- 1 -

KABINET HRŮZY

JOHN SINCLAIR

Speciál 30

Jason Dark

- 2 -

Jane Collinsová zaslechla tichý smích a zděsila se!

Tento zvuk, který vnímala jenom ona, ji vytrhl z hlubokého spánku.

Zůstala ležet na zádech a prožívala velké duševní napětí.

Nervy měla napnuté k prasknutí a na čele jí vyrazil pot.

Jane zadržela dech. V hlavě se jí rojily myšlenky. Pře-mýšlela o smíchu a ptala se sama sebe, jestli si ho ne-vymyslila. Jestli ne, musí někdo být v pokoji....

V poslední době byla Jane Collinsová trochu přecitlivělá.

Možná na tom nesl vinu její tragický osud, ale o tom nepřemýšlela. Smích se ozýval dál.

Byl velmi zřetelný, ačkoliv ten, kdo se smál, musel být velmi daleko.

Nebo stál v jejím pokoji?

Polekala se té myšlenky. Zatím ležela na zádech. Teď se převalila na bok a podívala se k oknu.

Nezřetelný obdélník, šedivý výřez zasazený do temné zdi.

Nic nenarušovalo jeho hladkou plochu. Jestliže se někdo zdržoval v pokoji, určitě nestál u okna.

Jane se neodvažovala zapnout lampičku na nočním stolku.

Potmě se vztyčila a posadila se na okraj postele. Teprve nyní pocítila, jak je zpocená. Přejela si dlaněmi po obličeji, protřela si oči a vstala.

Přes opěradlo židle visel tenký ranní župan. Jane natáhla ruku, sebrala ho a přehodila si ho přes sebe. Teprve potom zamířila k oknu.

Před spaním ho zavírala. Jindy nechávala okno otevřené, ale včera večer hřmělo a nemohla usnout. Větve škrábaly o fasádu domu.

Jane nevěřila, že se přeslechla. Někdo se tu smál.

Lidé se dovedou smát potutelně, ale i radostně nebo s úlevou.

- 3 -

Také existuje vítězný smích, nebo zase výsměšný, podlý či úskočný.

Smích, o který šlo, nepatřil do žádné této kategorie. Zněl úplně jinak. Spíše neutrálně, jako by dotyčný přesně věděl, co jím sleduje.

Jane překonala tíseň, sáhla po kličce a otevřela okno.

Zima už předávala žezlo nastupujícímu jaru.

Po obrovské záplavě sněhu nastalo tání. Lidé budou vydáni na milost a nemilost záplavám a povodním. Jaro se dostavilo dřív. Přes britské ostrovy se hnaly masy teplého vzduchu a Jane Collinsová si toho hned všimla.

Noční vzduch nebyl tak chladný a dokonce jí připadal velmi příjemný.

Jane hleděla do dvora. Byly dvě hodiny po půlnoci. Vzadu za holými větvemi stromů se tyčily fasády okolních domů. Ani v jednom z oken se nesvítilo. Jejich obyvatelé spali spánkem spravedlivých.

Nic neobjevila. Neznámý smíšek se v každém případě nepotuloval někde venku. Nebo byl tak dobře schovaný, že ho nemohla zahlédnout.

Existovalo ještě jiné vysvětlení. Smích přicházel odněkud z neviditelna, z jiného světa na druhé straně dimenze. Jane věděla, že existují mnohé říše černé magie, ve kterých panuje velký chaos. Vždyť s nimi několikrát vešla ve spojení.

Ačkoliv o tom usilovně dumala, nedošla k žádnému závěru, a tak se rozhodla, že ponechá věcem volný průběh.

Kdyby se to smála lady Sarah Goldwynová, v jejímž domě žila, Jane by to s naprostou jistotou poznala. Byl to kdosi neznámý. Přitom nedokázala rozeznat, jestli se jednalo o muže nebo ženu.

Zavřela okno a vrátila se zpět. Potmě zamířila k posteli.

Posadila se na ni a zírala nehnutě do temného pokoje.

Už nedoufala, že by si dnes v noci ještě zdřímla. Spíše očekávala, že se smích bude ještě jednou opakovat.

Že by se snad původce nacházel přece jen někde v domě?

- 4 -

Ta myšlenka ji zaujala. Vstala, šla ke dveřím a tiše je otevřela. Pohled jí padl do chodby. Stropní svítidlo, které tam neustále svítilo, vysílalo teplý svit, který dopadal do všech koutů. Ani tam nikoho neobjevila. Žádnou postavu nebo stín, který by se byť jen nepatrně pohnul.

Uvažovala, jestli má probudit lady Sarah, ale upustila od toho. Nechtěla starou dámu zneklidňovat. Ráno bude dost času, aby si o tom promluvily.

Ráno!

Toto slovo jí projelo hlavou jako blesk a zanechalo za sebou pocit stísněnosti. Jane si připomněla svůj prokletý osud, který ji určoval, že noc prožívala jako normální člověk. Za denního světla se však hezká blondýnka měnila v monstrum. Z jejího obličeje zůstávala jen vybledlá umrlčí lebka.

Proto si přála, aby ráno nikdy nenastalo. Ve dne se ani neodvažovala na ulici. Už nyní měla hrůzu před dlouhými letními dny.

Jane se vrátila do svého pokoje. Smích jí nešel z hlavy.

Teď, když se trochu uklidnila, přemýšlela o zvuku, který ji před chvílí tolik znepokojil.

Ne, určitě nezněl nepřátelsky, spíš vědoucně. Ano, tak to bylo. Někde číhal neznámý, který ji musel dobře znát.

V pokoji panovalo ticho. Jane slyšela jen vlastní dech.

Hleděla ke dveřím, pod kterými prosvítal úzký proužek světla.

Ta žlutě osvětlená škvíra byla signálem, který se změnil pouze tehdy, když někdo prošel kolem dveří.

A to se stalo.

Rozčileně a současně napjatě upírala Jane zrak ke dveřím, když rozeznala stín, který přerušil světlo, vnikající do pokoje z chodby. Byl to jen jediný krátký okamžik, ale po chvíli se podivný jev znovu opakoval. Jane už neměla žádné pochyby.

Někdo se plížil chodbou...

Jane cítila, jak jí vysychá v krku. Nehlučně se zvedla a s napětím hleděla upřeně ke dveřím.

Nic se tam nedělo. Ani klika se nepohnula. Na druhé straně v chodbě nebyl nikdo, kdo by ji stiskl. Přesto byla Jane

- 5 -

Collinsová přesvědčená, že se někdo zdržuje za dveřmi pokoje.

Zírala strnule na dveře s očima vytřeštěnýma, až ji téměř

začínaly pálit. Nemohla uvěřit tomu, co spatřila. Dveře se otvíraly, i když byly zavřené. Dřevo se chvělo a jeho struktura se měnila.

Jak to?

Vteřiny ubíhaly, napětí vzrůstalo. Jane Collinsová tajila dech, ale kupodivu necítila žádný strach.

Byla to spíše zvědavost. Chtěla bezpodmínečně vědět, co se s dveřmi děje.

Cosi se tam rýsovalo.

Postava s chvějícími se obrysy. Zdálo se, jako by se měla každým okamžikem rozplynout.

Přízrak!

Ale takový, který mohl mluvit, protože Jane vnímala slabý

závan hlasu. „Zdravím tě, Jane Collinsová..."

Bývalá čarodějka se zhluboka nadechla. Přitom vrtěla hlavou, jako by chtěla zapudit, co právě slyšela. Kdo to vyslovil její jméno? Kdo ji vlastně znal? Normálně by to ani nebylo možné. Tento přízrak nebo duch jí připadal zcela neznámý.

„Kdo jsi?" zeptala se šeptem.

V odpověď jí zazněl smích. Tichý, vševědoucí smích.

Uvědomila si, že už ho jednou slyšela. Přesně takový smích ji probudil.

„Ty mě neznáš?"

„Ne..."

„Ale já ti mohu pomoci."

- 6 -

Jane přemýšlela. Byla velmi nedůvěřivá. Kdo jí mohl pomoci? Kdo by jí vlastně chtěl pomoci? Myslela i na to, zda se ji nepokoušejí opět vtáhnout do světa čarodějnic. Při sabatu je všechno možné. Zatím se to nepodařilo, ale teď se objevila strašidelná postava, která jí nabízí pomoc...

Nepřítel nebo přítel?

Tohle musela Jane vypátrat, a proto přešla rovnou k věci.

„Jak mi chceš pomoci?"

„Musíš mi důvěřovat..."

Jane nemohla potlačit pousmání. „Důvěřovat ti? Vždyť ani nevím, kdo jsi. Jak ti mám důvěřovat? Nejsi ani člověk, snad démon..."

„Ne, to nejsem."

„Tak kdo jsi?"

„Mám slavné jméno. Byl jsem mocný a stále ještě jsem, ale zasáhl

mě zlý osud. Ve dne monstrum a v noci člověk. Mám pokračovat dál?"

„Ne."

„Také jsem si říkal. To, co zde vidíš, je mé astrální tělo, to hmatatelné se nachází v místě, odkud pocházím."

„A kde to je?"

„Je to země, spíše ostrov, obklopený mořem Středu."

Jane kupodivu porozuměla tomuto záhadnému pojmu.

„Středozemním mořem?"

„Ano."

„Tam se nachází spousta ostrovů."

„Ale jenom jeden z nich se jmenuje Kypr."

Tak Kypr, pomyslila si Jane. Dosud neměla s Kyprem nic společného. Žádný z jejích případů ji ne-zavedl do těchto míst. Byla to pro ni neznámá země.

„Znám ostrov toho jména, ale nebyla jsem tam," řekla tiše.

Postava v obdélníku dveří se pohnula. „Můžeš se s ním seznámit a setkat se i se mnou, protože jsem na tomto ostrově velmi známý. Mé jméno má váhu a dobrý zvuk. Jsem mág z Kypru."

- 7 -

Jane zůstala klidně stát. Přemýšlela, ale nic se jí nevybavilo. S tímto pojmem se ještě nesetkala.

„ Promiň, ale nikdy jsem o tobě neslyšela. Ani v souvislosti s černou magií."

„To si dovedu představit," zasyčelo proti ní, „protože tam existuje dost těch, kteří mě nenávidí a nejraději by mága z Kypru viděli na onom světě."

„Ale ty žiješ."

„Ano, žiju. A dokonce dvakrát. Zatímco hledíš na mé astrální tělo, skutečné tělo odpočívá na ostrově hlubokým spánkem. Poslal jsem k tobě jenom svého ducha."

„Proč jsi to udělal?"

„Protože ti chci pomoci. Přál bych si, abys nabyla své dřívější podoby. Nemohu se smířit s tím, když lidé trpí zvůlí démonických bytostí. Narodil jsem, abych proti tomu bojoval."

„A daří se ti to?"

„Ne vždy. Ale existují věci, které jsem zařídil tak, aby nezpůsobily ještě větší katastrofu. Patřím k těm, kteří milují lidi i přes chyby, kterými se vyznačují. Jestli se chceš opět stát normální ženou, následuj mne a důvěřuj mi. Chtěla bys?"

„Velmi ráda," řekla Jane a usmála se. „Ale jak ti mám důvěřovat? Tobě - cizinci. Ano, jsi pro mne cizincem.

Pošleš svého ducha a očekáváš, že ho budu bezhlavě následovat."

„Je to pro tvoje dobro!"

Jane pokrčila rameny. Postava už jí nenaháněla žádný

strach. „A jak mám vědět, že ti mohu důvěřovat? Jak mohu věřit někomu, kdo sem vnikl proti mé vůli. Vždyť můžeš patřit k těm na druhé straně. Pouhá tvoje slova mi nedávají žádnou záruku."

Znovu k ní dolehl jakoby vzdálený šepot. „Chápu, že takhle uvažuješ. Myslím, že bych jednal stejně. Ale jsem ten, který

má rád lidi a chrání je před jejich vlastní záhubou a velkými katastrofami. Můj duch dokáže nejen překlenout pozemské vzdálenosti, ale může vstoupit i do jiných dimenzí. Do cizích

- 8 -

říší. Také patřím k několika vyvoleným, kterým se poštěstilo setkat se se strážci země."

Jane si mnula čelo. „Kdo to je? O kom to mluvíš?"

„Strážci lidí jsou velmi jemná stvoření, která lidé milují a toužebně od nich očekávají pomoc a ochranu. Musím ti je dál popisovat?"

Jane nepřemýšlela dlouho. Téměř spontánně vyhrkla odpověď. „Mluvíš o andělích?"

„Je možné, že jim tak říkáte. Pro mne jsou to ochránci lidí.

Poskytli mi sílu, abych mohl chránit lidstvo před nejhorším."

. To bylo silné tvrzení. Musela si je v duchu přebrat. Potom zavrtěla hlavou. „Jsem nedůvěřivá, velmi nedůvěřivá. Můžeš

mi povídat, co chceš, ale stejně ti nedůvěřuji. Ale budu pátrat, abych zjistila, kdo opravdu jsi."

„Neváhej dlouho!"

„Potřebuji důkazy!"

Postava jako utkaná z pavučin mlčela. Jane nemohla při nejlepší vůli rozeznat její obličej. Stvoření splývalo se dřevem dveří a dalo se rozeznat jenom soustředěným pohledem.

„Chceš tedy důkazy?"

„Ano."

„Dobrá, chápu, že tě tvůj neblahý osud naučil nedůvěřovat.

Proto ti podám důkaz. Pojď ke mně. Přikroč ke dveřím."

„A co se bude dít?"

„Podám ti důkaz, jak velmi mi záleží na tom, abych ochránil lidi od škod, které na sobě páchají. Svět je ohromný a lidé žijí na všech kontinentech. Na celé zeměkouli dochází každou vteřinu k něčemu hroznému, co může skončit katastrofou. Chci ti dokázat, že mohu lidstvo zachránit."

Jane se nevěřícně usmála. „A potom mě chceš vzít s sebou? Ty, duch, mne chceš odnést?"

„To mám v úmyslu."

„Jenom vzít s sebou?"

Jane si při prvních krocích připadala velmi podivně. Nohy jí změkly, jako by byly z plastelíny.

- 9 -

„Buď bez obav. Žádný strach, Jane Collinsová. Zapomeň na obavy. Se mnou jsi v bezpečí."

Stále mu nevěřila, i když mluvil velmi přesvědčivě.

Co jí však zbývalo jiného?

Jane velmi trpěla svým osudem. Ani John Sinclair jí přes velké úsilí nebyl schopen pomoci a zbavit ji jejího prokletí. A tak ať chtěla nebo ne, mág z Kypru, který pomáhal lidstvu, jí přinášel novou naději.

Připouštěla, že o něm nikdy neslyšela. Těch, kteří pomáhali lidstvu, bylo dost a mnozí z těch, kteří se takto označovali, se nakonec proje-vili jako ubozí šarlatáni. Patří k nim i mág nebo má větší moc než druzí?

Od dveří ji dělily pouhé dva kroky, když rozpoznala, koho má před sebou. Bylo to fluidum, které ji zahalilo jako jemný šál a tak také zůstalo. Chlad a horko, na které zareagovala jako železo na magnet.

Nemohla se vrátit zpátky do pokoje, i kdyby si to přála, protože síla, která na ni působila, byla mnohem silnější.

Natáhla ruce před sebe. Přesně v tom místě se nacházely dveře, ale její prsty prošly dřevem.

Kromě toho se dotkla něčeho chladného a vlhkého. Jane si ještě stačila uvědomit, že slabě vykřikla a svět kolem ní, svět, v němž žila, zmizel...

Existují lidé, kteří vyznávají jiný názor na svět, jinou víru a kulturu.

Tak to je a musí být. Ale běda, od jisté doby se vytrácí tolerance k bližním a lidé se snaží všemi prostředky vnutit druhým svůj světový názor a způsob života.

Tehdy se rodí nenávist a nakonec i válka.

- 10 -

Tak tomu bylo i mezi oběma bratrskými islámskými státy Íránem a Irákem.

Po mnoho let zuřila mezi nimi zavilá a nesmyslná válka s oběťmi na

obou stranách. Hřbitovy, kde ženy oplakávaly své muže a syny, se plnily a ať byly jakkoliv velké, nestačily.

A konec války byl v nedohlednu. Naopak ještě sílila, obě válčící strany nasadily i rakety, které nakoupily od nesvědomitých vlád a obchodníků se zbraněmi. Byla ostřelovaná velká města. Zůstávaly po nich trosky, mrtví a zranění.

Tohle věděla i Jane Collinsová. Ale dosud se nenašel nikdo, kdo by udělal přítrž tomu nesmyslnému vraždění. A tak se dál střílelo, zabíjelo a mučilo. Slzy truchlících pozůstalých tvořily nevysychající potoky.

Jane dosud nebyla do této rozmíšky vtažena. A jak by taky mohla? Nyní však, když se nacházela na této nové nepochopitelné cestě, začínala vidět věci úplně jinak, protože mág z Kypru jí chtěl ukázat, jak může zachránit lidi.

Chtěl jí ukázat, jak lze zachránit celé lidstvo.

Jane Collinsová prožívala putování, které by ani neuměla přiléhavě popsat.

Nacházela se ve vlastním těle, ale přitom měla pocit, jako by ji její duch opustil. Letěla obklopená lehce světélkujícími obláčky mlhy.

Pokud kdy měla pocit úplné volnosti, tak to bylo právě v této chvíli. Všechny problémy, které ji tížily, zmizely a na starou kletbu si ani nevzpomněla. Cítila se volná a šťastná. Teprve teď poznávala, jak může být život krásný.

Neznala cíl svého nedobrovolného putování. Mlha, která ji obklopovala, zakrývala svět kolem ní. Směla do něho nahlédnout, až když se mlha náhle protrhala.

Jane Collinsová hleděla do hloubky pod sebou.

Protože se nacházela v obrovské výšce, mohla dokonce sledovat i zakřivení země, které dosud znala pouze z knížek.

Blízko levého ucha vnímala šeptající hlas.

- 11 -

„To, co leží pod tebou, není moje vlast, ale krajina, kde probíhá válka. Lidé z Iránu a Iráku bojují nemilosrdně proti sobě. Nepřejí si mír, jenom válku. Nemohu do ní stále za-sahovat, ale mnohdy zabráním nejhoršímu. Cítím, že brzy proti sobě pošlou zbraně, které nazývají raketami. Zbraně, které mají na svědomí tolik lidí."

Jane se chtěla na něco zeptat, ale mohla jenom bez pohnutí přihlížet. Připadala si jako uvězněná nebo přinejmenším spoutaná.

Teorie vyprchala. Najednou byla konfrontována s praxí. Pod Jane se cosi objevilo a stoupalo to do výše. Potom se to širokým obloukem zatočilo a zamířilo východním směrem.

Raketa, kterou vypálili z Iráku.

Jane ji viděla velmi zřetelně, ačkoliv se hnala hluboko pod ní. Ale co byla její rychlost proti rychlosti myšlenky.

Jane spoléhala na mága. Vycházela z toho, že je stejně rychlý jako myšlenka.

Náhle se raketa ocitla v její blízkosti. Bylo to mohutné, světlé těleso aerodynamického tvaru.

Do uší jí doléhalo vytí, s nímž raketa prorážela vzduch, ale mágův hlas byl zřetelnější.

„Zničím ji!"

Vzápětí se to stalo. Nebezpečná raketa explodovala. Objevil se ohnivý míč, který na všechny strany vysí-

lal obrovský žár. Jane počítala s tím, že i ji olízne ohnivý

plamen.

Nestalo se.

Řeřavé části trosek se rozletěly do všech směrů jako meteority, zazářily a zmizely, aby dopadly do pouštní krajiny hluboko pod ní.

„Už nikoho nezabije," ozval se mág z Kypru. „Teď se mi to podařilo, ale jsou to jenom malá vítězství. Lidstvo je nepoučitelné a kruté. Vede války v nejrůznějších částech světa. Nemohu být všude a kromě toho mám nepřátele..."

Poslední větu zvlášť zdůraznil, aniž blíže vysvětlil, co má na mysli. Asi to nepovažoval za nutné. Jane Collinsová byla

- 12 -

událostmi tak zaskočená, že se dál ani neptala. Ale viděla, že svět pod ní zmizel a ona je dál vtahována do děje, jehož smysl plně nechápala.

„Mohu ti pomoci!" slyšela ještě. „Dokážu ti pomoci. Při příští návštěvě se tě znovu zeptám. Pokud souhlasíš, doprovodíš

mě. Na Kypr, na Kypr..."

Odmlčel se. Jane cítila, že se cosi změnilo. Otvírala oči, i když je vlastně měla otevřené. Rozhlížela se kolem sebe a viděla, že je opět v přítmí známého pokoje.

Dokonce znovu seděla na posteli. Zavrtěla hlavou a potom rozsvítila noční lampičku.

Nevtíravě teplé světlo by ji mělo uklidnit, ale Jane se pletlo páté přes deváté a potřebovala si co nejrychleji ujasnit právě prožitou příhodu.

Nezdálo se jí to?

