Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 00 - Jericho

Jericho je město v poušti Gila

A Jericho bylo rovněž jméno člověka, který mu vládl. Vydával se za patriarchu a proroka. Platil pouze jeho názor a kdo se mu odvážil postavit na odpor, stal se brzy obětí supů.

Jericho ovšem nebyl člověkem. Skrývala se za ním obrovská moc démona. To jsme pocítili i my, když jsme ho začali pronásledovat, když jsme vnikli do města a zjistili jsme, že Jericho pronikl i do mysli lidí a vytvořil tak svět, který byl pro cizince smrtelný.

I pro Suka a pro mne!

Udělat záběr v tom správném okamžiku bylo pro D. D. Eislera totéž jako orgasmus nebo prudká dávka adrenalinu.

Ten pocit bylo jen obtížné popsat. Nejprve podivné chvění a pak onen “pád” do slasti. Eisler ho znal. Zažíval jej často.

D. D. Eisler byl vždycky tam, kde se něco dělo. Používal všemožných triků, podplácel, choval se mile, zuřil, bědoval, dokázal i škemrat, plakat a smát se.

Jeho fotografie se prodávaly za vysoké ceny. Praly se o ně ty největší renomované časopisy. Dostával nejvyšší honoráře a příplatky za podstoupená rizika, protože tam, kde pracoval, šlo téměř vždy o život. Jenže navzdory jeho úsilí se mu doposud nepodařilo určité osoby na fotografii zachytit.

Už přes tři roky měl. D. D. Eisler sen. Chtěl dostat na jednu fotografii velkou čtyřku Spojených států. Čtyři muže - průmyslové magnáty. Leckdo tvrdil, že jsou to zločinci. Ovšem měli moc a také peníze. Proslýchalo se, že se jednou ročně setkávají na tajném místě. Tam se domlouvali na postupu v následujících dvanácti měsících. Tito muži, kteří disponovali penězi, mocí a vlivem, pracovali tajně. Mohli tak nerušené tahat za provázky a řídit běh věcí. Na leckterého ze zasvěcenců působilo vyslovení jejich jmen jako údery kladiva a jiným se při něm zase čelo rosilo potem.

Byli z různých odvětví, ovšem společný zájem o peníze a o moc je pokaždé sváděl dohromady. Setkání samozřejmě probíhala v tajnosti. Jen málokdo věděl, kde se konají, a nebyla z nich nikdy zveřejněna žádná fotografie.

Letos se ovšem rýsovala šance, a D. D. Eisler ji chtěl vyvážit.

Tip dostal od jednoho ze svých známých, od člověka, který pracoval u FBI. Ten mu poradil, aby jel do Maine a tam číhal v parku jisté vily.

To také Eisler udělal. Neukryl se však jen tak někde za křovím, kdepak; vykopal si malou jámu, kterou zamaskoval křovím, obstaral si dostatek potravin a čekal.

Setkání byla tajná a byla připravována velmi rychle. Žádné velké akce. Nastrčený člověk pronajal nějakou vilu, a letošního roku padla volba na Maine. Pak pánové přijeli, popovídali si a za několik hodin se zase rozjeli.

Samosebpu se to neobešlo bez tělesných strážců, kteří pak zůstávali v parku a dělali tam obchůzky.

Fotograf věděl, že tělesná stráž nemá psy, a tak měl celkem velkou šanci, že ho nikdo neobjeví.

Večer před setkáním zavolal ještě svému informátorovi a chtěl se od něj dozvědět, zda všechno klape. Pokud šlo o schůzku, bylo prý vše naprosto v pořádku.

Bylo mu pak zatěžko strávit v díře v zemi poslední hodiny. Eislerovi přišel velmi vhod autogenní trénink, jímž se často zabýval. Tak se mu podařilo alespoň jakž takž si ukrátit dlouhou chvíli. Kromě toho pravidelně kontroloval svou výstroj a myslel přitom neustále na úspěch, který ho za tato muka čekání nakonec bohatě odškodní.

A pak pozdě odpoledne se objevili. Nejprve osobní strážci, kteří přesně podle Eislerova předpokladu prohledávali park. Rozešli se do různých koutů a Eisler slyšel, jak na sebe pokřikovali. Stáhl se co nejhlouběji do vykopané jámy.

Když nadzvedl kus trávníku, který ležel na poklopu přes jámu, měl výborný výhled na velké schodiště před domem, kde se ti čtyři muži musí objevit. A pak měl v úmyslu rozjet to - tedy udělat fotografie. Měl jeden z nejlepších fotoaparátů na světě. Precizní přístroj, který vyhovoval i těm nejnáročnějším požadavkům.

Muži občas procházeli tak blízko kolem jeho úkrytu, že bylo slyšet dunivý zvuk jejich kroků. Nikdy ale nevkročili na poklop zakrytý drny trávy, který navíc byl poblíž živého plotu. Strážci park několikrát pročesali, zjistili, že je vše v pořádku a vysílačkou pak podali hlášení.

Přesto trvalo ještě asi hodinu, než velká čtyřka dorazila. Eisler se už ve své díře začínal pořádně potit. Pot mu v čůrcích stékal po tváři. Šaty se mu lepily k tělu. Tvář měl ušpiněnou, vzduch tam dole v krytu byl zatraceně vydýchaný, ale zaťal zuby. Myslel na fenomenální úspěch, kterého se mu dostane až budou fotografie zveřejněny.

Čtyři nejvlivnější země, čtyři mafiáni nebo členové jiných syndikátů. Přesně to nevěděl nikdo. Tito pánové měli ovšem každopádně prsty ve všemožných špinavých případech. Oficiálně se chovali naprosto legálně, neoficiálně ovšem ne. Dosud jim ani nebyly prokázány žádné vzájemné vazby. Pokud by se je podařilo vyfotografovat všechny čtyři najednou, znamenalo by to první krok kupředu.

Čas ubíhal. Pánové už dávno rokovali uvnitř ve vile. Do fotografova úkrytu proudil úzkým kanálkem čerstvý vzduch. Ovšem bylo ho příliš málo, měl dojem, že se mu ústa plní jakýmsi lepkavým slizem.

Po dalších dvou hodinách se rozhodl zariskovat. Nadzdvihl obdélník drnů kousek nahoru. Kdyby se zrovna některý z osobních strážců zdržoval přímo vedle poklopu, Eislera by bez váhání zastřelil a ještě by ho asi nechali ležet v té díře. Jenže tady nikdo nebyl. U domu spatřil stát dva z nich. Bavili se, kouřili a vypadali velice ležérně, přičemž ani nebylo vidět, jestli mají u sebe nějaké zbraně.

