To vypadá špatně," řekl Suko.

„Dokonce velmi zle," potvrdil jsem.

- 14 -

Přítel teď seděl vedle mne. Van Akkerena jsem nechali dál připoutaného.

Další půlhodinu jsme spíš popojížděli. Nebylo vůbec vidět, kde jsou příkopy. Zato jsme znovu zahlédli hory. Vypínaly se před námi majestátně a hrdě. Dokonce jsme ani nemohli rozeznat stromy. Tak vysoko ležel sníh.

Bylo to horší a horší. Co chvíli jsme uvázli. V tom případě vylezl Suko z vozu a popostrkoval ho zezadu. Jiná vozidla jsme už nezahlédli.

Kdo nemusel vyjíždět, ten zůstal doma.

Suko ukázal napravo. „Jak to vlastně vypadá s našimi zásobami?" zeptal se. „K večeru se v žádném případě do Ženevy nedostaneme."

„Víc než špatně. Jak tě to napadlo?"

„Když se pořádně rozhlédneš, uvidíš támhle vzadu věž

kostela."

„Máš pravdu."

„Říkám si, jestli bychom si tam neměli udělat přestávku a možná i přespat."

„Ještě jednou?" zasténal jsem.

„Johne, ani řetězy nám nepomohou, abychom projeli. Na některých místech bude sněhová vrstva příliš vysoká. To je naše poslední šance. Možná do té doby projedou cestu pluhy.

Rozmysli si to."

Nebylo o čem přemýšlet. Suko měl pravdu, zatraceně pravdu. A tak jsem přikývl. „No dobrá, zkusíme se dostat do vesnice."

Určitě do ní vedla cesta, ale najít ji a projet byl holý

nesmysl. Asi bychom uvázli v hlubokém sněhu nebo sjeli do příkopu. V každém případě vylezl Suko ven a pokusil se najít správný směr.

Dupal v hlubokém sněhu, který mu sahal po kolena. Van Akkeren při pohledu na Suka nešetřil posměchem. Rozčilil jsem se a přikázal jsem mu, aby držel hubu.

„Jestli ne, van Akkerene, připoutáme vás k autu a budete tlačit."

- 15 -

Suko na mne mával a ukazoval cestu, kterou mám projet.

Krok za krokem jsem protlačoval renaulta sněhem. Naštěstí měl přední náhon. Dařilo se mi otáčením

volantu přimět vůz, aby zabočil doprava, aniž by uvázl.

Suko kráčel před vozem. Připadal mi jako indiánský stopař v tom nejlepším slova smyslu. Teď jsem i já rozeznal, podle čeho našel silnici.

Ze sněhu vykukoval směrovník. Jméno vesnice jsme nedokázali přečíst. Sníh, který se přilepil na tabuli plechu, je úplně zakryl.

Suko teď stál a mával oběma rukama, jako by naváděl letadlo. Kola vozu prořezávala čerstvě napadaný sníh a zanechávala za sebou hlubokou stopu. Když přítel ustoupil krok stranou, zastavil jsem a stočil jsem okénko dolů.

„Jak to vypadá?"

„V podstatě to není tak zlé." Před jeho rty se srážela pára.

Ukázal směrem k vesnici. „Bohužel jsem se zmýlil. Vesnice leží dál, než jsem se domníval."

„To je jedno. Pojedeme tam. Dělej, nastup si!"

Suko se vsoukal zpět do vozu. Nohavice měl úplně promočené. I mně se lepily na spodky. Byla to jízda jako na visutém laně. Pomalá a nejistá. Tu a tam mě popadl strach, že se zvrátíme do příkopu, protože cesta k vesnici byla poněkud příkrá.

„Ke všemu ještě tohle!" rozčiloval se Suko.

Neodpověděl jsem. Soustředil jsem se plně na jízdu. Ani mě nezajímala krajina, i když by urči-tě stála za pohled. Kdybychom vyhlédli ven, určitě bychom si všimli černých ptáků, kteří se slétali šikmo nad námi a vytvořili jakýsi peloton.

Van Akkeren je zahlédl. Nevšimli jsme si, že je pečlivě sleduje. Teprve jeho lehký úsměv přitáhl naši pozornost.

„Co je na naší situaci tak veselého?" zeptal jsem se.

„Nic, Sinclaire, nic. Bojím se, že se ještě dočkáte překvapení."

„A proč se toho bojíte?"

- 16 -

„To je docela jednoduché. Protože s tím počítám. Pozoruji to a také to cítím."

„A co?"

„Ten dech, rozumíte? Závan Zla, který poletuje nad touhle krajinou. Něco tady číhá." Luskl prsty, i když měl spoutané ruce. „Očekávají mě. Děkuji vám."

„Za co?" zeptal se Suko.

„Za to, že jste mě sem dopravili. Vesnice Zla. Začínám se cítit skvěle."

„Má všech pět pohromadě?" zašeptal Suko směrem ke mně.

„Doufejme, že ne," odpověděl jsem tiše. „Jinak jsme v pěkném průšvihu."

„Tomu nevěřím. Taková malá horská vesnička a spousta sněhu. Kde by tady mohlo vězet Zlo?"

„Nemám zdání."

Suko se ohlédl, potom obrátil hlavu a řekl: „Šklebí se, jako bychom mu udělali velkou radost."

„To může."

Můj parťák zneklidněl. „Poslouchejte, van Akkerene, kde číhá to Zlo?"

„Pod sněhem," zazněla tlumená odpověď, „pod sněhem."

„Může tam zůstat, dokud neroztaje sníh."

Van Akkeren se zasmál hrdelním hlasem. „To říkáte vy. Tak dlouho však Zlo čekat nebude, protože cítí, že přicházím.

Osvobodí se a vyšle své posly."

„Už se třeseme!" řekl jsem.

Suko mlčel. Bral van Akkerenovy řeči vážněji než já, což

jsem zjistil při pohledu na jeho svraštělé čelo. Soustředil jsem se proto dál na cestu a náhle jsem před sebou zpozoroval jakési tmavé body. Dobře se vyjímaly proti bílému podkladu.

„Ptáci." Suko si jich také všiml. „Vrány a havrani. Co to má znamenat?"

„Nevím."

- 17 -

Van Akkeren nám nic nevysvětlil. Strnule vyhlížel z okénka, zatímco jsem bedlivě sledoval ptáky, kteří se chystali slétnout na zem. Našli si místo na návěji nedaleko od nás.

Tam zůstali sedět. Peří se čepýřilo ve větru. Připomínali opeřené koule s ostrými zobáky. Upřeně nás pozorovali.

„To je divné," zamumlal Suko. „Všichni hledí směrem k nám."

Dělal jsem si z toho legraci. „Co chceš? Ptáci jsou stejně zvědaví jako lidé."

Ale dobře mi při těch slovech nebylo. Jejich chování mi také připadalo velmi neobvyklé.

Pomalu jsme se přiblížili do těsné blízkosti číhajících ptáků.

Teď se mi opravdu zdálo, jako

by číhali na nás. Vzpomněl jsem si na van Akkerenovu poznámku před několika minutami.

Zdržovali se na levé straně, takže je mohl vidět i van Akkeren.

„To jsou oni," řekl. V jeho hlase se ozývalo uspokojení.

„Kdo to je?" zeptal jsem se.

„Ti ptáci jsou mí přátelé."

Tentokrát jsem se nezdržel a zasmál jsem se. „Měl jste, van Akkerene, někdy jiné přátele kromě démonových služebníků, kteří jsou stejně špatní jako vy?"

„Přestaň, Sinclaire, vy oba se ještě budete divit."

Nejraději bych zastavil a hlouběji s ním probral tohle téma, ale měl jsem obavy, abych se potom rozjel. A tak jsme pokračovali v cestě.

Teď jsem je mohl pozorovat pěkně zblízka. Zjišťoval jsem, že sice vypadají jako normální havrani, vrány a straky, ale přesto se lišili od svých soukmenovců.

Rozdíl byl v očích. Každý z nich měl ostrý, zlověstný pohled.

Zlé oči!

Připomněl jsem si případ, který se udál před mnoha lety. I tam jsme bojovali proti strašidelným ptákům, kteří měli podobný pohled.

- 18 -

Všiml si toho i Suko. Zavrtěl se neklidně na sedadle.

„Johne, to se vůbec nelíbí."

„To mi povídej."

Ještě pár záběrů pneumatik a ocitli jsme se u ptáků. Přesně na tenhle okamžik čekali.

Tajemné ptačí komando roztáhlo křídla. Jako jeden muž se zvedli z navršeného kopce sněhu. Zaslechli jsme jejich krákorání.

Připadalo nám jako volání na rozloučenou. Potom se jako vichřice hnali vzhůru k obloze.

„No prosím," řekl Suko.

Ze zadního sedadla se ohlásil van Akkeren. „Ještě se budete divit!" zaskřehotal a chechtal se. „Ještě se budete divit."

„Komu a čemu?"

„Všemu." Zhluboka se nadechl. „Viděli jste oči těch ptáků?

Prohlédli jste si je důkladně? Jsou zvláštní, protože mají pohled pekla. Rozumíte? Jsou zrozeni z pekelných plamenů.

Čeká na mě děs. Cítím to. Vím to. Přišel jsem a ptáci to zpozorovali."

Nechali jsme ho mluvit. Shromáždění ptáci vyvolali i u nás spoustu nevyslovených otázek. Nejsem ovšem odborník na ornitologii, ale chování těch vran a havranů mě zaráželo.

Nebylo to normální ani při změnách počasí. Co se týkalo jejich očí, v tom jsem musel dát van Akkerenovi za pravdu. Skrývaly cosi zvláštního.

Za normálního počasí bychom už dávno byli ve vesnici. Ale takhle jsme se ještě stále nacházeli na silnici, která mířila k ní.

Příkopy na okraji cesty byly zarovnané sněhem.

Ani jsme ještě nezahlédli střechy domů. Z bílé nadílky čněla jenom kostelní věž jako dlouhý prst zapíchnutý do oblohy. Na jejím konci jsme zahlédli velký ko-vový kříž s plechovým kohoutem. Když zadul vítr, zvedla se oblaka sněhu jako když foukne do mouky.

Něco mi vadilo.

- 19 -

Nemohl jsem přesně vyjádřit, co to je. Pravděpodobně to souviselo s van Akkerenem, ale také to mohlo mít i jinou příčinu. Výrazně jsem cítil neklid, který se mne zmocnil. Snad to bylo jakési varování.

Určitě tu byla souvislost s van Akkerenem. Rozčilovala mě zkrátka jeho jistota a řeči ohledně ptáků. Za tím se skrývalo mnohem víc.

Pohledem jsem klouzal po obloze. Samozřejmě jsem přitom nezahlédl van Akkerenovy okřídlené přátele. Zdržovali se v úkrytu a nebylo po nich ani památky.

Van Akkeren se znenadání rozesmál.

„Co je tady k smíchu?" zeptal se Suko.

Van Akkeren se zařehtal a řekl: „Cítím je. Jsou zase tady!"

„Ptáčci?"

„Jistě."

Van Akkeren měl pravdu. Najednou byli zde. Ale jak!

Najednou jich bylo kolem vozu plno. Nikdo nebyl schopen říci, odkud se vzali. Zakryli výhled, když se zničehonic vynořili před širokým předním sklem a posadili se na chladič...

Velmi opatrně jsem zabrzdil. Díky řetězům zůstal renault ve stopě a nevyjel z cesty. Ptáci, kteří

seděli na chladiči, sklouzli, ale znovu se zachytili.

Hleděli upřeně na mne.

Bylo mi nápadné, že jsou jenom čtyři, když při prvním setkání jsem jich napočítal šest.

Ze zadního sedadla se ohlásil van Akkeren. „Říkal jsem vám to. Zůstanou s námi. Jsou to poslové Zla, přátelé."

Škodolibě se zasmál.

„Zmlkněte, van Akkerene!" osopil jsem se ostře na něho.

- 20 -

Neposlechl. „Co chcete dělat? Vystoupit a zahnat je? No tak, hrdinové, dělejte!"

Zůstali jsme sedět. Před námi na kapotě stáli opeřenci jako přilepení. Poulili na nás oči, jako by chtěli odhadnout naše síly.

„Vystoupím!" řekl Suko.

„Okay."

„Uštípou tě, Číňane. Vyklovou ti mozek z tvé hloupé hlavy..."

„Mohu vás vzít s sebou, van Akkerene," navrhl Suko, když

otvíral dveře.

„Ano, proč ne?"

Suko zůstal jenom u návrhu a vystoupil z vozu. Černí ptáci zůstali na kapotě. O mého přítele nezavadili pohledem. Zato jsem měl pocit, že upřeně hledí na mne.

Suko se sotva narovnal, když se objevili dva zbývající ptáci.

Znenadání se vynořili za ním a hned zaútočili. Suko zaslechl třepetání křídel a otočil se.

Právě včas.

Naklonil jsem se vpravo, abych mohl sledovat, co se venku děje. Naštěstí sníh na okně roztál a tak jsem mohl být účastníkem ptačího útoku.

S nataženýma nohama se chystali přistát na Sukově hlavě.

Můj přítel byl rychlejší.

Udeřil rukou. Rána zasáhla prvního ptáka a smetla ho do sněhu. Druhý hodlal zatnout zobák do Sukovy hlavy, ale nakonec to odneslo rameno. To mu dodalo odvahy a chystal se dál útočit, ale Suko reagoval pohotově.

Bleskurychlým chvatem polapil ptáka a pevně ho sevřel, až

zoufale zakrákoral. Snažil se klovnout Suka do prstů - povedlo se. Suko ho pustil.

Pták se vznesl do výše.

Čtyři havrani na kapotě se konečně pohnuli. Usilovně se snažili rozklovat přední sklo.

Na zadním sedadle se potutelně radoval van Akkeren. Už

jsem nemohl zůstat ve voze. Prudce jsem otevřel dveře a vypadl jsem do chladu pozdní zimy.

- 21 -

Už ve voze jsem si rozepnul bundu. Teď jsem se mnohem rychleji dostal k berettě.

Vytrhl jsem zbraň z pouzdra a zamířil jsem na jednoho z ptáků. Určitě jim došlo, co mám za lubem, protože se chystali odlétnout.

Byl jsem rychlejší.

Výstřel suše práskl. Ozvěna se valila po sněhové pláni.

Tři ptáci se zuřivým krákoráním stoupali k obloze. Čtvrtého smetla kulka z kapoty, takže padl na druhé straně k Sukovým nohám, kde zůstal ležet.

„Johne!"

Obešel jsem předek vozu a podíval jsem se na tvora. Už

bylo po něm, ale s tím jsem počítal. Je-

nomže následovala proměna, která se mi vůbec nelíbila.

Jeho peří, které bylo před chvílí černé jako noc, najednou zešedlo. A ještě k něčemu došlo. Pták se před našima očima doslova rozpadl.

Peří, maso i kosti se před našima očima proměnily v prach, který zanechal na sněhu ošklivou skvrnu.

Suko i já jsme němě přihlíželi. „Rozumíš tomu?" zeptal se po chvilce přítel.

„Ne zcela." Zastrčil jsem berettu do pouzdra, protože ostatní ptáci zmizeli z dohledu. „Ale van Akkeren určitě ví, o co jde.

Zdá se, že jsme se dostali z deště pod okap."

„Bohužel."

Otočil jsem se a otevřel jsem dveře na van Akkerenově straně. Hororová hvězda si mě divoce, ale přitom vítězně prohlížela. „No, Sinclaire? Ještě stále jsi si jist vítězstvím?"

Ponechal jsem jeho poznámku bez povšimnutí a zeptal jsem se: „Co se stalo s ptáky?"

„Co má s nimi být?"

Chytil jsem ho za límec a povytáhl jsem ho ven. „O co tady běží?" zeptal jsem se ostře. „Rychle, chci slyšet odpověď."

„Nevím..." zasmál se.

„Dobrá, nevíte to. Vám připadalo chování ptáků normální?"

„Ano."

- 22 -

„Nelžete."

Znovu se zachechtal. „Ale je to tak. Myslím tím něco jiného než vy dva. Řikal jsem vám přece, že to bude nebezpečné.

Citil jsem, že tu něco číhá, rozumíte? Zlo je všudypřítomné.

Není místečka na zemi, kde by se nevyskytovalo. Vím to docela dobře, protože jsem člověk, který je přitahuje. S tím se musíte smířit." Jeho oči se při tomto monologu rozšířily doko-

řán. Ale ještě neskončil. „Také jsem vám říkal, že ještě nejsme na letišti, natož v Londýně. Dokonce i bůžek počasí je na mé straně."

„To je víc než bůžek," opáčil jsem a přibouchl jsem dveře.

Suko pochopitelně sledoval náš rozhovor. „Co budeme dělat?" zeptal se.

Zasmál jsem se kousavě a ukázal jsem dokola. „Máš snad nějaký nápad? Chceš zůstat tady v tom nadělení?" "Ne "

„Takže jedeme do vesnice."

„Dobrá."

Nastoupili jsme. Van Akkeren si pohvizdoval nějaký

moderní šlágr. Byl ve vysloveně povznesené náladě. Dřív než

jsem se připoutal, otočil jsem se k němu. „Můžete nám sdělit, co nás ještě čeká?"

„Ne!"

„Nechcete?"

„To taky. Ale tolik vám řeknu, ještě nemáte vyhráno.