Ne, mág se jí opravdu zjevil. Hleděla ke dveřím, ale nic zvláštního neviděla. Mimoto cítila velkou žízeň. Jako by opravdu strávila den na poušti.

Jane se vztyčila a pomalu zamířila ke koupelně. Protáhla se úzkými dveřmi. Před umyvadlem se zastavila. Napustila si půl sklenice vody a rychle ji vyprázdnila. Prohlížela se v zrcadle.

Na obličeji jí vyskočily červené skvrny, i výraz očí se změnil.

Nervózně těkaly z místa na místo. Objevil se v nich i strach?

Jane se pomalu rozpomínala. Viděla velmi zřetelný obraz rakety letící pod ní. A potom ta hrozná zbraň explodovala.

Stalo se tak zásahem mága z Kypru. Musel být velmi mocný, „jestliže se mu něco takového podařilo. Ale bude mít dost síly, aby mohl Jane zbavit příšerné kletby a navrátit jí lidskou podobu?

Ještě váhala. Zničit raketu je něco jiného než svést zápas s černou magií. V tom je rozhodně velký rozdíl.

Stejně jako předtím nedošla Jane k žádnému výsledku.

Nemohla se zkrátka rozhodnout, jestli má mágovi plně důvěřovat. Bylo jen několik osob, které se těšily její naprosté důvěře. K nim patřil John Sinclair, jeho nejbližší přátelé a lady Sarah, u které v současné době bydlela.

- 13 -

Hororová babička byla neobyčejná žena. I přes její poměrně vysoký věk v ní stále zůstával kus dítěte. Orientovala se vynikajícím způsobem v oboru okultismu a černé magie.

Dokonce ji zvali jako specialistku k různým případům. Měla znamenitý přehled. Jistě znala i mága z Kypru.

Na druhé straně lady Sarah patřila k lidem, kteří neviděli rádi, když se Jane Collinsová vydávala v nebezpečí. Musela počítat s tím, že výlet na Kypr, pokud se tam vydá, nebude procházka růžovým sadem. Jak Jane znala lady Sarah, určitě by se ji pokoušela přemlouvat.

Takže jí nic neřekne!

Když takhle uvažovala, popadlo ji špatné svědomí a cítila se jako zrádkyně. Na druhé straně jen ona sama trpěla vyřčenou kletbou a věděla, že lady Sarah jí nemůže pomoci.

Je mág její jedinou šancí?

Jane sípavě oddychovala. Její naděje vzrůstala. Roztřásla se při pomyšlení, že utrpení by mohlo skončit. Z toho důvodu se bude muset smířit s cestou do neznámé země.

Jako bývalá čarodějnice už prožila mnohé a následky nesla na svých bedrech do dnešní doby. V hlavě se jí honily důvody pro i proti, až došla k rozhodnutí, že lady Sarah nic neřekne.

Až se mág objeví podruhé, musí mu dát konečnou odpověď.

Ačkoliv se nitro Jane Collinsově bouřilo, položila se na postel. Myšlenky se jí honily v hlavě a nemohla se na nic soustředit. Začínaly ji trápit výčitky svědomí, a tak změnila svůj plán. Rozhodla se se svými úmysly svěřit Johnu Sinclairovi.

Telefon stál u postele. Určitě by se nic nestalo, kdyby ho vyrušila uprostřed noci ze spánku. John pro ni bude mít pochopení, ale také se určitě pokusí odvrátit ji od jejího záměru.

Náhle si vzpomněla, že John vlastně není doma. On a Suko se vydali na dobrodružnou cestu, která je za-vedla do Francie. Bylo ve hvězdách, kdy se vrátí.

Proto se Jane Collinsová rozhodla, že lovci duchů napíše dopis.

- 14 -

Dopis k adresátovi dorazí, až bude Jane pryč. Když ji tady John nenajde, určitě se vydá na Kypr. Na to se mohla spolehnout.

Bylo to první pevné rozhodnutí, které dnes v noci učinila, a hned se pustila do díla.

Dopisní papír a propisku našla v zásuvce. Posadila se za starý psací stůl, krátce přemýšlela a začala psát. Přitom se jí svíralo hrdlo a ztěžka oddychovala...

Spát, jenom spát!

Na nic jiného jsem nemyslel, a proto jsem byl hrozně rád, když jsme konečně dorazili do Londýna.

Panebože, to jsme si užili. Van Akkeren, templářský

zombie, potom spousta sněhu a k tomu orel smrtonoš: dobrodružství jsme měli pro tuto chvíli plné zuby.

Naštěstí nastala obleva, a tak se nám podařilo opustit malou horskou vesnici Aigleville, kde jsme uvázli díky nevídanému přívalu sněhu.

Opět nás pohltil Londýn.

Bohužel bez van Akkerena. Jeho osud se zřejmě naplnil, protože zůstal uvězněný v Aibonu.

S tím jsme nepočítali ani my a jistě ani samotný van Akkeren. O to se postaral tajemný Grál. Nikdo z nás ovšem netušil, jestli tam van Akkeren zůstane navždy.

Suko a já jsme jenom sdělili siru

Jamesovi, že jsme se konečně vrátili. Ani jsme se ve Scotland Yardu nestavili, protože spánek byl v tuto chvíli důležitější.

Ještě za soumraku jsem ulehl do postele a spal jsem jako zabitý až do příštího dne. Při pohledu do okna mě napadlo, že

- 15 -

jsem zaspal příchod jara. Sluneční paprsky mi příjemně hladily rozespalý obličej.

„Žádný sníh," brblal jsem si spokojeně. „Konečně žádný

sníh." Protáhl jsem a vrtěl jsem přitom hlavou, div mi neupadla.

A ještě něco bylo nezbytné. Nádherná koupel, o kterém jsem tak dlouho snil. Měl jsem už pocit, že tu špínu ze sebe ani nesmyju.

S protahováním a hekáním jsem zamířil z ložnice přes obývací pokoj přímo do koupelny. Teď jsem hleděl na svůj staromládenecký pokoj trochu jinýma očima, protože jsem ve víru posledních událostí vůbec nepočítal s tím, že se tu ještě někdy objevím.

V koupelně jsem se svlékl a postavil jsem se pod šumící proud vody. To byl požitek! Horká voda rozproudí krev a urovná myšlenky. Van Akkeren se stal uzavřenou kapitolou a já jsem byl zvědavý, co se mezitím v Londýně událo. Patrně nic alarmujícího, jinak by nás sir James určitě alespoň krátce informoval.

Namydlit, opláchnout, osprchovat, znovu namydlit a opakovat celý proces dokola. Ach, ta slast! Nebylo důležité, kdy dnes pojedu do kanceláře, protože sir James mi dal volnou ruku.

Při utírání mě napadlo, že tam zajedu hned po poledni a aspoň se pozdravím s Glendou Perkinsovou.

Vzápětí jsem pocítil hlad. Začal jsem se těšit na míchaná vejce se slaninou.

K tomu jsem jedl chléb a ještě jsem si připravil na mé poměry celkem slušnou kávu. Nedosahovala ovšem kvalit kávy, kterou nám vařila Glenda. Došel jsem do schránky pro poštu a rozložil jsem ji na malém stolku v kuchyni. Nechtěl jsem se před jídlem rozčilovat, a tak jsem nejdříve vytřel chlebem pánev dosucha a až pak jsem se věnoval dopisům.

Přitom jsem kouřil cigaretu a popíjel třetí šálek kávy.

Roztřídil jsem poštu a rozčilil jsem se, protože schránku opět zaplavily reklamní letáky.

- 16 -

Figuroval mezi nimi supermarket stejně jako nabídky slev od prodejce radiopřijímačů na rohu ulice. Dopis z finančního úřadu jsem odložil stranou, protože pod ním vykukovala bílá dopisní obálka, která nevypadala tak úředně.

Podíval jsem se nejdříve na odesílatele a podivil jsem se, když jsem zjistil, že dopis mi posílá Jane Collinsová.

Pročpak mi Jane píše?

Znal jsem její osud bývalé čarodějky a věděl jsem také, jak se tím trápí. Sevřel se mi žaludek, protože jsem podvědomě cítil blížící se nepříjemnosti.

Otevřel jsem nožem obálku a vytáhl jsem dopis. Obsahoval jenom jednu stránku a napsala ho Jane vlastnoručně. Četl jsem její řádky polohlasem.

Milý Johne,

až budeš číst tento dopis, nebudu už pravděpodobně v Londýně. Dostala jsem příležitost zvrátit svůj osud, musím se však svěřit do rukou mně neznámé osoby. Udělám to. Má důvěra jde tak daleko, že jsem se rozhodla následovat ji na Kypr. Je to příležitost, Johne, ty víš, jak to se mnou vypadá.

Nepodařilo se to ani tobě ani mně. Možná je to poslední možnost, která mi ještě zbývá. Dny se budou prodlužovat a já už takhle nemohu dál žít. Doufám, že mi rozumíš a budeš mi držet palce, aby se to povedlo. Líbám tě a mám tě moc ráda.

Tvoje Jane

Ruka s dopisem mi klesla na stůl. Ještě že jsem ho nečetl před snídaní. Po té zprávě bych ztratil chuť k jídlu.

Jane na Kypru!

To přece není možné. Je to dokonce šílené. Buď se opravdu zbláznila, nebo má velké problémy a neví, jak se z nich dostat.

Nevěřil jsem, že by tenhle dopis byl nějakou fintou nebo špatným vtipem. Ale existuje přece osůbka, která musí vědět víc. Lady Sarah Goldwynová, u které Jane bydlí. To, co jsem měl před sebou, vypadalo jako dopis na rozloučenou.

- 17 -

Odešel jsem do obývacího pokoje, kde stál telefon. Číslo Sarah Goldwynové jsem znal zpaměti. Vyťukal jsem je na číselníku a naslouchal jsem obsazovacímu tónu.

Právě teď.

Netrpělivostí mě polévalo horko. Po několika minutách jsem se znovu pokusil o spojení. Tentokrát se Sarah ohlásila. Už podle zvuku jejího hlasu jsem poznal, že něco ví. Mluvila skoro šeptem.

„Tady John..."

„Panebože, ty dovedeš číst myšlenky. Právě jsem ti chtěla volat. Slyšela jsem, že ses vrátil a..."

„Jde o Jane, že ano?"

„Přesně tak, Johne. Nemohu tomu přijít na kloub. Opustila mě. Odešla a já jsem si ničeho nevšimla. Zmizela. Možná ji někdo unesl."

„Tomu nevěřím."

Sarah Goldwynová pohrdlivě odfrkla. „ Odkud bereš

takovou jistotu, chlapče?"

Často mi říkala chlapče. Odpověděl jsem: „Mám před sebou dopis, který jsem dnes dostal. Napsala mi ho Jane. Je adresován mně a je v něm také vysvětlení."

„Takže víš, kde je?"

„Myslím, že ano."

„A kde?"

„Na Kypru!"

Lady Sarah zalapala po dechu. Slyšel jsem, jak zhluboka oddychuje. „To... to není možné!" zašeptala po chvíli. „Johne, ty mi pleteš hlavu."

„Bohužel ne. Jane to napsala v dopisu. Poslouchej, přečtu ti to..."

Sarah Goldwynová naslouchala mým slovům. Tu a tam jsem zaslechl neurčité zvuky, když jsem přečetl větu, která ji ohromila.

Když jsem dočetl až k pozdravu, lady Goldwynová se zeptala: „To není vtip, Johne, že ne?"

„Bohužel ne."

- 18 -

„Taky si myslím." Odkašlala si a zeptala se zvýšeným hlasem. „Proč něco takového vůbec udělala? Můžeš mi to prozradit? Co ji vedlo k takovému jednání?"

„To nevím."

„Co je na tom Kypru, že se vydala právě tam?"

„Nemám zdání, Sarah. Ty jsi s ní poslední dobou víc než já.

Suko a já jsme se včera vrátili z Francie. Máme za sebou hotové peklo, to mi věř."

„Jistě, chlapče, ale musím tě zklamat. Ani se mnou o něčem podobném nemluvila."

„Kdy zmizela?"

„Dnes ráno nebo v noci. Spala jsem a nic jsem neslyšela."

„Jsou tam nějaké stopy?"

„Ne."

„Takže nevíš, kdo by za tím mohl být."

„Ne. Jenom se obávám, aby to nebyla nová lest Asmodea, jeho pomocníků nebo čarodějek."

„Nemyslím, Sarah. Kdyby to bylo tak, nevydala by se Jane na Kypr..."

„Johne, Satan má rozhozené sítě po celém světe. To bys zrovna ty měl vědět nejlépe."

„Samozřejmě, Sarah. Ale přesto mi to nejde do hlavy.

Myslím si, že za tím vězí něco jiného."

„Chceš tam letět?"

„Tón dopisu napovídá, že Jane chce tu záležitost řešit sama."

„To přece nemůžeš připustit."

„Taky se mi zdá. Ale nejdříve musím zjistit, co se vlastně stalo."

„V každém případě mě budeš informovat, doufám."

„Samozřejmě."

„Já tedy mohu udělat jediné, Johne," řekla hororová babička na rozloučenou. „Držet naší Jane palce."

„Vypadá to tak." Zavěsil jsem a uvažoval. Takhle jsem si návrat do Londýna nepředstavoval. Jak to vypadá, dostal jsem se z louže pod

- 19 -

okap. A právě Jane to muselo postihnout. Mohla být kdekoliv. Jisté bylo, že se nevypařila. Stále ji pronásleduje její zatracená minulost.

Na odpočinek jsem už neměl ani pomyšlení, chtěl jsem ještě koupit nějaké potraviny, protože v ledničce bylo dokonale vymeteno. To však mělo čas. Teď šlo o důležitější věci.

Musel jsem zavolat Sukovi, jet do Scotland Yardu a promluvit se sirem Jamesem.

Zazvonil telefon. To snad byla telepatie. Ohlásil se sir James. Pozdravil mě a zeptal se, jak se cítím.

„Ujde to."

„To je dobře. V tom případě zajděte ke mně. Mám záležitost, která by vás mohla zajímat. A vezměte Suka s sebou. Jasné?"

„Jako vždy, pane."

„Z vašeho hlasu není slyšet žádné pracovní nadšení."

„To je pravda. Suko a já máme něco za sebou a rádi bychom si odpočinuli."

„A kdo by dneska nechtěl? Kdy se dostanete do kanceláře?"

„Hned vyrazím."

„Dobrá, potom k vám zajdu."

Sir James položil a také já jsem zavěsil sluchátko do vidlice.

Začínal obyčejný všední den. A starost o osud Jane mi na klidu nepřidávala...

Ani Sukův obličej nevyzařoval nadšení, když se usadil v roveru vedle mne. Cestu Londýnem komentoval s velkou úlevou. „Konečně žádný sníh na obzoru."

„Zato, kouř, rámus a nepořádek..."

- 20 -

„Už ho zkrátka nemohu ani vidět." Suko zůstával u svého sněhu. Pohled na něj ho pronásledoval jako noční můra.

„Nejlepším řešením je, když si přes zimu vezmeš

dovolenou," navrhl jsem příteli.

„Jenom když bude sněžit." Ukázal na dva punkery, kteří přecházeli silnici bez rozhlížení. Hřebeny na hlavě zářily červenou a zelenou barvou. Hoši se na nás ušklíbli a zamávali.

Oplatil jsem jim stejným.

„A Jane opravdu zmizela?" zeptal se Suko.

„Ano."

„Myslíš na únos jako tenkrát při sabatu čaroděj nic?"

„To nebyl zrovna únos. V tomto případě to bude jiné."

„Dobrá, co by ji mohlo přimět, aby bez jediného slova zmizela? Tohle přece člověk neudělá, pokud k tomu nemá pádný důvod."

Přikývl jsem a zabočil jsem na Victoria Street. „Přemýšlel jsem o tom. Ten, kdo přemluvil Jane k útěku, musel k tomu mít pádné důvody."

„A jaké?"

Odpověděl jsem otázkou. „Čím může člověk vylákat Jane z její ulity?"

„Mnoho toho není."

„Tak čím?"

Suko pokrčil rameny. Přihlížel, jak zajíždím na parkoviště před Scotland Yardem. „Čekám na odpověď, starý brachu."

„Nespěchej, musím přemýšlet."

Teprve v hale inspektora něco napadlo. „Mohlo by to mít něco společného s jejím prokletím."

„Taky jsem na to myslel." Konečně mu to došlo.

„Myslíš, Johne, že by se tím Jane nechala vylákat? To by mohl být kdokoliv."

„Přesně tak."

„To se asi nedá odmítnout. Přes den monstrum s lebkou kostlivce a jenom v noci normální krásná žena. To ji hrozně ničí. Je sama, bez pomoci. Sarah Goldwynová nemůže nic

- 21 -

udělat a my jsme stále na cestách." Suko pokrčil rameny.

„Nemám pravdu?"

„Jistě."

„Kdyby to tak bylo, Johne, kdo by se za tím mohl skrývat?

Kdo kromě nás by mohl mít zájem na tom, aby Jane opět vypadala jako člověk? My přece tvoříme okruh jejích přátel."

Jenom jsem nadzvedl ramena. „I kdybys ze mne stáhl kůži za živa, na žádné jméno si nevzpomenu."

„Já taky ne."

„Každopádně to musí být velmi mocná osoba, o které nevíme, na čí straně stojí."

S těmito slovy jsme oba vstoupili do předpokoje, kde nás už

očekávala Glenda Perkinsová.

Za prahem jsem slastně přivřel oči. Do nosu mi vnikla vůně kávy. Panebože, jak já jsem ji postrádal. Zdálo se mi, že sním, ale tato vůně nebyla snem, nýbrž skutečností.

Znovu jsem otevřel oči a zaslechl jsem Glendin smích.

„Zasnil ses?" zeptala se.

„Ano, ale teď vidím, že se můj sen vyplnil." Rozpřáhl jsem ruce a při-vítal jsem se s ní, jak se sluší a patří. Přitulila ke mně svou milou tvářičku. „Johne, jsem ráda, že jsi zase zpátky."

„Já taky."

„A já vyjdu naprázdno?"

„To platí i pro tebe, Suko," usmála se Glenda na inspektora.

„To je skvělé, že jsme zase pohromadě."

„A ty ses k tomu vyparádila."

Glenda vykulila oči. „Já - jak to?"

„No, když se tak dívám na tvé vlasy, vidím, že se změnily.

Barva sice zůstala, ale ten cop tam nebyl."

„Je umělý."

„Stejně jako ty červené mašličky?"

„Ano, hodí se ke svetříku. Červená barva vévodí letní módní sezóně."

Měla ležérní blůzičku černé barvy potištěnou červenými motivy různé velikosti. Glenda byla třída.

- 22 -

Přešel jsem na úřední záležitosti. „Volal starý. Můžeš mi říci, co chce?"

Glenda nadzvedla bezmocně ramena. „Nevím, nemluvil o tom."

„Jakou má náladu?" ptal jsem se dál.

„Normální."

„Ne spíš špatnou?"

„Řekla bych tak tři ku čtyřem."

Přistoupil jsem ke dveřím do naší kanceláře, otevřel jsem je a zamířil jsem pohledem k psacímu stolu. Věnoval jsem se mu jenom krátce, protože jsem se nechtěl hned první den rozčilovat.

Suko se ani neobtěžoval. Jenom se zeptal: „Co se děje?"

„Hory papírů."

„Jsou zaprášené?"

„Vypadají."

Glenda se usmála. „Určitě si najdete čas, abyste je zpracovali. Nemá cenu se rozčilovat."

„Null problemo, jak říká Alf."

„Správně?"

„Pustíme se do toho?" zeptal se Suko.

„Bez kávy?" podivila se Glenda. Už stála u přístroje.

„Připravila jsem i čaj."

Rádi jsme se nechali přemluvit. Glenda samozřejmě chtěla vědět, jak jsme se měli a zeptala se pokrytecky: „Měli jste vůbec na horách sníh?"

„Ne, louky se zelenaly, stromy kvetly, nad námi poletovali démoni, ale sníh...?" Pohlédl jsem na Suka. „Ty jsi nějaký

viděl?"

„Také ne. Jenom se mi o něm zdálo."

„Už mi nic neříkejte. Vidím, že mne taháte za nohu."

„Rád bych, Glendo, ale představ si, kdyby sem někdo vstoupil."

„To by bylo nepříjemné."

Nikdo nepřišel, ale místo toho se ozval zvukový signál. „To je sir James," řekla Glenda.

- 23 -

Zvedla sluchátko a měla pravdu. „Ano, pane, právě dorazili."

„Nelžete, Glendo, Sinclair a Suko už jsou u vás hodnou chvíli." Sir James mluvil tak hlasitě, že jsme ho oba slyšeli.

Glenda se začervenala a naslouchala, co jí superintendant povídá. „Řekněte Sinclairovi, ať si pospíší s kávou. Mám ještě další schůzku."

„Samozřejmě, pane."

Postavil jsem prázdný šálek na psací stůl a zašklebil jsem se.

„On má snad rentgenové oči," poznamenala Glenda.

„Ani ne, spíš dobré informátory."

„To je možné."

U dveří superintendantovy pracovny jsem jí zamával.