Úhel k fotografování byl příznivý. Odpoledne bylo schodiště zalité sluncem, takže se skvělo ve vší nádheře. D. D. Eisler nakoukl hledáčkem fotoaparátu. Spokojeně přikývl. Lepší místo k fotografování si nemohl vybrat. Teď už jen zbývalo, aby vyšli ti pánové.

Opět zalezl dolů a nastražil uši. Jakmile v zahradě nastal ruch, chtěl zase odstrčit poklop. Opět se ho zmocnilo napětí, což bylo znamením, že se blíží k cíli. Už to může trvat nanejvýš půl hodiny a pak to vypukne.

Jenže v tom se mýlil. Velká čtyřka skončila poradu dříve. Prozradila mu to reakce osobních strážců. Slyšel, jak na sebe začali pokřikovat a dali se do pohybu. Teď opět musel riskovat. Zvedl poklop. Scéna se změnila. Čtyři mocní sice ještě nestáli na schodišti, ale dole se už shromáždili jejich tělesní strážci a vzhlíželi nahoru k nádhernému vchodu s vyřezávanými dřevěnými dveřmi.

Eisler už dlouho držel fotoaparát připravený a poklop pokrytý drny trávy opřel o něj.

Jakýsi malý muž se sehnul k vysílačce a něco do ní řekl. Pak kývl na ostatní.

Ti se podívali vzhůru ke dveřím. Pátý muž přelétl pohledem po liduprázdné zahradě - jen ptáčci tam vesele švitořili.

Opět uběhlo několik vteřin.

Eisler už docela zapomněl na pot na čele. Ležel nehybně jako mrtvola, byl napjatý a současně docela klidný, protože se blížil velký okamžik.

Jeden z tělesných strážců, oblečený v tmavém obleku, vyběhl po schodech a otevřel dveře zvenčí.

Eisler se zhluboka nadechl. Měl pocit, jako by se ze svého úkrytu díval do jiného světa, v němž se teď něco pohnulo.

K východu kráčeli čtyři muži. Už teď zmáčkl Eisler spoušť.

Fotoaparát pracoval automaticky. Motorek zaručoval bleskurychlé převíjení filmu.

Vyšli spolu, jako by to byli nejlepší přátelé. Docela vpravo stál muž z Kostariky. Malý, tmavší pleti, častokrát podceňovaný, ale úžasně nebezpečný. Prý věděl, kde lze obstarat nejlepší zabijáky na světě.

Vedle něj stál Ir. Oficiálně odborář, hvězda v Chicagu, ale v poslední době se o něm začalo mluvit a psát v souvislosti s velmi nejasnými okolnostmi. Svým zevnějškem trochu připomínal mladého Burta Lancastera.

Tino Baggio tam byl také. Jeho jméno bylo takřka synonymem italských těstovin. Ostatní ho považovali za jednoho z největších obchodníků se zbraněmi na kontinentu.

Zbýval čtvrtý.

Jeho osoba byla opředena legendami. Nikdo přesně nevěděl, jak se jmenuje. Odborníci ho znali pod jménem Jericho.

Musel mít zvláštní zálibu v černých šatech, protože je nosil dokonce i v takových vedrech. Jeho tvář byla zahalena stínem neobvykle vypadajícího klobouku, který se nahoře zašpičaťoval a poněkud vzdáleně připomínal zkrácený kornout.

Eisler fotografoval objektivem. Přiblížil si jím všechny postavy a najednou si všiml, že Jericho se choval podivně. Vykročil dopředu, jako by zavětřil směrem k zahradě.

Že by si něčeho všiml? Pojal podezření? Eisler to nevěděl, ale chtěl mít naprostou jistotu, a tak se opatrně stáhl dolů. Zatím se mu podařilo udělat třicet snímků a to by mělo stačit.

V díře bylo dusno. D. D. slyšel, jak mu buší srdce. Teď záleží na tom, jestli Jericho skutečně něco zpozoroval. Jestli ano, je Eisler ztracen.

Následující vteřiny se neuvěřitelně vlekly. Připadaly mu pořád delší a delší. Bušení v hrudi ne a ne přestat. Měl pocit, že se zevnitř rozskočí. Úplně mu vyschlo v krku. Trápila ho žízeň.

Tu zaslechl kroky. Nebezpečně blízko jeho úkrytu. Na zádech mu naskočila husí kůže. Ačkoliv se už celé dlouhé roky nemodlil, teď byl blízek tomu, aby s tím začal.

Prošli kolem všichni?

Ano, nestalo se nic.

Když zaslechl zvuk startujícího motoru, chtělo se mu vykřiknout radostí. Ale ovládl se a uvědomil si, že bude muset čekat ještě několik hodin, než bude moci skutečně oslavovat, protože tohle je jeho vítězství.

D. D. Eisler ještě hodinu čekal. Teprve pak zatlačil na poklop a vysoukal se ze svého úkrytu. Nohy měl ztuhlé. V ramenních kloubech cítil bolest, protože ho chytila svalová křeč. Tvář měl pokrytou směsí špíny a potu. Cítil se jako voják, který strávil v zákopu několik perných dní.

Ale zvládl to! Podařilo se mu to, co před ním ještě nikdo nedokázal.

Čtyři mocní na jedné fotografii!

V duchu se již kochal zvukem šustících peněz. Tahle fotografie mu přinese ohromné bohatství. S ním se bude moci prozatím na rok dva stáhnout z branže, dokud se neuklidní hladina rozbouřená zveřejněním těch záběrů. Protože s nimi budou spojena i práva následného prodeje, což opět přinese peníze. A jeho známý z FBI bude také jásat a nezapomene, kdo mu udělal tak ohromnou radost.

Všechno probíhalo báječně. Lépe řečeno téměř báječně, protože nezapomněl pohled onoho muže jménem Jericho. Ten si prostě musel něčeho všimnout a D.D. se v duchu ptal, proč tedy nic nepodnikl. Nebo se snad teprve k útoku chystá?

Vyšplhal se přes vysokou zeď a na druhé straně zase seskočil na zem, přešel liduprázdnou ulici a odběhl do lesíka, kde odstavil svůj vůz. Byla to sportovní ostře červená Mazda se širokými pneumatikami. Vůz ohromně nápadný.

Byl vyčerpaný a unavený, ale přesto jel až do nejbližšího většího města, kde se ubytoval v motelu, osprchoval se a pak zatelefonoval do New Yorku.

Tam se ozval jistý Abe Douglas.

D.D. se zasmál. “Mám je!”

“Fotky?”

“Jasně, Abe.”

“Je z nich něco?”

“Ne tak zhurta, Abe, musím je nejdřív vyvolat. Ale nic by se nemělo stát.”

“Fajn. Mám přijet?”

“Není třeba. Vyspím se a zítra pojedu dál do New Yorku. Fotky vyvolám u sebe v laboratoři. Pak vám dám vědět.”