Vstoupíte do pekla, kde vás už očekávají. Zmocní se vás a už

nikdy vás nepustí."

„No ovšem," odpověděl jsem a nastartoval jsem.

Velmi pomalu jsme zajížděli k vesnici.

Z krajiny jsme mnoho neviděli, protože stále sněžilo.

Vesnice, jejíž jméno jsme neznali, ležela v pahorkatině. Vysoké hory se zvedaly na východě i západě. Údolí bylo poměrně široké. Svahy připomínaly široké rohože, které stoupaly do nekonečné výšky.

Kola omotaná řetězy se prokousávala čerstvě napadaným sněhem. Zatím se nevyčasilo. Mezi oblohou a zemí visel po-

šmourný závoj, který bránil slunečním paprskům ozářit krajinu.

- 23 -

Přesto jsme na jednom svahu rozeznali obrovský stín. Ležel tam jako namalovaný na obrovském bílém plátně. Také Suko se tomu podivil.

„Vidíš ho?"

Přikývl jsem. „Víš, co to je?"

„Ne!"

„Ale já ano," ozval se zezadu van Akkeren. „Vím to naprosto přesně. Je to děs, Zlo..."

Neodpověděli jsme mu. Trochu jsme zneklidněli, protože právě nad stínem kroužilo šest černých ptáků, kteří jej pozorovali stejně jako my...

Jaques Grenier před domem nenašel žádného člena rodiny, ale syn s vnukem uklidili sníh, jak nejlépe to šlo.

eště drobně padalo. V posledních minutách už jenom tu a tam a Grenier doufal, že to tak zůstane.

U dveří oklepal boty. Sníh opadal z podrážek. Za dveřmi bylo malé zádveří, které současně sloužilo i jako šatna. Ze zdi trčely železné háky.

Na jeden z nich pověsil Grenier teplou kazajku, stáhl si těžké boty a vklouzl do teplých pantoflí. Potom vstoupil do velké kuchyně, kde se shromažďovala celá rodina.

V krbu plápolal oheň. Vydával přirozené teplo, které vyplnilo i ten nejzazší kout místnosti. Proti němu se nacházel sporák.

Na stole už bylo prostřeno a Eliette Grenierová, Paulova žena, stála u sporáku a míchala v hrnci polévku.

„To je dobře, že jsi tady, otče, budeme jíst." Eliette byla urostlá blondýnka, který přivykla práci. Pocházela ze statku v sousední vesnici. Tam prožila i své dětství a věděla, co obnáší

- 24 -

život horalů. Po sňatku nezměnila podstatně životní styl, ale ani to nečekala.

Eliette patřila k ženám, které si nestěžují. Měla přátelskou povahu, byla příjemná a ochotná pomoci. Proto si ji ve vesnici oblíbili stejně jako její tchán, který na ni nedal dopustit. Proto se občas dohadoval i se svým synem, když se mu nelíbilo, jak jedná se svou ženou.

Bylo jí sedmatřicet. Trošku při těle, ale ženy s postavou manekýnky by nemohly zastat těžkou práci v hospodářství.

Otočila se a usmála se na tchána.

Paul a Pierre už seděli za stolem. Vůně polévky naplnila útulnou kuchyni se starou dřevěnou podlahou.

Nejstarší z Grenierů se usmál, až se mu zvrásnil obličej.

„Voní nádherně."

„Takovou jste si přál," prohlásila Eliette.

„Už jsem docela zapomněl." Jaques se udeřil dlaní do hlavy a trhl sebou, když se dotkl místa, kde ho klovl pták.

Eliette si toho všimla. „Co se stalo?"

„Nic, dítě, nic." Říkal jí stále dítě. Posadil se do čela stolu.

Paul vstal a přinesl velký hrnec.

Příprava a podávání jídla byla Eliettina záležitost.

Rozdělovala polévku podle zavedeného pořádku. Nejdříve Jaquesovi, potom Paulovi, Pierrovi a nakonec sobě. Před jídlem se krátce pomodlili. Potom si brali chléb. Čerstvý, chutný, vlastnoručně upečený horalský chléb, ke kterému mohli přikusovat tenké plátky sýra, který stál rovněž připravený na stole.

„Jak to vypadá s dobytkem?"

Jaques nechal klesnout ruku se lžící. „V postatě je všechno v pořádku, Paule. Bylo by ale potřeba vykydat hnůj."

„Kdy?"

Jaques dožvýkal. „Pokud možno ještě dnes."

Syn odporoval. „To nepůjde. Víš, že máme jinou práci."

„Samozřejmě."

„Tak zítra," navrhl Paul a podíval se přes stůl na Pierra.

- 25 -

Chlapec se ještě zmenšil, když na něho dopadl pohled jeho otce. „Mohl bych něco...?"

„Proč ne?"

„Ale to přece nejde. Na zítra jsem si něco domluvil. Enrico chtěl..."

„Enrico může pro mne za mne chtít cokoliv. Pro nás je důležitější práce. Když děda řekl, že se to musí udělat, má k tomu určitě důvody."

Pierre přikývl. Zčervenal a v duchu zuřil. Otec a syn se po-dobali jako vejce vejci. Oba měli tmavé vlasy a šedé oči. A také byli paličáci.

Když se Pierre podíval na matku, nenašel u ní tentokrát podporu. „Podívej se, chlapče, musíme držet všichni pohromadě, jestli mi rozumíš! Jsme v mizerné situaci. S

takovou záplavou sněhu nikdo z nás nepočítal."

„Ano, já vím..."

„A dobytek je pro nás důležitý," pokračovala paní Grenierová. „Dokonce velmi důležitý."

Pierre se šťoural lžící v polévce. Zašilhal po otci a sledoval, jak se tváří. Kdyby teď matce odporoval, dostal by pořádně vyhubováno.

Eliette, jejíž tváře měly stále zdravou červenou barvu, si odhrnula vlasy dozadu. Často si je vzadu svazovala do uzlu.

„Chce si ještě někdo přidat? Polévky je dost."

„Já," ohlásil se Paul.

Jeho syn zavrtěl hlavou. Přešla ho chuť, když si pomyslel, co všechno mohl zítra podniknout.

„Já taky!" ozval se Jaques. Hleděl s obdivem na svou snachu. „Jsi ze dne na den lepší kuchařka," prohlásil.

„Přeháníš."

„Je to pravda."

Paul pozoroval otce. Těšilo ho, že si v rodině tak dobře rozumí. Všude tomu tak nebylo. Najednou jeho úsměv pohasl.

Všiml si rány na otcově hlavě.

„Co to máš na hlavě?" zeptal se.

„Kdo? Já?"

- 26 -

„Ano, máš na hlavě pořádnou ránu. Dokonce ještě krvácí."

„Ne, to..."

„Ale otče, krvácí to."

„Krvácelo," upřesňoval Jaques.

„Praštil ses do něčeho?"

„Tak nějak," zabručel Grenier.

„Tak povídej!"

„Ne, hochu. Nejdřív dojíme a potom vám to řeknu."

„Bylo to zlé?" zeptala se Eliette.

„Ani ne, děvče. Navíc jsem nesklouzl ani mi nepadl rampouch na hlavu."

„Ty nás napínáš," řekl Pierre.

„To mám v úmyslu." Jaques se zasmál. Vzal si chléb, odlomil si kousek a vsunul ho do úst.

Jako zákusek si popřáli plátky sýra. Potom už to Paul nevydržel. „Teď už nám pověz, co se stalo."

„No dobrá." Jaques si nejdříve nacpal fajfku. Když se nad jeho hlavou vznesly první obláčky dýmu, dal se do toho.

„Cestou do chléva mě napadli."

„Kdo?" skočil mu do řeči všetečný Pierre a schytal za to matčin káravý pohled.

„Pták!"

Po této odpovědi zavládlo u stolu mlčení. Zbývající členové rodiny se po sobě podívali a potom jejich pohledy zamířily zpět ke starému pánovi.

Přikývl. „Ano, pták." Potáhl z fajfky. „Přesněji řečeno, bylo jich šest a vyřítili se přímo na mne."

„Ale proč?" vykřikla Eliette.

„To bych taky rád věděl," přidal se její muž.

„Měli byste se zeptat jich," odpověděl Jaques Grenier. „Já každopádně nemám nejmenší zdání."

„Co to bylo za ptáky?"

„Teď se mi, Elietto, budeš smát. Byly to vrány a havrani, kteří mě najednou napadli, jako by mě chtěli sežrat. Objevili se jako blesk z čistého nebe. Pochopitelně jsem se bránil.

- 27 -

Naštěstí jsem měl teplé oblečení, ale jedné té bestii se podařilo klovnout mě zobákem do hlavy. Výsledek vidíte sami."

„Něco takového." Paul vrtěl pochybovačně hlavou. „To přece není normální."

„To je svatá pravda," potvrdil jeho otec.

„Zabil jsi některého z nich?" zeptal se Pierre.

„Ne, byl jsem rád, když zmizeli."

„Já bych je pozabíjel!"

„Ty bys neudělal nic. A drž se raději zpátky," řekl přísně jeho otec.

„No, dobrá. Pořád jenom já."

„Prosím tě, Pierre!"

Po matčiných slovech sklopil patnáctiletý hoch hlavu.

„Ještě k tomu útoku," navázal Paul. „Jsi si jistý, že ses nezmýlil, otče?"

„Naprosto." Jaques se usmál. „Copak si myslíš, že už

patřím do starého železa, hochu?"

„Ne, to ne, ale nedovedu si to dost dobře představit."

Jaques pozoroval rozžhavený tabák v dýmce. „Hm," řekl,

„nejsi sám, kdo si to myslí. I mě samotného překvapili.

Mírumilovní tvorové, ze kterých se rázem staly malé bestie.

Proč?"

„To nevím."

„Já taky ne," řekla Eliette.

Děda se pousmál. „Taky jsem to nevěděl. Ale někdo mi to vysvětlil."

„Kdo?" zeptala se Eliette.

„Starý Piccé."

Paul se nezdržel smíchu. „Ten fantasta?"

Jaques potřepal odmítavě hlavou. „To samé jsem si říkal i já, chlapče, ale potom jsem si to nechal ještě jednou projít hlavou a musel jsem připustit, že může mít pravdu. Říkám úmyslně může, protože se odvolal na starou pověst, která je tady stále živá."

„Orel... orel smrtonoš?" vyhrkl Pierre.

„Ano."

- 28 -

Chlapec se najednou neklidně zavrtěl na židli. „Ale říká se, že leží hluboko pochovaný v hoře.

Teprve když nastane určitá situace, znovu se objeví."

Rozhlédl se po příbuzných. „Nebo je to jinak?"

„Určitě," ozval se Paul. „Podle mne je to fantazírování.

Obrovský orel! Panebože, kdo by tomu věřil? Já v žádném případě."

„Já jsem tomu taky nevěřil," řekl Jaques.

„No a?"

„Když jsem si popovídal s Piccém, vracel jsem se domů. Ve vesnici jsou místa, odkud je krásně vidět na svahy i hory.

Hleděl jsem se na východ a viděl jsem tam na úbočí obrovský

stín. Vypadal jako namalovaný."

„Stíny vrhal kopec, žádný orel!"

„Omyl, Paule, byl to orel. Kdybys to viděl, určitě bys mluvil jinak, hochu."

„Nemyslím." Paul Grenier se držel svého. „Ne, tomu zkrátka nevěřím. Prostě si to neumím představit. Odkud má ten orel přijít?"

„Z hory."

„Blbost."

Jaques se předklonil přes stůl k synovi, zatímco Eliette vstala, aby přiložila polena do krbu. Přitom sledovala, co si oba muži povídají. „Mluvil bych stejně jako ty, synku. Jenže předtím mě napadli ptáci, kteří jsou odjakživa neškodní."

„Náhoda."

„Ne, osud."

Paul mávl rukou. „Otče, tomu prostě nevěřím. Něco takového nemůže být osud."

„Zlé znamení. Vzpomeň si na staré legendy. ,Ptáci se začnou chovat úplně jinak, když dozraje

čas a staré Zlo se spojí s novým.' Na tvém místě bych byl velmi opatrný."

„Takže tomu věříš?"

„Určitě."

- 29 -

Eliette vstala a šla pro náplast. Přilepila ji na ránu, zatímco Paul přemýšlel o tom, co slyšel.

„Jestliže máš pravdu," zamumlal, „co všechno se stane?"

„Tolik sněhu," poznamenala Eliette.

Paul namítal. „To je příroda, ale ne Zlo v pravém slova smyslu."

„Možná je teprve na cestě," řekl Jaques.

„Potom si musí pospíšit," odpověděl sarkasticky jeho syn.

Nejstarší Grenier zhluboka vydechl. „Hochu," řekl, „nemohu se zbavit dojmu, že to bereš na lehkou váhu."

Paul se zasmál, ale neznělo to upřímně. Dlaní udeřil do stolu. „Nevím, otče, ale jsem asi jiná povaha a taky jiná generace."

„To jsem říkal starému Piccému, dokud jsem o tom nezačal přemýšlet."

Vtom se ozval Pierre. „Budete mě ještě potřebovat?" zeptal se. Vrtěl se, jako by seděl na pružinách.

„Kam chceš jít?" zeptala se ho matka.

„Na rybník. Chceme si trochu zabruslit."

„Smí, Paule?"

„Nojo, sníh ze střechy jsme už odklidili." Grenier se podíval na syna. „Ale jenom když zítra vykydáš hnůj. Bez řečí.

Domluveno?"

„Jasně, otče."

„Tak běž."

Mladík vstal. Zmizel ve dveřích. Oblečení viselo v chodbě, odkud vedly dřevěné schody do prvního patra. V domě využívali každý výklenek. Aby se tam dostalo světlo, bylo zde nekouk okének. Běžně na nich visely závěsy, ale dnes byla okna prázdná. Eliette Grenierová je sundala, protože se chystala k praní.

Pierre mohl vyhlédnout z okénka. Protože tato strana domu byla přivrácená ke svahu, přehlédl nekonečnou zasněženou pláň. Sníh se nakupil téměř k římse okna. Bylo slyšet, jak venku drobně sněží sníh, ale vzduch byl relativně průzračný.

Pierre chtěl vyrazit, ale zůstal strnule stát.

- 30 -

Nad svahem poletoval tmavý pták. Zdálo se, že se nechává unášet vzdušným proudem, protože při letu ani jednou nepohnul křídly.

Pierre by této příhodě nepřikládal žádný význam, kdyby pták najednou nezměnil směr. Zamířil k domu, ale přímo k okénku, za kterým stál mladík.

Najednou se tady objevil jako blesk z čistého nebe, až se hoch zděsil. Dokonce ustoupil o krůček zpět až k okraji schodiště, a odtud přihlížel, jak černý pták dosedá. Posadil se na římsu a natahoval zobák, až se téměř dotýkal okenní tabulky.

Hleděl upřeně do domu.

Pierra střídavě polévala zima i horko, když zahlédl ptačí oči.

Jsou ještě normální? Nesvítily sice červeně, byly černé jako uhel, ale jejich pohled byl pichlavý a přitom hrozivý, až se Pierre zděsil.

Tady něco nehraje...

Chlapec nahlas polkl. Neodvažoval se pohnout a potom zaslechl tiché ťukání, jak pták rytmicky kloval do skla.

Znělo to jako signál. Pierrovi se zježily vlasy. Nevěděl, jestli se jedná o vránu nebo havrana. V každém případě měl pták černé peří.

A dál dřepěl za oknem a klepal zobákem, jako by prosil o vpuštění.

Pierre zápasil sám se sebou. Nakonec řekl: „Běž pryč!

Zmiz..." Přitom mávl rukou, ale ptáka ani nenapadlo, aby uletěl. Zůstal sedět, čepýřil se a otočil hlavu.

Určitě to neudělal jen tak. Pierre zahlédl, jak za ním k domu míří další dva ptáci.

Teď dostal pořádný strach. Nechal prošívanou bundu viset na háčku a běžel zpátky do kuchyně, kde ještě zbytek rodiny seděl u stolu.

Hleděli překvapeně na hocha, který se zastavil na prahu a lapal rozčileně po dechu. „Na... na okně jsou ptáci! Černí...

černí..." sípal.

- 31 -

„Kde?" zeptal se Paul Grenier a vyskočil ze židle.

„V chodbě."

Grenier už se déle nezdržoval. Nestaral se ani o svou ženu, ani o Jaquese. Pierre odskočil stranou, aby uvolnil místo otci, který se vyřítil z kuchyně.

Paul se hnal po schodech nahoru a zastavil se před oknem.

Také se polekal, když uviděl tři černé ptáky sedět na římse, jako by je tam někdo přilepil.

Zhluboka vydechl. „To... to nemůže být pravda," zašeptal.

„Co to je?" Otočil hlavu, protože zaslechl otcovy těžké kroky.

Jaques Grenier se zastavil vedle syna a pokýval hlavou.

„Ano," řekl, „to jsou oni. Ti stejní, co jsem viděl a co mě potom napadli."

„Jsi si jistý?"

„No ovšem, mám to v živé paměti."

Paul se natáhl po okenní kličce, ale jeho otec ho zarazil.

„Co chceš dělat?"

„Zaplaším ty bestie!"

„Dávej pozor," varoval ho stařík. „Hned klovou. Jakmile..."

„No dobře, dobře." Paul otočil kličkou, aby otevřel okénko.