„Uvidíme se později, děvenko."

Sir James seděl za psacím stolem a nedíval se na nás zrovna přívětivě. „Tak už jste zase zpátky."

„A bez odpočinku."

„Slyšel jsem, že to nebylo příjemné. Ale problém s van Akkerenem můžeme pustit k vodě."

„Dá se to tak říci."

Ostře se na mne podíval. „Nejste si tím tedy stoprocentně jist."

„Ne."

„Dobrá, chci vám něco ukázat." Ze zásuvky vytáhl hnědou obálku. Takový hnědý vyztužený papírový pytlík označený

razítkem „Přísně tajné". Zvedl ho. „Tady je náš nový problém."

„Do jaké míry náš?"

„Moment, Johne." Sir James otevřel obálku a vytáhl několik fotografií. Vstal. „Pojďte tady ke stolku."

Zamířili jsme k pohovce a křeslům s malým konferenčním stolkem. Na něm sir James rozhodil to, co vytáhl z obálky. Byly to fotografie.

Trochu jsem ztuhl, protože na fotografie jsem byl v poslední době trochu alergický. Poslední případ začal fotoaparátem,

- 24 -

který pořizoval věru zvláštní snímky, a mně přitom nebylo dvakrát nejlíp. Toho si všiml i sir James.

„Buďte bez obav, tyto obrázky pocházejí ze satelitu. Jsou výborné a se zvětšením velmi ostré, jak můžete sami vidět."

Rozdělil obrázky, aby ležely vedle sebe. Z kapsy vytáhl dvě lupy. Jednu dostal Suko a druhou já. „Tak, nyní si v klidu prohlédněte obrázky a řekněte mi, jestli na nich vidíte něco nápadného." Pohodlně jsme se usadili v křesílkách. Při původním zvětšení jsem viděl, že se jedná o skalnatou, na rostlinstvo chudou krajinu. Na dalších snímcích však byly patrné jednotlivé podrobnosti. Skály dostaly své obrysy a mezi nimi bylo možno rozeznat úzkou soutěsku se-vřenou dvěma skálami.

Připomínaly věže tyčící se jako dva prsty k obloze.

„Tak co?"

Pokýval jsem hlavou. „Není to špatné, pane, opravdu ne. Co by tam ale mělo být nápadného..."

„Myslím ty dvě skalní věže. Prohlédněte si je lupou. Mezi nimi je dokonce něco, co připomíná most. Při bližším pohledu vás však napadne něco jiného."

„Ne, je to rakev," ozval se Suko.

„Správně, inspektore."

Klouzal jsem pohledem po fotografiích. U věží jsem se zastavil.

Suko se nemýlil. Ke spojení nad soutěskou sloužila rakev.

Nepochopitelné!

A byla to zvláštní rakev, jak jsem postupně zjišťoval.

Sestávala ze dvou různých materiálů. Spodní polovina byla světlejší a horní tmavší. A ještě něco. Spodní část musela být vyrobena ze skla nebo podobného materiálu, protože byla průhledná.

„Co tomu říkáte?"

„Je to rakev, pane," opakoval Suko.

„To je. A spojuje obě strany soutěsky."

Chtěl jsem si ještě něco upřesnit. „Snímky jsou sice velmi zdařilé, ale chtělo by to ještě silnější zvětšení."

- 25 -

Sir James stál vedle mne jako věci

znalý vojevůdce. Dokonce se lehce pohupoval v kolenou.

„Ve skutečnosti existuje," pravil triumfálním tónem. „Ve skutečnosti existuje, pánové!"

„Zcela hmatatelně?"

„Jistě." Usmál se. „Jak se to jenom říká... aha, nejlepší nakonec." Sir James přistoupil k psacímu stolu.

Nechápavě jsme hleděli za ním. Povytáhl zásuvku a vybral z ní poslední snímek.

„S tímhle už se dá něco podniknout," prohlásil a položil snímek mezi ostatní na stole. Naklonili jsme se se Sukem nad obrázkem.

Rázem jsme vytřeštili oči.

Rakev byla zásluhou moderní zvětšovací techniky tak zřetelná, že jsme užasli na tímto technickým zázrakem. Ale to nebylo podstatné. Protože spodní polovina byla průhledná, mohli jsme rozeznat i její obsah.

Nebylo žádných pochyb - v rakvi někdo ležel.

Opět jsme si vzali na pomoc lupu. Asi třicet vteřin jsme pozorovali sní-" mek. Potom jsme se oba napřímili.

Sir James stál vedle nás. „No?" zeptal se, „co jste viděli?"

„Není to kostra?" zeptal se Suko.

„Je."

„Není ta kostra červená?" tázal jsem se dál.

„To je taky pravda."

„Takže ještě nemusím k optikovi." Posadil jsem se. Také sir James se opět uvelebil za psacím stolem. Poslední snímek držel v ruce. „Když jsme viděli tu kostru, tak jsme si mysleli, že se nám to jenom zdá. Bylo to nepochopitelné. Rakev jako most nad soutěskou. Už jste něco takového zažili?"

„Ne, pane."

Superindentant přikývl. „Také mě to překvapilo. Dostal jsem ty fotografie od našeho propagačního oddělení. Nevěděli, co si s tím počít. Taková neobvyklá věc přece jenom patří do našeho resortu."

- 26 -

„Ano," řekl jsem, „rakev nepodobná jiným na vysoce nepravděpodobném místě."

„Správně. A s obsahem."

„Červený kostlivec," zamumlal Suko. „To nechápu. Jak se tam dostal?"

„To máte zjistit."

Zasmál jsem se. „Vy nás tam chcete poslat?"

„Ano, připravte se na další cestu."

Suko svraštil čelo. „Doufám, pane, že tam nenarazíme na sníh."

„To vám mohu slíbit."

„Kam máme vyrazit?" zeptal jsem se.

Sir James si nejdříve odkašlal. „Na Kypr," prohlásil potom.

To byla pecka!

Vlastně jsem měl po takové zprávě vyletět ze židle.

Nakonec jsem zůstal sedět a hleděl jsem jsem střídavě na Suka a sira Jamese. Nebyl jsem schopen něco říci, protože mě zradil můj hlas.

„Kypr," zašeptal Suko, „právě tam..."

Sir James nás překvapeně pozoroval. „Copak je na tom tak divného?"

„Vlastně nic, pane," uklidňoval jsem ho, „jenom to, že Jane Collinsová zmizela."

„Aha. A co s tím má společného Kypr?"

„Měla by být právě tam, pane!"

Staříkovi ztuhly rysy. Hnědá soví očka za brýlemi na nás strnule zírala. „Má k tomu nějaký zvláštní důvod? Třeba tam chce slečna Collinsová strávit dovolenou."

- 27 -

„Tomu nevěřím, pane." Sáhl jsem do kapsy, kde jsem měl schovaný dopis. Sir James ho ode mne vzal, vyměnil si brýle a začal číst. Během čtení mu několikrát nadskočil ohryzek.

Určitě ho obsah dopisu překvapil stejně jako mne a Suka.

Když odložil dopis, řekl: „Teď už rozumím vaší reakci."

Odkašlal jsem si. „Ačkoliv nemám důkazy, řekl bych, že mezi rakví a zmizením Jane Collinsově existuje jistá souvislost. Jistě by se mě nesnažila přivést na falešnou stopu."

„Proč to vlastně napsala?"

„Pane, to je obrovský otazník."

Suko se něho pokusil odpovědět. „Možná si chtěla pojistit návrat."

„Proti komu nebo čemu?"

„Možná proti vlastnímu rozhodnutí. Není ovšem jasné, jak se dostala na Kypr. Vycházím z toho, že ji trápilo jakési špatné svědomí."

„Pane, v tom může mít Suko pravdu," řekl jsem.

Superintendant se napil minerálky. Příšerná věc. Vůbec mi nechutnala. Pil malými doušky. „K tomu se zatím nemohu vyjádřit. Jisté je, že se na Kypru děje cosi, co by nás mělo zajímat. Už jsem všechno připravil. Leží zde dvě letenky do Nikósie. Odtud se vydáte do hor, kde se na-chází rakev. Bylo by dobře, kdybyste ji otevřeli."

„A podali kostlivci ruku."

„Správně, Johne. Přitom ho můžete vytáhnout z té směšné truhly." Sir James se potutelně zahihňal.

„Jinak není nic?"

„Ne, pouze tyto snímky." Vrátil mi dopis. „Ale Jane Collinsová přece bydlí s paní Goldwynovou. Ona o tom nic neví?"

„Bohužel ne."

„To musela mít slečna Collinsová pádný důvod, protože normálně paní Goldwynové velmi důvěřuje."

„Soudíme, pane, že to souvisí s jejím prokletím," dodal Suko.

„Myslíte, že ji vylákali tímhle špinavým trikem?"

- 28 -

„To je možné."

Sir James svraštil čelo. „To není špatná myšlenka.

Opravdu."

Zvedl jsem se a Suko mě následoval. „Uvidíme, jestli na Kypru natrefíme i na slečnu Collinsovou."

„Přál bych vám to." Sir James nám podal ruku. „A příjemnou cestu."

„Tomu vládne Hugo, pane."

Trhl sebou. „Kdo, prosím?"

Mávl jsem rukou. „To jev pořádku."

V předsíni se ozval Suko. „Hm," řekl, „tak už jsme zase v tom a nevíme, odkud začít."

„Bez obav, však na něco přijdeme."

V předpokoji se už na nás smála Glenda a mávala letenkami. „Všechno je tady," řekla.

„Takže tys to věděla?"

„Ne všechno, Johne."

„Styď se," řekl jsem, „takhle nás vyšplouchnout."

„Nesměla jsem nic říci." Předala Sukovi letenky. „Ale ještě máte čas na šálek kávy."

„A jak to vypadá s obědem?" vyzvídal jsem. „Nějak mi vyhládlo."

„Najíme se v letadle."

Šlehl jsem po Sukovi pohledem. „Ty mi taky nic nedopřeješ."

„Ale milý příteli Johne. Dokonce ti dopřávám cestu na Kypr a bez sněhu."

„Jak mohu vyjádřit svou vděčnost?"

„Oslovuj mě ode dneška pane," zasmál se přítel a zmizel v naší kanceláři.

„Pane!" zamumlal jsem. „To to došlo pěkně daleko. Budu říkat pane někomu, kdo ani neví, co je to kravata. Chápeš to, Glendo?"

„Jako vždy. Člověk stále musí jít s dobou."

„Ty máš vždycky pravdu..."

- 29 -

Během dne vypadalo všechno jinak. Před očima pozorovatele se rozkládalo široké údolí, kde sice nebylo mnoho vegetace, zato tam stály kuželovité chatky hledačů.

Vystavovaly se slunci, které s přicházejícím jarem nabývalo na síle a probouzelo ostrov Kypr k novému životu. Vítr přinášel vůni čerstvých květů a bylin. Zdálo se, že celý ostrov ovládly vůně a libé zvuky.

Ale noc přikryla všechno černým stínem. Dokonce i jarní vůně se stáhla zpět, jako by měla strach z temnoty. V té chvíli i krajina změnila svou tvář. Hory a skály vypadaly hrozivě a údolí ležící mezi nimi vyhlížela jako temné mísy, které pohltily veškerý život.

Nad okolní krajinou se majestátně tyčily obě kamenné věže.

Stály tam jako dva vysocí strážci, kterými žádná síla na světě nemůže pohnout z místa. Mohutné výčnělky cimbuří držící stráž stály tak těsně u sebe, že vzdálenost mezi nimi bylo možno překonat jedním skokem.

Věže tvořily vstup do hluboké soutěsky, která na jihu sahala až k pobřeží. Končila u vysokých pobřežních skal, proti kterým vrhalo moře mohutné vlny.

Napohled divoká panenská příroda. Lidmi zapomenutý kraj.

Ale nebylo to tak!

V poslední době se mnohé změnilo. Spousta lidí začala uvažovat o sobě a životním prostředí. Náhle viděli Zemi jinýma očima a zjišťovali, že příliš mnoho věcí jí škodí a ničí.

Lidstvo příliš okatě vyznávalo vědecký pokrok a techniku a zapomnělo, že svými důsledky ovlivňuje život na modré planetě.

Začaly se množit nejrůznější katastrofy. Záplavy nutí lidi opouštět domovy. Hory začínají putovat a mohutné kamenné

- 30 -

laviny zasypávají vesnice. Padlo jim za oběť mnoho lidí.

Teprve potom začali lidé přemýšlet, jestli bylo správné vykácet lesy na svazích, aby mohly vzniknout další sjezdovky.

Dochází k velkému obratu v názorech.

Některé spolky jdou ještě dál. Chtějí hledat podle svého mínění

pravé hodnoty života. Chtějí najít cestu dovnitř, do duše člověka, která ještě nebyla dokonale prozkoumaná.

Síla čerpaná z duše k poznání vlastního já se šíří i na jiné životy a splývá s neviditelným tokem vesmíru. Existuje mnoho uskupení, která se oddělila a jdou vlastní cestou.

Člověk je potká tam, kde proudění jsou zvlášť příznivá, kde místa a osady jsou již delší dobu osídlené lidmi, kteří smýšlejí podobně jako oni.

Podle jejich mínění nezačala civilizace teprve s moderním letopočtem. Ne, její historie má své kořeny v dávné minulosti, protože duch a vědění jsou nesmrtelné.

Duševno a vědění tu jsou přítomné od samého počátku. Od počátku času. Minulost, přítomnost a budoucnost se vzájemně proplétají a dochází k tomu právě tam, kde žijí lidé. Jenomže obyčejným smrtelníkům se nepodaří uvést tyto tři základní skutečnosti do vzájemného souladu. Nedá se jim však nic vyčítat.

Nicméně vývoj a osvícení měly i své kladné stránky. Na to mysleli učedníci mága z Kypru, který jim chtěl ukázat jedinou a pravou cestu.

Člověk, který viděl dál než ostatní, chtěl pouze jediné -

vytoužený mír, klid a pokoj.

Kde je však světlo, tam je i stín. A jejich věčný, nikdy nekončící boj.

Dobro proti zlu, světlo proti stínu. Boj stále pokračoval.

Velmi často krutými prostředky, takže za sebou zanechával spoustu promarněných lidských životů.

Zlo čekalo, číhalo, aby se prodralo i tou nejmenší skulinkou.

Chtělo udržovat lidi v nevědomosti, proto-

- 31 -

že každé lidské poznání mu je nebezpečné. Poučené lidstvo by se určitě odvrátilo od sil temnoty.

Proto zlo vždy potlačovalo každé nové poznání v samém zárodku. A má v rukávu spoustu podlých triků. Nezná svědomí, stejně jako je nemají ti, kteří mu slouží.

O těchto věcech věděl i muž, který dřepěl blízko skalních věží a přemýšlel.

Jmenoval se Fresenius. Pocházel z Německa a před mnoha lety našel cestu k mágovi. Patřil k jeho nejbližším věrným. Od mága dostal úkol, aby všechno pozorně sledoval, protože čas zla se znovu naplňoval.

Mocná síla poznala, že mág je nebezpečný, a vynaložila všechny prostředky, aby ho zabila. To věděl i mág. A ještě mnohem víc. Poznal, že zlu se může jeho úmysl podařit.

Probudilo jednoho ze svých služebníků naplněného magickou silou a číhalo jenom na příhodný okamžik.

Ještě si na něho netroufalo, ale čas velkého rozhodnutí se blížil a mág netušil, zda bude silnější než přicházející zlo.

Proto pověřil Fresenia, aby zlo, které se stále otevřeněji projevovalo, měl neustále pod dohledem.

Obě skalní věže přitom hrály velmi důležitou úlohu. Stály tak těsně u sebe, že nebylo žádným uměním spojit je mostem.

Ale zvláštním mostem. Byla jím rakev!

Spojovala oba skalní výčnělky jako výstraha nebo výhrůžka a současně i předzvěst toho, co přijde. Spodní část byla průhledná. Horní část tvořilo tmavé dřevo. Rakev měla i čtyři držadla pro nosiče.

Fresenius měl za úkol hlídat rakev především v noci. Seděl nedaleko obou skalních věží, odkud na rakev i ve tmě viděl.

Schovával se přitom za velkým kamenem. Kdyby ho někdo chtěl najít, musel by přesně vědět, kde se nachází.

Fresenius měl na řemeni kolem krku zavěšenu polní láhev s vodou. Aby lépe viděl na rakev, používal dalekohled pro noční vidění.

- 32 -

V přesně stanovených časových odstupech se díval dalekohledem na rakev a zjišťoval, zda. ten, jehož se mág tolik obával, stále leží v rakvi.

Byl to červený kostlivec!

Zdálo se, že má kosti natřené krví. Děsivá postava, která ležela tiše a strnule, takže by popletla každého pozorovatele.

V kostlivci byla ukryta obrovská moc. Vládl jí už za svého života a obyvatelé ostrova se chvěli při zaslechnutí jeho jména.

Selim Kale, hrůzovládný paša!

Obávaný tyran. Člověk, ďábel a démon v jedné osobě.

Ničitel lidských duší, kterého chránil krutý démon. Ten se postaral, že nezemřel, ale pouze změnil svou podobu.

Jeho vlastní osud byl zahalen temnotou. Nikdo nevěděl, kdo nebo co zlomilo jeho moc. Ale teď byl opět zde.

Samotný mág pociťoval strach. Věděl, že Selim Kale zničí vše, co bylo dosud vybudováno, a nikdo nemá tu moc mu v tom zabránit. A už vůbec ne lidé.

Kdyby mág znal způsob, jak mu v tom zabránit, určitě by ho už dávno použil. Avšak dokonce ani jemu, který měl schopnost oddělit svého ducha od těla, se to nepodařilo.

Slíbil svým přátelům pomoc, ale nechtěl říci, kdy a jak pomoc dorazí. Proto museli být on i jeho učedníci velmi trpěliví a mít kostlivce pašu neustále na očích.

Fresenius odšrouboval láhev a napil se. Byl asi třicetiletý

muž a vypadal téměř jako všichni muži v táboře.

Bradatý, s dlouhými vlasy, v oděvu, který ho dělal ještě mladším. Bylo to něco mezi kutnou a pláštěm s mnoha kapsami, přepásaným opaskem. Jednotný úbor mágových učedníků.

Jeho pohled putoval údolím, kde stály kamenné domky jejich skupiny.

Tam také z dřívějších dob existovaly staré studny, které stále poskytovaly vodu a ještě dlouho nevyschnou. Voda stačila nejen k jejich vlastní potřebě, ale posloužila i k ob-dělávání půdy.

- 33 -

A tak lidé založili malé zahrádky, které pečlivě udržovali.

Večery zasvětili meditacím. V té době přemýšleli o životě a připravovali se na budoucnost, kdy jejich duch bude moci opouštět tělo a žít samostatně.

Velký mág jim ukázal, jak dosáhnout tohoto stavu. On byl jedním z mála, kteří již ovládali toto umění.

Nastal čas, aby osamělý pozorovatel znovu obhlédl rakev.

Změnil svou polohu a postavil se. Balvan, za kterým se schovával, mu sahal téměř po prsa. Když používal dalekohled, mohl se pohodlně opřít lokty o kámen.

Fresenius přiložil dalekohled k očím. Otočil hlavu doleva. V

zorném poli dalekohledu se nejdříve objevily obě skály a vzápětí i samotný cíl. Rakev! Viděl ji velmi zřetelně. Její poloha se nezměnila. Ani vítr už nefoukal tak silně jako vpodvečer, takže nezvedal prach, který se jinak vznášel nad krajinou jako nikde nekončící závoj.

Sklonil dalekohled, aby si mohl důkladně prohlédnout rakev.

Tmavá horní část „proklouzla" mimo. V zorném poli se objevila spodní část starodávné rakve, kde měla ležet kostra Selima Kaleho.

Nebyla tam!

Osamělého pozorovatele se zmocnilo zděšení. Okamžitě si vzpomněl na mágova slova. Měl být okamžitě informován, kdyby se něco stalo.

Stalo se!

Fresenius polkl. Najednou cítil, jako ho polévá pot.

Roztržitým pohybem si otřel čelo a ještě jednou zamířil pohledem k rakvi, aby se přesvědčil, že se mu to opravdu nezdálo.

Byla to pravda.

Rakev byla prázdná!

Fresenius odložil dalekohled a na okamžik zavřel oči. Prsty si promnul víčka a zhluboka vydechl nosem. Strachem se mu sevřel žaludek.

Nebyla to náhodou jeho vina?

- 34 -

Ano, kdyby se díval častěji, určitě by mu prázdná rakev byla nápadná mnohem dřív.

Dokud ještě kostlivec ležel v podivné rakvi, bylo všechno v pořádku. Člověk ji vnímal jako vyhrůžku, která se ještě neuskutečnila.

Ale běda, teď se vydal na cestu...

Když o tom Fresenius přemýšlel, cítil, jak mu běhá mráz po zádech.

Olízl si vyschlé rty a ucítil prach, který se mu na ně nalepil.

Rozhlédl se.

Nebylo nic vidět.