Douglas uvažoval. “Myslíte, že to je rozumné?”

“Proč ne?”

“No, zdá se mi, že byste měl přijet co nejdřív. Ty snímky jsou velmi vzácné a…”

“Poslyšte, Abe, nejsem včerejší. Neviděli mě.” Usmál se. “Byl jsem perfektní jako vždy, Abe.”

“Jak myslíte.”

“Díky, Abe. A dejte už chladit šampaňské.”

“Milerád.”

Eisler zavěsil. Jen ve slipech se posadil na okraj postele a zapálil si cigaretu.

Byl to štíhlý, urostlý muž, měl šedivé vlasy, které mu zakrývaly uši. Ostatní muži vypadali možná ve svých pětatřiceti mladší, ale Eisler ne.

Drsný život, stres, vzrušení už na něm zanechaly své stopy. Občas si připadal, jako by byl neustále na útěku.

Zahasil cigaretu. Z okna měl výhled na dálnici. Postupně se blížil soumrak. Auta již jezdila se zapnutými světly.

Areál motelu oddělovaly od dálnice stromy, takže hluk provozu bylo slyšet jen velmi tlumeně.

Z ledničky si vytáhl plechovku piva a na jeden zátah ji vypil. Pak pocítil únavu, která mu padla na celé tělo jako olověná zátěž.

Ačkoliv si chtěl jít lehnout, něco ho napadlo, když se opět podíval na fotoaparát. Film nemusí zůstat v přístroji. Vytáhl ho a schoval si ho pod polštář.

Protože klimatizace nefungovala právě nejlíp, bylo v místnosti dost horko. Každý pohyb znamenal nesmírnou námahu. D. D. Eisler odhodil prázdnou plechovku do koše na odpadky a svalil se na záda do postele.

Několik posledních dní bylo zatraceně drsných. Teď za ně platí daň. Téměř okamžitě usnul.

Eisler patřil k lidem, kteří jsou i ve spánku pod jistým napětím. A tak zaregistroval podivné zvuky, které ho vyrušily. Nevěděl, co ho vzbudilo té noci v cizí posteli v motelu. Možná to byl jen nějaký šramot, možná jen pocit ohrožení.

Každopádně se vyděšeně posadil! V první chvíli si nedokázal uvědomit, kde je, ale pak si začal vzpomínat.

V pokoji bylo ticho. Slyšel jen svůj vlastní dech, ale jinak žádný cizorodý zvuk. Vlastně by mohl být spokojený, ale nebyl.

Proč se vzbudil?

Eisler patřil k nedůvěřivým lidem, kteří rádi šli až k jádru věci. Věřil lecčemus, ale považoval za lepší mít pro jisté věci důkazy.

Stejně tomu bylo i teď.

Sáhl po lampičce na nočním stolku, krátce stiskl vypínač - a strnul, protože lampička se nerozsvítila. Musel vypadnout proud.

Možná jen tady.

Eislerovi se rozbušilo srdce. Pomyslel na to, co má za sebou. Ďábelský úkol splnil, ale ani teď nedokázal zapomenout na pohled toho Jericha.

Nebezpečí…

D. D. vstal. Nalevo byl čtverec okna. V parku svítila světla. Jejich záře ovšem nestačila osvětlit i vnitřek pokoje. Když zamířil k oknu a dva kroky před ním se zastavil, tu zažil další šok.

Bylo otevřené!

V době, když spal, musel někdo vklouznout dovnitř. Jeho překvapení trvalo jen několik vteřin. Pak se vzpamatoval a začal zmateně jednat. Hned si vzpomněl na fotoaparát. Ve světle zápalky prohledal pokoj. Místo, kde předtím ležel fotoaparát, bylo prázdné.

Byl pryč, někdo ho ukradl…

Takže tě přece jen sledovali, pomyslel si. Tvůj instinkt tě nezklamal.

Co dělat?

D. D. se rozhodl velmi rychle. Měl za sebou několik hodin spánku. Než zloděj zjistí, že fotoaparát je prázdný, uplyne doba, kterou musí Eisler bezpodmínečně využít. Důležitý film ležel i nadále pod polštářem. S chladným úsměvem si ho vzal. Tenhle tedy nenašli. Dobře, že byl tak opatrný. Vyplatilo se to.

Strach však přece jen zůstával. Někdo po něm jde. A ten někdo musel být Jericho, tajemný cizinec, oblečený v černém, člověk podobný ďáblu.

Jistě se tady neobjevil sám, aby mu ukradl fotoaparát, k tomu měl své lidi. Když Eisler uvážil, jak o vlásek unikl smrti, ještě teď mu naskočila husí kůže. Pro druhou stranu byl zatím důležitý ten film. Ale i pro něj. Proto chtěl co nejdříve do New Yorku, aby ho tam vyvolal. Pak ho bude moci chránit Douglas a jeho kolegové z FBI.

Recepce byla obsazená, ale černoch v ní spal. Eisler ho vzbudil a zaplatil.

“To chcete pryč teď?”

“Ano.”

“No tak šťastnou cestu.”

“Díky.” Eisler už chtěl jít, ale ještě jednou se otočil. “Promiňte, pane, neviděl jste tady v areálu náhodou někoho cizího?”

Černoch unaveně zamžoural. “Ne, to jsem neviděl. Proč?”

“To nic.”

Vrátný pokrčil rameny a kroutil hlavou, když host odcházel z budovy.

D. D. zaparkoval vůz poněkud stranou. Vypadalo to, že byl v pořádku. Nádrž byla plná, takže Eisler nastoupil.

V týle se mu usadil chladivý pocit strachu. Rozhodně nezmizel, i když nespatřil žádného ze špehů, kteří se mu pověsili na paty.

Za minutu po odstartování dorazil D. D. Eisler na dálnicí. Tam sešlápl plyn a pranic nedbal na nejvyšší dovolenou rychlost. Pro něj teď bylo nejdůležitější, aby se dostal do New Yorku. Všechno ostatní se uvidí později. Díval se po pronásledovatelích, ale žádné nezjistil. Spousty reflektorů za ním sice blikaly, ale to bylo normální.

Jen do New Yorku, umiňoval si v duchu, jen do New Yorku. Pak bude všechno v pořádku. A Eisler dorazil do města, aniž by mu kdokoliv zkřivil na hlavě vlásek.

Byt měl v Manhattanu, ve velmi drahé čtvrti. Ne sice přímo ve Trump Tower, ale ani ne příliš daleko do tohoto mrakodrapu, a na velmi exkluzivním místě. Při jeho příjmech to nebyl problém. Pronajal si dokonce dva byty. V jednom bydlel a ve druhém měl pracovnu, laboratoř a temnou komoru.