Na schodišti se objevila Eliette, zahlédla varovné mávání svého tchána a zůstala stát. Pierre stál vedle matky. Trochu pobledl.

Jeho otec otevřel okno. Rám byl trochu přimrzly. Musel jím dvakrát trhnout, aby okno konečně povolilo.

Obdélníkovým otvorem pronikl dovnitř mrazivý chlad. Ale i ptáci zareagovali.

Všichni tři sekli zobáky.

„Pryč s rukou!" vykřikl Jaques.

- 32 -

Varování přišlo pozdě. Paul je stále nebral vážně. Proto reagoval pomaleji.

Stáhl sice ruku, ale přesto ho do

prstů zasáhly dva údery zobáku. Zanechaly po sobě malé ranky, ze kterých okamžitě vytryskla krev.

Jedna vrána vlétla do domu. Ostatní Paul vytlačil ven, ale vrána poletující uvnitř byla velmi agresivní a hledala si další oběť.

Tou se měl stát Jaques.

Ale ten byl ve střehu. Když se chystala klovnout, ohnal se pěstí.

Rána dopadla na ptačí tělo a odhodila je až k zešikmenému stropu. Vrána vykřikla téměř jako člověk. Padla zpět na zem, ale nebyla ještě úplně vyřízená a také Jaques nebyl dost rychlý. Kopanec minul ptáka jen o vlásek.

Pták vzlétl, prosmýkl se kolem Paula a proletěl oknem ven.

Teprve nyní Grenier prudce zabouchl okno, zhluboka si oddechl a opřel se o stěnu. Upřeně hleděl na hřbet ruky, kde se vyjímaly dvě malé krvácející ranky.

Starý otec přistoupil k němu. Zaslechl, jak pod podrážkami něco lehce zaskřípělo. „Už mi věříš?"

Paul zvedl hlavu. Spatřil vážný obličej nejstaršího Greniera a přikývl. „Ano, věřím ti. Ti ptáci se skutečně chovají bláznivě.

Nejspíš je něco vyplašilo."

„Piccé mluvil o staré kletbě."

„Měli jsme tady stoletý sníh, to bude ono. Otče, můžeš

tvrdit, co chceš. Na kletby a na pověsti nevěřím. Ty vrány nebo havrani jsou tak agresivní kvůli počasí. Možná nemohou najít potravu, a proto útočí na lidi." Vytáhl kapesník a přitiskl si ho na rány.

„Co chceš dělat?" zeptala se Eliette.

„To je jednoduché. Promluvím se sousedy, jestli si také všimli těch ptáků."

„To není špatný nápad."

„Co říkáš, otče?"

- 33 -

Jaques hleděl na syna. „No, to musíš vědět sám, ale můj názor znáš."

„Samozřejmě." Paul ještě jednou vrhl pohled do okna. Viděl jenom sněhem zasypaný svah. Po ptácích nezůstalo ani pírko.

Hájil sice velmi tvrdě svůj názor proti otcovu, ale nebyl o něm stoprocentně přesvědčen. Řada věcí ho znepokojovala.

Nad městečkem zřejmě opravdu visela hrozba prokletí.

Eliette a Pierre odcházeli zpátky do kuchyně. Oba muži se k nim připojili. Paní Grenierová držela připravenou náplast, kterou nalepila manželovi na ránu. „Pomalu se cítím jako zdravotní sestra."

Paul pohladil ženu po tváři. „Ty jsi ta nejlepší sestřička, jakou si umím představit."

„Kdybys nepovídal."

Jaques se posadil za stůl. Zíral do prázdna a otáčel fajfku mezi prsty. „Pokud přežijeme příští noc, můžeme mluvit o štěstí," řekl do nastálého ticha. „Pokud ji přežijeme."

„A proč si to myslíš, dědo?"

„Kletba, hochu, stará kletba."

„Ten obrovský orel?"

„Ano."

„Už ho někdo viděl?" zeptal se Pierre a posadil se vedle dědy.

„Nikdo z nás. Ani z vesnice ho ještě nikdo neviděl. Ale staré příběhy nelžou, rozumíš? Známe je

všichni. Ty legendy se předávají z generace na generaci..."

„Jak dlouho?" zeptal se Pierre. „Sto let?"

„To je docela možné."

Pierre si přejel rukou po čele. „Nesmysl," zašeptal, „je to zkrátka celé zmatené."

„A jak."

Další otázku zašeptal tak, aby ji rodiče neslyšeli. „A když

opravdu přijde, co... budeme dělat?"

Jaques Grebnier pohlédl na vnuka a trochu provinile se usmál. „Co budeme dělat? To ti neřeknu, hochu. Snad se modlit..."

- 34 -

„Otče!" vmísil se Paul, „prosím tě, nepleť klukovi hlavu."

„Nic takového nemám v úmyslu. Jenom jsem mu řekl pravdu. Jestliže se orel smrtonoš osvobodí, potom pánbůh s námi..."

Po těchto slovech se rozhostilo ticho. Eliette, která stála blízko starých železných kamen, chtěla něco udělat, aby přerušila napětí, které zavládlo v místnosti. „Uvařím všem kávu," řekla. „To nám udělá dobře."

„Fantastický nápad." Paul s ní nadšeně souhlasil. Potom vstal, přistoupil ke kuchyňskému příborníku a otevřel dvířka v horní části. „Musím si na to leknutí dát trochu šnapsu."

„Nezapomeň na mne," připomněl se Jaques.

„Neboj se."

Vlastnoručně vypálená kořalka byla ve velké průhledné lahvi. Voněla po zralých hruškách. „Dáš si taky, Eliette?"

„Teď ano."

Paul postavil lahev na stůl a naplnil tři sklenky nazlátlým mokem.

Pierre to nevydržel. Poodešel k oknu a vykoukl ven.

Ostatní pili. Ještě ani nevyprázdnili sklenice, když zaslechli chlapcova slova.

„Jede k nám návštěva - je to... je to někdo cizí!" Pierre se otočil. Dokořán otevřenýma očima hleděl na rodiče.

„To snad ne!" řekl Paul Grenier. Postavil sklenici na desku stolu, šel k oknu a sledoval červený vůz, který se namáhavě prodíral k jejich domu.

Eliette přistoupila k muži. „Znáš ten vůz?" zeptala se. Ne

"

- 35 -

Sundala si zástěru. Pod ní měla silný černý svetr a džíny.

„Já ho také neznám."

„Každopádně jedou k nám."

„Kdoví, jestli nemají něco společného s ptáky," napadlo Pierra.

Jeho otec pokrčil rameny. „To je možné, však uvidíme. V

každém případě se budu mít na pozoru."

„Mohu ti dát pušku," řekl Jaques.

„Proboha, jenom žádné násilí," zašeptala Eliette. Pozorovali oba muže, kteří vystoupili z vozu. Byli

dva. Třetí zůstal sedět na zadním sedadle.

„Panebože, jeden z nich je Japonec nebo Číňan," řekla a rozhlédla se kolem sebe. „Co to může znamenat?"

Nikdo neznal odpověď. Ale každý z nich čekal napjatě na zaklepání...

Cesta do vesnice byla příšerná. Vyhlíželi jsme černé ptáky a také jsme je několikrát objevili. Měnili často své stanoviště.

Vypadalo to, jako by si sedali na střechy nebo římsy. Člověk by mohl s klidným svědomím označit vesnici za vymřelou nebo ukrytou pod pohřebním příkrovem. Jen několik dětí sáňkovalo nebo bruslilo na zamrzlém rybníku.

Dospělé nebylo vidět. Ani nám nikdo nevyšel v ústrety.

Někde jsme museli přečkat noc. Objevil jsem cestu, která odbočovala ze silnice. Vycházel jsem z toho, že musí vést k některému domu. Byla dost široká, abychom mohli projet naším vozem. Přes zasněžené okno jsme nemohli rozpoznat, jestli se jedná o hostinec nebo penzion.

Van Akkeren byl v posledních deseti minutách zamlklý.

Neustále vyhlížel ptáky na obloze. Podle pohybů za oknem v

- 36 -

přízemí jsme pochopili, že nás obyvatelé domu pozorují. Stálo tam několik osob.

„To jsem zvědavý, jak nás přijmou," řekl Suko.

„Jestli se budeš slušně chovat..."

„Nesuď ostatní podle sebe. A co uděláme s naším přítelem?"

„Ten zůstane ve voze!"

Van Akkeren to zaslechl. „Hej, vy zasraní policajti, chcete mě tady nechat zmrznout?"

„Určitě se neusmažíte," odpověděl Suko.

„Ale zmrznu!" zaječel van Akkeren.

„Potřeboval byste pekelný oheň, abyste se zahřál?"

Chladně jsem se ušklíbl. „Bude muset stačit deka."

Van Akkeren polkl. „Vám ještě bude horko," vyhrožoval. „Ti ptáci byli jenom začátek, na to můžete vzít jed, vy čubčí synové..."

Přirazili jsme dveře a zamířili jsme k domovním dveřím, které se stále neotvíraly. U dveří jsem poznal, že se jedná o selský dům. Při vstupu jsem musel sklonit hlavu.

Suko zaklepal, protože jsme neobjevili žádný zvonek.

Ačkoliv nás obyvatelé domu viděli, dávali si notně načas, než

se uráčili otevřít. Dveře se otevřely tolik, aby vznikla malá skulina. V ní bylo vidět neurčitý mužský obličej a v něm pár nedůvěřivých očí.

„Co chcete?"

Přátelsky jsem pozdravil, představil jsem sebe i Suka a vysvětlil jsem mu, odkud přicházíme a kdo jsme. Zdálo se, že slovo policie tazatele uklidnilo.

„Dobrá, o co jde?"

„Hledáme nocleh. Máme namířeno do Ženevy, ale jak vidíte, překvapil nás sníh a musíme tady bohužel přenocovat."

„U nás?"

„Zaplatili bychom, ale když..."

„Pusť ty lidi dovnitř, Paule," zaslechli jsme zezadu druhý

mužský hlas, „myslím, že jsou neškodní."

- 37 -

„Uvidíme. Co ten třetí?"

„Zůstane ve voze."

„Ale mrzne..."

„Jestli máte deku, mohli bychom mu ji dát. Ten člověk je zločinec." Nepouštěl jsem se do podrobností, aby nebyli ještě zvědavější.

„No dobrá, pojďte dál."

Dveře se otevřely dokořán. Suko a já jsme vstoupili do malého zádveří, kde ze zdi trčely háčky na šaty jako vztyčené ukazováky.

„Odložte si."

Svlékli jsme větrovky. Obklopilo nás příjemné teplo. Vešli jsme do kuchyně, kde u krbu seděl zbytek rodiny.

Dozvěděli jsme se jméno rodiny, která nás přijala. Byli to Grenierovi. Působili na mne úplně normálním dojmem, i když

při bližším pohledu se mi zdálo, že jsou trochu neklidní, protože neustále těkali očima.

Nepřišli jsme s prázdnou. V brašně nesl Suko naši nejcen-nější zbraň, tajemný Grál. Odložili jsme ji v chodbě.

„Nechcete trochu pojíst?" zeptala se paní Grenierová.

„Zbylo nám ještě dost polévky."

„Tu jsem si ve Švýcarsku vždycky rád dával," odpověděl jsem.

„Takže si určitě pochutnáte."

A jak jsme si pochutnali! Zatímco jsme jedli, ostatní mlčeli.

Několikrát jsem během jídla polévku pochválil, až paní domu vyskočil na tvářích ruměnec. Potom se zeptala, jestli nemá donést jídlo muži, který zůstal ve voze.

Mávl jsem odmítavě rukou. „Ne, nechte to tak, paní. Mám k tomu své důvody."

„To je tak zlý?"

„Dá se to tak říci."

Po jídle nám nabídli domácí kořalku. Suko odmítl. Já jsem si vzal sklenku a k tomu ještě kávu. Suko se spokojil s kávou.

Oba muži popíjeli s námi. Když jsem postavil sklenici na stůl, zeptal jsem se přímo:

- 38 -

„Máte nějaké starosti?"

„Proč myslíte?" zeptal se Paul.

„Vidím to na vás."

„Ne, pane, to se..."

„Paule." Jaques Grenier položil synovi ruku na paži. „Proč

lžeš? Řekni pravdu! Je to tak," obrátil se na nás. „Máme starosti, velké."

„O co jde?" zeptal se Suko.

„O ptáky!"

„Také?" podivoval se inspektor.

„Ano. Jenom mi řekněte..."

Přerušil jsem ho kývnutím hlavy. „Uhodl jste, pane Greniere.

I my jsme zažili ty ptáky a byli jsme jimi napadeni."

„To je... to je..."

„Máte nějaké zranění?" chtěla vědět Eliette.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, tak daleko to nedošlo, ale zajímalo by mne, proč ptáci zaútočili."

„Také se snažíme na to přijít," dodal Jaques.

„Nějak to souvisí se Zlem," řekla tiše Eliette.

„Jak?"

„Mám to říct, Paule?"

Její muž přikývl.

Poučila nás o kletbě, která byla vyřčena nad tímto krajem.

Když skončila, vzal si slovo její tchán. Přidal ještě další podrobnosti. Během řeči si zajížděl prsty do šedin na hlavě.

A tak jsme se dozvěděli o Zlu, které je ukryto v srdci hory a může se probudit, jestli sem přijde jiné Zlo.

Krátce předtím než skončil, pokrčil nejstarší z Grenierů

rameny. „Pravděpodobně se nám vysmějete, ale je to kus zdejší historie."

Zavrtěl jsem hlavou. „V žádném případě se vám nebudeme smát. Dokonce to bereme opravdu velmi vážně."

Rodina Grenierů žasla. „To myslíte vážně?" zeptala se Eliette.

„Nelžu, paní. Chci vám říci, že můj kolega Suko a já se těmito a podobnými věcmi zabýváme. Dokonce úředně."

- 39 -

Jejich údiv neznal hranic. Patnáctiletý Pierre se zeptal: „To jako že jste policisté, kteří chytají duchy?"

„Tak nějak."

Eliette mne uchopila za paži. „To vás poslalo samo nebe, pane."

„To nevím, ale určitě tady nejsme náhodou. Spíše je to řízení osudu."

„Jak jste na to přišel?" chtěl vědět Jaques Grenier.

Na odpověď jsem je musel nejdříve připravit. „Co vám teď

řeknu, zní hrozně, ale slibujeme vám, že se to nebude stupňovat. Mluvili jste o druhém Zlu, které se má spojit s nějakým prvním. To druhé Zlo existuje. Přivezli jsme ho s sebou. Sedí ve voze."

„Ten zločinec?" zeptal se vzápětí Paul.

„Ano."

Zíral na nás, nalil do sebe zbytek kořalky. „Ne, tomu nevěřím. Tomu se prostě nedá uvěřit. Jsou to pouhé náhody."

„Žádné náhody, pane. Vůbec žádné. Všechno je absolutní jistota. Osud."

„Nevím." Otočil se k ostatním členům rodiny. „Co si o tom myslíte?"

Mlčeli, dokud nepromluvil Jaques. „Ani já nevěřím tomu, že je to náhoda. Viděli jste ten obrovský stín na svahu?"

„Ano, viděli jsme ho."

„Takže i vy... Nejenom já jsem v něm objevil křídla. Něco vám řeknu. Stane se to. Obrovský orel vyleze z hory a zničí nás."

„Proč?" ptal se Suko.

„Je to stará kletba."

„A důvod?"

Jaques přikývl. „Tahle vesnice se jmenuje Aigleville (Orlí městečko -pozn. překladatele). Dříve tu žila spousta orlů, ale také lidí, kteří je lovili. Stříleli je, nabodávali je na kopí, dokud se jim nepodařilo krále orlů, kterého nemohli zabít, uvěznit v podzemní štole. Mnozí byli přesvědčení, že se v jeho případě ani nejedná o normálního orla. Skrývala se

- 40 -

v něm nadpřirozená síla, která mohla překonat i smrt.

Vypráví se, že orel nezemřel a jednou se vrátí zpět. Tak to bylo."

„Vrátí se pomstít."

„Ano. Vyčká, až se v této vesnici stane něco hrozného nebo sem vstoupí Zlo odjinud. Kromě toho je orel králem ptáků.

Ostatní ptáci ho poslouchají. Plní jeho rozkazy, a proto nás také napadli."

„Proč právě vás, pane?" dotazoval se Suko.

„To nevím. Vás taky napadli."

„To ano, ale my jedeme s člověkem, který představuje Zlo.

Co ty na to, Johne?"

„Myslím si totéž."

„Ten chlapík ve voze?" zašeptala Eliette. „Neumím si to představit, ale zdá se mi, že je to skutečně něco jako osud, co nás svedlo dohromady."

Přikývl jsem.

Suko od sebe odstrčil prázdný šálek. „Kdoví, jestli van Akkeren neví o orlovi víc."

Koukal jsem na inspektora. „To není špatný nápad."

Paul Grenier byl proti tomu. „Chcete ho přivést sem?"

„Ne, žádný strach, to vyřídíme venku." Suko odstrčil dřevěnou židli a zvedl se.

Také jsem vstal.

„A co když toho ví víc?"

„Jestli ano, pane," položil jsem Paulovi ruku na rameno, „tím lépe

pro nás. Potom můžeme udeřit. Dobrá informace je často poloviční vítězství."

„Myslíte?"