Temná noc přehodila přes ostrov obrovský závoj. Postarala se o to, aby se dobro skrylo stejně jako síly zla.

V údolí byla lidská obydlí. Fresenius se napřímil.

Nepotřeboval mnoho času, aby se dostal do malé osady. Dolů

z kopce by to trvalo nanejvýš pět minut, když se rozběhne.

Ale připadalo mu, že se čas hrozně vleče, protože tušil, že ho někdo pozoruje. V úvahu přicházela jediná osoba.

Kostlivec!

Jak se dostal z rakve? Vlastní silou, nebo mu někdo pomohl?

Aby se ještě jednou ujistil, že se nemýlí, přiložil dalekohled k očím a prohlížel si rakev. Nic se nezměnilo, rakev byla prázdná.

Teď mohl udělat jediné. Rychle běžet do údolí povědět mágovi, co se stalo.

Rychle do údolí!

Tato myšlenka v něm vzplála jako plamen. V duchu se ptal sám sebe, jestli se mu vůbec podaří dorazit do údolí. Jestliže se kostlivec dostal z rakve, tak to muselo mít nějaký důvod.

Určitě dostal za úkol někoho zavraždit.

Fresenius ustoupil několik kroků vpravo. Odtud měl lepší výhled na údolí připomínající mělkou mísu, na níž byly jako drobné zákusky rozloženy chatky. Tam dole cosi tajemně planulo. Připomínalo to žhnoucí oko, ale on věděl, že je to oheň, který poznenáhlu dohořívá.

- 35 -

Cesta nebo spíše úzká kamenitá pěšina končila v místech, kde probleskoval oheň.

Fresenius už se déle nezdržoval. Obrátil se k rakvi zády a dal se na ústup.

Hned po prvních metrech měl menší těžkosti. Cestička byla velmi příkrá. Pod podrážkami, které měly profilovanou podrážku a bránily sklouznutí, se drolily kamínky a se zrádným šramotem se řítily do tmy.

Za nimi se zvedaly obláčky prachu a pomalu zase klesaly k zemi.

Protože se musel soustředit na nejbližší okolí, nepodařilo se mu sledovat, kam padají. Kromě toho mizely v temnotě, která všechno pohřbila.

Běžel dál. Několikrát se pustil napříč svahem, aby mohl lépe udržovat rovnováhu. Potom se cesta vyrovnala a opět mohl běžet normálně.

Asi v polovině cesty vyrostlo před ním z temnoty cosi hrozivého.

Úlomky a kameny dosahující výšky dospělého člověka připomínaly spící nestvůry, které se mohly každým okamžikem probudit.

Ponuré kamení ve dne šedivé a v noci téměř černé - náhle zazářilo sytou červení.

Mezi dvěma kamennými obludami se vynořil kostlivec a zastoupil Freseniovi cestu...

Muž se zastavil. Ještě trochu sklouzl dopředu a dostal strach, že padne kostlivci do náruče. Přesto se mu podařilo zapřít pravou nohu a zastavit další pohyb dopředu.

- 36 -

Fresenius poprvé viděl z bezprostřední blízkosti, čeho se mág z Kypru tolik obává.

Kostlivec

vypadal

strašně.

Svítil

tmavou

červení

připomínající krev. Strašlivá kostra.

Fresenius bezmocně přihlížel. Byl si jist, že hledí do černého Satanova oka, v jehož hlubině se projevoval jakýsi nepokoj.

Zachvěl se, natáhl ruce před sebe a současně se prohnul.

„Odstup!" zašeptal. „Vrať se zpátky do rakve. Nech mě jít, nech mě..."

Kostlivec se pohnul. Fresenius tomu nemohl uvěřit, ale jeho protivník opravdu ustoupil. Tiše a nehlučně, takže nezaslechl ani chřestění kostí nebo škrábání kostnatých chodidel na kamení.

Potom zmizel. Vypadalo to, jako by se ponořil do skály.

Dokonce i načervenalý svit se vytratil.

Fresenius si vydechl, ačkoliv se ještě neodvažoval pokračovat v cestě. Zahleděl se dolů, kde skomíral oheň, a jeho pohled putoval zpět k balvanům, jejichž obrysy se předtím ztrácely ve tmě.

To se však změnilo.

Dva balvany náhle zaplanuly.

Nejdříve jejich nitro, to však byl teprve začátek. Záření postupně sílilo až k povrchu balvanu.

„Hořely" a zprůhledněly, takže Fresenius jasně rozeznával červeného kostlivce, který stál za nimi a držel na nich ruce.

Fresenius se poprvé přesvědčil, jaká moc se v něm ukrývá.

Kostlivec dokázal ovlivnit přírodu. Kdo by tohle pochopil?

Co má dělat?

Běžet, utéci, pryč z této příšerné situace!

Fresenius se dlouho nerozmýšlel. Vrhl se dopředu a doufal, že bude rychlejší.

Byl to omyl.

Němec jenom zděšeně vyvalil oči, když viděl, co se děje.

Oba balvany se valily proti němu. Dvě mohutné koule, které hnalo zlo. A chtělo zabíjet.

- 37 -

„Objal" je!

Byl to nedobrovolný počin, protože instinktivně natáhl ruce před sebe.

Tím došlo k dotyku s magickým ohněm!

Fresenius už nestačil ani vykřiknout. Najednou bylo všechno jinak. Kostlivec využil dokonale své moci a změnil kameny ve vraždící nástroj.

Fresenius, človíček z Německa, kterému chtěl mág z Kypru ukázat cestu k poznání, zahynul. Oba zářící kameny účinkovaly jako obrovský lis, ze kterého nebylo úniku. Balvany se spojily, ze dvou se utvořil jeden a muž zůstal v něm.

Neshořel, ale zesklovatěl a jeho tělo se stalo součástí velkého balvanu. Balvany však podléhaly zákonům fyziky. Nic je nemohlo zadržet, když se jako dvě žhnoucí a smrt rozsévající komety hnaly do údolí na lidská obydlí...

Před ní stála mísa s vodou. Ona sama ležela na polštáři a hleděla na kuželovitý strop, na kterém plamen svíčky namaloval světelný kruh.

Jane Collinsová si nemohla naříkat, že by se tady necítila dobře, ale přece jenom byla v cizím prostředí.

Přežila neobvyklé cestování, dorazila v pořádku na Kypr a mágovi učedníci ji přivítali s velkou úctou.

Zpočátku se bývalá čarodějka cítila trochu opuštěná, dokud se neobjevil mág ve své tělesné podobě. Na vlastní kůži cítila dobro, které z něho vyzařovalo.

Hýčkal ji jako malé dítě, všechno jí ukázal a dovedl ji k chatce, která patřila jenom jí. To bylo velká výsada zdejšího společenství.

- 38 -

Také jí ukázal dvě obrovské kamenné věže a sdělil jí, že mezi nimi leží v rakvi někdo, kdo by jim mohl být velmi nebezpečný.

Jane se samozřejmě vyptávala na další podrobnosti, ale nedostala konkrétní odpověď. Odkázali ji na pozdější dobu.

Zdálo se, že noc nebere konce. Ačkoliv se zdržovala v chatce necelou . hodinu, připadalo jí to jako celá věčnost.

Stále měla ještě lidskou podobu, ale to se mělo brzy změnit.

Umínila si, že mágovi ještě jednou připomene slib, kterým se zavázal zbavit ji jejího prokletí.

Oheň od jejího příchodu stále slábl, jako by se s ní chtěl rozloučit.

Všude nastal noční klid.

Jane tu a tam zaslechla hluk kroků. Podle nich usoudila, že je to hlídka, která obchází shluk malých kamenných chatek.

Počítalo se s jejich ohrožením. Lidé zde doufali nalézt klid, ale zlo bylo všudypřítomné. Neexistovalo jediné místo na světě, kterého by nedosáhlo.

Ležela na zádech a cítila se nepohodlně. Otočila se na pravý bok,

takže napolo seděla a ležela. Tak mohla hledět ke vchodu, který byl volný, protože zde chyběly dveře.

Vchod zakrýval pouze závěs ze lněného plátna, který byl stažený na stranu. Občas sem vletěl vítr. Pohrál si s plameny, nechal je tančit a kroužit, ale nezhasl je. Jako by věděl, že tento malý plamínek je nepatrnou jiskřičkou naděje.

Jane přirozeně myslela i na ty, které zanechala doma.

Připadala si vůči lady Sarah jako zrádkyně. Když ji tenkrát čarodějnice odvedly na sabat, trápila se podobnými myš-

lenkami. Ale co mohla dělat?

Mág se vrátil ještě téže noci a žádal její odpověď.

Jane získala ještě jeden den. Stačil jí k tomu, aby poslala dopis Johnu Sinclairovi. Jedině on byl její pojistkou pro případný návrat. Nechtěla prozradit příliš mnoho, ale byla si jistá, že John si najde cestu do malé osady, dokud nebude příliš pozdě.

- 39 -

Jane znovu zaslechla kroky. Nepřipadalo by jí to divné, kdyby najednou nezměnily směr a nezamířily k chatce, ve které pobývala.

Jane se napřímila. Pohledem visela na vchodu. V nejasném světle zahlédla postavu.

Byl to mág!

Kráčel odměřeným krokem. Na sobě měl stejný oděv jako ostatní. Jenom Jane byla výjimkou, protože si oblékla džíny a moderní svetřík. Ale mágovo oblečení se stejně poněkud lišilo od ostatních.

Jeho kutna byla světlá, téměř bílá. I přes svou prostotu vypadala velmi ušlechtile. Možná tak působila její látka, která svou hladkostí připomínala hedvábí.

Když vstupoval do chatky, trochu se shýbl, i když vstup byl dostatečně vysoký.

Zůstal stát dva kroky před Janiným lůžkem. Světlo svíčky dospělo až k obličeji a zdůraznilo jeho rysy. Byly asketické a postava byla rovněž velmi hubená. Krátce střižené vlasy vlály kolem hlavy jako nadýchané chmýří. Svým zjevem připomínal Jane řecké filosofy a přírodovědce, kterým svět vděčí za počátky vědění a filosofických úvah.

Pozdravil se s Jane Collinsovou lehkým kývnutím hlavy.

„Doufám, že sis zvykla na nové prostředí."

„Trochu."

„Bude to lepší." Hleděl na ni upřeně. „Smím si k tobě přisednout?"

Jane se odsunula stranou. „Prosím, nemám nic proti tomu.

Dokonce jsem ráda, že si můžeme popovídat."

„Je to důležité."

„Jak to?" zeptala se Jane a s napětím si ho prohlížela. „Děje se něco?"

„Ne, ještě ne, ale mám pocit, že to nebude dlouho trvat."

„Bojíš se, že?"

Mág pokrčil rameny a dosedl vedle Jane na lůžko. „Strach možná není ten správný výraz. Spíš obavy z blízké budoucnosti."

- 40 -

„A jaké, smím-li vědět?"

Smutně se pousmál. „Vím, že se něco stane. Náš velký

protivník už nespí. Je to nepřítel na život a na smrt. Na to nezapomínej."

Jane se tiše zasmála. „Myslím spíše na svůj osud, jestli mi rozumíš."

„Ano, samozřejmě." Mluvil tiše, ale jeho hlas zněl jinak, než

když promlouval ke svým učedníkům. „Máš strašný osud a bezpochyby může souviset s mým nepřítelem. Paša Selim Kale je velmi mocný. Ještě nikdy se mi nepodařilo uvrhnout ho do věčného zatracení."

„Proč ne?"

„Protože jsem příliš laskavý!"

Tomu nemohla uvěřit. Téměř se rozesmála, ale ovládla se, když viděla vážný obličej svého společníka. „Příliš laskavý?"

„Ano." Mág hleděl strnule ke vchodu. „Existují lidé, kteří nemohou překročit jisté hranice. Prostě nemohu nikoho zabít.

Kvůli tomu jsem se nenarodil a je to silnější než já."

„Co tví přátelé?"

„Pomohli by, ale jsou příliš slabí."

„A ja?"

Mág se obrátil k ní. „Tebe jsem si vyvolil, protože jsi silná, Jane Collinsová. Tobě se to podaří."

„Takže doufáš, že ho zabiju."

„Tak jest."

Jane byla šokovaná. „Ale proč? Považuješ mě snad za vražedkyni?"

„Ne, to ne, ale pocházíš z rodu, který ještě dnes patří ke služebníkům pekla."

„Okamžik, neunáhli se," odporovala Jane. „Máš pravdu, že jsem byla kdysi čarodějkou, ale to už je pryč."

„To vím taky. Ale ještě v tobě dříme stará síla. Když budeš

chtít, můžeš ji uvolnit a použít proti Selimovi Kalemu."

„Dobrá. A jako odměnu dostanu navždy svou lidskou podobu."

„To mám v úmyslu."

- 41 -

Jane svěsila hlavu a zírala do jeho obličeje, na kterém plamen svíčky

vykroužil tajemný obrazec. Cítila, jak jí naskakuje husí kůže a zpotily se jí dlaně. Její myšlenky zamířily do Londýna.

Připomněla si, že se její přátelé marně pokoušeli zbavit ji její kletby. Nepodařilo se jim to, i když John Sinclair použil svůj kříž.

„Pochybuješ, Jane?"

„Nu, nemohu se s tou myšlenkou smířit. Nevěřím tomu.

Mnozí se o to pokoušeli a nikomu se to nepodařilo. Za úsvitu můžeš sledovat, jak se měním v příšerné monstrum."

„Když všechno dobře proběhne, bude to tvoje poslední proměna."

Zavrtěla hlavou. „Promiň. Jak to chceš provést?"

„Nevysvětloval jsem ti, že se potkávám s ochránci země, když můj duch opustí tělo?"

„Andělé..."

„Tak je nazýváš ty. Já je znám jako ochránce země a poprosím je, aby tě vysvobodili."

„A dokážou to?"

„Určitě."

„Proč je nepošleš, aby bojovali s Selimem Kalim?"

Mág se zamyšleně pousmál. „Protože mí přátelé, ochránci země, odmítají každé násilí. Když z tebe budou snímat kletbu, nikdo přitom nezemře, to je jisté."

Jane Collinsová pokrčila rameny. „Když to říkáš takhle, musím ti dát za pravdu, ale je to jenom teorie. Prostě tomu nemohu uvěřit, rozumíš?" Jane se prosebně zadívala na mága.

„Ano, Jane, reaguješ jako všichni lidé. Proto to mají osoby jako já hrozně těžké. Lidé nejsou připraveni překonávat všechny překážky. Jejich životní obzor sahá mnohdy jenom k domovním dveřím nebo v lepším

případě k plotu jejich zahrady. Co se skrývá za ním, to nemohou nebo nechtějí vidět."

„Je to pro ně těžké."

- 42 -

„Souhlasím," odpověděl mág. „Proto se spolčují stejně smýšlející lidé, které bych ti rád ukázal, protože existuje ještě něco jiného."

„Půjdu s tebou. Jenom pořád nemohu uvěřit, že budu vypadat stejně jako dřív."

„Chápu, ale máš ke mně důvěru?"

„K tobě?" Jane se nakysle pousmála. „Je to podivné, ale opravdu ti důvěřuji, mágu. Za jiných okolností . bych byla nedůvěřivá, dokonce velmi nedůvěřivá. Ale když jsem tě poprvé uviděla, vycházelo z tebe fluidum, které mou důvěru ještě posílilo."

„Děkuji."

„Ale zase ne tolik, abych ti věřila, že mne můžeš osvobodit."

Mág pokrčil rameny. „Dozvíš se to příští noci a následujícího dne. Existují totiž věci, které mají odstranit myšlenkové zábrany."

„Já vím. Když to říká třetí osoba, tak se to dobře poslouchá.

Ale hůře pro toho, koho se to týká. Vraťme se zpátky k Selimu Kalému. Co je s ním? Bojíš se ho? Může se také vrátit?"

„Může mnoho věcí..."

„To znamená, že je zde?"

„Ano. Ceká."

„Kde?"

„Neřekl jsem ti to po našem návratu, abych tě nepolekal, ale číhá v naší blízkosti. Vzpomínáš si na dvě skály, které připomínají věže a jsou ve dne dobře viditelné?"

„Vzpomínám."

„To je jeho působiště. Tam se také nachází rakev, ve které leží a čeká na svůj velký den. Chrání ho nebezpeční džinové, jejichž duchové jsou mocnější než já. Člověk by je mohl přirovnat k ochráncům lidí, ale jsou jiní, klidně by lidi zničili. A těm se Selim Kale zasvětil. Jeho život provázelo zlo.

Chtěl, aby mu džinové sloužili. Oni s tím souhlasili a po-skytovali mu ochranu i po jeho smrti. Dnes je znám jako červený kostlivec a čeká na svou příležitost, aby s námi zúčtoval."

- 43 -

„Proč vás chce zabít?"

„Protože jsme vnikli na jeho území. Měla bys vědět, že tady žil už před mnoha lety. Patřil mu tento ostrov a lidi, kteří zde žili, krutě tyranizoval. Nemůže prostě dopustit, abychom tuto zemi, kde je černá magie stále doma, úplně ovládli. Proto se snaží zahnat nás všemi prostředky, které má k dispozici. A může se mu to podařit, jestliže tomu neučiníš přítrž, protože on dokáže ovládat i přírodu."

„To jsou velmi působivá slova," řekla tiše Jane. „Ale po pravdě řečeno, necítím se dost silná, abych mohla převzít tak náročný úkol."

„Teď jsi příliš slabá," souhlasil mág, „ale musíš probudit síly, které v tobě dřímají. Musíš v sobě rozdmýchat plamen pomsty.

Potom se ti to podaří..."

„Pokusím se o to, ačkoliv nevěřím, že bych se dokázala přetvořit v osobu, kterou jsem kdysi byla. Promiň, mágu."

„Uvidíme a..."

Mág se odmlčel, protože k chatce se blížily rychlé kroky.

V příštím okamžiku potemněl vchod a objevil se jeden z učedníků.

V jeho obličeji se zračilo zděšení. Dopadající světlo svíčky, prozradilo nervózní hru svalů. Několikrát uctivě sklonil hlavu směrem k mágovi a přitom zhluboka oddychoval.

„Co se děje, Salvatore?"

„Viděl... viděl jsem to..."

„Co jsi viděl?"

„Fresenia. Už nežije, jsem si jist. Určitě zemřel."

„Kdy a kde?"

„Pojď se mnou!"

Mág se zvedl. Takovouhle hbitost by od něho Jane neočekávala.

Také vstala a následovala oba muže na volné prostranství.

Salvatore zůstal stát vedle chatky. Druhý strážce už na ně čekal. Ruku natahoval oběma skalním věžím, které bylo možno spíše tušit než vidět.

„Podívejte se!" zašeptal.

- 44 -

Před věžemi se dělo cosi příšerného.

Mohutná koule ohně se odtud valila směrem do údolí, kde stály chatky...

„Vyhlas poplach!" vykřikl mág. „To je poselství od krutého Selima Kaleho. Vím to, vím." Při řeči svíral ruce v pěst.

Ostré pískání vyplnilo údolí a vyhnalo spící muže z lůžek.

Mnoho času jim nezbývalo. To viděla i Jane Collinsová, která ustoupila stranou a dál pozorovala ohnivou kouli. Z

pohledu na ni jí po zádech běhal mráz.

Koule tančila, poskakovala a hnala se po úbočí. Cesta byla nerovná

a všichni cítili, jak se lehce otřásá.

Mezitím už všichni vyběhli z chatek. Asi dvacet mužů

přihlíželo hroznému divadlu.

„Co je to?" vykřikl jeden z nich. „Znamení pekla!" ozval se kdosi. Neznámý vyběhl kouli naproti a roztáhl ruce, jako by ji chtěl zabránit v cestě.

„Zůstaň stát!" houkl na něho mág.

Muž neposlouchal. Byl přitahován magickou silou ke kouli, která červeně zářila, ale nevystřelovala žádné šípy plamenů.

Ještě několik metrů a děsivý pozdrav pekla dosáhne dna kotliny.

Muž nebyl k zastavení. „Zachráním vás!" řval. „Všechny vás..."

Vrhl se proti valícímu se kusu skály.

Byla to příšerná scéna. V jedné chvíli to vypadalo, jako by se mu opravdu podařilo zastavit kamenný blok.

Potom se to stalo.

- 45 -

Postava zachytila mohutný náraz, který ji vymrštil do výšky.

Tělo se přitom ohnulo jako tětiva a odletělo dozadu. Balvan už

nemohlo nic zadržet.

Převálcoval ležící tělo...

Svědkové, kteří sledovali příšernou scénu, byli zděšeni.

Balvan nebylo možné zadržet. Muž, který se ocitl pod ním, by musel zůstat ležet na zemi. Nebo přinejmenším hořící zbytky jeho těla.

Ale k tomu nedošlo.

Kámen se valil dál. Za sebou nenechal nic. Jenom na jeho žhnoucím povrchu byly patrné dvě tmavé skvrny. Každý, kdo tomu přihlížel, tušil, co to je.