Ráno dorazil do New Yorku ještě předtím, než vyvrcholila dopravní špička.

Obloha nad metropolí byla modrošedá. Vládlo nesnesitelné dusno. Ulice se podobaly už z rána výhním a když lidé vyšli z domů, v tu ránu byli zpocení. Nefoukal téměř žádný vítr. Výfukové plyny se držely mezi zdmi domů a útočily tak na zdraví lidí.

D. D. Eisler nic z toho nevnímal.

Jeho byt byl čistý a fungovalo v něm klimatizační zařízení. Našel i něco k jídlu. A i když to bylo jen studené maso, muselo to stačit.

Film už ležel v temné komoře. D. D, seděl ve svém futuristicky zařízeném bytě, v ruce držel mobilní telefon a vyťukával do něj číslo agenta Abe Douglase.

Byl už v kanceláři a když zvedl sluchátko, prudce dýchal, jako by právě dorazil.

“To jsem já, Abe.”

“No, už jste na cestě?”

“Už ne, jsem v New Yorku.”

“Jakto, já…”

“Přestaňte myslet, Abe! Musel jsem prostě zmizet. V noci se někdo vloupal do mého pokoje a ukradl mi fotoaparát.”

“Zatraceně, takto bylo všechno zbytečné.”

D. D. Eisler se zasmál a projel si prsty šedou hřívu vlasů. “Nene, já byl chytřejší a film jsem předtím vytáhl. Takže zloději zmizeli s prázdným fotoaparátem.”

Teď se zasmál i Douglas. “Už jste ten film vyvolal?”

“Ještě ne.”

“Kdy?”

“Chcete být u toho?”

“Můžu přijet až za hodinu. Šéf teď svolal poradu.”

“Dobrá, tak to udělám bez vás.”

“V pořádku. Zavoláte, až budete hotov?”

“Ano.”

“Hodně štěstí.”

Eisler si odfoukl z čela pramen vlasů, napil se ještě trochu mléka a pak zmizel v pracovních místnostech, které byly zařízeny nejmodernější technikou.

Bylo tady všechno, co fotograf potřebuje. Kdysi trvalo vyvolávání filmů dost dlouho, jenže technika učinila i na tomto poli úžasné pokroky a Eisler ovládal své řemeslo přímo mistrovsky. Přesto tentokrát pracoval velmi obezřetně, aby se nedopustil sebemenší chybičky. Měl pocit, že tento záběr bude vůbec nejvzácnějším snímkem, který se mu kdy vůbec za jeho kariéry podařil. Důkaz pro to neměl, prostě mu to napovídal jeho instinkt, a ten se většinou nemýlil.

Už brzy zjistil, že ze všech záběrů něco bude. Fotoaparát, objektiv i on sám odvedli skvělou práci. V FBI budou spokojení. Zatímco se vyvolávaly fotografie, v bytě si vykouřil cigaretu a zavolal Judy, odbarvené blondýnce, která mu tu a tam zpříjemňovala chvíle samoty.

“Co chceš tak brzy ráno?”

“Ty jsi ještě spala?”

“Skoro.”

“A tvůj termín?”

“Odřekla jsem. Počasí je hnusné.” Judy pracovala jako fotomodelka. Byla specialistkou na spodní prádlo a punčochy, protože její nohy byly skutečným skvostem přírody. “Kdy máš čas?”

“Až večer. Musím zůstat doma. Mohlo by se stát, že mi zavolají z agentury.”

“Ozvu se.”

“Jak se máš?”

Usmál se. “Dobře, jo, velice dobře.” Natáhl nohy. “Až dodělám tenhle džob, dám si dva roky dovolenou. A pak si vystrčím nohy z okna.”

“Nepovídej - a kde?”

“Nemám ponětí. - Možná někde v Evropě. Zajímala by mě jižní Francie.”

“Bez fofáku?”

“Ne, ne.”

Judy si povzdechla. “Člověče, tobě je fajn.” Z jejího hlasu zazněla trocha závisti.

“Však mě můžeš přijet navštívit.”

“Aha, stejně jako spousta ostatních ženských.”

“Ty bys byla jediná.”

“Nech toho, ty lháři!” Najednou se usmála jako někdo, komu se povedl výborný kousek. “Znám tě, D. D.! A protože tě znám, nevěřím, že bys to vydržel dva roky.”

“Pár fotek vyjde. Pobřeží jižní Francie se přímo hemží nádhernými motivy.”

“Zvlášť hezkými děvčaty.” “To taky…”

Judy zuřivě odfrkla. “Jestli si ze mě chceš utahovat, tak to jsi na špatné adrese.”

“Jak bych k tomu přišel?” “Fajn, takže se ještě ozveš? Možná bychom si dnes večer mohli někam zajít.”

“Kam?”

“To ještě nevím.”

“Tak něco vymysli. Čau…”

Také D. D. zavěsil. Podíval se z okna. Nenáviděl tuhle šeď. K jeho oblíbeným barvám patřila bílá, béžová a červená.

Prudce se zvedl. I když termín s Judy nevyšel, svět se proto nezboří. Znal dost děvčat, které by si s ním rády vyšly ven a které by pro pár snímků byly ochotny udělat cokoliv.

Manhattan byl jako veliká řeka a děvčata v něm jako ryby. A kdo ponořil udici se správnou návnadou, na toho zabraly. Na něj alespoň zabíraly.

Fotografie byly hotové. Na pronásledovatele a na zloděje už nemyslel. Zmocnila se ho horečka. To nebylo nic neobvyklého. Stávalo se to vždycky, když byla práce v poslední fázi a konečně se mělo ukázat, jestli je důvod ke spokojenosti.

Fotografie již oschly. Vzal si je s sebou do obývacího pokoje, kde měl v rohu umístěn stůl s prosvětlovací deskou z mléčného skla. Na ní je rozprostřel.

Potřetí si vzdychl. Rozčileně si přejel jazykem po rtech, podíval se i na ostatní záběry a zjistil, že motivy prvních fotografií jsou skutečně správné.

Z domu vycházely čtyři postavy. Na záběrech tedy nutně museli být čtyři muži. Ale byli pouze tři.

Chyběl právě Jericho. Onen tajemný Jericho.

D. D. Eisler stál nehnutě. Po zádech mu začal přejíždět mráz a zastavil se až u posledního obratle. Reportér opět pohnul jazykem a olízl si jeho špičkou ret. Ten Jericho přece musel na záběrech být. To prostě není možné. Jako fotograf si to nedovedl vysvětlit. Aparátem přece nehýbl a ani muži na schodišti si nevyměnili místa. Neustále měl před očima onu scénu, když tam ti čtyři stáli a on fotografoval z díry v zemi. Nedovedl si to vysvětlit.