Jeho syn Pierre se zatím chystal ven. Stál u okna a vyhlížel ven. Najednou se otočil. „Zase sem letí!" vykřikl. „Ptáci jsou zase tady!" Ustoupil a zbledl. „Dělejte něco!"

„Kde?" zeptal jsem se.

„Venku!"

- 41 -

Běžel jsem k oknu. Suko se k němu dostal současně se mnou. Hleděli jsme na cestu až tam, kde parkoval vůz. Stál pořád na místě, kde jsme ho zanechali. Van Akkeren dřepěl na zadním sedadle.

Ale cosi se změnilo. Van Akkeren spustil okénko a umožnil ptákům, aby se dostali do jeho těsné blízkosti, kde se, jak se zdálo, cítili dobře...

„To snad není pravda," zašeptal Suko. „Hororová hvězda jako přítel ptáků."

„To určitě ne," řekl jsem. „Toho si stěží umím představit jako chovatele holubů."

„Rychle se s nimi spřátelil," řekl Suko. „Ti se hledali, až se našli."

Rodinka Grenierů vyhlížela druhým oknem vedle dveří. Ne-věděli, co si o tom mají myslet.

„Tomu vrány neublíží," ozval se Pierre. „Ten člověk si s nimi docela dobře rozumí."

„Potom dochází přesně k tomu,

před čím lidi varuje legenda o orlu smrtonoši." Jaques Grenier pokýval hlavou a zafuněl.

„Jdeme za ním?" ptal se Suko.

„Jdeme."

Paul Grenier kráčel za námi. „Co s ním budete dělat?"

zeptal se tiše.

„Necháme ho ve voze," odpověděl Suko a otevřel domovní dveře. Suko vystoupil ven. Následoval jsem ho. Naše zbraně zůstaly na svých místech.

- 42 -

V té chvíli dva ptáci opustili vůz. Seděli na okraji spuštěného okénka. Prudkými pohyby křídel se vznesli, zatočili se, aby vzápětí dosedli na střechu Grenierova domu.

Mužská část rodiny ji z větší části očistila od sněhu. Na několika místech vykukovaly šindele.

Van Akkeren nás sice viděl přicházet, ale ani se nepohnul.

Zůstal na zadním sedadle a vyčkával.

Bylo zřejmé, že ptáci z nás mají respekt. Když jsem prudce otevřel dveře, zmizeli zbývající tři otevřeným zadním okénkem a připojili se ke svým druhům na střeše.

Van Akkeren se ušklíbl. Z jeho očí čišel chlad. „No," řekl,

„už jste si to rozmysleli?"

„Co jsme si měli rozmyslet?" zeptal se Suko.

„Možná jste pochopili, o co tady běží. Nedostali jsme se sem bez důvodu. Hned jsem si toho všiml. Tady se cítím dobře. Tihle ptáčkové mi zašvitořili milou písničku."

„O čem?"

„Přichází orel!" řekl tiše. „Orel smrtonoš. Lidé se dopustili chyby. Neměli ho tenkrát honit. Není

mrtvý. Žije a brzy se tady ukáže. Cítím to."

„To je skvělé," řekl jsem. „Takže nám můžete jistě svěřit, co má za lubem?"

„Copak jsem blázen? Ne, Sinclaire, to ne. Všechno pokračuje docela jinak."

„A jak?"

„Uvidíte a pocítíte to na vlastní kůži. Je otázkou, jestli vyváznete se zdravou kůží. V Cerbaku se vám to jednou podařilo, ale tady to bude tvrdší. Mnohem tvrdší. Až se orel zvedne z hory, začne se svět otřásat. Potom se otevře zem a vypustí Zlo, které se v ní ukrývá."

Zakroutil jsem mu límcem. Ten člověk mě připravoval o zdravý rozum. Ne že bych ho přímo nenáviděl, ale všechno, co se týkalo jeho osoby, ve mně probouzelo vztek.

„Zničí orel vesnici?"

„Možná!" zaskuhral van Akkeren. „Možná taky ne. V

každém případě se budete divit. Velmi dobře vycítil, že se

- 43 -

dostavil jeho spojenec. A to jsem já, jak vám určitě došlo. Já jsem ten, který..."

Pustil jsem ho. Mým jediným přáním bylo umýt si ruce.

Už nám stejně víc neřekne. Na to jsem ho znal příliš dobře.

Van Akkeren byl ten typ, který nechával věcem volný průběh.

Ále nyní se nacházel ve stavu horečného očekávání. Ještě před pár hodinami se zdálo, že dohrál, a najednou vypadala situace docela jinak. Znovu se mu dostalo pomoci, a to mě rozčilovalo. Osudové nitky se někdy zatraceně složitě splétají a ještě hůře rozmotávají.

„Běžte!" křikl na nás. „Běžte a zalezte do domu! Ale nebude vám to nic platné, to vám říkám rovnou. Orel smrtonoš bude volný. Už brzy." Otevřel oči dokořán a chladně se zasmál.

Musel jsem se krotit, abych mu jednu nevrazil. Suko to zpozoroval a táhl mě zpět.

Vrátili jsme se do domu. Paul Grenier už čekal ve dveřích.

„Uletěli, ne?"

„Ano," řekl Suko. „Ptáčkové sedí na vaší střeše."

Grenier se zděsil. „Že by se chtěli dostat tudy dovnitř?"

„Nemyslím."

Otočil jsem se na Greniera. „Jak se dostaneme nahoru na střechu?" zeptal jsem se.

„No, na druhé straně stojí žebřík. Dnes ráno jsem ho potřeboval. Co tam chcete? Zkusit, jestli na vás ptáci zaútočí?"

„My se už dokážeme ubránit."

Paul Grenier si mě nedůvěřivě prohlížel. Potom pokrčil rameny a otočil se. Kráčel podél užší strany domu a ukázal na dřevěný žebřík, který visel na zdi. „Můžete si ho vzít."

„Děkuji."

Postavil jsem žebřík a lezl jsem jako první. Suko mě následoval a Grenier zůstal dole a žebřík přidržoval.

Střecha sice byla zčásti zbavena sněhové zátěže, ale pohybovat

se na ní nebylo příliš bezpečné, protože tašky byly potažené tenkou vrstvičkou ledu. Ne sice všude, ale stejně musel být člověk velmi opatrný.

- 44 -

To zjistil Suko, a proto mě podepřel, když jsem šplhal na střechu.

„Klouže to?" zeptal se.

„Jak zákon káže."

Přesto se mi podařilo najít oporu na mřížce, která zachycovala sníh před okapem. Lehl jsem si na břicho a pomalu jsem se sunul ke hřebenu, kde sedělo pět ptáků. Upře-ně mne pozorovali.

Příliš jsem si jich nevšímal, protože jsem se škrábal na střechu z jiného důvodu.

Zůstal jsem ležet se široce roztaženýma nohama.

Pohledem jsem klouzal přes ptáky na protější svah, kde jsme cestou do vesnice viděli obrovský stín.

Vtom se ptáci zvedli.

Všichni vzlétli v jediném okamžiku a zamířili ke svahu, ke kterému směřoval i můj pohled. Tam kroužili, jako by chtěli načerpat sílu k novým nekalostem.

Postřehl jsem Sukův sípavý dech a sledoval jsem, jak se došplhal až ke mně.

„Jsi v pořádku?"

„Ptáčci zase povstali z prachu. Ale podívej se napravo."

„Proč?"

„Ten svah, na kterém jsem objevili stín. Vidíš ho?"

„Jistě. Jsou nad ním ptáci."

„Není ti nic nápadné?"

Suko mlčky pozoroval svah. Proti nám vál vítr. Zvedal sníh a hnal malé vločky do našich obličejů.

Najednou jsme oba vyvalili oči dokořán. Na svahu se něco dělo. Stín, který vypadal jako křídla obrovského ptáka, se pohnul.

Jedno bylo jisté.

Orel smrtonoš ožil!

- 45 -

„Dáte si ještě?" zeptal se Paul Grenier. Dalo mu hodně práce, aby ovládl chvějící se hlas.

„Jenom půl sklenky," požádal jsem.

„Dobrá, pane Sinclaire, dobrá." Mluvil jako automat. Nalil sklenici a překlopil ji do sebe. Výmluvné znamení, jak je nervózní.

Byli jsme opět v domě Grenierových a byli jsme úplně promrzlí. Při tom malém výletu na střechu mi úplně ztuhly prsty.

Do domu Grenierových vstoupil nový host - strach. Ještě jsem nepromluvil a Grenierovi už tušili, že se něco stalo.

Rychle jsem přemýšlel, jak bych je mohl uklidnit.

Zvedl jsem sklenici. „Na vaše zdraví," řekl jsem tiše a oni jen přikývli.

Starý Jaques Grenier pil se mnou. Také kývl hlavou a prohlásil: „Stará proroctví se naplňují. Jednou k tomu muselo dojít."

„Přestaň, otče!" Eliette se rozčilila. „Jak můžeš něco takového říci?"

„Protože je to pravda."

„To by znamenalo," navázal Paul, „že nás brzy navštíví orel smrtonoš."

„Přesně tak, chlapče."

Paul se otočil na mne. „Když jste s kolegou slézali ze střechy, viděl jsem na vás, že jste zjistili něco zvláštního. Je to tak? A co řeknete na řeči mého otce?"

Musel jsem se usmát, protože Paul promluvil trochu strojeně. V podstatě však měl pravdu. Opravdu si mohl spoustu věcí přečíst v našich obličejích. „Víte, Paule, ti ptáci jsou jenom poslové. Mně se podařilo zahlédnout i stín, který

má rozměry obrovského orla."

- 46 -

Paul Grenier na mě zíral s otevřenými ústy. „A je to všechno?"

„Ne..."

Moje slova odkapávala do ticha, které zde stále ještě panovalo. Cítil jsem na sobě napjaté pohledy Grenierových.

Suko mi dal kývnutím hlavy znamení, že souhlasí.

„Dobrá, řeknu vám pravdu. Stejně by nemělo žádný smysl něco tajit. Viděli jsme, jak se stín pohnul. Připadalo nám to jako mávání perutí."

Chvíli mlčeli, zděšeně mlčeli...

„Co to povídáte?" zasténala pak Eliette a pomalu dosedla na židli.

„Stín se pohnul."

Jejich syn vyslovil, to co si všichni mysleli. Pierre přitom zíral do plamenů plápolajících v krbu. „Takže se legenda, že se orel smrtonoš jednou probudí, vyplnila."

„Mnoho věcí se ještě dovíme později," upřesnil jsem.

Grenierovi opět mlčeli. Jenom hlasitě polykali a přiznám se, že mi také nebylo dvakrát do smí-

chu. Velmi často jsme měli co do činění se starými kletbami a proroctvími, která později došla naplnění. Tady se zdálo, že to nebude jiné.

„Co bude dál?" zeptala se tiše Eliette a přitiskla si ruce na obličej.

„To je otázka," odpověděl jsem.

„Opustí horu!" vykřikl Paul. „O tom není žádných pochyb.

Zbaví se obrovské tíhy, která na něm leží, a převalí se nad námi jako smrt. Máme ještě nějakou šanci?"

Ostatní členové rodiny zavrtěli hlavou. Jejich pohledy zamířily k nám.

„Co myslíš, Suko?"

Přítel pokrčil rameny. „Pravděpodobně totéž co ty."

„To je fakt."

„A co by to mělo být?" zeptal se Paul.

„Odpověz ty." Suko jenom kývl hlavou.

- 47 -

Otočil jsem se k nim. „Musíme mít stále před očima tu kletbu, o které jste hovořili. Všichni víme, že Zlo se probudí, jestliže se jisté dvě věci spojí. Je to tak? Jedno z nich zde stále číhalo. Druhé jsme přivezli s sebou my v našem voze. Obě dvě se mají spojit. A to je jedna z možností, která nám zbývá.

Musíme pryč. Já a můj kolega musíme opustit vesnici."

Grenierovi přemýšleli. Rozhlíželi se po sobě. V jejich očích jsem

četl souhlas, ale na druhé straně se neodvažovali vyslovit ho nahlas.

„A vy věříte, že budete mít úspěch?" zeptal se tiše Paul.

„Vycházím z toho. Přinejmenším je to určitá možnost,"

dodal jsem ještě.

„Ano, to by opravdu byla!" Paul přikývl a obrátil se na svého otce. „Co myslíš?"

Jaques Grenier si hrál s dýmkou. „Nemohu ti, synku, dát žádnou uspokojivou odpověď. Nevím. Pan Sinclair může zůstat, ale nemusí. Ale stejně myslím na to, že stín jsme viděli už předtím. Chápeš, co tím myslím?"

„Před naším příjezdem?"

„Ano, pane Sinclaire, před vaším příjezdem. Orel smrtonoš

existuje a chce ven. Nikdy předtím jsme ten stín neviděli. Objevil se zničehonic a my musíme počítat s tím, že orel stejně vyjde na světlo boží, i když nás opustíte. Nebo snad máte nějaké nadání měnit osud?"

„To bohužel nemám."

„Myslel jsem si to. Proto bych řekl, že orel smrtonoš se stejně objeví."

Svraštil jsem čelo. Nebylo těžké domyslet si, co bude dál.

Jestliže se orel smrtonoš rozhodl, že se objeví, nic ho od jeho úmyslu neodvrátí. Kromě toho bylo sporné, jestli má útěk nějakou cenu. Ale neviděl jsem jinou alternativu a také jsem mu to sdělil.

„Jestliže prchneme a orel smrtonoš opravdu vystoupí z hory, může se stát, že nezaútočí na vaši

- 48 -

vesnici, ale začne nás pronásledovat. Protože my máme člověka, na kterém mu záleží. Vycítil, že van Akkeren uzavřel spolek s peklem a tihle spřeženci podsvětí k sobě chovají vzájemnou náklonnost."

„Dobře řečeno, opravdu, ale odpovídá to skutečnosti?"

„To se ukáže."

Vrhl jsem tázavý pohled na Suka. Také neznal lepší řešení.

„Měli bychom se o to pokusit, Johne." Kývl na souhlas. „Prostě pojeďme."

Grenierovi se cítili provinile. Nikdo z nich nám nebyl schopen pohlédnout do očí, a tak jsem se vesele pousmál.

„Opravdu si nemusíte dělat starosti. To, co děláme, jde na náš

účet. Vy jste mimo hru."

„Jak myslíte," řekl Paul.

„Uvidíme," odporoval jeho otec a v jeho hlase zazněl osten nedůvěry. „Pokuste se o to. Ale já jsem toho názoru, že proti osudu nic nezmůžete. A nakonec ani my."

Suko už šel napřed a vyzvedl naše prošívané bundy, které jsme si odložili v chodbě. V pravé ruce nesl cestovní vak. Bylo to zvláštní, ale ani jeden z nás se s Grenierovými nerozloučil.

Přítel Suko otevřel dveře. Před nimi se točil vítr. Hnal se do našich obličejů a přinášel s sebou sníh, jako by nás chtěl pohladit ledovými prsty.

Kráčeli jsme k vozu. Grenierovi stáli v otevřených dveřích plni očekávání. Z tohoto místa jsme bohužel neměli potřebný

výhled na

svah. Oba bychom rádi věděli, jestli se se stínem něco změnilo.

Van Akkeren nás očekával a ušklíbal se. Když jsem otevřel dveře, začal nadávat. „To je dost, že už jdete. Myslel jsem, že tady zmrznu."

„To se hned změní," prohlásil jsem.

„Jak to?"

„Pojedeme."

Van Akkeren dostal opravdový záchvat smíchu. „Co to povídáš? Ty chceš jet?"

- 49 -

„Ano."

„To není možné. Mysli na ty hromady sněhu. Kampak máš

vůbec namířeno?"

„Do Ženevy," řekl Suko při nastupování a zabouchl dveře.

„Blázni, opravdoví blázni. Duševně nemocní." Hlas hororové hvězdy se zadrhl. „Ale mně je to jedno, mne se to stejně netýká. Cítím to. Jsem pod ochranou ďábla a jeho služebníka."

Nechali jsme ho povídat a nebrali jsme mu naději. Zastrčil jsem klíček do zapalování, otočil jsem jím a čekal jsem, až

motor naskočí.

Nepodařilo se to.

Neozvalo se jediné škytnutí. Hrozivé ticho.

Po čtvrtém pokusu jsem se vzdal a ohlédl jsem se po Sukovi, který se jenom zeptal: „Může to být baterie?"

„Sotva, příteli, to musí být něco jiného. Něco úplně jiného.

Však víš."

„Jistě. Černá magie."

„Správně."

Van Akkeren naslouchal našemu rozhovoru a patřičně jej vy-chutnával. „No, vy dva," zeptal se a přitom se zahihňal. „Asi neodjedete."

„Vypadá to tak."

„No, Číňane, někdy je potřeba dělat ústupky. I to počasí nestojí za nic."

„Znám horší věci," řekl Suko a přihlížel, jak se marně snažím nastartovat.

„Budeme tady asi muset zůstat," řekl van Akkeren. „Nebo chceš tlačit, Sinclaire?"

„Drž hubu, van Akkerene!"

„Copak, jsi mrzutý?"

„Ne, realista."

Suko otevřel dveře. K vozu přicházel Jaques Grenier. Jeho obličej byl jeden velký otazník. „Nejede to?"

„Ne!"

- 50 -

„Rozumím trochu motorům. Opravoval jsem i traktory. Smím se podívat?"