Když se balvan dostal do jejich

bezprostřední blízkosti, lidé se rozprchli, jako když střelí do vrabců. Tím vytvořili místo, kudy mohl smrtící pozdrav pekla pokračovat v cestě. Prosmýkl se kolem ohniště nedaleko místa, kde stála Jane Collinsová.

Ještě několik metrů a dosáhl svého cíle. Byla jím jedna z kamenných chatek.

Žhnoucí či hořící skála narazila přímo do ní.

Zaslechli puknutí kamene a viděli jiskry, které se rozprskly na všechny strany. Vzduchem létaly zbytky žhavých úlomků.

Mág stál blízko bývalé čarodějky Jane. Natáhl ruce proti žhavému kamení. Jeho obličej ozařoval oheň a Jane si všimla vyděšeného výrazu jeho tváře.

„Zničí sám sebe!" vykřikl hlasitě mág. „Je to skutečný

ďábel..."

Ostatní muži ustoupili, aby nestáli v bezprostřední blízkosti.

I v jejich obličejích se objevilo zděšení. To, co právě proběhlo před jejich zraky, bylo zcela proti přírodě. Na tomto místě převzaly děj do svých rukou tajemné příšerné síly.

Skála zůstala ležet tam, kde se nacházel střed chatky. Dál zářila rudě, ale svit postupně slábl.

Po několika minutách záře zmizela. Zůstala jeho původní barva.

- 46 -

Šedivá masa, která se téměř ztrácela ve tmě. Kamenný blok obletovaly obláčky kouře. Jeden z mužů se chtěl k němu rozběhnout, ale mág ho zadržel. „Ne, ještě ne!"

„Co je?"

„Uhoříš a zahyneš!" V jeho hlase zazněl ostrý tón. K

potvrzení svých slov vzal mág kus dřeva a hodil ho na kámen. Vypadalo to, že vnější strana balvanu je natřena nějakým lepidlem, protože klacek na něm zůstal chvíli viset, ale potom se vzňal a shořel na prach.

„Musíme ještě počkat," řekl mág. „Teprve potom se o něho můžeme postarat."

„Ano, v pořádku." Mluvčí se zastavil stejně jako ostatní v uctivé vzdálenosti.

Mág z Kypru se otočil na Jane Collinsovou. „Viděla jsi to,"

řekl. „Je ti teď jasné, jaká moc stojí za Selimem Kalem?"

Jane jenom přikývla. Přešlapovala a váhala s odpovědí.

Slova se jen tiše drala přes její rty. „Viděla jsem to, mágu.

Dívala jsem se pozorně a je mi jasné, že jsem příliš slabá, abych ho mohla zničit."

Mág se otočil. Uchopil Jane za ramena a zatřásl jí. „Tohle neříkej, to nesmíš. Je to tvoje i naše šance!"

„Mohu zemřít jako tvůj přítel!"

Zdálo se, že se Jane dotkla bolavého místa, protože zpočátku nedostala odpověď. Mág vyčkával a potom konečně kývl hlavou. „Připouštím, že je to nebezpečné. Ale budeme držet při sobě, víc k tomu nemohu dodat. Pokusíme se ho zničit společnými silami..."

„Ale stejně jsem ráda na světě," řekla tiše Jane. „To jistě chápeš."

„Ano, každý lpí na svém životě. Přesto musíme mít na paměti naši velkou věc."

„Neustále na ni myslím."

Náhlý výkřik oba dva pořádně vystrašil. Jeden z mužů se otočil a rukou ukazoval tam, kde se nacházely obě skalní věže. Nedaleko od nich se kdosi pohyboval.

Červený kostlivec!

- 47 -

Planul jako příšerná pochodeň, jako děsivá výhrůžka z věčnosti a ohlašoval, že je nutno s ním počítat. Jednu ruku sevřenou v pěst natáhl před sebe a zaujal vítěznou pózu.

Toho si všiml i mág. „Ne," zašeptal, „ne, ještě jsi nezvítězil, Salime Kale. Budeme bojovat, to ti slibuji. Nevzdám se. Už

nikdy nebudeš vládnout v této krajině. Patří mně. Bude to ostrov čistého ducha, místo pro rozjímání. To ti slibuji!"

Kostlivec nemohl rozumět tomu, co povídá. Otočil a zmizel.

Jane se domnívala, že zašel mezi věže.

Nemýlila se.

Měla vynikající zrak. A tak zahlédla kostlivce, jak se ukládá do rakve a červený svit zvolna pohasíná. Už jenom slabě probleskoval.

„Našel místo svého odpočinku," prohlásil mág.

„A kde, prosím?"

„V rakvi, která spojuje obě skalní věže nad soutěskou."

Zavrtěl hlavou. „To je příšerné," promlouval dál do tmy.

„Zatímco se Země otřásá neštěstím a katastrofami, jsem nucen zůstat zde, místo toho, abych se pokusil zabránit chaosu."

„Později se k tomu znovu dostaneš," utěšovala ho Jane.

„Nezbývá než doufat." Zahleděl se ke zničené chatce a kameni. „Teď se na ně půjdeme podívat zblízka," řekl a otočil se ke svým lidem. „Světlo. Potřebujeme světlo. Dejte sem pochodně, přátelé."

Čtyři z nich se rozběhli do chatek, aby od hořících svíček zapálili pochodně. Venku je zvedli tak, že ozářily celé prostranství. „Pojď," zašeptal mág Jane. „A dívej se pozorně, drahá přítelkyně."

Držela se po jeho boku, i když půl kroku za ním. Nosiči pochodní věděli přesně, co mají dělat. Rozestavěli se kolem místa dění a ze čtyř stran osvětlovali kámen, který se mág chystal prozkoumat.

Nedotkl se ho, jenom roztáhl ruce. Dlaněmi objížděl jeho obrysy. Rysy jeho obličeje ztvrdly. Zračilo se v nich napětí. Rty se pevně sevřely v úzkou čárku.

- 48 -

Potom přiložil ruce ke kameni.

Jane nechtěně vykřikla, když spatřila, jak se dotýká kamene. Čekala, že se ozve zasyčení a kůže se začne škvařit, ale kámen už byl delší dobu vychladlý.

„Přistup blíž, má drahá!"

Jane se nezdráhala. Zůstala stát vedle mága z Kypru, který

nosiče pochodní pohybem hlavy vyzval, aby přistoupili blíž.

Vykonali jeho povel.

„Tam!" řekl tiše. „Podívej se, Jane. Uvidíš, co provedl."

Jane cítila, jak jí buší její umělé srdce. Zpočátku nic nerozeznávala, protože ji mátlo světlo pochodně poskakující po hladkém povrchu balvanu.

Ale potom cosi zahlédla a bylo to příšerné.

Obličej?

Ne, nanejvýš jeho náznak. Ale s tím se Jane nespokojila, protože rozeznala ještě víc.

Druhý obličej!

Zkamenělé krystalické tahy uzavřené v kameni a vytmelené síťovi-nou žil, ale tak zachovalé, že v nich bylo možno přečíst hrůzu, kterou oba muži prožili před smrtí.

Jane Collinsová ucítila na pravém rameni mágovu ruku.

Zdálo se, že ztěžkla, jako by vyjadřovala duševní stav jejího společníka.

„Teď nic neříkej," zašeptala Jane.

„Ale já ti musím něco říci. Takhle se povede nám všem, pokud nám nepomůžeš. Má sílu, kterou může obrátit naruby samotné zákony přírody. Tento kámen je pouhé varování, protože on uchvátí celou krajinu svými hořícími pažemi a nebude brát ohledy na lidské oběti. Jenom ty ho můžeš

zastavit, Jane!" zašeptal ostře a zároveň prosebně.

Přikývla.

„Proto bych chtěl znát tvou odpověď. Pohlédni na mne, Jane Collinsová." Stisk na jejím rameni zesílil a přinutil ji, aby otočila hlavu.

Hleděli si do očí.

- 49 -

Mužův obličej byl jako vytesaný z kamene. Jenom v očích mu planul plamen ocelové vůle.

„Na tomto místě musíš, Jane Collinsová, odpřisáhnout, že to vykonáš. Při obličeji těch dvou mrtvých musíš složit přísahu, že vystoupíš proti kostlivci! Uděláš to?"

Jane nasucho polkla. A ještě jednou. Přejela rukou čelo.

Studený pot jí stékal až na oční víčka.

„Co se stane, když odmítnu?"

„Potom, Jane Collinsová, budeš muset opustit toto místo.

Poženu tě pryč s ostudou a potupou a hluboko v mém nitru mě bude trápit zklamání. Nabízím ti svou přímluvu u ochránců lidí.

Ty udělej svou práci!"

Jane zírala strnule do prázdna. V jejím obličeji se nepohnul jediný

sval. Hleděla do ohně dvou pochodní a do obličejů mužů, které se za nimi rýsovaly jako namalované tenkým štětcem.

„Jsi ochotna to vykonat?" zeptal se mág silným hlasem, aby to slyšeli i ostatní.

Teď se musela rozhodnout.

„Ano, vykonám!"

„Tak přísahej!" žádal po ní mág.

Jane si musela odkašlat, aby mohla promluvit. „Přísahám, že se postavím krutému Selimu Kalemu a pokusím se překazit jeho zločinné plány!"

Ticho...

Bylo slyšet jenom prskání planoucích pochodní.

„Děkuji ti," řekl mág. „Jsem ti neskonale zavázaný. Teď

budeš mít čas připravit se na něho. Cítím, že tuto noc už

nepřijde."

Jane Collinsová mlčela. Otočila se a se svěšenou hlavou kráčela pryč odtud. Hlavou se jí honily nejrůznější myšlenky.

Rozhodla se správně? To netušila, a hrozně si přála, aby u ní byl John Sinclair, který by jí určitě dobře poradil. Dříve než

vstoupila do chatky, zalétl její pohled zpět ke skalním věžím.

- 50 -

Selim Kale neležel v rakvi. Stál na ní a kostnatou pěstí hrozil dolů do údolí. Jane teprve nyní pocítila opravdový

strach...

Ten člověk měl vlasy jako oheň, neuvěřitelně široká ústa, světlou pleť a jasné oči. Jmenoval se Line Dorchester a stisk jeho ruky připomínal vlhkou houbu, kterou mi někdo vložil do dlaně.

Na letišti v Larnace, kde nás Line Dorchester vyzvedl, bylo horko. Line byl velmi nápadný, protože měl na sobě zelené kalhoty a šedivé sako.

Cokoliv uváděl o svém povolání, nesouhlasilo se skutečností. Dorchester především pracoval pro vládu, přesněji řečeno pro tajnou službu. Měl patrně velmi dobré styky, protože nám ani neprohlíželi zavazadla a rovnou nás odvedli do vládního salónku. Tam si jeden z úředníků

decentně prohlédl naše pasy a ještě zdvořileji zmizel.

„Zvolili jste si příhodnou dobu," řekl Dorchester. „V létě by bylo pořádné vedro."

„Určitě."

„Půjdeme?"

„Ano."

„Jdu napřed."

Rozpačitě jsme se Sukem hleděli na sebe. S tak zamlklým člověkem jsem setkávali jen zřídka, ale určitě to mělo svůj důvod, který nám Dorchester sdělí venku.

„Tady člověk nikdy neví, kdo ho poslouchá. V každém případě jsem velmi nedůvěřivý."

„Máte to zapotřebí při vašich stycích?" zeptal jsem se.

„Ne."

- 51 -

„Takže se ještě musíme hodně učit," ušklíbl se Suko.

„Asi ano." Stočil řeč na fotografie. „Poslali mi je faxem," řekl a mnul si špičku nosu. „Vím, kde to místo najdeme."

„Je to daleko?"

Ušklíbl se na mne. „Pane Sinclaire, na Kypru není nic daleko. Je to pouze otázka silnice, po které jedete, jestli mi rozumíte."

„Nebo vyježděné trasy, ne?"

„Těch tolik není. Znám jednu na této straně ostrova a ještě jednu na druhé straně."

„Dobrá, zůstaneme předběžně u této."

„Jasně."

Dorchester se postaral o všechno. Měli jsme k dispozici japonský terénní vůz značky Honda. Šedivá karosérie zapadala do krajiny, takže jsme nebyli nikterak nápadní. Před chladičem měl silnou ochrannou mřížku.

„Spokojeni?" zeptal se Line.

„Zatím ano."

„Zaplaťpámbu, že tady na jihu je taky letiště, jinak bychom museli jet pěkně dlouho."

„Znám Kypr," řekl jsem.

„Opravdu? A odkdy?"

„Už jsem tady jednou byl."

Byla to pravda. Tenkrát se jednalo o popravčí meč

templářů. Tehdy jsme se se Sukem poprvé setkali s van Akkerenem.

Line Dorchester - připadal mi trochu jako komická figurka —

ukázal na Suka. „Toto je váš kolega?"

„Správně."

„Nezdá se vám to?" zeptal se Suko.

Dorchester se zasmál. „Ovšemže mi to nevadí. Mám radost z toho, že Angličané zůstávají mezinárodním společenstvím."

Podíval se na šedivou oblohu, která se táhla přes příkré vrcholky hor jako zrcadlově hladká plocha. „Ano, vypadá to dobře. S počasím nebudou žádné problémy."

„Jak dlouho pojedeme?"

- 52 -

„Tři hodiny." Pokrčil rameny. „Možná čtyři!"

„Hlavní je, že se tam dostaneme před setměním."

„Určitě!" řekl. „Řekl bych, že si můžeme dopřát i malou přestávku."

„Chci se co nejdříve..."

„Pomalu, inspektore, pomalu. Tady nejste v divokém Soho, ale v Orientu. Ještě jsem nejedl. Cestou se někde zastavíme a něco malého pojíme; Moje heslo zní: Nikdy necestovat do bohem zapomenuté krajiny s prázdným žaludkem. Co se mne týče, připadá mi ta hornatá krajina velmi nepřátelská. Já jsem dítě velkoměsta, víte. Pocházím z Glasgowa."

„Takže jste Skot?"

„Vy také, Sinclaire?"

„Tak nějak."

„V tom případě už chybí jenom dudy." Zasmál se, -otevřel dveře a usedl k volantu. „Dovolíte, abych řídil? Vyznám se tady."

„S radostí."

„Takže je všechno jasné. Vůz je ostatně stoprocentně v pořádku."

„To jsme předpokládali."

Posadili jsme se na zadní sedadla. Dorchester vložil kazetu do přehrávače a zapnul ho. Do uší nám zabušil tvrdý rock.

„Nevadí vám, když si poslechnu tuhle skupinu?"

„Vůbec ne!" křikl jsem na něho.

Přesto ztlumil zvuk. Asi mi nevěřil, že to myslím vážně.

Nemuseli jsme projíždět Larnakou. Tohle město už ve středověku hrálo důležitou roli. Silnice se točila do hor. Na mnoha místech se nám nabízel fantastický pohled na moře, které se pyšnilo nádhernou svěží nazelenalou barvou.

Silnici zastínily před sluncem mohutné cypřiše. Kromě toho jsme objevili i ořešáky, mohutné duby a olivové háje. Příroda byla v plném květu. Horký vítr přinášel spoustu libých vůní, takže cestování po ostrově bylo nadmíru příjemné.

- 53 -

Provoz nebyl nikterak velký. Často jsme předjížděli rolníky, kteří na kárách tažených osly vezli do města zeleninu. Tady se už sklízelo.

Také jsme objevili svahy posázené vinicemi. Koupaly se v jasném slunečním svitu.

Takové příjemné jaro bych rád jednou zažil i v Londýně, ale toho se asi nikdy nedočkám.

Line Dorchester byl sice Evropan, ale choval se jako Orientálec. Často nás jímal strach a úzkost, když jsme sledovali jeho úhybné manévry při setkání s protijedoucími vozidly. Vůbec mu nevadilo, když přitom předjížděl vozíky a cyklisty. Dokonce se několikrát rozpustile zachechtal.

„Brzy tam budeme," řekl. Před námi se objevila zatáčka, ale chlapík za volantem měl hlavu stále otočenou dozadu.

„Dávejte pozor, člověče!" vyjel jsem na něho.

„Jasně." V poslední chvíli zatočil volantem doprava.

Zapištěly pneumatiky.

„Dobré, ne?"

„Vynikající," odpověděl Suko.

„Taková situace na silnici se nevyskytuje každý den. To se musí využít."

Suko a já jsme se odevzdali do rukou osudu.

Řidič si užíval. Svou zběsilou jízdu doprovázel čas od času vtipnými komentáři. Najednou ukázal rukou nalevo, kde stála pestře pomalovaná tabule.

„To je ono! Tam je ta hospůdka, kterou jsem měl na mysli.

Můžeme si tam chvilku odpočinout."

„Opravdu?"

„Máte taky hlad?"

„Jedli jsme v letadle," ozval se Suko.

„Hochu, na takový žvanec zapomeň. U Leonidase podávají vynikající jídlo a obsluha je taky super."

„Kdo je to?"

„Jeho dcera. Ženská jako obrázek. Ta ti dokáže pohnout s nářadím v kalhotách, pokud nejsi zrovna na mužské."

- 54 -

Suko jenom mávl rukou, ale Dorchester se rozchechtal. O

chvíli později zajížděl s vozem na parkoviště před hospodou, starým kamenným stavením se šikmou střechou, z níž už

opadávaly šindele.

Na parkovišti stály dva jiné vozy, do kterých se opíralo slunce. V létě tady musí pořádně připalovat.

Line Dorchester vstoupil do místnosti jako první. Sotva prošel dveřmi, už jsme zaslechli přátelský výkřik. V příštím okamžiku náš hubený skotský Tarzan visel na krku ženské, která měla všeho na rozdávání.

„Lineu, ty starý lumpe," pronesla špatnou angličtinou. „Už jsi zase tady?"

„Samozřejmě, Doro."

„A kdo je tohle?" Pustila ho z náručí.

„Moji přátelé."

„Tvoji přátelé jsou i mými přáteli." Celá rozzářená přistoupila k nám, objala nás pažemi připomínajícími dva silné sloupky a její široká ústa nás počastovala mlaskavým polibkem.

Tahle Dora byla pořádný kus ženské. Její váhu jsem si ani netroufal odhadnout. Všechny přebytečné tukové polštáře pevně svíraly červené šaty narvané k prasknutí. Ale zdálo se, že má srdce ze zlata. Kromě toho měla celkem příjemný

obličej orámovaný černými vlasy.

Vyhledali jsme si místo a dostali jsme každý ouzo, které šlo na účet hostitelky.

Line ho slupl jako vodu. Suko jenom slabě upil a já jsem vyprázdnil sklenici z poloviny. Jídelní lístek tady neznali. Dora se hned objevila s tabulkou.

Line Dorchester hlasitě projevoval nadšení. Vrtěl se na tvrdé židli a začal objednávat.

„Myslíte na to, že se ještě před setměním chceme dostat k cíli?"

„Nebojte se, Sinclaire, budeme tam včas."

Museli jsme si se Sukem také něco objednat. Suko se rozhodl pro ovčí sýr v omáčce s tmavými olivami.

Já jsem si objednal omeletu s rybí náplní.

- 55 -

Brzy se na stole objevilo jídlo i víno a naštěstí taky trocha vody.

Dora se projevila jako znamenitá kuchařka. Suko i já jsme byli mile překvapeni. Co si však nechal přinést Line Dorchester, to nás málem shodilo ze židlí. Tři chody sestáva-jící z masa, ryby a k tomu spousta zeleniny. Zapíjel to kořalkou a vínem. Během jídla si otíral mastná ústa.

„Přeháněl jsem?" zeptal se.

„Ne," odpověděl Suko, „jenom se obávám, že se nezvedneme od stolu. Nebo přinejmenším vy."

„Nesmysl." Dorchester mávl přezíravě rukou. „Nikdo se tady nepřejídá. Když jsem vám slíbil, že budeme na místě včas, tak tam taky budeme. Na to se můžete spolehnout." Odlomil kousek bílého chleba a pečlivě vytřel talíř. „Víte, tahle hospoda je něco jako poslední bašta civilizace."

„A co následuje potom?" zeptal jsem se.

„Hory." Ušklíbl se. „Brzy to sami zažijete, až budeme muset sjet ze silnice."

Ke našemu stolu přistoupila Dora. Potila se. Na jejím obličeji pohrával široký úsměv. „Chutnalo ti?" zeptala se svou kostrbatou angličtinou a bouchla širokou dlaní Dorchestera do zad, až jsme se začali obávat o krajanovo zdraví.

„Vynikající."

„To mě těší." Zadívala se na nás. „Ale vám nechutnalo."

„Ano, ale neměli jsme hlad."

„Odkdy nemá chlap pořád hlad?"

„Doro." Line ji zarazil. „Nerozumíš tomu. Jsou to změkčilí Středoevropané, kteří si udělali výlet do hor. Dostal jsem je na starost."

„Do hor?"

„Ano, Doro. Znáš přece skalní věže, že ano?" Dorchester položil ruku na její oblá ramena. Otočený spíše k nám poznamenal: „Dora je totiž moje důvěrná přítelkyně."

Přikývli jsme.

„Co chcete dělat u věží?"

„Uvidíme."