Přesto, že bylo brzy ráno, cítil se unavený. Začal pochybovat sám o sobě. Posadil se, vzal do ruky přenosný telefon, ale nestiskl jediné tlačítko. Vypadalo to, že zapomněl, komu chtěl telefonovat. Proč tam jsou jen tři?

V žaludku opět ta chladná bolest. Bylo to jako ostří nože. Poprvé ji pocítil minulou noc, když se probral ze spánku. Nebezpečí!

Kolem něj se mlelo něco, o čem neměl zatím ani potuchy. A toto nebezpečí nesouviselo jen s těmi třemi lidmi. Tušil ho spíš ze strany Abe Douglase z FBI. Ne bezdůvodně ho požádal, aby udělal ty snímky. Pro tuhle záležitost potřebovala FBI toho nejlepšího člověka. A lepší než Eisler v jejich řadách nebyl. Organizace byla po těch fotografiích přímo posedlá. Bylo za nimi zřejmě něco, o čem neměl v této chvíli Eisler ani ponětí. Nikdy nepatřil k ustrašeným nebo zbabělým lidem. To by se totiž ve své profesi daleko nedostal. Jenže v téhle situaci a dokonce i ve svém bezpečném bytě začal mít Eisler poprvé v životě pocit, že mu ten případ přerostl přes hlavu. Sám se dál nedostal a byl si jist, že zašel trochu daleko. Jestli teď něco nepodnikne, bude pozdě. Pořád ještě svíral telefon a pak, jako by mu spadly z očí šupina. Vytočil Douglasovo číslo.

Ozval se ženský hlas. Zněl sice příjemně, ale chladně. Mohl docela dobře patřit špičkové ledničce.

“Musím hovořit s panem Douglasem.”

Nastala odmlka. Eisler neslyšel ani oddechování té ženy. “Jste tam ještě?”

“Samozřejmě, pane. Právě jsem se šla podívat. S panem Douglasem hovořit nemůžete. Má poradu.”

“To vím.”

“Pak se divím, že vůbec voláte, pane,” odsekla ostře.

D. D. Eisler cítil, jak se mu hrne do hlavy krev. Byla to známka rostoucího vzteku. Právě v téhle kritické chvíli ho bude ta slepice umravňovat. To si nehodlal nechat líbit. “Ať jste kdokoliv,” zašeptal nebezpečně tiše poté, co na chvíli zadržel dech, “teď mě hezky budete poslouchat a úplně vám kašlu na to, jestli má Abe poradu, nebo jestli sedí na záchodě. Tady jde o život.”

“Ale jakto…?”

“Okamžitě ho zavolejte, sakra!” zařval do telefonu a doslova si dovedl představit, jak se žena zhrozila.

“Počkejte!”

Počkal. Celý zpocený, rozčilený a nasupený. Cítil něco mezi nadějí a zoufalstvím. Nevěděl, jak má reagovat. Jindy nebylo tak snadné vyvést ho z míry, ale tato fotografie, kterou pořídil, to dokázala. Byl to víc než úder do břicha - tohle byla přímo rána pod pás. Byt se mu najednou zdál příliš těsný. Připadalo mu, že ho ze všech stran sledují. Ty útoky jako by přicházely od nějakých neviditelných subjektů a jako by na něj směřovaly s neúprosnou vytrvalostí.

Čas ubíhal.

A Douglas se nehlásil. Občas zaslechl ve sluchátku nějaké vzdálené zvuky. Nakonec se přece jen dočkal a člověk z FBI se ohlásil.

“No tak, D. D., co se děje?”

“K čertu, Abe, to to trvalo!” Zasmál se, ačkoliv to vůbec neměl v úmyslu. “Když se ptáte, co se děje, pak taky dostanete náramně parádní odpověď.

Nastalo peklo!”

“Copak vás…?”

“Ne, ne, se mnou nic. Ale vyvolal jsem ty fotky. Vyfotografoval jsem čtyři osoby, ale na snímcích jsou jen tři. Chápete to? Jen tři! Jeden chybí!”

“Jak to?”

“Jericho tam není!”

Douglas to nechápal. “Copak byl pryč?”

“Ne, stál vedle těch ostatních. Ale na papíře se neobjevil.”

“Tak teď hezky popořádku!” Agentův hlas zněl věcně. “Tenhle náš rozhovor nahrávám.”

A fotograf se rozhovořil. Měl co dělat, aby jeho hlas zněl neutrálně. Neustále mu přicházely na mysl vzpomínky. Zaplavovaly ho jako vlny a bránily mu v tom, aby si uchoval klidnou hlavu.

“Tak a teď víte všechno, Abe. A teď mi řekněte, co si o tom myslíte vy.”

“Je to pěkný průšvih.”

“Správně, jenže takhle se dál nedostaneme.

“Fajn, D. D. Nemá smysl, abychom si o tom povídali po telefonu. Musíme se setkat osobně. Kromě toho potřebuju ty snímky.”

“To mám také na mysli.”

“Zůstaňte u sebe v bytě. Budu co nejdříve u vás.”

“Moment ještě, Abe, dovedete si to všechno nějak vysvětlit?”

“Ne, to nedovedu. Jen jsem se chtěl podívat na ty snímky, to je všechno.”

“Ano, ale rychle.”

D. D. Eisler zavěsil.

Ruka se mu třásla. Zamrkal několikrát očima a natáhl nohy před sebe.

Velmi pomalu pak vstal a přistoupil k oknu. Pohledem přelétl střechy okolních domů. Obloha nad městem byla pořád zatažená šedivými mraky. Ani teď nebylo po sebemenším větříku ani památky. Prolukou mezi domy viděl na East River. Voda vypadala jako široký pruh. Jako by se vůbec nehýbala.

Pocit strachu zůstal. Zřejmě pomine až poté, co si člověk z FBI odnese obrázky. Do té doby bude muset vydržet. S těmi fotografiemi nebylo něco v pořádku. Nechtěl sice hovořit o nějaké kletbě, která by se nad těmi obrázky vznášela, ale něco podobného to přece muselo být. Ty snímky měly vynést spoustu peněz, těch by se dokonce i vzdal - a i těch dvou let dovolené. Chtěl jen co nerychleji ty snímky odevzdat. Všechno ostatní mu bylo jedno. Zapálil si cigaretu. Už po druhém potáhnutí se ozval zvonek. Že by to byl Douglas?

Pokud ano, musel sem přiletět, nebo jet se zapnutou sirénou. Odložil cigaretu do popelníku a chtěl se domácím telefonem zeptat, kdo dole zvoní.

Nebylo to potřeba, návštěvník už stál přede dveřmi. Eisler slyšel zaklepání. Znělo velmi naléhavě. Neváhal už déle a otevřel.