Zavrtěl jsem hlavou. „To by nemělo žádný smysl. Nevěřím, že by bylo něco s motorem. Závada je někde jinde. Teď

vstoupil do hry ještě někdo jiný. Věřte mi."

„Ten... ten orel?"

„Možná."

Grenier si přes okénko prohlížel van Akkerena. „To je tedy on," řekl tiše.

„Ano."

„Vypadá úplně normálně."

Ušklíbl jsem se. „To by bylo skvělé, kdyby každý zločinec měl

napsáno na obličeji, co je zač. Policii by ubyla spousta práce."

„A co teď?" zeptal se Grenier. „Klidně mi řekněte pravdu, pane Sinclaire."

Pokrčil jsem rameny. „Teď musíme, ať chceme či nechceme, čekat na našeho nepřítele."

„Orla?"

„Správně."

„Ach, to bude těžké."

„To říkáte vy."

„Máte nějaký plán?". ,

Pokrčil jsem rameny. „Někdy je dobré hodit člověka do vody, aby se naučil plavat."

„Jak to myslíte?"

„Člověk by měl rovnou vstoupit do jámy lvové. To znamená, že se vydáme na svah, kde jsme objevili ta křídla. To je všechno."

Jaques Grenier málem upadl do mdlob. „Vás unavil život?"

Zabouchl jsem dveře vozu. „Ne, ale nemusíme přece jen vyčkávat, co se stane. Třeba se nám ho podaří zastavit."

Grenier na nás vykulil oči. „Víte vlastně, jak je ten orel velký?"

„Ne tak docela," řekl Suko.

- 51 -

„Je větší než dům. Je to obrovský pták a sídlí v něm Zlo, věřte mi. Je mohutný a mocný. Nemůžete se mu postavit. Proti němu jste nepatrní trpaslíci."

„I ti se mohou bránit," odpověděl Suko.

„Ale ne proti takovému protivníkovi."

Jistě, Grenier nás chtěl varovat. To by udělala spousta lidí, ale my jsme nemohli nečinně přihlížet. Kdyby se orlu podařilo osvobo-dit se a spolčit se s van Akkerenem, vypadalo by to se světem moc zle. Proto jsme se museli předtím pokusit odstranit pravou příčinu všeho zla.

Zaletěl jsem pohledem k obloze. Obloha potemněla, i když

do soumraku bylo ještě daleko. Po ní putovala oblaka jako dlouhé roztažené stíny a zakrývala sluneční kotouč, který se marně snažil mezi nimi prodrat.

„Nu?"

Kývl jsem hlavou na Greniera. „Jsme pevně rozhodnuti.

Poctíme orla svou návštěvou. Jak bychom se co nejrychleji dostali na svah?"

„Půjdu s vámi..."

„Ne! Vy zůstanete tady!"

Můj hlas zněl tak naléhavě, až sebou Grenier trhl. „No, dobrá. Tak poslouchejte."

Vysvětlil nám cestu. Bylo to jednoduché, už při prvním pokusu jsme našli uličku, kterou jsme mohli proběhnout.

Sukovi bylo nápadné, jak často zvedám zrak k obloze.

„Hledáš ptáky?" zeptal se.

Mávl jsem odmítavě rukou. „Je mi jasné, kde je najdu. Na svahu. Jsou to přece poslové orla smrtonoše." Oklepal jsem si sníh z bot. „Je všechno jasné? Můžeme vyrazit?"

„Kdykoliv."

Ale prozatím k tomu nedošlo. Ve vyházené uličce se najednou objevila jakási postava. Velmi starý muž. Připadalo mi, jako by byl ve velkém pytli. Nebyl to však pytel, ale kabát.

Musel se hodně snažit, aby se udržel na nohou. Čepice na hlavě byla po-

- 52 -

šoupnuta a vykukovalozní jednoucho.

„To je Piccé!" vykřikl polekaně Jaques a rozběhl se ke starci, aby ho podepřel.

Piccé se pomalu šoural kupředu. Ani příliš nezvedal nohy.

Když se přiblížil, poznali jsme, že je zraněný. Přes ucho se mu táhl rána, ze které kapala krev.

Hned mi bylo jasné, že i jeho napadli ptáci.

Zastavili se vedle nás. Jaques pokýval hlavou. „Taky na něho zaútočili ti zatracení..."

„Kde se to stalo?"

„Ve chlévě."

„Odveďte ho dovnitř," řekl jsem. Bylo načase vyrazit.

„Dobrá." Grenier souhlasil. „Doufejme, že se ještě uvidíme."

Pousmál jsem. „Zatím to nevypadá příliš slibně."

Tuhle větu zaslechl i van Akkeren. „Ano," křikl z vozu,

„nevypadá. To vidím na první pohled. Nic se vám nedaří. Brzy se dostanete do spárů orla smrtonoše. Má takovou sílu, že zobákem rozseká celou vesnici na třísky. A jeho drápy jsou jako sloní tlapy. Třeste se! Já se tomu mohu jenom smát..."

Suko se naklonil k okénku. „A vás ušetří?" zeptal se.

„Aby ne. Je to můj spojenec." Van Akkeren se radoval jako malé dítě.

Neměli jsme nejmenší chuť se s ním zdržovat a vydali jsme se na cestu...

Jaques Grenier mluvil o zkratce, na kterou jsme také narazili. Přes hlavní ulici Aigleville jsme prošli jen pár metrů, provázeni kradmými pohledy obyvatel.

Před několika domy lidé odklízeli sníh. Děti sáňkovaly nebo se koulovaly.

- 53 -

Mezi dvěma domy jsme objevili úzkou proluku. Tady byla navátá velká závěj. Dupali jsme v hlubokém sněhu a vyhýbali jsme se rampouchům, které visely z okapů jako kopí.

V domech se topilo. Z komínů stoupal kouř. Ne vysoko, protože ho vítr srážel k zemi a hnal ho proti nám. Štípal nás v nose.

Na konci cesty, kde stálo pár osamělých domů, jsme přelezli plaňkový plot.

„Drž se vpravo," řekl Suko, který šel vedle mne. Podle in-strukcí jsme tímto směrem měli dorazit k bílé pláni v místech, kde ležel stín obrovských křídel. V této chvíli se nepohyboval.

Zato jsme zahlédli černé ptáky. Poletovali nad stínem a zdálo se, že vyčkávají, až se pohne. Bylo jich pět.

Naše cesta vedla vzhůru do kopců a stále hlubokým sněhem. Byl sice na povrchu umrzlý, ale stejně jsme do něho zapadali. Naštěstí jenom po kolena, ne třeba po prsa.

Zkrátili jsme si cestu tím, že

jsme se pustili napříč ke svahu, který vzbuzoval náš zájem.

Zdálky bylo možno lépe rozeznat kontury stínu. Teď

připomínal jednolitou tmavou plochu.

Aigleville leželo pod námi. Z této ptačí perspektivy se zdálo, že domy se probořily do sněhu. Jenom několik domů, kde jejichž obyvatelé očistili střechy, připomínalo malé tmavé ostrůvky.

Jaques Grenier nám zdůraznil jeden orientační bod, který

jsme nemohli přehlédnout. Byla to stodola zasněžená až po střechu.

Stodola, i když byla téměř celá pod sněhem, nabízela relativně dobrý úkryt proti protivnému mrazivému větru, který

se hnal přes nechráněnou pláň a zvedal do výše obláčky sněhové tříště.

Drobné ledové krystalky si nacházely cestu i k našim obličejům. Zvedli jsme si límce. Museli jsme si promyslet další postup.

„Chceš se pustit rovnou na svah?" zeptal se Suko.

„Jistě."

- 54 -

„Beze zbraně?"

„Ne, s křížem."

„Mám si ponechat Grál?"

„Prozatím ano. Nevůli, jestli s ním proti orlovi něčeho dosáhneme."

„Počkáme a..."

Suko zmlkl. Ve stejném okamžiku jsme zaslechli krákorání ptáků. Byli blízko, přímo nad našimi hlavami.

Poodešel jsem od stodoly, abych získal lepší výhled. Ptáci nás objevili. Kroužili těsně nad střechou, ale neodvažovali se nás napadnout. Možná ještě měli v paměti

moji poslední akci. Stříbrným kulkám nemohli odolat. Dva ptáci dosedli na střechu, ale okamžitě se zvedli, když jsem se otočil.

Zamířili ke svahu. Vypadalo to, jako by se do něho chtěli zavrtat. Místo toho přistáli přibližně ve středu obrovského stínu.

Tam také zůstali.

Suko, který přihlížel, se tiše zeptal. „Má to nějaký význam?"

„To je docela možné." Chtěl jsem jít napřed, ale přítel mě zadržel.

„Počkej, Johne."

„Na co mám ještě čekat?"

„Orel - hýbe se!"

Nevěřícně jsem na něho koukal. Jeho vážný obličej mě přesvědčil natolik, že jsem otočil hlavu a zamířil pohledem na svah.

Suko nelhal. Křídlo orla se pohnulo. Proběhlo jím chvění, což polekalo i ptáky, kteří se chystali co nejrychleji vzlétnout k obloze.

Vyletěli hodně vysoko. Kroužili a pozorovali, co se děje pod nimi ve sněhu.

Nepochopitelná věc.

Celý svah se dal do pohybu. Vrchní vrstva umrzlého sněhu se trhala a tvořily se v ní dlouhé pukliny.

- 55 -

Neměli jsme nejmenších pochyb. Orel smrtonoš opouštěl své vězení!

Neodvažovali jsme se tam rozběhnout a zůstali jsme v relativně bezpečném úkrytu u stodoly. Nad svahem se vznášel obláček sněhu.

Dostával nový a nový příděl potravy, jak se křídlo postupně osvobozovalo ze sněhového příkrovu.

Znovu se ozvalo zapraskání a ledová kra se zlomila.

Křídlo bylo volné!

Když jsme ho uviděli, sevřela nás úzkost. Nebylo možné odhadnout, jak je široké, ale v každém případě bylo obrovské.

Ani já ani Suko jsme nevěděli, co k tomu říci. Mohli jsme jenom přihlížet a doufat, že vyvázneme se zdravou kůží.

Náhle vyletěla křídla do výšky jako vystřelená katapultem.

Nejenže byla volná, ale ještě rozhodila spoustu úlomků

zmrzlé ledové kůry.

Jako laviny se řítily po svahu, obalovaly se sněhem a mířily přímo k nám.

Přitiskli jsme se ke zdi stodoly. Budova dostala přímý zásah lepkavou hmotou. Zaslechli jsme praskání, až se dřevěná budova otřásla. Přes střechu padaly kusy ledu a sněhu.

Dopadne tohle dobře?

Myslel jsem na to, jak lehce se v horách uvolní lavina. To, co jsme zažili, byla jenom její předzvěst. Vlastně bychom rněli utéci, ale cosi nás jako kouzlem drželo na místě.

Suko uvažoval podobně. „Už jsi byl někdy v lavině, Johne?"

„Nemohu si vzpomenout."

„Takže to brzy zažijeme."

- 56 -

Přesto jsme zůstali. Obláčky sněhu nebyly tak neprodyšné, abychom jimi nemohli sledovat události na svahu.

První ptačí peruť už byla volná.

Mávala nahoru a dolů, jako by se obrovský tvor chystal na let nad vrcholky hor.

Křídlo dopadalo ztěžka na svah nedaleko od nás.

Uvažoval jsem, jestli na ně nemám vystřelit z beretty posvě-

cenými stříbrnými kulkami, ale nechal jsem ji zastrčenou v pouzdře, protože ze sněhu se najednou vztyčila hlava obrovského orla.

Bylo to skoro jako zemětřesení. Krk a hlava vyrazily do volného prostoru jako sloupy. Současně uvedly do pohybu ohromné masy sněhu.

Teď jsme nemohli starat o orla. Museli jsme přihlížet, jak se na nás valí lavina sněhu a ledu, která s sebou strhávala drobný štěrk a oblázky. Do jejího dunění zazněl hlasitý, ostrý

křik, při kterém nám tuhla krev v žilách. Něco podobného jsem v životě neslyšel.

Objevilo se i druhé křídlo. Zahlédli jsme ho jenom jako stín, protože v té chvíli se k nám přivalila lavina.

Udeřila proti boudě, která nevydržela obrovský nápor, ačkoliv ji chránil navátý sníh. Do dunění laviny se ozvalo praskání dřeva. Trámy létaly vzduchem jako zápalky. Víc jsme nezahlédli, protože nám první jazyky letící laviny podrazily nohy.

Suko zmizel jako první.

Ještě jsem postřehl, jak křečo-

vitě svírá vak s Tajemným Grálem a potom se jeho tělo ponořilo do tančícího víru sněhu, ledu a štěrku. Ani já jsem na tom nebyl lépe.

Srazila mě neuvěřitelná síla. Měl jsem pocit, že se vznáším, kdybych přitom nepřistál na břiše a neřítil se do hlubiny.

Z vesnice jsme stoupali nahoru do svahu. Teď jsem se znovu řítili proti vesnici a nevěděli jsme, kde se vlastně nachází. Jestli nad námi, pod námi, za námi či před námi.

- 57 -

Stočil jsem se do klubíčka a rukou jsem si chránil hlavu.

Masa sněhu me nesla dál. Nemohl jsem se nikde zastavit.

Ponořil jsem do bílého světa.

Lavina spolkla všechno včetně nás. Připadal jsem si jako nakopnutý míč, který se řítí do hloubky a dál dostává ze všech stran rány, kopance a šťouchance.

Mozek mi naštěstí fungoval normálně a tak jsem si rychle vybavoval v paměti obrázky z televize, kde ukazovali vesnice a lidi, které rovněž zavalila lavina.

Nejsem v tomto směru odborníkem. Naštěstí ta, v níž jsem se právě vezl, nepatřila k největším. Spíše k těm menším.

Nad hlavou mi přeletovaly úlomky ledu, aniž mě zranily, protože vrstva sněhu mě kryla jako silný koberec.

Horší bylo, že mi docházel vzduch. Kdybych otevřel ústa, měl bych je okamžitě plná sněhu.

V takové situaci připadají člověku vteřiny jako celá věčnost.

Kdy to přestane?

Znenadání jsem ještě do něče-

ho narazil a potom bylo po všem. Překvapilo mě to, i když

jsem se na to připravoval.

Ticho...

Mrtvé, tísnivé ticho.

Netušil jsem jak dlouho takhle vydržím ležet, ale vůle k životu mě nutila, abych se vysvobodil ze sněhového zajetí.

Jak vysoká bílá peřina na mně leží?

Nevěděl jsem. Každopádně mi připadalo, že váží nejméně tunu. Měl jsem pocit, že ležím v těsné rakvi, ze které se vlastní silou nedostanu.

Přesto jsem se pokusil kopat nohama, abych odstrčil sníh stranou.

Nepodařilo se mi to tak docela. Sníh byl jako hustá kaše.

Měkký, ale kladl odpor. Ani rukama jsem nic nesvedl. Naštěstí přišla pomoc zvenčí. Lapal jsem po vzduchu a ubezpečoval jsem se, že se nade mnou něco děje. Tma ustupovala, protože kdosi odhrnoval sníh. A potom jsem uviděl obličej svého přítele.

- 58 -

Protože jsem měl sněhem zalepené oči, viděl jsem Suka rozmazaně, ale byl to on, o tom nebylo pochyb.

„Johne," zasípěl a hrabal dál.

Nebylo mi jasné, kde vzal lopatu, ale za chvíli byl sníh pryč.

Zvedl mě.

Rychle jsem se nadechoval. Chtěl jsem se zároveň

porozhlédnout kolem, ale závrať byla příliš silná.

„Johne, nejdřív se dej dohromady. Měl jsi z pekla štěstí, to ti povím."

Opřel jsem se o něho. „Ano," zasupěl jsem těžce, „člověk musí mít štěstí."

V našem povolání musí člověk něco vydržet. Netrvalo dlouho a cítil jsem, že se mi vracejí síly. Takže jsem se mohl přesvědčit, do čeho jsem se dostal a čemu jsem unikl.

Lavina sjela až k vesnici. Její výběžky se dokonce dostaly až na hlavní ulici, kde po sobě zanechaly hromádky šedozeleného kamení. Kdyby mě lavina zasáhla tak jako Suka, mohl jsem na tom být o něco líp - okraj ho odmrštil stranou. Já jsem se však nacházel přímo v jejím středu.

Vlastními silami bych se z ní nikdy nedostal. Bouchl jsem Suka vesele do ramene. Potom jsem si všiml, že svírá vak s naším drahocenným nákladem.

„Ty jsi...?"

Zasmál se. „Co si myslíš? Dostal jsem přece Grál do opatrování."

„To ano, ale..."

„Když se mi něco svěří, hlídám to jako oko v hlavě. Natolik bys mě měl znát."

„Díky."

„Otázkou zůstává, kde je orel."

Proboha, na toho jsem si ani nevzpomněl. Automaticky jsem se podíval nahoru. Obhlížel jsem oblohu, ale viděl jsem jen nekonečnou plochu, po které se hnala prořídlá mračna. Po obrovském orlu smrtonošovi nebylo ani vidu ani slechu. Naho-

ře na úbočí, kde opustil horu, ještě poletoval zvířený sněhový

poprašek. Bude nějakou chvíli trvat, než klesne.

- 59 -

„Můžeš jít?" zeptal se Suko.

„Kam máš namířeno?"

„Ke Grenierovým."

„Okay."