- 56 -

Dora si tlustým ukazováčkem zaťukala na čelo. „Vy jste se zbláznili."

„Proč?"

„Jste stejní blázni jako tamti." V očích jí zablýsklo. „Ty víš, Lineu, že tě mám ráda. Proto tě chci varovat. Ti ostatní byli také hloupí a ..."

„Co udělali, Doro?"

Otočila se jako fúrie. „Odjeli do hor, aby tam bydleli. Chtěli si postavit kamenné domky a potom prosit síly všehomíra, aby je osvítily."

„Odkud to víte?" zeptal jsem se.

„Přímo od nich. Také zde jedli. Vyslechla jsem, co si povídali."

„To je v pořádku, Doro." Line Dorchester se ušklíbl. „Ale stejně bychom si rádi prohlédli ty věže."

„A proč?"

Dorchester vyprázdnil sklenici. „Moji krajané se o skalní věže zajímají."

„Cože?"

Chápal jsem její zvědavost. „Chceme si prohlédnout skály.

Jsme geologové."

„Ano, geologové," opakoval s úšklebkem Dorchester.

„Omlouvám se, že mě to hned nenapadlo."

„Ach tak."

„Můžeme zaplatit?" zeptal jsem se.

„Už?" Dora smutně pohlédla na svého přítele Linea.

Dorchester pokrčil bezmocně rameny. „Promiň, ale služba má přednost, Doro."

„To je škoda! Kdy zase přijedeš?"

„Co nejdřív. Víš přece, jak mě přitahuje tvoje kuchařské umění."

„Jenom tohle?" zeptala se takřka plačtivě.

„Ne, taky..."

„Mlč." Položila mu prst na ústa. Potom vstala, napsala nám účet a předala mi ho.

„Můžete vůbec jet dál?" dotazoval se Suko našeho krajana.

- 57 -

„Poslouchejte, inspektore. Teprve teď jsem ve formě. Měl byste vidět, jak to vypadá, když se do toho pořádně opřu."

„Za normálních okolností byste měl být jako sud."

Dorchester se zasmál. „Dobře trávím, to je celé kouzlo, milý

příteli."

Na to, co jsme snědli a vypili, nebyla cena příliš vysoká. No ovšem, nebyli jsme přece v Londýně, ale na Kypru.

Dora se s námi rozloučila srdečným objetím. Line znovu obdržel mlaskavý polibek a zakroutil očima. Dora zůstala stát před dveřmi a mávala nám.

Když jsme zmizeli v následující zatáčce, Dorchester si vydechl. „To bodlo. Člověk by měl mít všude přátele. Zvláště zde."

„Dora vás má ráda?"

Dorchester se usmál. „A jak, Sinclaire. Mám své místo v jejím velkém srdíčku. Občas mě zatáhne do svého pokoje. A tak to jde stále dokola."

„A vy to vždycky přežijete, jak vidím."

Spiklenecky na mě zamrkal. „Co by člověk nevykonal pro vlast.

Sami jste slyšeli, že Dora o tom něco ví. Setkala se s lidmi, kteří chtěli ke věžím, a to znamená, že naše návštěva byla přínosná nejen pro naše žaludky." Zasmál se a silně říhl.

Za pár minut jsme opustili silnici a všechny nás přešel úsměv.

Cesta byla mizerná a stoupala přík-

ře vzhůru do kopců. Mohl jsem Lineu Dorchesterovi jenom gratulovat k tomu, že vybral právě terénní vůz.

Byl jsem také hrozně zvědavý na lidi, kteří se zde usadili v kamenných obydlích. A přirozeně také na Jane Collinsovou.

Doufejme, že ji tam najdeme...

- 58 -

Vyšlo slunce!

Náhle bylo všechno jiné. Sluneční kotouč se vyhoupl na oblohu a zahnal noční stíny.

Opět se probouzel nový život. Všichni tvorové, ať lidé nebo zvířata, se cítili mnohém lépe.

Až na jednu výjimku.

Jmenovala se Jane Collinsová!

Bývalá čarodějka se po noční příhodě stáhla zpět do chatky a pokusila se ještě usnout, což se jí nedařilo.

Sice jí několikrát klesla víčka, ale brzy se probrala a očekávaný spánek se nedostavoval. Kromě toho se cítila jako rozlámaná.

Věděla, k čemu dojde. Pro většinu lidí bylo slunce dárcem života. Dávalo jim energii a životní sílu. U Jane tomu bylo jinak.

Kletba stále působila.

Cítila to, i když uvnitř malé chatky bylo relativní přítmí a vchod zakrýval prostý závěs.

Jane Collinsová ležela na lůžku, zírala do stropu a čekala na svou proměnu.

Začalo to ostrým tahem, jako by jí neviditelné ruce rvaly kůži z obličeje. Převrátila se na bok a potom zpět na záda. Obličej měla jako v jednom ohni, jako by jej olizovaly ohnivé jazyky. Jane sípavě dýchala a vyvalovala oči z důlků. Zvedla ruce a projížděla prsty vlasy. Jaksi slámovité a vysušené. Jednotlivé prameny klouzaly mezi prsty a byly tuhé jako drát.

Pálení poznenáhlu ustávalo a Jane Collinsová věděla, že proměna je pomalu u konce.

Tento proces podobný scéně z hororu probíhal každé ráno při východu slunce. Teprve když přicházel soumrak a sluneční kotouč zmizel za obzorem, vracela se jí její lidská podoba.

Jako každé ráno ji stálo hodně přemáhání, aby si ohmatala obličej. Konečky prstů se opatrně blížila k lícím v naději, že narazí na měkkou vláčnou kůži.

- 59 -

Ale nenahmatala ji.

Místo ní prsty klouzaly po tvrdé kosti umrlčí lebky.

Oči se stále koulely v důlcích, ale nos tvořily pouze vyčnívající nosní kůstky.

Chyběly rty a místo nich se objevila čelist se zuby. Zbývající část těla byla této příšerné změny ušetřena.

Jane zůstala ležet na zádech.

Styděla se ukázat se v tomto stavu jiným lidem. Pouze lady Goldwynová, u které bydlela, ji směla vidět takovou, jaká nyní byla. Nikomu jinému to nedovolila. Dokonce i před Johnem Sinclairem se schovávala, jak jen to bylo možné.

Jane myslela, chovala se a reagovala jako normální člověk, ačkoliv svým zjevem připomínala hrozné monstrum. Nikdo nemohl cítit to, co ona prožívala ve svém nitru. Hrůzu, která ji denně připravovala o klid.

A tak ubíhal čas.

Muži shromáždění kolem mága z Kypru se probouzeli a spěchali za svou každodenní prací. Jane zaslechla jejich kroky a hlasy. Vzadu za její chatkou se nacházela stará studna.

Rumpál vrzal, když odtud vytahovali vodu. Rozcházeli se mezi chatkami za prací, která toho dne měla vypadat trochu jinak než obvykle.

Za zataženým závěsem se objevil stín. Jane sice počítala s tím, že ji někdo navštíví, ale neznámý se zatím zdržoval venku.

Napřímila se.

Zůstala sedět na okraji lůžka. Od dlouhého ležení byla ztuhlá a tak se protáhla jako kočka. Přitom si dlaněmi přejela po kostnaté lebce a znovu se ulekla. Nikdy se s tím nesmířila a nesmíří! Teď se však objevila šance, která by mohla všechno změnit.

Opravdu to byla šance?

Jane Collinsová o tom usilovně přemýšlela, ale nedospěla k žádnému rozhodnutí. Ani nevěděla, jestli může mágovi z Kypru důvěřovat. Vždyť ten člověk sledoval i svůj vlastní

- 60 -

zájem, protože chtěl, aby osvobodila tuto krajinu. Teprve potom jí pomůže zbavit se jejího prokletí.

Ať si to vykládala a převracela, jak chtěla, mág měl v ruce všechny trumfy. Věděl víc než ona a byl vždy o krok před ní.

Co by se stalo, kdyby se jí nepodařilo přemoci Selima Kaleho jenom proto, že je silnější?

Jane na to nechtěla ani pomyslit, protože démonické postavy jako tenhle paša se umějí krutě mstít. Bylo jasné, že za sebou nezanechají žádné svědky.

Za závěsem se znovu objevil obrys postavy. Jane se domnívala, že je to mág, a vzápětí uslyšela jeho hlas. „Chtěla bys něco sníst?"

„Ne, prosím..."

„Tak vodu?"

„Nemám žízeň."

„Dobrá, pokud bys přece jenom pocítila hlad nebo žízeň, tak mi dej vědět. Zastavím se později."

Dříve než mohla Jane odpovědět, mág se otočil a kráčel pryč.

Bylo jí trochu proti srsti, že vejde dovnitř, ale zároveň

věděla, že by se nepolekal jejího zjevu. Jenom se styděla, to bylo všechno.

A tak zůstala sedět, hleděla na udusanou podlahu a poslouchala, co se děje venku. Přitom se zaobírala vlastními myšlenkami. Ani nevěděla, kolik uběhlo času, když se mág objevil podruhé.

„Půjdu za tebou," řekl a odhrnul závěs.

Jane stále seděla na okraji lůžka jako socha. Mág vešel do chatky, zatáhl za sebou závěs a zastavil se krok před ní.

Jejich pohledy se setkaly.

Jane si ho pozorně prohlížela, ale mág z Kypru ani nemrkl.

Byl na tuto situaci připraven, takže ho nezaskočila. Ale stejně prohlásil. „Je hrozné, když žena jako ty vypadá tak hrozně. O

to více se musíme snažit vysvobodit tě z toho zatraceného prokletí."

„Pokud ovšem zničím Selima Kalého."

- 61 -

„Tak." .

„A když ne?"

Mág se usmál. „Nemusíš mít žádné obavy, podaří se to."

„Já nevím." Proplétala nervózně prsty. „Já... mám příšerný

strach."

„Podpoříme tě."

Jane zavrtěla obnaženou lebkou. „Ale nakonec v tom stejně zůstanu sama."

„Ano, já vím. Budeš sama, ale také nebudeš, má drahá."

„Jak tomu mám rozumět?"

Pousmál se. Znělo to mírně melancholicky. Zvedl hlavu a hleděl upřeně na její umrlčí obličej. „Jsem, jak jistě víš, trochu výjimečný. I když jsem prožil ošklivou noc, poněvadž v mém nitru zavládl neklid, podařilo se mi uvolnit mou duchovní podobu z těla. Dozvěděl jsem se něco, co jsem dosud nevěděl."

„Jedná se o Selima Kaleho?"

„Ne, o jiné, o normální lidi, které bys ty, Jane Collinsová, měla znát."

Vyděsila se. Aniž jí mág sdělil podrobnosti, tušila, o koho se pravděpodobně jedná. Myslela na dopis, který poslala Johnu Sinclairovi.

Mág vytušil šestým smyslem, že se v Jane Collinsová odehrává vnitřní boj. Usoudil tak z její svěšené hlavy. Jako by se styděla.

„Nemusíš mi nic říkat, Jane, ale bylo by pro nás lepší, když

to uděláš."

Vyčkávala. Potom se zhluboka nadechla a zeptala se: „Co mám říci?"

„Chtěl bych, aby ses zbavila všech pochyb a uvolnila mysl, až budeš stát proti Selimu Kalemu."

„Neudělala jsem nic špatného," zašeptala Jane.

„Ale já cítím, že..."

Jediným pohybem vstala. „Co cítíš?"

„Cosi se k nám blíží!" prohlásil mág. „Zatím to nedokážu rozeznat."

„Ale cítíš to, že ano?"

- 62 -

„No právě."

„Je to něco kladného nebo záporného?"

Pokrčil rameny. „Zatím je to neutrální, ale mohlo by to být něco pozitivního. "

„To mě uklidňuje."

Mág pochopil. „Určitě jsi něco podnikla. Cekám na tvoje vysvětlení."

Jane kývla hlavou a posadila se. Náhle si připadala ještě ošklivější a měla dojem, že se jí hlava nafukuje jako vzducholoď. „Předpokládám, že ses na mne informoval, předtím než jsi se mnou navázal kontakt."

„Ano, to je pravda."

„Takže znáš i moje přátele..."

Mág se tiše zasmál. „Myslíš jednoho určitého přítele?"

„Jistě. Jmenuje se John Sinclair!"

„Lovec duchů!"

„Říkají mu tak." Jane se uchichtla. „Vidím, že máš dobré informace."

„Jane, sdělila jsi Johnu Sinclairovi, kde se nacházíš?"

„Napsala jsem mu dopis, ale přesné místo jsem neuvedla.

Jenom jsem se zmínila o Kypru."

Mág chvíli mlčel. Přemýšlel a nakonec řekl: „John Sinclair nás najde!"

„S tím počítám."

„Soudím dokonce, že najde i Selima Kaleho."

„Takže se oba setkají."

„Velmi správně!" potvrdil mág. „Jenom bych ti rád připomenul, že by to byla obrovská chyba."

„Jak to?"

„Ty sama musíš zničit Selima Kaleho, ne John Sinclair.

Proto jsem si vyvolil tebe. Nechápeš to?"

„Hraje nějakou roli, kdo ho vlastně zničí?"

„Ano, ano a ještě jednou ano!" Jane ještě nikdy předtím neslyšela mága tak hlasitě a ostře mluvit. „Hraje to dokonce velkou roli, protože jde hlavně o tebe, Jane Collinsová. Ty musíš zničit pašu, abych zase já mohl něco udělat pro tebe.

- 63 -

Přísahala jsi. Jestliže ho zabije tvůj přítel John Sinclair, bude přísaha neplatná."

„Za to já přece nemohu."

„Přímo ne, ale určitě nepřímo. Každopádně bylo chybou Sinclairovi psát. Vím jistě, že nás najde. Natolik ho znám."

„Promiň," zašeptala Jane. „Myslela jsem to dobře a chtěla jsem si ponechat zadní vrátka, protože jsem nevěděla, jestli ti mohu důvěřovat. Musel jsi přece vědět, že tě budu považovat za cizince."

„Myslel jsem to s tebou dobře."

„To už vím taky."

„Musela jsi to cítit už tenkrát." Ostře se na ni podíval a ztlumil hlas až k šepotu. „Nemusí se to podařit, Jane." Otočil se. „Počkej tady na mne, dokud se nevrátím. Vyzvednu tě a pojedeme k němu."

„K té rakvi?"

„Ano, tam." Mág odhrnul závěs a zanechal Jane Collinsovou samotnou.

Znovu se posadila na lůžko. V duchu pociťovala tíseň, která se jí

zmocňovala stále silněji. Stoupala do krku a náhle se jí oči zalily slzami.

Nemohla je už déle zadržet. Na lehátku sedělo plačící monstrum...

Pohltily nás kyperské hory!

Vlastně bychom se v nich měli úplně ztratit, ale pohoří na Kypru, to je ve srovnání s Alpami docela jiná písnička. Ani na samých vrcholcích neležel sníh.

- 64 -

Vyskytovala se zde jenom chudá vegetace. Sluníčko doslova spálilo lesy, a co nestačilo udělat samo, to dokončili lidé.

V údolích to vypadalo jinak. Tam se všechno zelenalo a kvetlo. Sem už přišlo jaro, zatímco na vrcholcích ještě nepropuklo.

Line Dorchester za celou dobu jízdy téměř nepromluvil.

Jenom vztekle nadával, když vůz poskakoval ve výmolech.

O nějaké cestě se ani nedalo mluvit. Vůz se valil přes kamenitou půdu, která končila na svazích nebo ve štěrkovištích, kde ležely mohutné balvany vyčkávající, aby mohly pohřbít vůz pod sebou.

Zanechávali jsme za sebou obláčky prachu, který ve slunečních paprscích probleskoval jako droboučké diamanty.

Obloha nad námi vykazovala téměř blankytnou modř. Jenom směrem na jih se od moře táhly dlouhé proužky podobné vatě.

Line Dorchester teprve nyní pykal za své opulentní jídlo, protože se silně potil. Stále častěji si červeným šátkem otíral obličej. V podpaží jeho

saka se utvořily vlhké tmavé skvrny. Zase nadával jako špaček.

„Vy jste mi pořádně zasolili," otočil se na nás. „To se už

podruhé nebude opakovat."

„Chcete vystoupit?" zeptal se Suko. „Najdeme si cestu sami."

Mečivě se zasmál. „Houby s octem najdete. To není jen tak." Ukázal dopředu a vypadalo to, jako by zapíchl prst do slunečního kotouče. „Musíme se dostat nahoru."

„Copak tam nevede žádná cesta?"

„Ne, inspektore. Jenom tohle štěrkoviště. Modlete se, aby nám vydržely pneumatiky."

Projížděli jsme vysoko položeným údolím a pohybovali jsem se přitom v kamenitém žlebu, který připomínal vyschlé řečiště.

Úbočí byla ještě hodný kus cesty před námi. Mnohokrát jsme zahlédli zelený zmrzačený lesní porost, který nám na holém svahu připadal jako oáza v poušti.

- 65 -

Nezahlédli jsme žádné stopy po lidech. Zato při výjezdu z malého údolí jsme náhle spatřili skalní věže.

Byly ohromné. Jako dva kamenné prsty čněly k obloze a dokonce i z této vzdálenosti bylo patrné, jak blízko jsou u sebe.

Jenom rakev, která by je spojovala, jsme neviděli. Byli jsme přece jenom ještě daleko, abychom postřehli takovou drobnost.

„A teď se pojede nahoru," řekl Line.

„Ještě výš?" zeptal jsem se.

Znovu zamečel. „Můžete jít pěšky. Ale než se dostanete ke věžím, budete mít od plazení po zemi ošoupané bradavky."

„Tak to ne, děkuji."

„I já se toho vzdávám," přidal se Suko.

Proti tomu, co nás nyní čekalo, byla předchozí jízda procházkou v rajské zahradě.

Line Dorchester vedl hondu vzhůru do svahu. Pokud zde existovala nějaká pěšinka, tak ji musel vidět jenom on sám.

Nám se nepodařilo nic podobného objevit. Zato jsme si připadali jako nudle, které vytřásají na cedníku.

Příjemné posezení na zadním sedadle bylo pouhou historií.

I když bylo sedadlo dostatečně široké, poletovali jsem na něm se Sukem jako dva motýli. Velmi často nám do obličeje vletěl vysoko zdvižený prach. Vůz kolikrát poskočil jako klokan, ale zase dopadl na všechna čtyři kola. Motor kňučel a naříkal jako zrezivělé panty u veřejí.

Line mu domlouval. „Buď statečný, starý Japonce. Udělej nám radost a vydrž."

I my jsme doufali a vůz se opravdu snažil, aby nás nezklamal. Namáhavě se šplhal vzhůru - na některých příkřejších místech dokonce hrozilo, že se převrátíme dozadu.

Line řadil, nadával, chválil, hřmotně se chechtal a otáčel volantem jako zběsilý. Přitom se ovšem nezapomínal otírat kapesníkem.

Slunce se teď nacházelo nalevo od náš. Jeho žhavé paprsky vyhřívaly vůz a měnily ho v hotové peklo.

- 66 -

Potili jsme se jako o závod. Line snědl spoustu česneku a pořádně z něho táhlo.

Dodneška nepochopím, jak jsme se dostali nahoru. Obě skály, ke kterým jsme měli namířeno, se koupaly ve slunečním žáru. .

Nacházeli jsme se ve stejné výšce jako skály, jenomže na pravé straně. Tady byla soutěska poměrně široká a zužovala se teprve těsně před oběma věžemi.

Před námi se otevřela kamenitá planina. Po levé straně padal téměř kolmo sráz, takže soutěska byla jako kaňon.

Honda rachotila dál. Zahalil nás prach. Zakrýval nám jas jarního slunce a usazovaly se na okenních sklech. Line občas použil roztřikovače a stěrače, aby umyl přední sklo. Musel mít neustále volný výhled. Kromě toho si ještě zapálil cigaretu. Její vůně připomínala staré vylouhované ponožky.

Najednou se sklonil stranou, otevřel přihrádku a vytáhl z ní dalekohled. Podával nám ho dozadu. „Tady máte, kdybyste se chtěli podívat."

To jsme opravdu chtěli.

„Nemůžete na chvíli zastavit?" zeptal jsem se.

„Proč?"

„Při tomhle natřásání vůbec nic neuvidíme."

„Pro mne za mne." Zastavil.

Suko i já jsme byli štěstím bez sebe, že jsme mohli vylézt z vozu a protáhnout se.

Také Line vstoupil, obešel vůz a zjišťoval škody, které na něm zanechala naše divoká jízda. Podle spokojeného pokyvování se zdálo, že je všechno v pořádku.

Vzal jsem si dalekohled a opřel jsem se o chladič vozu.

Zaostřil jsem. Stačilo jen několikrát otočit. Opatrně jsem pohyboval přístrojem, až jsem dostal obě skalní věže do zorného pole.

Z údolí připomínaly dva výhružné sloupy. Teď se nacházely ve stejné výšce jako my a dalekohled je ještě přiblížil.

Vzdálenost mezi nimi byla opravdu nepatrná. Rakev bohatě stačila k tomu, aby ji překlenula.