“Dobrý den,” řekl muž. “Přišel jsem si od vás něco vyzvednout…”

D. D. neodpověděl. Jen zíral na onoho muže. Byl jím čtvrtý zmizelý ze snímku - Jericho!

Eisler měl pocit, jako by mu žaludek sevřel ledový pařát: Nebyl schopen promluvit jediné slovo. Jen nehybně stál a mlčel. Chtělo by se mu věřit, že je to jen přelud, ale v New Yorku se fata morgána zjevuje příliš zřídka.

Jericho natáhl ruku. Dotkl se fotografovy hrudi. Ledabylým a přímo bázlivě působícím pohybem odstrčil muže zpět do jeho bytu. Dveře se zabouchly a teprve ve světlé chodbičce se Eisler konečně vzpamatoval a uvědomil si, co se během posledních vteřin stalo.

Jericho ho dostal. Něco takového se mu téměř nestávalo. Nebylo také možné, aby se do domu dostal cizí člověk, jenže tomuhle se to podařilo. Muselo v tom být něco zvláštního.

Vypadal úplně jako tenkrát na těch schodech. Byl i teď oblečený celý v černém. Sako mělo vysoký stojací límeček. Na hlavě měl špičatý klobouk. Vyčuhovalo z něj několik pramenů bílých vlasů a dotýkaly se špiček uší. Z obličeje rozhodně nevyzařovala přívětivost. Byl chladný, velmi vyzáblý, s malýma tmavýma očkama a úzkými ústy.

“Co… tím myslíte?” D. D. Eislera v duchu hnětlo, že začal koktat.

“Ty fotografie.”

“Co?”

“Ty záběry, které jste pořídil. Přišel jsem si pro ně.”

“Ne, ty už jsou…”

Jericho se na muže pronikavě zadíval. “Nepokoušejte se mi lhát. Není pravda, že už jste je odevzdal. Máte je pořád u sebe.”

Eisler věděl, že nemá smysl tomu člověku věšet bulíky na nos. “Dobrá, mám je. Ale patří mně, rozumíte? Nedám je z ruky.”

“To jsem si myslel.”

“No a?”

“Proto jsem také přišel.” Ukázal na dveře pracovny. “Mám jít tudy?”

“Zatraceně, zůstaňte tady! Nikdo se nebude hrabat…”

Jericho udeřil. Jeho ruka vypadala jako kus kosti a zasáhla fotografa silou kladiva. Eisler vykřikl, když odlétl o kus dál a narazil na nástěnné zrcadlo, které pak strhl k zemi s sebou. Zrcadlo se nerozbilo a zůstalo ležet vedle muže na zemi.

Eisler nebyl schopen pohnout se. Ten zatracený syčák ho docela vyřídil, sprostě ho zmlátil. Měl neuvěřitelnou sílu.

D. D. viděl rozmazaně, protože rána do hlavy byla skutečně velmi silná.

Jericho prošel kolem něj do bytu. Pohyboval se přitom jako přízrak, protože Eisler nezaslechl jediný náznak zvuku. Nemohl zasáhnout, když cizí muž vstoupil do fotokomory.

Byla to pro Eislera svatyně. Visel na ní, potřeboval ji. Byla pro něj vším.

Sám se divil, že se dokázal postavit na nohy. Napřed chvíli vrávoravě stál a pak se potácivě pohnul dopředu. Neměl žádnou zbraň, ale jeho vůle přemohla zbabělost. Odvrávoral do pracovny. Jericho stál tam, kde ležely fotografie. Zrovna se chystal vložit je do sáčku.

Eisler se k němu vrhl. Jericho zareagoval, až už byl těsně u něj. Jen se na Eislera podíval a ten měl dojem, jako by muž před ním byl složen z nesčetných nafouklých, tlustých tváří, které se shlukly do chuchvalce, z něhož vyčnívalo cosi jako mohutný kolos.

Kladivo, které zasáhlo!

Eisler ani nevykřikl. V bezvědomí se svalil na zem. Z rány na čele mu prosakovala krev a i nos byl mírné zdeformovaný.

Jericho chtěl mít jistotu. Vytáhl plastikový sáček a přetáhl ho fotografovi přes hlavu. Na krku mu ho svázal.

Pak vykročil.

Obrázky měl. Důkaz zmizel. Nikdo se mu nedostane na stopu. A tak to má být. Když sem Jericho přijel, nikdo ho nespatřil a ani teď nikdo nezaregistroval, jak odchází z domu.

A v Manhattanu si člověka jako on také nikdo nevšiml. Obyvatelé New Yorku jsou totiž zvyklí na leccos…

Douglas měl pocit, jako by ho zmačkali a pak ho vyhodili do nádoby na odpadky. Uvízl v dopravní zácpě velkoměsta jako v pořádné vrstvě bahna. Velice pomalu se propracovával hustým provozem, až konečně dorazil k cíli.

Marně.

Fotograf byl mrtev. Udušen v plastikovém sáčku. Byl to příšerný konec pro D. D. Eislera. Dokonce i Abe Douglasem to otřáslo. Co dál?

Byl bezradný. Připadal si, jako by si ho někam objednali a pak pro něj nepřijeli. Odborníci obrátili byt vzhůru nohama, ale nic nenašli.

Douglas to nevěděl jistě. Ale docela si dokázal představit, že přišel onen Jericho a fotografa zavraždi. Právě o Jericha totiž agentovi FBI šlo.

A nejen o něj. Byl legendou, člověkem, který si vybudoval ohromnou říši, a jemuž bylo třeba trochu klepnout po prstech.

Nikdo nevěděl, odkud se vzal. Ale byl tady a už to samo o sobě bylo dost zlé.

Policie se nejprve doslechla jen šeptané, neověřené fámy. Jenže ty se pak množily a byly i obsahem závažnější. A pak se objevil pojem Nová říše!

Douglas nevěděl, co se za ním skrývá. V každém případě byl ovšem nebezpečný, protože tento výraz byl uváděn do spojitosti s Jerichem.

Jericho byl člověk, byla to instituce, byl to prorok Nové říše. Tak se to alespoň vykládalo oficiálně. Ale Douglas tomu moc nevěřil. Zvlášť ne poté, co věděl teď.

Řekl mu to do telefonu ten fotograf. Na snímcích měli být čtyři muži, ale byli tam jen tři, čtvrtý - právě Jericho - kamsi ze snímku zmizel. Proč?

To byla dost důležitá otázka a musel na ni dostat odpověď. V podstatě ji už měl, ale musel se ještě utvrdit.

Proto čekal na jednoho ze svých nadřízených, který mu slíbil, že si s ním promluví.