Už jsme zde nebyli sami. Teď, když se všechno uklidnilo, vycházeli vesničané ze svých domovů a rozhlíželi se, jaké škody lavina napáchala. Nebylo to tak hrozné. Některé dřevěné domky nevydržely, kamenné budovy však náporu sněhu odolaly.

Mnohý z vesničanů si nás měřil nepřátelským pohledem.

Pravděpodobně nám kladli za vinu neštěstí, které je potkalo, i když to byl holý nesmysl. Všechno zavinil orel smrtonoš.

A o něm se také hovořilo.

Někteří vesničané ho zahlédli. Dávali své poznatky k dobru a okamžitě vznikaly nejdivočejší fámy. Znovu se dostaly ke slovu staré legendy. Někteří z obyvatel se přimlouvali za opuštění Aigleville a chystali se balit.

Ti rozvážnější uvažovali realisticky. „A kam se chcete pustit v tom sněhu?"

Tehdy se malomyslní odmlčeli.

„Každopádně je volný," řekl Suko. „A my jsme mu v tom nezabránili."

„Ano, bohužel."

Tentokrát zaklonil hlavu Suko. „Hory jsou vysoké a rozlehlé.

I přes svou velikost se může ukrýt v některém údolí nebo i rokli."

„Van Akkeren má asi ďábelskou

radost." Přitom jsem si oklepal sníh a led z oblečení.

„Nevydrží mu dlouho."

„Chceš ho pořádně zmáčknout?"

„Možná nám ještě rád sdělí, kde se ten ptáček nachází. No tak pojďme!"

Nic jsem proti tomu nenamítal. Tentokrát jsme si to namířili přímo po hlavní cestě. Většina lidí byla vyzbrojena lopatami a rýči - bylo potřeba odklidit, co lavina přinesla.

- 60 -

Vítr do nás neúprosně bušil. Obloha znovu potemněla. Na zem nedopadl jediný sluneční paprsek. V pozadí se blýskal mohutný ledovec. Orel se mohl ukrýt i tam, ale tomu jsem nevěřil. Určitě zůstává v blízkosti lidí, především proto, že se s nimi zdržuje jeho spojenec van Akkeren.

Grenierovi jistě vyhlíželi, co se stalo. Nezdržovali se v domě a vyběhli na ulici. Teď se zastavili v místě, kde z hlavní cesty vybíhala cestička k jejich domu.

A zahlédli nás.

„Tam! Tam jsou!" vykřikl Pierre. „Jsou živí!" Chlapec nám běžel naproti a málem uklouzl. „Viděli jste lavinu?" zeptal se udýchaně.

„Dokonce jsme se v ní ocitli," vysvětloval jsem mu.

Pierre otevřel oči dokořán. Chtěl se nás ještě na něco zeptat, ale my jsme mu neodpověděli.

Zbývající členové Grenierovy rodiny na nás hleděli, jako by před sebou viděli strašidla.

„S tím nikdo z nás nepočítal," řekl Paul. Stiskl mi upřímně ruku - jako starému příteli, kterého už delší dobu neviděl.

„Bylo to jen o chlup," řekl jsem. „Málem jsem zůstal v lavině.

Ale nechme toho. Důležitý je především orel."

„Je volný, ne?"

Přikývl jsem.

„Viděli jsme ho," řekl Jaques Grenier. „Vyletěl ze svahu. Nestvůrná příšera, obrovský pták. Odletěl směrem k ledovci..."

„A zůstal tam?" zeptal jsem se.

„To jsme už neviděli."

„Ještě o sobě dá vědět."

„Doufejme, že ne," zašeptala Eliette.

Opustil jsem rodinu Grenierových a přistoupil jsem k renaultu, ve kterém čekal Vincent van Akkeren a napjatě mě vyhlížel.

Sklonil jsem se k okénku.

Van Akkeren se upřímně zasmál. „Je volný, že?"

„Ano."

- 61 -

„Viděl jsem to," zašeptal. „Viděl jsem, jak odlétal. Nádherný

pohled. Teď už vím, jak mocného spojence mám. Nebo si myslíte, že se mu někdo z vesnice postaví?"

„Někdo z místních určitě ne."

Van Akkeren rychle pochopil skrytý podtext mé odpovědi.

Zachichotal se. „Ty snad ano, Sinclaire? Chceš zastavit tohoto obrovitého ptáka? Ne, to se ti nepovede. Až se vrátí," šeptal pateticky a oči mu svítily, „zničí celou vesnici, že tady nezůstane kámen na kameni. Srovná všechno se zemí a bude mu jedno, kolik lidí přitom připraví o život. To ti slibuji."

„Otázkou zůstává, van Akkerene, jestli přežiješ ty."

„Já vždycky, protože orel je můj

přítel, můj spojenec. Dobře ví, že by se nikdy neosvobodil, kdyby mě osud nezavedl do tohoto hnízda. Vlastně by mi za to měl být vděčný. " Při poslední větě se rozesmál.

„Jestli je to váš přítel, van Akkerene, můžete nám jistě sdělit, kde se nachází."

Hororová hvězda na mě nevěřícně zírala a roztáhla ústa do posměšného úšklebku. „Najděte si ho."

„Vy to také nevíte?"

„To jsi řekl ty, Sinclaire. Já jsem přesvědčený, že se pohybuje blízko nás."

„A co dál?"

„Můžeš dělat, co chceš, jemu stejně neunikneš. Jsi vlastně vězněm, i když se můžeš volně pohybovat. Ani útěk tě nezachrání."

Van Akkeren mě provokoval a měl z toho náramné potěšení. Reagoval jsem klidně a jenom jsem krčil rameny.

„Mám za sebou hodně podobných záležitostí a všechny jsem přežil ve zdraví. Máme sebou Grál, a ten nám pomůže zahnat zpět tvého milovaného ďáblíka Baphometha. Co vlastně chceš?"

„Tvůj konec, Sinclaire! Tvoji zatracenou smrt!"

„Budu ti držet palce, van Akkerene."

Nechal jsem ho sedět a otočil jsem se k příchozím.

- 62 -

„Vrátíme se do domu," řekl Suko, který kráčel v čele. „Tam se můžeme poradit."

„Ano, v pořádku."

Byl jsem rád, že jsme se vrátili do vyhřáté místnosti, protože jsem začínal mrznout.

V kuchyni seděl další host, starý Piccé. Hleděl na nás planoucíma očima. V ruce držel sklenici s pálenkou. Měl pořádně upito.

„Vyžijete?" zašeptal. „Vy jste to přežili? Orel vás neodnesl?"

„Jak vidíte," odpověděl jsem a posadil jsem se na židli.

Eliette Grenierová připravila čaj, kterým nás všechny podělila.

Čaj byl horký a zahřál na těle i na duši.

Piccé si zavdal z lahve. Na sobě měl pořád staromódní, pytli podobný kabát. Páchl chlévem. S hlasitým třesknutím postavil láhev na stůl. „Ano, ano," řekl tiše. „Stará kletba se naplnila."

Ve vrásčitém obličeji starého Piccého se leskly oči jako dvě kapky vody. „Říkám vám. Vrátí se a přeletí nad námi jako ničivá vichřice. Nezná slitování. Všechno zničí. Domy, zvířata i lidi. Spojí se s tím druhým Zlem, tomu se nedá zabránit." Piccé se dotkl náplasti za uchem. „I ptáci ho cítili. Dostali se do jeho vlivu a úplně se změnili, i když ještě vypadají normálně."

„To je pravda!" potvrdil jsem.

Pohledy přítomných se upřely na mne. Seděli jsme kolem stolu. Čekali na vysvětlení a vzápětí se jim jej dostalo. Pověděl jsem jim, jak jsem jednoho ptáka vyřídil stříbrnou kulkou.

„Rozpadl se na prach," dodal jsem.

„Stříbrné kulky?" vydechla Eliette. „Je to pravda?"

„Proč bych lhal?"

„V tom případě jste mimořádný člověk."

„Přijde na to, z jakého úhlu se díváte. Teď víme, na čem jsme. Orel se vrátí a možná zaútočí."

„Proč ale?"

Dopil jsem zbytek čaje . „Protože v tomto domě se nacházejí jeho úhlavní nepřátelé. Můj přítel Suko a já. Ale neušetří ani vás."

- 63 -

„Znamená to, že máme utéci?" zeptal se Jaques skleslým hlasem.

„Bylo by to přinejmenším rozumné."

„Ale kam?"

„No právě, to je problém. Neumím si představit jinou možnost."

Na desku stolu se upíraly ustrašené pohledy. V krbu praskaly plameny. Starý Piccé se najednou potichu zasmál.

„Věděl jsem to, ale nikdo mi nevěřil. " Nadzvedl hubená ramínka a natáhl se znovu po lahvi.

„Jak reagoval van Akkeren?" zeptal se Suko.

„Byl radostí v sedmém nebi."

„To si dovedu představit," podotkl Jaques Grenier.

„Buďte zticha!" ozval se najednou Pierre a vzápětí vstal.

„Neslyšíte nic?"

„A co?" zeptal jsem se.

„Tam... někdo volal. Myslím, že to bylo venku." Chlapec zamířil pohledem ke mně.

„Van Akkeren!" Suko vyskočil a běžel ke dveřím.

Následoval jsem ho. Sotva jsme se objevili venku, zaslechli jsme jeho hlas. „Sinclaire

a Suko!" řval jako pominutý. „Dostal jsem poselství a chci vás předem varovat. Brzy zaútočí. Až nastane soumrak, objeví se i jeho stín. Ale to už vám nebude nic platné."

„Stejně tě necháme venku."

„S radostí. Ani bych nevstoupil do domu, který brzy přestane existovat."

Zabouchl jsem dveře. Van Akkeren vřískal tak, že ho slyšeli až v domě. Paul se podíval na hodinky.

„Už to nebude dlouho trvat a začne se stmívat. Možná během půlhodinky. Spíš ještě dřív."

Eliette ho uchopila za ruku. „A co ještě můžeme dělat?" zeptala se tiše.

„Čekat," odpověděl jsem.

„Máme ještě možnost vyváznout se zdravou kůží?" chtěl vědět Paul Grenier.

- 64 -

Pokrčil jsem rameny. „Pane Greniere, nechtěl bych mluvit do záležitostí vaší rodiny. Pravděpodobně by bylo lepší, kdybyste opustili dům a někde se schovali. Ale nemohu vám bohužel nic zaručit. Je to trochu složitější. Toto ptačí monstrum je nevypočitatelné. Známe ho jen povrchně a nevíme, proč si tak počíná. Musíte se rozhodnout sami."

„Děkuji." Paul vrhl pohled na otce. „Co myslíš?"

Jaques odstrčil šálek stranou a zhluboka se nadechl.

„Těžko říct. Nemohu ti poradit, protože to nevím, promiň. Ale zeptal ses mě, chlapče, a tak se přimlouvám za to, abychom zůstali. Musíme se postavit násilí!"

„A zemřeme!" dodala Eliette, což starý Piccé stvrdil přikývnutím.

„Já už mám život za sebou," řekl. „Na mně nezáleží, ale vy jste mladí..."

„Okamžik," vmísil se Suko do hovoru. „K čemu ty nářky?

Ještě žijeme a já za sebe doufám, že to tak zůstane. Vím, že to bude těžké, ale pokusme se trochu se vzchopit. A úplně bezbranní také nejsme."

„Chcete se s pistolí pustit do orla?" zeptal se Paul.

„Ten spolkne kulku jako malinu," mínil Piccé.

Suko zavrtěl hlavou. Potom se shýbl a rozevřel zip našeho vaku. „Nejen kulkou. Máme naštěstí ještě jiné zbraně." Když

jsem kývnutím hlavy dal najevo souhlas, vytáhl z vaku Tajemný Grál a postavil ho na stůl.

Grenierovi užasli. Dokonce i starý Piccé otevřel ústa. Kalich v nich vzbudil přímo posvátnou úctu.

„To je ona?" zeptal se Jaques.

„To je Tajemný Grál!" řekl jsem.

Nikdo mě nepochopil, a tak jsem jim poskytl krátké vysvětlení. „Tajemný Grál obsahuje tajemství, které může prakticky otřást základy světa. S jeho pomocí lze navázat spojení mezi různými světy, například mezi Aibonem a naším světem."

„Co je Aibon?" chtěl vědět mladý Pierre.

- 65 -

„Země legend a pohádek, možná také očistec. Jak se to vezme." Když jsem viděl jejich pohledy, musel jsem se pousmát. Současně jsem vytáhl kříž, který

jsem dosud ukrýval pod oblečením.

„Teď jste ozbrojený?" zašeptala Eliette.

„Doufám, že dostatečně."

„Všichni tomu věříme," pokračovala. „Jenom to nemůžeme pochopit."

„To naštěstí tolik nevadí. Musíte k nám mít důvěru a věřit, že všichni přežijeme. Neexistuje žádná záruka, ale jiskřička naděje tu je."

„Když myslíte..."

Suko se podíval na hodinky. „Myslím, že bychom se mohli porozhlédnout, kde se nachází náš přítel. Do soumraku není daleko."

Všichni byli pro.

Vstal jsem, abych poodešel k oknu. Sotva jsem udělal první krok, když jsem za oknem zahlédl třepetavý pohyb. Nebyl to orel smrtonoš, ale jeden z jeho okřídlených služebníků.

Grenierovi ho také objevili. „Myslím, že je už tady," řekla Eliette.

Suko ji uklidňoval. „Buďte bez obav, paní, to jsou teprve jeho poslové. Orel si ještě dopřává čas."

„Myslíte?"

„Předpokládám to."

Cekal jsem u dveří na přítele. Grál nechal Suko stát.

Teprve když se postavil vedle mne, otevřel jsem prudce dveře. Vítr hnal dovnitř chlad. Překročil jsem práh a okamžitě jsem postřehl, že se něco změnilo.

Nad krajinou se opravdu stmívalo. Vpravo odlétal pták od okna a mířil nad dům.

Udělal jsem ještě dva kroky do volného prostoru, otočil jsem se a chtěl jsem pozorovat, kam letí.

Na to jsem však v příštích vteřinách zapomněl, protože mne zaujalo něco jiného.

- 66 -

Zatímco na zasněženou krajinu padal šedivý soumrak, na dům se položil ještě jeden tmavší stín.

Stín křídla!

V první chvíli jsem zatajil dech. I když nám vrána ohlásila orlův příchod a počítali jsme s ním, nemohl jsem potlačit překvapení.

Samotného orla jsem však nikde neobjevil.

Vstávaly mi vlasy na hlavě, naskočila mi husí kůže a kolem žaludku se mi usadil nepříjemný tlak. Nasucho jsem polkl a zbledl jsem.

Suko pochopil proč. „Je tady," suše poznamenal a zmizel v domě.

Vyhlížel jsem alespoň ptáky, ale nebylo po nich ani památky. K tomu jsem zaslechl van Akkerenův smích. „Brzy bude po všem, Sinclaire. Už jsem ho zahlédl."

To mi v této chvíli bylo úplně jedno. Pro mne za mne ho mohl vidět třeba tisíckrát. Já jsem měl jiné starosti a zamířil jsem k domu. Přitom jsem zavřel dveře.

Nikdo z Grenierových už neseděl na svém místě. Všichni stáli a zírali na mne.

„Je to pravda," řekl jsem. „Orel smrtonoš je tady. Zdržuje se někde za domem. Viděli jsme jeho stín."

„Panebože," vydechla Eliette. „Nechtěla jsem tomu věřit, opravdu, já..."

„Prosím tě, uklidni se," řekl Paul a položil jí konějšivě ruku na rameno.

Jenom starý Piccé bral všechno s bohorovným klidem.

Hleděl do láhve a řekl smutně: „Věděl jsem, že se kletba jednou naplní. Člověk proti ní nemůže bojovat celou věčnost.

- 67 -

Jednou to muselo přijít. Tahle vesnice stojí pod nepříznivou hvězdou..."

„Nepanikař!" vykřikl Jaques.

„Co na tom sejde!" Piccé zvedl láhev a dal si pořádného loka.

„Proč ještě čeká?" ptal se Paul. „Můžete to nějak vysvětlit, pane Sinclaire?"

„Bohužel ne."

Napnuli jsme sluch, protože odněkud zazněl dutý zvuk.

Jeden z ptáků si sedl na okno, ťukal zobákem do skla a opět zmizel.

„Chtějí nás připravit o nervy," řekl tiše Jaques. „Mohli bychom je zastřelit."

Zdržel jsem se odpovědi. Místo toho jsem znovu přistoupil k oknu, protože jsem se chtěl podívat, jestli se stín změnil. Ale nic se nedělo. Stejně jako předtím se nehybně rozkládal nad domem a jeho blízkým okolím.

Ale následující vteřiny me přesvědčily o opaku. Okraj stínu se začal chvět.

Orel se musel pohnout.

Otočil jsem se k ostatním. „Pro-

sím, pochopte mě správně. Nechci vám nahánět strach, ale musíme počítat s tím, že orel v příštích minutách zaútočí."

Pierre se chtěl rozběhnout, ale jeho otec ho zadržel. Všichni jsme stáli jako přikovaní.

Vteřiny ubíhaly.

Náhle se to stalo!

Vlastně jsem počítal s tím, že se obrovský pták vrhne na dům a všechno pod sebou pohřbí. Ale nikoliv, probíhalo to docela jinak.

Slyšeli jsme ho.