- 67 -

Rakev jako žádná jiná! Tenhle slogan mi prolétl hlavou, když jsem ji zachytil v optice přístroje. To, co mi sir James ukazoval na snímcích, jsem měl nyní před sebou.

Rakev opravdu sestávala ze dvou různých polovin. Spodní byla ze skla a pohrávalo si s ní slunce.

Horní polovinu zhotovili ze dřeva. Běžné dřevo, ze kterého se zhotovuje tato schránka posledního odpočinku. Ale to nebylo tak zajímavé. Více přitahovala mou pozornost spodní část.

Něco tam leželo.

Byl to kostlivec a jeho kosti svítily barvou krve. Připadalo mi, že je natřená každá, i sebemenší kostička. Ještě jednou jsem zaostřil, abych viděl kostlivce zřetelněji.

Ležel bez pohnutí za silným, jakoby pancéřovaným sklem.

Ani prst se nepohnul. Ležel tam jako přibitý.

„Co je?" zeptal se Suko, kterému bylo nápadné moje vnitřní vzrušení.

Místo odpovědi jsem mu podal dalekohled.

Podíval se, zaostřil, znovu se díval a pokýval hlavou, když

přístroj odkládal.

„Je to pravda," prohlásil.

„Co je pravda?" dotazoval se Line Dorchester, který přišel k nám. Nechtěli jsme ho nechávat v nevědomosti. Podal jsem mu dalekohled. Popošel pár kroků dopředu a soustředil pozornost na obě věže a jejich ponuré spojení. Náhle odložil dalekohled a otočil se. Jeho tmavé oblečení ještě zvýraznilo bledost obličeje. „Nezdá se mi to?" zeptal se tiše.

„Patrně ne."

„Leží v rakvi červený kostlivec?"

„Je to tak."

„A jak se dostal dovnitř?" Musel si znovu otřít pot z obličeje.

Suko mu odpověděl. „Asi sundal víko a vlezl do rakve.

Jednoduché, ne?"

„Ano, docela jednoduché." Line se zahihňal a udeřil se dlaní do širokého čela. „Všechno je úplně jednoduché. " Potom

- 68 -

bouchl pěstí do kapoty vozu. „Já už nemohu. Tohle se nedá pochopit. To je bohapustý nesmysl. "

„To je skutečnost." Vzal jsem mu dalekohled z ruky a ještě jednou jsem zamířil objektiv na kostlivce.

Jeho poloha se nezměnila. Stejně jako předtím ležel dál na zádech.

Když mně klesla ruka s dalekohledem, Suko si odkašlal. „Už

to není daleko, Johne. Bylo by lepší jet dál, otevřít rakev a vytáhnout našeho přítele na vzduch."

„Jasně. Je tady jeden problém."

„Jaký?"

„Jane."

Suko polkl. „Zatraceně, máš pravdu. Kromě toho Dora něco povídala o lidech, kteří odešli do hor. Někde přece musíme narazit na jejich stopy."

„Já vím kde," řekl Line, který stál na okraji planiny.

„Podívejte se dolů."

Naklonili jsme se přes okraj.

V údolí, kde se ještě soutěska nezužovala, jsme zahlédli chatky a také malá políčka, která se barevně lišila od hnědošedého podkladu.

Viděli jsme i osoby v dlouhých oděvech režné barvy. Jenom Jane Collinsovou jsme nikde neobjevili.

„Je vůbec mezi nimi?" zeptal se Suko.

Pokrčil jsem rameny. „Nemám zdání. Možná se schovává v některé z chatek."

„Chceš se podívat dolů?"

„Nejdříve je na řadě rakev."

„Dobrá, jedeme."

Nastoupili jsme a dali jsme Lineu Dorchesterovi k úvaze, jestli chce zůstat nebo jet s námi.

„Chci být při tom," prohlásil.

„Dobrá, ale zůstanete ve voze."

„Samozřejmě. Nejsem ještě úplný cvok a cizí rakve mě nezajímají."

Potěšilo mě, že neztratil smysl pro humor.

- 69 -

Čím více jsme se blížili k cíli, tím jsem byl napjatější. Suko i já jsme se plně soustředili na jedinou myšlenku. Přemýšleli jsme, co se stane, když otevřeme rakev. Pohne se kostlivec?

Vyleze z rakve?

„Jak daleko mám ještě jet?" zeptal se Dorchester.

„Pár yardů."

Asi po pěti yardech jsme zastavili. Rakev sice neležela na dosah ruky, ale stačilo popoběhnout pár kroků, abychom se k ní dostali.

Když Line otevřel dveře u řidiče, zaslechl moje „Stop!"

„Ach ano, mám zůstat ve voze."

„Správně."

„Tak hodně štěstí." Krajan se nevraživě ušklíbl.

Sotva jsme vylezli z hondy a do-

šlápli na kamenitou půdu. zvedl se náhle nad horami ostrý a studený vítr a s chutí nás začal štípat do tváří.

V jediném krátkém okamžiku se počasí zhoršilo. Zničehonic se objevila temná mračna a zakryla sluneční kotouč.

Suko se podíval na mne. „To není normální, Johne."

„Taky si myslím."

Proti nám zavířil prach, když vítr vtrhl na planinu. Počasí se změnilo. Cítili jsme v něm jakousi pohrůžku a ohlédli jsme zpět k vozu.

Také Line měl stažené okénko a díval se ven. „Změna počasí!" vykřikl směrem k nám.

„Stává se to často?"

„Dost často, jenom ne tak rychle."

„Děkuji."

„Johne, to počasí se nemění jen tak bez příčiny,"

poznamenal Suko. „Za tím něco vězí. Kostlivec, magie..."

Najednou strnul.

Taky jsem zaslechl skřípění a praskání. Pod námi se otřásla zem.

Hned nato jsme zaslechli výkřik!

Otočili jsme se.

- 70 -

Line Dorchester se vykláněl z vozu a držel se pevně otevřených dveří.

Nestačil už vyskočit, protože v příštím okamžiku zmizela honda v puklině, která se pod ní vytvořila.

A víko rakve vyletělo do výšky!

Čekat, stále jenom čekat!

Jane Collinsová znervózněla. Dřepěla stále v chatce.

Nemohla ani plakat a jenom upřeně hleděla na podlahu.

Vypadala normálně. Ten však, kdo by se podíval do jejího obličeje, spatřil by umrlčí lebku.

Několikrát si odkašlala. Pocítila žízeň. Odhodlaně se zvedla a zamířila k závěsu u vchodu. Natahovala už ruku, aby ho odsunula, když ji něco napadlo, a proto stáhla ruku zpět.

Ne, dobrovolně se nebude ukazovat. Mág slíbil, že přijde a vyzvedne ji.

Vyčkávala dál.

Přecházela sem a tam. Před chatkou byl klid. Občas někdo hlasitěji promluvil nebo se ozvalo bušení kladiva. Dokonce se sem vedrala i vůně připravovaného jídla. Lidé se chovali, jako by se nic nestalo. Den ubíhal jako každý druhý.

Ti mají nervy, myslela si Jane. Zřejmě důvěřují mágovi z Kypru opravdu bezmezně.

Sotva si ho připomněla, kdosi zvenčí odhrnul závěs a vstoupil do kamenné chatky. Mág pokynul Jane. „Můžeme vyrazit."

„K... kam...?"

Mág ji nenechal domluvit. „Pustíme se úzkou pěšinou, která nás zavede k rakvi Selima Kaleho. Budeš mít dost času, aby

- 71 -

ses připravila na své velké poslání. Doufám, že jsi duševně připravena splnit úkol."

„Samozřejmě," odpověděla Jane.

„Tak pojď." Mág ustoupil stranou a podržel závěs, aby Jane mohla vyjít na prostranství před chatkou.

Připadalo jí, jako by opouštěla důvěrně známý svět a vstupovala do jiného, zcela neznámého prostředí.

Svět bez zdí, bez ochrany. Nejraději by skryla svůj umrlčí obličej do dlaní. Vzdala se však svého přání a vystavila se pohledům okolostojících mužů.

Mág věděl, co se v ní odehrává. Cítila, jak ji vzal za ruku.

„Musíš to vydržet, Jane. Mluvil jsem se svými přáteli.

Informoval jsem je o tom, co je očekává. Neměj proto žádné obavy."

„Ovšem..."

Prošli táborem. Nikdo ji nesledoval s otevřenými ústy.

Přesto na sobě cítila jejich plaché, kradmé pohledy, kterými ji mágovi učedníci sledovali.

Přitom cítila mrazení v zádech.

Několikrát se jí sevřelo hrdlo, takže si musela odkašlat.

Také ji oslňovalo slunce. Ve vzduchu poletoval prach, který

ochutnala i přesto, že měla lebku kostlivce.

Její smysly byly napjaty k prasknutí. Vnímala velmi zřetelně všechno, co se odehrávalo kolem ní.

Mág se zastavil. Lehce jí stiskl ruku a ona zůstala stát taky.

„Co chceš dělat?" zeptala se tiše.

„Jak už jsem řekl, Jane, je to jenom tvoje záležitost. Ty se musíš kostlivci postavit. Proto k němu půjdeš ty sama a ..."

„Sama mám jít...?"

„Ne celou cestu. Doprovodím tě, ale bojovat budeš sama."

„Pokusím se."

„A já vynaložím všechny síly, abych dodržel svůj slib."

„Dobrá, pojďme."

Celou cestu ji nikdo neoslovil. Tak za sebou zanechali poslední chatky mágových stoupenců. K oběma skalním věžím spojeným napříč ležící rakví vedla úzká, kamenitá a na

- 72 -

mnoha místech těžko rozeznatelná pěšinka. Tady v údolí ještě rostla nízká plazivá kleč. Na vlhčích místech dokonce kvetl mech. Vypadal jako skromný zelený koberec.

Krajina, i přes svou skromnost, nabízela jistý půvab, který

však Jane nevnímala. Mlčky kráčela vedle mága z Kypru. Brzy si všimla, jak ji výstup úzkou pěšinou vzhůru namáhá. Neměla se ani čeho zachytit a občas sklouzla na kamení.

„Musíš se předklonit," řekl mág a znovu ji vzal za ruku. „

Spolu to dokážeme."

„Doufám..."

Pokračovali v chůzi. Občas musela překračovat větší kameny, které jí bránily v cestě.

Jediné, co zůstávalo, byl strach před tím, co muselo neodvratně následovat. Musela stále myslet na to, co ji čeká.

Bojovat s kostlivcem bylo velmi neobvyklé, a proto se toho obávala.

Čím více se přibližovali k vrcholu, tím ubývalo i vegetace.

Brzy je obklopovalo jenom šedivé kamení.

Musela se na chvíli zastavit. Ohlédla se zpět do údolí.

Kamenné domky se zmenšily. Aspoň z výšky, do které vystoupili, to tak vypadalo. I lidé vypadali jako loutky.

Pohybovali se jako ve zpomaleném filmu.

„Máme za sebou víc než polovinu cesty," prohlásil mág.

Mluvil tiše. Nezadýchával se ani nesípěl. I když byl podstatně starší než Jane, nedělal mu výstup žádné problémy.

Ukončil přestávku a vedl Jane dál. „Čím rychleji budeme nahoře, tím lépe."

Jenom přikývla.

„Na co myslíš?" zeptal se později.

„Neumíš číst myšlenky?"

„Musel bych hádat. Na Johna Sinclaira?"

„Ano."

„Bude tam."

Jane se překvapením zastavila. „Jak to víš?"

„Cítil jsem to a vím také, že se nachází nedaleko od nás."

„On... opravdu to místo našel?"

- 73 -

„Ještě ne, ale objeví ho a s ním i rakev. Jistě si umíš

představit, co se stane potom."

„To jistě," zašeptala Jane. „John nedopustí, aby ten červený

kostlivec dál rozséval hrůzu a násilí. Bude ho chtít zničit."

„A připraví tě o tvou šanci. Dostaneš se do pěkné bryndy, má milá. Už ti došlo, že jsi s tím dopisem udělala velkou chybu?"

Jane pokrčila rameny. „Nejsem si jistá. K Johnu Sinclairovi chovám plnou důvěru."

„To je samozřejmě dobré, když je možné lidem důvěřovat.

Ale John Sinclair není do naší věci zasvěcený jako ty." Mág položil ruku na Janino rameno a otočil ji doprava. „Podívej se nahoru nad soutěsku. Vidíš obláčky prachu, které poletují ve vzduchu?"

„Ano..."

„To jsou oni."

„Oni?" vydechla Jane. Náhle se zachvěla.

„Nepřichází sám, cítím to. Ještě jsou daleko. Ani nás zatím nevidí, protože nás kryje svah. Ale nebude trvat dlouho a můžeš se s nimi setkat. Ale to by nebylo dobré." Mág ji vyzval k další cestě a Jane se nevzpírala.

Rakev ještě neviděli. Svahy kolem nich byly velmi příkré a bránily ve výhledu. Kromě toho zde byla spousta velkých balvanů a skalních výběžků.

Slunce připalovalo z pravé strany. Svými paprsky se jako horkými tenkými prstíky do,týkalo jejich tváří, avšak oba cítili, že sluneční svit slábne. .

Tahle skutečnost zneklidnila mága natolik, že se zastavil.

„Co se děje?" zeptala se Jane.

„Necítíš to? Nezdá se ti, že se něco změnilo?Slunce už

nepraží jako dřív. Objevují se mraky, zdvihá se vítr a přináší s sebou chlad."

„Není to normální?"

„V našem případě ne, milé dítě. Vidím, že se oblaka tvoří právě v místě, kde se nachází rakev. To znamená, že Selim Kale ví, co se k němu blíží."

- 74 -

„Jak bude reagovat?"

„Pravděpodobně opustí svůj úkryt, který mu vytvořili džinové."

„A potom?"

„Až k tomu dojde, musíš být, Jane, na místě. Pojďme, už to není daleko." Znovu ji chytil za ruku a táhl ji s sebou.

Otočila svou strašidelnou lebku doprava, aby se ujistila, že se ve vzduchu pořád ještě vznášejí obláčky prachu, o kterých mluvil mág. Ano, byly tam a dokonce se blížily. Pokud se nemýlí, dorazí s mágem k cíli ve stejném okamžiku jako John Sinclair. Jako by se domluvili.

Jane poznala mága jako rozvážné-

ho muže. Nyní se divila jeho spěchu.

Vtom ji zasáhl vítr.

Byl to prudký náraz ledového vichru, který přiletěl shora a udeřil ji do obličeje. Chladný a zuřivý, až se otřásla. Téměř ji připravil o dech.

Jane se otočila. „Co to bylo?"

„Jeho poslové!" vykřikl mág proti větru. „Dokáže ovládat přírodu. To už jsi zažila na vlastní kůži. Roztaví kámen a vládne ohni. Jeho moc je obrovská."

„Co mám dělat?"

„Jít dál, dítě, jít dál..." Mág natáhl ruku. Vítr rval jeho oděv.

„Podívej se dopředu, tam už stoupání končí."

„Noa?"

„Musíme se dostat přes hřeben a budeme u cíle."

Jane znovu pocítila strach. Předtím se o všem jenom mluvilo, ale teď stála před holou skutečností. Naklonila se dopředu, aby se vzepřela větru.

Ještě vrhla kradmý pohled napravo. Myslela na Johna Sinclaira. Jak daleko je od ní?

Stále tu byl, třebaže vítr rozmetal poslední obláčky prachu.

Protože se další neobjevily, usoudila, že vůz zastavil.

„Poslední metry!" vykřikl mág. „Musíš to zvládnout, tak běž!"

- 75 -

A Jane běžela se sípěním nahoru. Pociťovala strach a zároveň naději. Naději a důvěru k Johnu Sinclairovi. Konečně dosáhla místa, odkud už bylo vidět rakev.

Byla zavřená a za silným sklem spodního dílu se blýskal červený kostlivec.

Jane cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Sevřela ruce v pěsti.

Zarývala prsty

do masa, potila se a vzápětí mrzla.

Oba zaslechli výkřik.

Nesl se nad soutěskou ostrý a plný děsu. Ozval se z místa, kde se nalézal John Sinclair.

Jane se podívala směrem, odkud se výkřik ozval.

Zahlédla spodní část vozu, který se začal propadat, přičemž

se naklonil na stranu.

Mág nepřipustil, aby se Jane soustředila na tuto událost.

Nespouštěl rakev z očí a hlasitě vykřikl.

„Víko se otvírá!"

To jsme sledovali i my dva se Sukem. Kostlivec chtěl opustit rakev. V tomto okamžiku jsme nevěděli, čemu se věnovat dřív

- jestli se starat o rakev nebo o vůz a tím také o Linea Dorchestera.

Vyskočil z vozu. Bohužel příliš pozdě. Nohama narazil na stěnu trychtýřovité pukliny a padl zpátky na zadní okno hondy.

„Pomoc...!"

Rozběhli jsme se k němu, ale už cestou jsme zaslechli syčení z hlubin země.

Něco se tam dělo.

Objevil se oheň.

- 76 -

Současně se kráter rozšířil. Podívali jsme se pod nohy a zjistili jsme, že země puká i zde a hrozí nám pohlcením.

Sukovi, který stál vedle mě, hrozilo bezprostřední nebezpečí, a proto uskočil.

Ale Lineu Dorchesterovi už nebylo pomoci. Zatímco jsem podpíral

svého přítele, osud našeho krajana se naplnil a my jsme mohli jenom nečinně přihlížet.

Ztráta krajana mě zabolela u srdce, ale nemohli jsme nic dělat. Plamen, který vyšlehl ze země, spálil vůz a Lincovy výkřiky se přestaly ozývat.

Znovu jsme zaslechli zvuky podobné nasávání.

Tentokrát velmi hlasité. Jako by obrovské ruce stahovaly vůz do soutěsky.

Naskakovala mi husí kůže a po zádech jezdil mráz. Jazyk se mi v ústech lepil na patro a zhluboka jsem oddechoval.

Bedlivě jsem sledoval, jestli se zem neotvírá i pod mýma nohama.

Naštěstí se nic podobného nedělo. Všechno skončilo u otevřeného trychtýře. Jenom z okrajů se sem přikutálely drobné kamínky a hrudky jílu.

„Bohužel, měl smůlu!" zašeptal Suko a sevřel ruku v pěst.

„Zatracenou smůlu, já..."

„Nic si nevyčítej a mysli na kostlivce!"

Suko přikývl. Otočili jsme se takřka současně. Rakev se nacházela nedaleko od nás, ale byla prázdná. Červený

kostlivec zmizel.

Suko popustil řemeny svého biče na démony. K tomu ještě vytáhl berettu a rozhlédl se. „Kryj mi záda," řekl jsem.

Přítel se na nic neptal. Věděl, že si chci rakev prohlédnout zblízka.

Kráčel jsem podél okraje soutěsky. Na obloze se honila potemnělá mračna a vzájemně se proplétala. Ledový vzduch mě štípal do obličeje. Soustředil jsem se zcela na rakev a nepodíval jsem se nalevo. Určitě -bych zahlédl mága s Jane.

- 77 -

Zůstal jsem stát vedle podivné truhly. Víko se nyní povalovalo vedle rakve, prakticky na okraji skály.

Podíval jsem se dovnitř, jestli tam neobjevím nějaké důkazy nebo stopy, ale kostlivec zde nic podobného nezanechal. Asi zde ležel opravdu jenom on.

Proč tomu tak bylo, to jsem se mohl jenom dohadovat.

Každopádně zmizel.

Znovu jsem se otočil. Vítr se opřel do vlasů a rozcuchal je.

Suko stál asi sedm yardů ode mne. Obě zbraně držel připravené v ruce.

„Není nic vidět!" vykřikl.

„Taky nic nevidím."

„Tak vyhledáme našeho přítele."

„Přesně tak." Zamířil jsem k Sukovi. Ušel jsem tak dva tři kroky, když jsem za Sukovými zády zahlédl nejen balvan ve výši dospělého muže, ale také postavu, která se za ním kmitla.

„Suko, pozor!"

Přítel uskočil stranou. Byl nejvyšší čas, protože kostlivec se opřel do balvanu. Ten se dal do pohybu a mířil přímo na Suka.

Valil se rychle a měli jsme co dělat, abychom se mu vyhnuli.

Proletěl mezi námi a převalil se přes okraj soutěsky.

Ani jsme nesledovali, jestli dopadl na dno, nebo se někde vzpříčil.

Zato jsme hleděli na kostlivce!

Ten jediný nás zajímal.

Nestál sice úplně na dosah, ale vzdálenost mezi námi stačila k tomu, abychom mohli něco podniknout. Stříbrné kulce by se nevyhnul. Měli jsem ho prakticky mezi sebou. Suko stál napravo a já nalevo. Ani já jsem nebyl neozbrojen.

V pravé ruce jsem svíral berettu a v levé ruce svůj svěcený

stříbrný kříž.

„Kdo začne?" zeptal se Suko. „Ty, nebo já?"

„Nikdo z vás," zazněl ostrý hlas za našimi zády. „Musím to udělat já!"

- 78 -

Oba jsme se lekli. Suko si patrně myslel stejně jako já, že se nám to jen zdá.