Ten člověk se jmenoval James Levine, před několika měsíci sem byl přeložen z Los Angeles a všichni ho považovali za pořádného drsňáka. Ačkoliv se neustále usmíval, nikdo mu nedůvěřoval. Ani Douglas si nebyl jist, co se v tom člověku vlastně skrývá. Po tomhle rozhovoru to jistě bude jinak.

Levine přišel, omluvil se, s úsměvem se posadil a trpělivé poslouchal, co mu Abe Douglas povídal. V jeho hladké tváři, opálené do bronzova kalifornským sluncem, se nepohnul jediný sval. Zato si stále nervózněji pohrával se zlatou propisovačkou, kterou ťukal na desku psacího stolu.

“Fajn, Jamesi, tak to je vše.”

Levine odložil tužku. Na čele se mu objevily vrásky. Stroze se usmál, zatím ovšem nepromluvil. Velmi opatrně pak zakroutil hlavou. “Mohl bych se ještě na něco zeptat, Abe?”

“Samozřejmě.”

“Takže vy toho Jericha pokládáte za démona. Nebo za ne lidskou bytost, i když tak vypadá.”

“Ano.”

“Jen proto, že se nechtěl dát vyfotografovat?”

“Promiňte, rád bych vás poopravil. Není to tak, že by se nechtěl dát vyfotografovat, on se nemůže dát vyfotografovat. Není to možné, protože to není člověk, ale démon. A vyfotografovat démony je téměř nemožné.”

“Vy si to myslíte?”

“Dokonce to vím.”

Levine byl ztělesněná skepse kombinovaná s jistou nafoukaností. “Pokud vám to mám věřit, Abe, musel bych změnit celý svůj názor na svět.”

“Správně.”

“Jenže to nehodlám.”

“Znamená to tedy, že mi nevěříte?”

Levine, slizký jako úhoř, jen mávl rukou. Ve svém ocelově modrém obleku vypadal jako v nějaké uniformě. “Víte moc dobře, že to tak není. Znám několik případů, které se natolik vymykaly normálu, že je nebylo možno nikam zařadit.”

“No ano.”

“Proto o vašich informacích nejprve alespoň pouvažuji. To je přece rozumné, ne?”

Agent se předklonil. “Jen byste neměl přemýšlet příliš dlouho. Ten Jericho je náramně nebezpečný. V poušti si vybudoval říši, z níž teď tahá za nitky. Jericho nezná slitování. Nevím přesně, jaké cíle sleduje, ale pozitivní jistě nejsou. Dostali jsme jisté informace o městě v poušti. Víme, že je to ohnisko, z něhož může vzejít mnoho zla. Chtěl bych proto varovat. Jericho podle mne není člověk. Není to ani prorok. Já ho prostě považuji za démona.”

“A o tom mě chcete přesvědčit, Abe?” Levine se lstivě usmál.

“Ano.”

“To je těžké.”

Douglas přikývl. “To všechno vím, Jamesi. Nemůžu vám ani zazlívat, když se mi vysmějete, ale měl byste zvážit, jakých úspěchů jsem až dosud dosáhl, když šlo o podobné případy černé magie. Všechno to zpočátku vypadalo jako babské tlachy, jenže to tak nebylo.”

“Vím, Abe.”

“Takže jak zní vaše rozhodnutí?” Agent doufal, že ho jeho nadřízený nenechá na holičkách.

Levvne, pumo vzorový uniformovaný policista, se podíval na nehty na rukou. “Když jste mi to tady tak přesvědčivě vylíčil, máte už určitě nějaký plán.”

“Správně.”

“Poslouchám.”

“Sám si s Jerichem neporadím. Nemůžeme použít ani armádu a zničit to jeho město použitím zbraní. Nic z toho není možné. Pokud mu chceme to jeho řádění zatrhnout, musíme postupovat obezřetně. A tak bych do toho zapojil jistého člověka. Jeho a spolu s ním i jeho kolegu.”

“Nebydlí ti dva náhodou v Londýně?”

“Správě.”

“Takže Sinclaira?”

“A Suka.”

James Levine pokrčil rameny. “Věděl jsem, že to tak skončí. Četl jsem o tom případu, co jste vyřešili společně. Nebudu tomu bránit. Jste v FBI dost dlouho. Vím, že když to musí být, dokážete jít i hlavou proti zdi, ale nečekejte, prosím, že vám budu nějak zvlášť krýt záda. Vylížete si to sám.”

“S tím jsem počítal, Jamesi.”

Levinovi neunikl tón, jakým to Douglas řekl. “Asi mě moc v lásce nemáte, co?”

Douglas pokrčil rameny. “Budu upřímný. Budete si muset nejprve zvyknout na zdejší poměry.”

“Díky, to stačí.” Levine se opět vrátil k tématu. “Co řekne Sinclair, až mu zavoláte a povíte mu o tom případu? Přijede vůbec?”

Douglas se usmál od ucha k uchu. “Jestli přijede?” Podíval se na hodinky. “Jestli všechno dopadne dobře, přistane letadlo z Londýna za dvě hodiny.”

James Levine se jen kysele usmál. “To se mi na vás líbí, Abe.”

“Copak?”

“Tahle nádherná překvapení.”

“Oč vám jde, Jamesi? Je třeba mít nápady, jinak by se člověk mohl nechat rovnou uložit do rakve…”

Hory obklopovaly údolní kotlinu ze tří stran, ze západu, z východu a ze severu. Jen jih byl volný, ale tam, kde se netyčila vysoká přírodní hranice, ležela jiná.

Poušť.

Byla to poušť Gila, kterou probíhal jen úzký pás úrodné země, a to po obou stranách řeky Gila, která pramenila ve vysokých Skalistých horách. Tekla kolem Phoenixu směrem ke Kalifornskému zálivu, kde se pak vlévala do moře.

Údolí bylo stranou všech dálnic, které vedly Arizonou. Kdo nevěděl, že tenhle kousek země existuje, nepostrádal by ho. V kraji, kde se to hemžilo štíry a chřestýši, se nikdo necítil dvakrát volně.

K tomu ještě nesnesitelné vedro, které vysušovalo zemi, takže voda tu byla vyložených přepychem.

A přesto tu existovalo město.

Jericho leželo v poušti tak jako ono pověstné starozákonní město v Jordánsku, poblíž řeky Jordán. Až pak zaniklo náporem trub nebeských andělů.

Zdi Jericha se zhroutily, protože nevydržely onen ohlušující zvuk trub. Toto Jericho ovšem nemělo zdi. Zato hory, které ho obklopovaly stejně neprodyšně a které ve vedru vypadaly jako modrošedé hradby vzdorující už miliony let dešti a větru.

V této krajině nebylo kouska zeleně. Skrovné keříky, které se tu a tam uchytily na prašných planinách, byly zažloutlé a zšedlé, jako by měly každou chvíli odumřít.