Nad námi zazněl hluk.

Začalo to rachocením a praskáním, jako by někdo odklízel sníh ze střechy. Hned poté následovalo skřípění a tupé údery, až se ohýbaly silné trámy pod stropem. Na hlavy se nám sypal prach a vápno.

- 68 -

„Střecha!" zašeptal Paul. „Orel se pustil do střechy.

Panebože, to je konec."

„Zůstaň tady," řekl jsem Sukovi a pustil jsem se napříč

kuchyní. Dveřmi se mi podařilo dostat k patě schodiště, které vedlo nahoru. Do obličeje se mi opřel studený průvan. Na schodišti bylo všechno v pořádku, ale v prvním poschodí se muselo něco stát. Přinejmenším tam byla díra ve střeše.

Plížil jsem se po schodech nahoru. Ačkoliv jsem měl naspěch, zachovával jsem nejvyšší opatrnost.

Na konci schodiště se nacházela úzká chodba. Z ní odbočovaly troje dveře. Byly otevřené.

Klouzal jsem pohledem po poměrně nízké půdě. Zřetelně jsem všechno rozeznával a bylo mi jasné, že orel začal právě zde.

Nevěděl jsem, čím roztrhl střechu. Pravděpodobně dlouhým, zakřiveným a jako šavle ostrým zobákem. Když jsem naklonil hlavu, mohl jsem otvorem sledovat aspoň část této mohutné zbraně.

Dokonce jsem zahlédl i nehybné oko. Přitom mi nebylo známo, jestli orel o mně ví. Doufal jsem samozřejmě v opak a stáhl jsem se zase zpět.

Zůstal jsem na schodišti a přemýšlel jsem. Měl bych zase vystoupit těch pár schodů nahoru a pokusit se vystřelit? Oko by bylo dokonalým cílem.

Co by se však stalo, kdybych se netrefil?

Musel jsem to zkrátka risknout. V životě jsem už mnohokrát stál před závažnými rozhodnutími a ani teď to nebylo jiné.

Cesta zpět neexistovala.

Kdo neriskuje, nevyhrává.

Plížil jsem se vzhůru. Držel jsem se při stěně a mířil jsem otevřenými dveřmi přímo tam, kde byla zničená střecha.

Orel nezměnil svou polohu. I oko se nacházelo tam, kde předtím.

Co nejopatrněji jsem vytáhl berettu. Jenom žádný

sebemenší hluk, který by mohl orla varovat.

- 69 -

I když mi obličej ovíval studený vzduch, potil jsem se, jako by bylo léto.

Potom jsem pomalu natáhl paži. Pistole, kterou jsem svíral v dlani,

tvořila její prodloužení. Prst se otočil okolo spoušti. Teď

postačí jenom lehce stlačit...

Mířil jsem přesně do středu oka. Nic mě nerušilo. Ani zezdola se neozval jediný zvuk. Všichni tam určitě čekali na další zlověstný útok.

A už byl tu.

Právě v okamžiku, kdy jsem se chystal stisknout spoušť, se orel smrtonoš pohnul. Trhl hlavou vzhůru, aby rozšířil otvor.

Současně jsem zahlédl mohutný spár.

Už jsem se nedostal k výstřelu, protože spár tvrdě dopadl.

Zachytil se za trám a zatřásl s ním. Rachot, který tím způsobil, se nedal přeslechnout.

Do dveří zabušily třísky. Chtěl jsem dokončit, co jsem započal, ale orel sáhl k poslednímu prostředku, kterým mě odsoudil do úlohy pouhého statisty.

Příšerným způsobem mi dokázal, jak jsem bezmocný.

Znovu to začalo mohutným praskáním a pukáním, po kterém se dům otřásl v základech. Překvapilo mě to natolik, že jsem ztratil na schodišti rovnováhu.

Zavrávoral jsem a padl jsem zády na stěnu. Chtěl jsem se zachytit, ale dlaně mi sklouzly, a tak nic nebránilo, abych se vydal na nedobrovolnou cestu dolů. Valil jsem se přes vysoké hranaté schody a cítil jsem, jak mi křupe v zádech. Najednou se vedle mne objevil Suko, který natáhl ruku a podal mi ji.

Nechal jsem se zvednout. Protáhl jsem záda, a podíval jsem se nahoru.

„Co to bylo?" zeptal se přítel.

„Orel je nahoře!" zasípěl jsem. „Stojí nad domem a buší do střechy spárem. Část už zničil."

„To přece nemůže být pravda!"

„To by ses divil." Sklonil jsem se a sebral jsem berettu, která mi při pádu vypadla z ruky.

- 70 -

„Co teď budeme dělat?"

Věděl jsem, kam Suko míří. „Dobrá, asi se o to pokusíme společně, ale Grenierovi o tom musí vědět."

„Ti se klepou v kuchyni."

Během několika vteřin jsme byli u nich. Do oka mi okamžitě padl starý Piccé. Natáhl se na lavičce a tiše chrápal. Ten člověk měl nervy.

Ostatní byli bezradní a hleděli prosebně na nás.

Kývl jsem na ně. „Promiňte," řekl jsem, „ale opravdu je tam nahoře."

„Odletěl?" zašeptala Eliette a přistoupila o krok ke mně, jako by mě chtěla hypnotizovat. „Nebo jen poletuje ve vzduchu?"

„Poletuje. Vznáší se ve vzduchu a už zničil část střechy."

„To jsme slyšeli," řekl Paul. „K čemu se teď chystá?"

Pokrčil jsem rameny. „Nic přesnějšího nevím. Zachytil se pařáty na trámech. Jak jsou silné?"

„Ty něco vydrží," odpověděl Paul.

Asi měl pravdu, protože sotva domluvil, proběhlo domem trhnutí.

Potom se to stalo.

Všichni jsme měli pocit, že jsme ztratili půdu pod nohama.

Jenomže to nebyla pravda. Stáli

jsme stále na podlaze. Zato se vznesl dům, který orel ohromnou silou zvedl do výše...

Byl to nepopsatelný pocit. Možná se člověk podobně cítí na voru, který se houpe na vlnách. Rychle jsem se rozkročil, abych neztratil rovnováhu. Ostatním se dařilo stejně. I oni se zachytili a zděšeně se rozhlíželi po sobě. Tuhle událost nemohl prostý lidský rozum pochopit.

- 71 -

I nám se vedlo stejně, ale nemělo cenu si naříkat. Museli jsme se zkrátka smířit s tím, že se nacházíme v drápech obrovského orla.

Zašilhal jsem k oknu. Na protější straně ubíhal zasněžený

svah. Tak pomalu, jako by nás přenášel nějaký jeřáb.

Pierrovi se jako prvnímu z nás vrátila řeč. Najednou se rozesmál. „Šílené," řekl, „prostě šílené. Kdybych to někomu vyprávěl, tak si pomyslí, že jsem blbec."

„Buď zticha, chlapče!"

„Ale mami, vždyť je to pravda. Obrovský pták zvedl náš

dům. Zajímalo by mě, jak vysoko."

Nikdo mu neodpověděl, proto se otočil na Suka a na mne.

„Víte to? Co se tady děje? Proč zrovna my? Co jsme tomu prokletému orlovi udělali?"

„Vůbec nic, chlapče."

„Potom je to vaše vina. Kdybyste nebývali přišli..." Větu už

nedokončil, protože nad našimi hlavami se znovu ozvalo praskání.

Chovali jsme se tiše jako myšky. Něco udeřilo do podlahy půdy a ozvalo se nové zapraskání.

Pierre se pokusil o úšklebek. Vyšla z toho jenom nepovedená grimasa. Chtěl jsem zjistit, jak vysoko se nacházíme. Podle mého odhadu jsme poletovali někde nad vesnicí. Jistota, že poletujeme společně s domem, se znovu potvrdila, protože mi připadalo, jako bych se pohyboval v třaslavé huspenině. Vratkou chůzí jsem dospěl k oknu a podíval se ven.

Dosáhli jsme výšky věže kostela!

Hluboko pod námi stál renault. V něm dřepěl van Akkeren, který znovu spustil okénko a vystrčil hlavu. Pátral po orlovi.

Dokonce na něho cosi volal. Slovům jsem bohužel nerozuměl.

Jenom jsem zahlédl, jak otvírá ústa.

Byl jsem novou scénou tak zaujatý, že jsem ani nepostřehl, kdy ke mně přistoupili Grenierovi se Sukem. Všichni vyhlíželi ven.

- 72 -

Orel měl obrovskou hlavu. Mohli jsme vidět jeho pravé oko, jehož strnulou zorničku černou jako uhel obklopovalo světle žluté bělmo.

A k tomu ještě zobák!

Připomínal

mi

otevřené

smrtící

klepeto.

Vypadalo

nebezpečně. Netvor sklonil hlavu a rozevřel zobák dokořán, jako by chtěl něco klovnout.

Určitě s ním nechtěl udeřit do

sněhu. Po námi byl vlastně jediný cíl.

Renault!

Suka a Paula Greniera napadla stejná myšlenka. „Přece nechce zničit vůz?" zašeptal přítel. „Van Akkeren je jeho přítel, ne?"

„Možná se mýlíš."

„Dokonce bych se měl těšit."

Neodpověděl jsem a čekal jsem, jestli orel opravdu chňapne po voze.

Dokořán otevřený zobák se k němu stále více přibližoval.

Klepeto jako otevřená výhrůžka, ale van Akkeren si z něj nic nedělal. Dokonce jsme zaslechli jeho smích.

Potom se zobák dotkl vozu. Ostrou špicí ťukl do střechy auta. Viděli jsme jenom ťuknutí, ale ve skutečnosti z toho vznikl slušný důlek.

Van Akkeren byl sice připoutaný, ale přesto se vyklonil z okénka co nejdále. Nerozuměli jsme tomu, co pokřikoval na orla. Ale pták smrtonoš se nenechal zmást. Stáhl hlavu zpět a doširoka otevřel zobák, obrovské otevřené nůžky, které mohly být smrtelné. A zasáhl.

Eliette Grenierová zavřela oči. Nemohla přihlížet, jak ubližují druhým. Orlův zobák uchopil vůz v úrovni předních sedadel.

Plech pro něj nebyl žádnou překážkou. Zmáčkl ho jako papír.

Ani jsme neslyšeli skřípění. Van Akkeren se stáhl zpět. Musel prožívat pekelná muka a přihlížet, jak orel zmáčkl přední část vozu jako tahací harmoniku.

Přežije van Akkeren?

- 73 -

Možná ano, orel mu neublížil. Stačilo mu pouze zničit přední část renaultu.

Ten zatím stál na všech čtyřech kolech uprostřed zasněženého prostranství.

Klouzal jsem pohledem po vesnici. Jenom několik lidí se odvážilo na ulici, aby pozorovali nestvůrného orla. Ostatní zůstávali ve svých domovech, ačkoliv museli vědět, že jim neposkytnou žádné bezpečí, když obrovský orel může odnést celý dům.

Ale v této chvíli se staral jenom o vůz. Nezničil ho, jenom renaulta zvedl stejně jako náš dům.

Mohli jsme být relativně spokojeni. Rozhodně bych se nechtěl nacházet v jeho zobáku.

Vůz se už odlepil od země. Stoupal vzhůru pevně sevřený

zobákem. Vlivem obrovského tlaku se otevřela dvířka u řidiče a visela dolů jako cosi nepatřičného. Vypadalo to, že každým okamžikem upadnou.

Netrvalo dlouho a vůz se nacházel ve stejné výši jako my.

Orel však zvedl hlavu ještě výš a nepouštěl vůz ze zobáku.

Abychom ho viděli, museli jsme stočit hlavu.

„To přece není pravda," vydechl Jaques, když vůz zmizel z dohledu. „Nezdálo se mi to?"

„V žádném případě!"

„Ale, Paule, já..."

„Jen klid, otče, klid! Jinak se z toho zblázníme." Vybízel nás pohledem. „A vy? Co je s vámi? Nemáte nějaký návrh, jak bychom se dostali z této podělané situace?"

Pokrčil jsem rameny, otočil jsem se a zamířil jsem k velkému kuchyňskému stolu. Posadil jsem se. Protože dveře byly otevřené a ve střeše velká díra, profukoval budovu studený vítr a dusil plameny v krbu.

„Představte si, že by se nám podařilo orla přesvědčit, aby pustil dům z pařátů. Chtěli byste se zřítit z takové výšky?"

„Ne!"

„Já taky ne!"

- 74 -

Paul Grenier svíral ruce v pěst. „Ale nějak se snad musíme dostat z této zatracené situace. Krucinál, přece nebudeme věčně viset v pařátech orla smrtonoše."

„Snad nás někam donese."

„A sežere, co?"

Neodpověděl jsem. Jsou situace, které dovedou člověka vyvést z míry. V takovém stavu jsem se nyní ocitl i já. Možná jsem byl v posledních dnech dost vyčerpaný. V hlavě jsem měl totální vzduchoprázdno. Cítil jsem se jako tělo bez duše.

Vypumpovaný. Přistoupil ke mně Suko. Grenierovi pochopili, že chceme zůstat sami a drželi se v pozadí.

„Víš, že to takhle dál nepůjde, Johne?"

„Samozřejmě."

„Co je s tebou?"

„Ani se neptej. Mám úplný útlum. Jsem na nule, co já vím.

Je to k zoufání. Chytili jsme van Akkerena a teď tohle."

Dotkl se jemně mého ramene. „Seber se, hochu. Musíme se z toho dostat ven."

„To vím taky. A jak?"

„Tím, že zničíme orla."

„A dojedeme na to. Ten nás slupne jako malinu. Suko, míval jsi lepší nápady."

„V tom případě jsi na řadě ty!"

„Mám jít nahoru a sestřelit toho ptáčka? Nebo mu vylézt na záda a přinutit ho, aby přistál?"

„Nebylo by to poprvé."

„Myslíš na Garuda?"

„Na koho jiného?"

Garuda je orel, který pochází z indické mytologie. V

minulosti mi několikrát pomohl. Tradice mu předurčila roli rytíře boha Višnu.

„Suko, to myslíš doopravdy?"

„Momentálně mě nic jiného nenapadá. V nouzi je každá rada drahá."

„Myslíš, že by na to stačila beretta a kříž?"

„S Tajemným Grálem snad ano."

- 75 -

„Plná polní?"

„Ano."

Přemýšlel jsem. Nebylo to jen plná polní, ale také vysoké riziko. Nejen pro nás, ale také pro rodinu, které patřil dům. „O

tom bychom se měli domluvit s Grenierovými," řekl jsem.

„Nemůžeme je obejít."

„To je pochopitelné."

Došlo jim, že mluvíme o nich, a přidali se k nám. Velmi opatrně zaujali místa kolem stolu a tázavě na nás hleděli vystrašenými pohledy.

Jenom starý Piccé se nenechal rušit. Ležel na lavičce a spal spánkem spravedlivých.

„Existuje pouze jedna možnost, jak orla zastavit," začal opatrně Suko. „Musíme to vyřídit sami, jestli mi rozumíte."

„A jak?" zeptala se Eliette.

„Bojovat s ním."

Zděsili se. Jaques Grenier si mnul bradu. „Co chcete? Jak bojovat?"

„Ano, jinou možnost nemáme," dodal jsem.

„Ale jak?" vydechl Paul.

„Poletuje nad námi. Půjdeme na půdu a odtamtud to s ním vyřídíme."

„On vás zničí."

„To je možné," souhlasil jsem. „Přinejmenším se o to pokusí. Ale i my se můžeme bránit. Chtěli jsme vám jenom říci, abyste s tím počítali. Všichni jsme bohužel udělali chybu tím, že jsme neopustili dům zavčas."

„Nikdo nemohl počítat s tím, že se to takhle zvrhne," řekla Eliette. Docela ztratila zdravou barvu v obličeji.

Ani ostatním se nevedlo lépe, proto jsem celou záležitost rychle uzavřel.

„Souhlasíte?" zeptal se Suko.

„Co jiného nám zbývá?"

Inspektor hleděl na Jaquese Greniera. „Je možné, že máte lepší nápad."

- 76 -

„Ne, vůbec ne. Beztoho nic nechápu. Je to jako noční můra, která se bohužel stala skutečností." Odkašlal si.

Stále jsme se vznášeli nad zemí

bez jediného pohybu. Nikdo z nás netušil, jak dlouho bude tento stav trvat. Zdálo se, že orel se chystá vyrazit na cestu, ale nikdo neznal její cíl. Tlačil nás čas, ale nechtěli jsme se unáhlit.

Já a Suko jsme se zvedli ve stejném okamžiku, sledováni ustrašenými pohledy Grenierových.

„Budeme se za vás modlit," zašeptala Eliette, „ale nemohu se vám obdivovat. Jenom vás lituji, protože dáváte v sázku vlastní život."

„Myslete také na sebe," odpověděl jsem. „Všichni si přece přejeme, abychom se dostali z téhle životu nebezpečné situace."

„A jak chcete orla zabít?" zeptal se Paul.

„Nemám zdání!"

„Co se potom stane s domem?"

Jistě, taková otázka musela přijít. Stiskl jsem pevně rty a mlčel jsem.

Paul Grenier si odpověděl sám. „Myslím, že spadneme."

„To je možné." Otočil jsem se k Sukovi, který se už

natahoval pro Tajemný Grál.

Kalich a koule patřily k sobě. Tvořily vzájemnou jednotu, protože červená koule, která kdysi patřila věštkyni Tanit, přesně seděla v otvoru kalichu.