Ale nebyl to sen.

Skutečně jsme zaslechli hlas Jane Collinsově, který k nám dolehl z druhé strany soutěsky. Ani Suko, ani já jsme se nechtěli otočit ke kostlivci zády, a tak jsme ho neustále pozorovali koutkem oka.

Jane Collinsová na nás upřeně hleděla. Místo hlavy se objevila vosková umrlčí lebka. No ovšem, byl den a došlo k proměně. Znal jsem ji, ale přesto mne každý takový pohled šokoval. Tak tomu bylo i nyní.

Naše akce skončila dřív, než začala. Byl pravou příčinou muž, který právě vystoupil za Jane na planinu?

Neznal jsem ho. Působil na mne jako starý řecký filosof.

Nad asketickým obličejem se kadeřily bílé vlasy. Silné bílé obočí rámovalo bystře hledící oči. Pevně sevřená ústa tvořila úzkou čárku. Na

sobě měl světlé roucho, které splývalo až k lýtkům. Nohy vězely v těžkých botách. Nezahlédl jsem u něho žádnou zbraň.

Protože ho Jane doprovázela, nemohl to být nepřítel.

Jenom jsem se divil, proč chce Jane sama bojovat proti kostlivci.

„Jane, napsala jsi mi dopis. Považoval jsem ho za nepřímou prosbu o pomoc. Proč chceš zničit kostlivce ty? Proč to nesmím udělat já?"

„Všechno bys pokazil."

„A co?"

„Můj návrat do normálního života."

„Myslíš, že když ho odstraníš ty, zruší se kletba, která nad tebou visí jako Damoklův meč?"

- 79 -

„Ano, Johne!"

„Kdo ti to řekl?"

„Mág z Kypru."

Můj pohled zalétl k němu. To byl tedy ten neznámý, kterého Jane vzpomínala ve svém dopisu.

Mág z Kypru...

Přemýšlel jsem o něm. Nevěděl jsem, jak se mám na něho dívat. Je to člověk, nebo démon? S jakou mocí se spojil?

„A ty máš schopnosti, které by pomohly zbavit Jane jejího prokletí?"

„Já ne. Ale mohu o ně požádat."

Posměšně jsem se usmál. „To ale vypadá celá záležitost úplně jinak."

„Mýlíš se, lovče duchů. Velice se mýlíš. Ti, kdo mohou Jane zbavit její kletby, jsou ochránci lidí."

„Můžeš jim také říkat andělé," vykřikla Jane.

Bylo to hrozně zamotané. „Andělé?" opakoval jsem, abych získal čas a mohl si promyslet další otázku. „Chceš tím, mágu, říci, že jsi ve spojení s anděli?"

„Ano."

„A jak?"

„Mohu oddělit svého ducha od těla. Přitom se dostanu i do světa, po kterém všichni toužíme. Tam jsem se setkal s anděli a dostalo se mi velkého daru bránit velkým katastrofám a odvracet hrozbu zničení lidstva."

„To je pravda, Johne. Zažil jsem, jak mág zničil raketu, která mířila na velké město."

Musil jsem se smířit s takovou odpovědí, protože jsme se tady neshromáždili, abychom trávili čas planými řečmi, ale přesto jsem odporoval. „Jestli máš opravdu takovou moc, mágu, proč nezničíš kostlivce sám?"

„Nesmím zabíjet. Mým úkolem je strážit mír a pokoj."

„A Jane smí zabíjet?"

„Musí podat důkaz dobré vůle, který by ochránci lidí přijali. A musí vystoupit proti Selimu Kalemu sama, má-li mít jeho likvidace účinek na její kletbu. Podívej se na ni. Ona není oby-

- 80 -

čejný smrtelník. Stojí mezi dobrem a zlem. V tomto okamžiku může..."

Mluvil pravdu? Mohl jsem věřit tomu, co znělo tak neuvěřitelně? Neměl jsem čas o tom přemýšlet.

Pohlédl jsem do umrlčí lebky Jane Collinsově.

„Johne, to, co říká mág, je pravda. Jenom v tomto stavu mohu zničit kostlivce. Ty možná také, ale to by mi příliš

nepomohlo."

„Dobrá, beru na vědomí. Kdo je vlastně ta červená kostra?"

Odpověděl mi mág. „Je to Selim Kale, mocný paša a oblíbenec démona. Spřátelil se s duchy, kteří ovládají přírodu.

Dokonce jim přinesl i lidskou oběť a oni mu to nezapomněli.

Natřeli ho krví jednoho mordýře, položili ho do rakve a čekali na jeho návrat. Je velmi nebezpečný, mocný, protože démonova síla mu umožňuje měnit přírodu. Rozžhavené skály, prskající oheň, to všechno byl teprve začátek. Přijdou horší věci, pokud ho nezničíme. A tento úkol převezme Jane Collinsová."

„Beze zbraní?" posmíval jsem se.

„Ona sama je tou zbraní."

Nebyl jsem z toho moudrý, bylo to nad mé chápání. Proto jsem pokrčil nechápavě rameny.

„Vysvětli mu to, Jane!" požádal ji mág.

„Postavím se kostlivci a dám mu na vybranou. Bojovat nebo se vzdát!"

„Démoni se nikdy nevzdávají!" namítl jsem. Ale stejně jsem se divil tomu, že Selim Kale ještě nezaútočil a nechal nás spolu hovořit.

„To vím. Potom mi nezbývá nic jiného, než bojovat. Nechci už takhle žít, Johne. Chci konečně vypadat jako člověk. Nejen v noci. Musím využít každé příležitosti, která se mi nabízí."

„Já ti rozumím. Doufejme, že tvůj nový přítel s námi nehraje falešnou hru."

„Johne! Jak si můžeš něco takového říct?"

„Pouhá opatrnost, Jane!"

- 81 -

„Nehraji falešně," řekl mág. „Chci jenom žít v klidu a učit své žáky. Chceme obdělávat tuto krajinu a přetvořit ji v oázu klidu a pokoje.

V osamělosti tohoto kraje uprostřed hor mohou moji věrní hledat a také nacházet pravou cestu poznání. Jsem připravený

poskytnout jim potřebné duchovní nástroje. Rozumíš?"

„Jistě, to nebylo nijak obtížné."

„A teď uvolni cestu, aby Jane Collinsová mohla překročit soutěsku."

Zatraceně, vůbec se mi nelíbilo, že Jane chce bojovat s kostlivcem beze zbraní. Já jsem na tom byl lépe. Vlastně by bylo nanejvýš správné a spravedlivé, abych Jane předal berettu a kříž.

Ano, to byl nápad. Nikdo se přece nezmínil, jak má kostlivce zničit. Hlavní věc, když kostlivec zmizí ze světa její rukou.

Ustoupil jsem od okraje soutěsky. Nad námi se stále honila hustá mračna. Zdržovala se i v naší blízkosti a ze soutěsky se plazily obláčky mlhy.

Jane mohla soutěsku přeskočit. Stačilo se jen rozběhnout.

Pohodlnější by ale bylo použít horní část rakve jako lávku.

Přesně tohle měla Jane v úmyslu.

Blížila se k rakvi. Její kostlivý obličej nevyjadřoval žádné emoce. Také její lidské oči utopené v očních jamkách zůstaly nehybné a strnulé. Navíc jako by zapadly hlouběji do důlků.

Jane se dostala na konec rakve. Opatrně po ní přecházela na druhou stranu.

Lávka ze silného průhledného skla skrývala pekelné nebezpečí.

Rozhostilo se ticho.

Dokonce vítr jako by se stáhl a přestal hvízdat ve skaliskách. Proto jsem také zaslechl tiché varovné praskání.

Mou pozornost zaujal spodní díl rakve.

Jejím středem se táhla trhlina, která se neustále zvětšovala.

„Jane, dávej pozor!" zařval jsem a současně jsem vyrazil.

Vtom se rakev prolomila!

- 82 -

Akce a reakce následovaly současně.

Rakev se prolomila. Třísky a větší úlomky vyletěly do výšky, zatímco Janino tělo se díky přitažlivosti vydalo opačným směrem do hlubiny soutěsky. Nestačila ani vykřiknout a já jsem byl také příliš pomalý.

Musel bych mít křídla, abych ji dostihl. Ale křídla jsem neměl ani já, ani mág z Kypru. Zahlédl jsem Jane, jak mizí mezi zbytky skleněné rakve a dostává se na okraj soutěsky, kde jsem klečel na kolenou.

„Johne..."

Civěl jsem hloupě dolů. Z úst umrlčí lebky se vydralo moje jméno jako hluboký povzdech. Jane Collinsová nedopadla na dno soutěsky, ani se nezachytila o skalisko, ale v posledním okamžiku se zachytila výčnělku na okraji soutěsky.

Ruce jí však beznadějně klouzaly po hladkém kameni.

Bleskurychle jsem se natáhl a chytil jsem ji pevně za zápěstí. Přitom jsem šeptal slova, kterým jsem sám nerozuměl, ale která ji měla uklidnit.

Táhl jsem ji nahoru.

Byla těžká, protože visela ve vzduchu bez opory. Konečně se jí podařilo vzepřít se nohama o skálu. Když

se už převalila přes okraj, chytil jsem ji v podpaždí a pomohl jsem jí překonat poslední zbytek cesty.

Seděla vedle mne a stěží popadala dech. Rakev zmizela.

Protože už neexistovala, nemohl se ani Selim Kale vrátit zpět do svého posledního útočiště. Co teď bude dělat?

Pomohl jsem Jane vstát. Její obličej kostlivce jsem měl přímo proti svému. „Děkuji," zašeptala. „Děkuji. Ale už mě nechej jít. Musím využít svou šanci."

- 83 -

„Ještě okamžik," řekl jsem a držel jsem ji pevně za rameno.

„Tak jednoduché to není!"

„Nech ji jít!" vykřikl mág.

Nestaral jsem se o něho a vložil jsem Jane do ruky berettu.

„Vezmi si ji!"

„Ne, musím..."

„Vždyť nehraje žádnou roli, jak ho zabiješ. Pokus se o to svěcenými stříbrnými kulkami!"

Suko byl stejného názoru. Nehnul se z místa a měl kostlivce neustále na očích.

„Dobrá, vezmu si ji." Jane sevřela pažbu pistole. Ještě se jí chvěla ruka.

„Hodně štěstí," zašeptal jsem a pustil jsem ji.

Jane se musela hodně překonávat, ačkoliv jí nic jiného nezůstávalo. Kostlivec stál přímo před ní. Zamířila přímo k němu.

My, její přátelé, jsme ji bedlivě pozorovali. V duchu jsme trpěli stejně jako ona.

V její dlani těžce spočívala zbraň. Byla těžší než obvykle, konstatovala Jane. Dost často střílívala z beretty, ale nikdy to nebylo tak naléhavé jako nyní. Ve hře byl její osud.

Selim Kale neudělal nic. Vyčkával. Stál stejně jako předtím.

Bez jediného pohnutí kostlivých končetin nebo lebky sledoval Jane, která zastavila, zvedla ruku a zamířila na něho.

Nemohla minout. Kulka by vlétla do spletence kostí a zničila by pašovu kostru.

Ještě pořád ale nevystřelila.

Za sebou zaslechla hlas lovce duchů.

„Jane, stiskni!"

Také Suko přikývl. Jane to viděla, jenže závoj slzí jí zastřel oči, takže se jí Suko rozplýval před očima.

Pomalu stlačovala spoušť a vystřelila.

Zbraň jí poskočila v ruce. Kulka vletěla do kostlivcovy lebky.

Teď se měla lebka rozletět, ale nestalo se tak. Stříbrná kulka sice vězela v mozku, ale na lebce zůstal jenom okrouhlý

otvor. Jinak nic.

- 84 -

„Musíš s ním bojovat holýma rukama," ozval se mág z druhé strany soutěsky. „Musíš ho holýma rukama roztrhat."

To se mi vůbec nelíbilo. „K čertu, proč nejdeš sem a nepomůžeš jí."

„Jsem muž pokoje a míru. Nesmím použít násilí."

Zavrtěl jsem hlavou a zároveň jsem se polekal, když jsem zjistil, že Jane nechala zbraň padnout na zem. Upadla s cinknutím na hladký kámen. Opravdu se chystala holýma rukama zaútočit na netvora. Dobrá, bylo to její přání, ale chtěl jsem k tomu také něco poznamenat.

Jane zpozorovala, že jsem se pohnul. „Ne, Johne, ne!"

zašeptala. „Jinak mě připravíš o všechno."

Nechápal jsem ji. Tomuhle potrh-

lému mágovi důvěřovala víc než mně. Ale člověk by se patrně musel nacházet v její situaci, aby si domyslel, o co se jedná.

„Dobrá, děvče, dobrá."

Suko na mne kývl. Měli jsme Jane a červeného kostlivce mezi sebou. Zaútočil bych, kdybych měl jenom sebemenší podezření, že ji tenhle Selim Kale zabije. Bylo by mi jedno, jestli bude přes den chodit s umrlčí lebkou.

Přibližovali se. Ne pomalu. Vzdálenost mezi nimi se zkracovala rychle. Jako by nechtěli odkládat konečné rozhodnutí.

„Udělám to," řekla Jane hlasem, který jsem u ní předtím nikdy neslyšel. Jako by se vydral až z hlubin jejího nitra. „Budu s tebou bojovat."

Ještě tři kroky, potom dva a teď zbývá jediný!

Jane zaútočila.

Připadalo mi, že Jane se řítí na kostlivce s opravdovým pohrdáním smrtí. Oběma rukama bušila do jeho „obličeje".

Suko i já jsme zaslechli hlasité zvuky a viděli jsme, jak kostlivec odletěl. Nepadl však na zem. Jenom se otřásl a znovu očekával další útok detektivky.

Jane opět zasáhla oběma pěstmi. Tentokrát kostlivec zasáhl. Hravě zachytil Jane za ruce a zvedl ji.

- 85 -

Ještě ve vzduchu ji otočil tak, že visela hlavou dolů. Teď to vypadalo, jako by s ní chtěl udeřit o kámen a rozbít jí hlavu.

Máme zasáhnout?

Také Suko byl napjatý jako struna a připravený skočit. Jane se stále nacházela v hrozivé poloze. V posledním okamžiku natáhla ruce a dlaněmi zbrzdila pád.

Přitom se současně odrazila. Divil jsem se, odkud Jane Collinsová bere tu sílu. Člověk by musel vězet v její kůži, aby něco takového pochopil.

Dříve než s ní mohl Selim Kale znovu praštit o skálu, prokázala Jane Collinsová, že dávala při kursech sebeobrany dobrý pozor.

Její nohy se rozevřely jako nůžky.

Sevřely se kolem kostnatého krku Selima Kaleho.

Do uší nám dolehl její výkřik. Kdyby měla v této chvíli normální obličej, určitě by se objevily žíly naběhlé k prasknutí.

Takhle zůstala její vosková lebka zcela nehybná.

Vteřiny ubíhaly.

Janiny výkřiky přecházely v supění. Sevření ji stálo nadlidské úsilí. Spolu se Sukem jsme se jen silou vůle drželi na svých místech a nerozběhli se k ní.

Červený kostlivec se rovněž pohnul. Natáhl ruku. Kostnaté prsty přejely po jejím těle, zachytily se na oděvu a škrábaly se dál k hrdlu.

Vtom to zaskřípělo.

Ten zvuk jsem znal. Ozývá se vždycky, když praskají kosti.

Takže už je to tady.

Ne, nebyl to obličej Jane Collinsově, ale krční obratel onoho ďábelského paši nevydržel tlak sevření.

Vaz se zlomil a s ním se uvolnila hlava.

Pohybovala se jako kyvadlo. Nejdříve nalevo, potom napravo. Vypadalo to, jako by chtěla každým okamžikem upadnout.

Spadla...

- 86 -

Naše jásavé výkřiky nám uvázly v hrdlech. Hlava se skutálela po rameni a přistála na tvrdé skále. Přitom pukla na levé tváři a kutálela se dál.

Kostlivec pustil detektivku a potácel se dozadu, zatímco Jane Collinsová spadla na zem. Zůstala ležet, protože byla právě absolvovaným bojem příliš vyčerpaná.

Kostlivec se ještě držel na nohou. Prováděl ďábelský tanec, při kterém neustále měnil směr. Nejdříve se dostal do Sukovy blízkosti, potom se přiblížil ke mně. Musel jsem se hodně ovládat, abych ho nedorazil.

Aniž měl něco podobného v úmyslu, přiblížil se k okraji soutěsky. Ještě jeden krok a...

Noha šlápla do prázdna!

Současně vzplanula i lebka. Ohnivý míč se jako raketa vznesl k obloze a tam shořel stejně jako bezhlavé tělo.

Ohořelé zbytky dopadly na dno soutěsky.

Oněměli jsme stejně jako mág. „Ano," vykřikl, „dokázala jsi to! Člověk svou vlastní silou přemohl démonovo kouzlo.

Zvítězilas a osvobodila jsi tento kraj."

„Tak dodrž svůj slib!" vykřikl jsem přes rameno a staral jsem se o Jane, která neměla sílu zvednout se...

Rád bych od něho slyšel odpověď, ale žádná nepřicházela.

Mág z Kypru přeskočil soutěsku, aby se dostal na naši stranu.

Jeho obličej zářil. Nejdříve objal

Suka, potom Jane, která o tom ani nevěděla, nakonec jsem byl na řadě já.

Nelíbilo se mi to.

- 87 -

Jeho obličej zářil. Odstrčil jsem ho od sebe. „Okamžik, pane. Jane podala nadlidský výkon. Kde je tvůj slib? Jak ho splníš?"

„Postarám se, aby..."

„Kdy?"

„Pojďte se mnou. Sejdeme do údolí a tam si promluvíme."

Jane byla ještě příliš vyčerpaná, aby mohla sama sestoupit dolů. Suko to vyřešil zkrátka. Přehodil si ji přes rameno. „Až

budeš moci jít sama, tak mi řekni - ano?"

„Dobrá," zasténala.

Byla to dlouhá cesta a já jsem získal čas, abych si mohl srovnat myšlenky. U kamenných domků čekali mágovi učedníci. Když viděli, že jejich mistr zvedá ruce k pozdravu, propukli v nadšený jásot. Tančili, objímali se a nevynechali ani mága.

Jane se mohla znovu postavit na vlastní nohy. Kývl jsem na Suka. Vytáhli jsme mága z jásajícího hloučku.

Přitiskl jsem ho zády na stěnu jedné z chatek. „A teď splň

svůj slib, příteli."

„Ano, samozřejmě."

Sundal jsem ruku z jeho ramene. „Prosím, čekáme."

Rozpačitě se usmál a ve mně narůstalo hrozné podezření.

Chytil nás na vějičku?

Hleděl jsem mu upřeně do očí. „Poslouchej, příteli! Nemám tě trochu zmáčknout?"

„Ne..."

„Tak do toho!"

Pokrčil rameny. „Nemohu uvést žádnou dobu," přiznal nesměle. „Musím se nejdříve setkat s ochrán-ci lidí a sdělit jim náš problém. Ale kdy to bude, to nevím.

Pro ochránce lidí nehraje čas žádnou roli. Může to být zítra, pozítří nebo třeba za měsíc..."

„A co takhle za deset let, to ne?"

„To nepředpokládám."

Zrudl jsem vztekem a chtěl jsem s ním pořádně zatřást.

- 88 -

To zpozorovala i Jane. Přistoupila rychle ke mně. „Nech toho, Johne, prosím tě," požádala mě.

Jízlivě jsem se usmál, zvedl jsem ruku a zase jsem ji nechal klesnout. „Ty jsi dobrá, děvče. Tahá tě za nos, pohrává si s tvým osudem a ty...'"

„Netahá mě za nos, Johne, myslí to poctivě."

„Odkud to víš?"

„To člověk vycítí."

„Ano, tak dobrá, mysli si to dál. Přinejmenším se vrátíš do Londýna, ne?"

Přemýšlela.

Vtom se do našeho hovoru vmísil mág. „Klidně s ním odjeď, Jane Collinsová. Je vlastně úplně jedno, kde se budeš

zdržovat, až se setkám s ochránci lidí. Jednou se probudíš a zjistíš, že ses už nezměnila. Nemě-

la bys nikdy zapomenout, že tady na ostrově Kypru máš

přítele, který pro tebe udělá všechno na světě."

„Ano, mágu, já vím a děkuji..."

Ustoupil jsem stranou a podíval jsem se na Suka, který

vypadal trochu zaraženě.

„Vlastně jsme si, Suko, mohli ušetřit cestu - nebo ne?"

„Já nevím, Johne. Každopádně jsem rád, že je Jane zase s námi. Jak vyřídila toho kostlivce, to byl mistrovský kousek."

Neodporoval jsem příteli. Jenom jsem si uvědomil, jak dlouhá zpáteční cesta je před námi. Tentokrát bez vozu a bez muže jménem Line Dorchester, kterého měl bohužel Selim Kale na svědomí...

Ale jednu věc jsem nemohl opomenout. Jane Collinsová si vysloužila novou naději...

KONEC

- 89 -