Zatím jsme netušili, jak Grál použijeme. Ale to zjistíme až na místě činu.

Když jsem procházeli kolem krbu, olízl nás horký dech plamenů a doprovázel nás až na práh kuchyně. Před námi stoupalo příkré schodiště. Nad ním hvízdal vítr a hnal se do našich obličejů.

Na posledním schodu sedělo pět ptáků. Pěkně vedle sebe jako na hřadě.

„To jsou jeho ochránci?" zeptal se Suko.

„Patrně."

- 77 -

„Podrž Grál." Dříve než jsem mohl cokoliv namítnout, vtiskl mi ho Suko do rukou. Vytáhl bič na démony a zakroužil s ním, aby se jeho tři řemeny rozvinuly.

S tichým plesknutím přistály na zemi. Připomínaly nehybné hady.

Neměl jsem žádných pochyb o tom, že se Suko chystá použít bič proti menším ptákům a zabít je. Jenom mne v duchu zajímalo, jak na to bude reagovat orel.

„Pusť mě dopředu," zašeptal Suko

„Dobrá," odvětil jsem stísněně.

Držel jsem se zpátky a sledoval jsem přítele, jak vystupuje po schodech. Při každém kroku zaznělo temné žuchnuti, které určitě slyšeli i ptáci. Polekali se.

Teď pohnuli černými hlavami a hleděli přímo na inspektora.

Suko zvedl bič. Jestli zůstanou sedět a Suko bude mít štěstí, potom je jedním šlehnutím smete dolů. A síla démonického biče je zničí.

Držel jsem mu palce.

Orel se zatím neměl k činu. Pohyboval perutěmi nahoru a dolů a vznášel se bez hnutí na místě.

Sukovi se nepodařilo, co měl v úmyslu, protože orel reagoval rychleji.

Náhlé trhnutí nás málem srazilo na kolena. Suko se ještě stačil

chytit zábradlí a já jsem se zády přitiskl ke zdi.

Vítr nabral na síle. Muselo to tak být, protože došlo k tomu, čemu jsme chtěli za každou cenu zabránit.

Orel odlétal...

- 78 -

Ani pět ptáků už se déle nezdržovalo na schodu. Roztáhli křídla a odletěli. Zmizeli jako pára nad hrncem.

„Zatraceně," řekl Suko, který stál výš než já. „Jsme v háji.

Pořád ještě chceš riskovat?"

„Jistě, já..."

„Pane Sinclaire!" ozval se zezdola Paul Grenier. „Viděl jste, co se stalo?"

„Samozřejmě."

„Co teď?"

„Zůstáváme u našeho plánu."

Přikývl a vracel se zpátky

Suko ode mne převzal Grál. Překonali jsme zbytek schodiště a vstoupili jsme na půdu.

V souvislosti s letem se do domu dral stále větší chlad.

Dírou ve střeše jsme rozeznávali trup orla i pohybující se křídla, za kterými se rýsovala šedivá obloha.

Znamení, že stoupáme a zanecháváme za sebou potemnělá mračna.

Orlovy spáry byly pevně zaťaté do trámů. Naštěstí nepovolily ani trámy, ani spáry.

Menší ptáky jsme nezahlédli. Pravděpodobně doprovázeli orla na jeho letu.

Vítr strhával věci, které se uvolnily na okraji otvoru.

Pohrával si s nimi, dokud se mu nepodařilo docela je odtrhnout. Hnal je proti nám.

Orel smrtonoš letěl klidně. Dům, který pevně svíral ve spárech, se téměř nepohnul. Ale stejně jsme se necítili bezpečně. Jako by nás unášely vlny.

Abychom se dostali k orlovi, museli bychom vyšplhat až nahoru a použít trám jako hrazdu.

„Kdo to udělá?" zeptal jsem se.

Suko se zasmál. „Losujme!"

„Jasně. V tom případě si vezmi taky kříž." Vytáhl jsem minci. Ani jsme se nemuseli domlouvat. Vždycky jsem měl orla.

Suko vyhodil minci do výšky a já jsem ji zachytil.

- 79 -

Hlava!

„Takže ty?" řekl jsem.

„Jasně, parťáku." Suko přikývl. Převzal ode mne kříž a zavěsil si ho kolem krku. „To jsem zvědav, co se stane, až

vykřiknu formuli."

„Všechno, jenom ne pád."

Suko přimhouřil oko. „Věříš tomu, že kříž tomu dokáže za-bránit?"

„Nevím."

Suko si ještě jednou prohlédl trám a potom vyskočil.

Nemusel se ani vysoko natahovat, protože se odrazil dost silně, aby dosáhl na trám a pevně se ho zachytil.

Nohy se kývaly nad podlahou.

Já jsem se staral o Tajemný Grál. On a kříž pracovaly koordinovaně. Reagovaly současně.

Inspektor se zhoupl a přehodil nohu přes trám. Potom se naň jedním trhnutím vyšvihl. Nacházel se nedaleko obrovského orlova pařátu.

Napětím jsem ani nedýchal. Přijali jsme velké riziko a tahle záležitost nemusela dopadnout podle našich představ.

Suko dřepěl na trámu. Otočil hlavu a podíval se na mne.

„Pokusím se zachytit peří."

„Dobrá."

Suko vstal.

Sledoval jsem každý jeho pohyb a prožíval jsem ho, jako bych byl na jeho místě. Potil jsem se, po zádech mi střídavě běhal mráz a polévalo mě horko.

Hodně jsme riskovali a doufali jsme, že se to vyplatí.

Držel jsem Grál oběma rukama. Můj pohled padl na kouli, která probleskovala jasnou červení podobně jako kostka spásy, kterou vlastnil abbé Bloch, slepý vůdce templářů.

Ještě nedávno nám kostka dobře posloužila, ale nyní jsme byli odkázáni sami na sebe.

Teprve nyní, když jsem se plně soustředil na Suka, jsem se ujistil, že let už neprobíhá tak klidně jako předtím. Dům se mírně zachvíval a také Sukovi dalo hodně námahy udržet

- 80 -

rovnováhu. Orel smrtonoš byl nadpozemsky obrovský. Tomu odpovídaly rozměry jeho těla. Aby se Suko dostal k břichu, musel vylézt po orlově noze jako po tyči.

Odrazil se od trámu.

Bleskurychle natáhl obě ruce a přitáhl se k jedné noze.

Držel se jí jako klíště. Orel to přehlížel a letěl dál.

Suko prokázal pevné nervy tím, že mi ještě pokynul a začal rychle šplhat, až se dostal pod ptákovo břicho.

„Kříž!" křikl jsem.

„Jasně!"

Suko se jednou rukou přidržoval a druhou přitiskl kříž na měkké prachové peří.

To pochopitelně orel zaregistroval a vydráždilo ho to. Jeho let ztratil na plynulosti. Dostal jsem náraz, který mě odhodil na starou skříň.

„Formuli, Suko!"

Vykřikl ji co nejhlasitěji proti hučícímu větru. „Terra pestem teneto - salus hic maneto!"

Tím bylo řečeno vše.

Vzápětí jsme se zřítili!

Byl to pád, který musel zákonitě znamenat konec. Suko i já jsme přetrhli napjatou strunu.

Všechno se seběhlo tak rychle, že bychom ani neměli možnost se tomu bránit.

Jako by mi někdo podtrhl zem pod nohama. Čekal jsem pád, bezohledný náraz, krátký zmatek a potom definitvní konec.

Nenarazili jsme.

- 81 -

Neslyšel jsem žádné praskání ani tříštění. Neozvaly se výkřiky. Zato jsem cítil něco jiného - také mi bylo nápadné, že stále pevně držím Tajemný Grál.

Obklopilo mě horko.

Nádherný jarní vzduch naplněný vůní květin a vzdáleným zpěvem.

Otevřel jsem oči.

Dírou ve střeše už nepronikl mrazivý vzduch. Ptáka jsem neviděl, jen Suka, který ležel na zemi a chystal se právě vstát.

Hleděli jsme na sebe.

Potom jsme oba bezradně pokrčili rameny. Nikdo z nás nemohl pochopit, kdo nebo co nás zachránilo.

Ale byli jsme to opravdu my?

Suko zamířil trochu vratkým krokem ke mně. „Jsme tady zde," řekl, „ale kde je, k čertu, orel smrtonoš?"

„Nemám zdání."

„Takže jsme ho zničili."

„Vypadá to tak," odpověděl jsem. „A van Akkerena taky.

Nebo ho někde vidíš?"

„V žádném případě."

„Pane Sinclaire, pane Sinclaire! Prosím vás, pojďte! Rychle!

Jsme zachráněni!" Z přízemí k nám dolehl hlas Pierra Greniera.

„Jdeme?" zeptal se Suko.

„Jistě."

Rodina Grenierových nás s napětím očekávala. Bylo vidět, že nevědí, jestli se mají smát nebo plakat. Byli úplně zmatení.

V každém případě bylo jasné, že opět máme pevnou půdu pod nohama.

„Vyšlo to," hlásil Paul.

„Tak se radujte."

„Ne, pane Sinclaire, to nemohu."

„Proč ne?"

„Jděte k oknu a vyhlédněte ven. Pojďte rychle!"

Suko šel se mnou. Stáli jsme vedle sebe a hleděli do okna.

- 82 -

Sníh zmizel! Normálně bychom měli vidět vesnici s jejími malými domky, za nimi horská úbočí a v dáli strmé hřebeny hor. Ale nic z toho zde nebylo. Dívali jsme se na úplně jinou krajinu.

Byla oděna do svěží jarní zeleně, zvlněná, pokrytá loukami a lesy, který si také oděly zelený šat.

„Rozumíte tomu?" zeptal se Paul Grenier.

Neodpověděl jsem, ale kdesi v mém nitru se formovalo jisté tušení.

Suko uvažoval podobně. Pohyboval rty, takže jsem mohl odpozorovat, jaké písmeno se snaží vyslovit.

Bylo to A!

A jako Aibon!

Také jsem šeptem vyslovil to jméno. Suko souhlasně přikývl. „A vysvětlení?" zeptal jsem se.

„Grál."

„Taky si myslím."

Tajemný Grál, tato starodávná nádoba zvaná také Ohňový

kalich, patří k důležitým nástrojům bílé magie a může navázat spojení mezi různými světy.

Náš svět a Aibon - to jsou rozdílné boty tvořící jeden pár. V

mnoha věcech se však vzájemně podobají.

Ale Aibon je země pohádek, legend, vil a věčného jara.

Země, o které sní lidé a v níž dlí padlí andělé. Sem údajně nahlížel i velký Shakespeare.

Aibon vznikl tenkrát, když na počátku času došlo k oddělení Dobra a Zla. Aibon byl světem mezi nebem a zemí. Mnozí mu říkají očistec, ale není to nejpříhodnější název.

- 83 -

V každém případě se Tajemnému Grálu podařilo pootevřít cestu do této říše.

Suko i já jsme to poznali. Cítili jsme se tam velmi dobře, ale také jsme tam okusili hrůzu, protože Aibon je říše dvojí tváře.

V Aibonu jsme měli pár přátel. Důležitých přátel. Vědmu Miriam di Carlo, věštkyni a Červeného Ryana, muže s flétnou, který mohl svými melodiemi ovlivňovat život lidí.

„Napadlo by tě to?" zeptal se Suko.

„Nikdy."

Paul Grenier vyslechl náš hovor. „Takže vy asi víte, kde jsme?" , „Naprosto přesně. Země, ve které se nacházíme, se nazývá Aibon."

„Jak prosím?"

Zopakoval jsem.

„A kde leží ten Aibon? Určitě není v Evropě. O tom bych musel vědět."

„V Evropě rozhodně ne."

„A kde tedy?"

„V časoprostoru, pane Greniere."

„Cože?" Rozesmál a ustoupil o krok zpět. „To přece není možné. Vy jste si to vymysleli."

„Ne. Ale nechme toho. Teď odejdu z domu a pokusím se navázat spojení."

„S orlem smrtonošem?"

„Pokud ještě existuje, tak ano."

Nadzvedl nechápavě ramena. Gesto, kterému jsem velmi dobře rozuměl. Zanechal jsem rodinu Grenierových v nevědomosti, otevřel jsem dveře a vstoupil jsem do úplně jiného světa. Nikde ani památky po zimě, jenom teplý jarní vzdoušek. Kvetoucí břízy v malém uzavřeném údolíčku.

Nedaleko odtud se leskla hladina malého potoka. Jeho šumění přerušoval ještě jeden zvuk.

Byla to hra na flétnu.

„Červený Ryan," řekl Suko, který odešel z domu těsně za mnou.

- 84 -

Byli jsme oba napjati, protože jsme předpokládali, že Červený Ryan má pro nás zprávu.

Najednou se objevil. Hlas jeho flétny nás vedl jako Ariadnina niť. Podívali jsme se nalevo, kde vystoupil zpoza divoce rostoucího křoví.

Jeho vlasy svítily jako vždy jasnou červenou barvou. Na tvářích měl rozeseté pihy. Jeho oblek byl velmi prostý. Kalhoty a kazajka byly poseté záplatami a zbytky

rostlin, které se na něm zachytily. Nemohu si pomoci, mně vždycky připomínal Papagena z ,Kouzelné flétny'.

Když se přiblížil k nám, přestal hrát a spustil ruku s flétnou podél těla.

„Vítejte," řekl.

Přikývli jsme na pozdrav. „Zachránil jsi nás, Ryane?"

„Já ne. To země, kterou jsi volal." Ukázal na Grál. „Jsem rád, že ho máš s sebou. Trvalo celé věky, než ti k nám otevřel cestu. Cítili jsme nebezpečí a zakročili jsme."

„Co je s orlem?"

„Přivedli jsme ho zpět."

„Co říkáš?"

„Ano, pochází vlastně z našeho světa. Podařilo se mu utéci, ale nesměli jsme ho nechat mezi lidmi. Mohl by někoho zabít, protože pochází z té části země, na kterou nejsme právě pyšní."

„A tam se také vrátil?"

„Už tam zůstane navěky."

Utřel jsem si čelo. „V tom případě jsem klidný. Až na jednu maličkost. Orel vzal s sebou člověka, kterého určitě znáš. Je to van Akkeren, člověk, který vždy patřil k našim nepřátelům."

„Ten žije."

„Vrať mi ho. Musím ho vzít s sebou a postavit ho před svět-ský soud."

Červený Ryan zavrtěl hlavou.

„Ne," řekl. „Ten člověk zůstane s námi. Ponecháme si ho."

„Kde se nachází?"

„Rovněž v jiné části země. Pokud budete pozorně naslou-

- 85 -

chat, uslyšíte ho." Červený Ryan se otočil a ukázal rukou přes potok.

I v Aibonu existují vzdálenosti, jenom trochu odlišné od na-

šich. Tady se mohou prolínat různé dimenze. To, co je vzdále-né, může člověku připadat hrozně blízké.

Naslouchali jsme.

A potom jsme to uslyšeli.

Výkřiky, příšerné zvuky, pronikavé, sténající. Žalostné a ostré.

Naskočila mi husí kůže a Červený Ryan si toho všiml.

„Neměj o ně starost. Tito lidé si zaslouží svůj osud, odvrácenou stranu Aibonu, prokletí, očistec. Ale vy byste se mohli vrátit. Jděte do domu a zapomeňte na van Akkerena."

Otočil se a kráčel pryč.

„ Zapomeňte na van Akkerena," řekl. Bude to možné?

Skončilo konečně jeho pohostinské vystoupení ve světě lidí?

Zůstane navěky v Aibonu?

Mohli jsme jenom doufat.

„Pojď, Suko," řekl jsem.

Grenierovi nás přijali s úžasem a zvědavostí. „Kdo... kdo to byl?" zeptal se Jaques.

„Jedna pohádková postava," řekl jsem s úsměvem a Suko za námi zavřel dveře.

„Jak to, pohádková?"

„Nebojte se, všechno bude v pořádku."

„Vrátíme se někdy zpátky?" vykřikla Eliette.

„Věřím, že ano."

„A kdy?"

Podíval jsem se na tajemný Grál, který se měnil. Vycházela z něho

mocná, vířící záře, spleť zelenavých a zlatých pruhů. I před domem se cosi změnilo. Najednou se tam objevil vír a zmocnil se nás. Každý z nás pocítil v hlavě tlak, který doprovázelo krátké bezvědomí.

Poté bylo všechno opět normální.

- 86 -

Dírou províval mrazivý vítr. Venku ležela vysoká vrstva sněhu. Vrátili jsme se do normálního světa, ze kterého jsme nedobrovolně odešli, či spíše odletěli.

A ještě cosi stálo před domem. Pomačkaný renault.

Grenierovi němě přihlíželi. Nezmohli se na jedinou větu.

Vyrovnávali se s největším zážitkem svého života.

Dovolil jsem si lehký úsměv.

I Suko se radoval. A ještě kdosi se pohnul.

Byl to starý Piccé, který se se zíváním zvedl, protáhl se a ospalým hlasem se zeptal: „Dělo se něco, zatímco jsem spal?"

„Ne," řekl Jaques Grenier. „Co by se mělo dít? Tady je všude klid. Tak to má ostatně být, ne?"

Všichni jsme souhlasně přikývli a pak se dům znovu otřásl.

Tentokrát hurónským smíchem...

KONEC

- 87 -