Až na jedinou výjimku.

Údolí a město Jericho!

Ať už se tady usídlil kdokoliv, podařilo se mu proměnit poušť v ráj. Vrtné sondy se zaryly hluboko do země a pronikly do tvrdé horniny. Narazily na vodu. Vznikly první studny a pak celá síť potrubí.

Teprve poté si tady lidé postavili domy a naprojektovali ulice a založili zahrady a parky.

Z prašné horké půdy vyrostlo kvetoucí město. Kdo zde žil, ten uctíval velikého proroka, který sám sebe označoval za zakladatele Nové říše a za anděla, který byl seslán na zem, aby oznámil začátek nového věku.

Jericho - anděl, nebo posel smrti?

Člověk byl v pokušení věřit spíše tomu druhému, když ho viděl, jak se prochází v tmavých šatech po městě, které mu patřilo. Pravidelně se vydával na obchůzky a kontroloval. Byl soudcem i vykonavatelem trestů v jedné osobě.

Kdo ho neposlouchal a nebyl mu absolutně oddán, ten často ztratil život, protože poušť mlčela.

Nikdo ani nemukl, protože Jericho si mezi obyvateli města našel zvlášť věrné muže a ženy, kteří se měli stát jeho druhou generací andělů.

Mnoho jim nasliboval a zasvětil je do magických umění, které ovládal jen on.

Byli mu absolutně věrní a dohlíželi místo něj, když musel opustit město, jako před třemi dny, když se konalo ono setkání se třemi šéfy. Jericho měl totiž rozsáhlé plány.

Téměř ztroskotaly, jenže v poslední chvíli se mu podařilo uvést věci do pořádku.

Z New Yorku vedla jeho cesta rovnou do Arizony, kde už na něj na letišti ve Phoenixu čekal řidič v černém Rollsu, aby ho odvezl do údolí.

Cestou tam dostal první informace, které nevypadaly příznivě.

“Došlo ke sporu.”

“Kdo?”

“Zase ta žena.”

“Fajn. Podám si ji.”

“Taky trest, pane?”

“Teď už bude konec.”

Řidič věděl, co to znamená. Když Jericho promluvil takhle, rovnalo se to rozsudku smrti. Nikdo také proti tomu nic nenamítal. Toho, kdo se jednou dostal na okraj společenství, lidé od sebe se vší krutostí odvrhli.

“Kde je?”

“Dali jsme ji do komory.”

“To je dobře.” Jericho přikývl. “Jsem rád, že se na vás mohu spolehnout.”

“To je přece samozřejmost, mistře.”

Nemuseli jet ani příliš dlouho, aby dorazili k cíli cesty.

Sjeli z dálnice a pak ujeli asi ještě deset mil, když tu se před nimi otevřelo údolí.

Za hodinu byl už Jericho v komoře. Byla to klec z oceli a stála tam, kde vládce pronášel své proslovy, uprostřed na náměstí, na nejprudším slunci.

Velmi rychle se rozkřiklo, že se má konat veřejné potrestání. Lidé sem proudili ze všech stran. Muži přiváděli i ženy a ty zase děti. Každý chtěl vidět to divadlo.

Žena, která měla být potrestána, se jmenovala Judita. Příliš prý pomrkávala po mužích. Žárlivé ženy se už těšily, až bude vystavena smrtelným mukám.

Byl to středověký způsob. A Jericho bohužel tyto metody převzal.

V kleci bylo nesnesitelné vedro. Mladá Judita dostávala jen velmi minimální množství tekutin a jídla - jen tolik, aby přežila.

Když se pak objevil Jericho, rozhovory a lomoz utichly. Vedro mu ani v nejmenším nevadilo, nosil i nadále tmavé šaty, mimo jiné i proto, aby se odlišil od ostatních. Byl mužem číslo jedna, mistrem. Jeho museli poslouchat.

Judita se krčila na zemi. Bývala to krásná žena, jenže dlouhá muka se na ní podepsala. Tělo měla zašpiněné. Vlasy měla rozcuchané a v očích šílený strach. Těkala pohledem z místa na místo. Šaty měla rovněž ušpiněné, na několika místech dokonce roztrhané a pobledlé rty téměř nebylo možné rozpoznat.

Jericho se zastavil a podíval se přes mříže. Vzpomněl si, jak kdysi Juditu připravil o panenství, protože na to měl podle zákonů společenské právo. Když se mu chtělo, plodil nové děti. S Juditou se mu to nepodařilo. A teď už bylo pozdě. Podle jeho zákonů už neměla právo dále v Jerichu žít.

Neřekl nic a jen otočil hlavu, protože se chtěl podívat na jinou ženu. Byla to rusovlasá osoba se zarputilým výrazem ve tváři. “Smím, mistře?”

“Ano.”

Přistoupila blíž. Její natažená ruka ukazovala na Juditu. “Byla to ona,” začala nenávistně. “Byla to ona sama. Sváděla mého muže. Chtěla s ním dokonce odejít do pouště a páchat tam s ním nestoudnosti. Už se to prostě nedalo vydržet.”

“A tvůj muž?”

Žena se uchechtla. “Ten se bránil, jenže proti té bestii nic nezmohl.”

Po těch slovech všichni ostatní přihlížející přikyvovali. Jericho se chladně usmál.

Polovina z toho, co bylo řečeno, zřejmě nebyla pravda, ale jemu to bylo jedno.

Oběma rukama sevřel tyče klece. Slunce je pořádně rozpálilo.

Z klece se ozývalo sípavé oddychování zubožené ženy. “Můžeš k tomu něco říci, Judito?”

“Ne, já…”

“Takže přiznáváš svou vinu?”

Judita věděla, že nemá smysl zapírat. Jen pokrčila rameny.

“Dobrá, tak tě tedy odsuzuji. Budeš vyloučena z našeho společenství a víš velice dobře, co to znamená, Judito. Žádný z vyvržených už nemá právo na život. Ani u nás, ani nikde jinde.”

Náhle sebou prudce pohnula. “Cože? Mám zemřít? Opravdu zemřít?”

“Tak je to.”

“Ne!” vykřikla. “Ne, to nemůžeš udělat. Nechci zemřít, ne tak mladá…!”

Její nářek a bědování byly naprosto marné. Stačilo, aby se podívala na tváře ostatních, aby zjistila, co si ti lidé myslí.

Ti se těšili, až budou moci vyvrhnout někoho ze svého středu. A přitom ani nebylo důležité, jestli byl onen člověk kdysi jedním z nich.

Jericho přistoupil až těsně k mřížím. Přitiskl k nim tvář a zakýval prstem. Judita byla stále v jeho moci.

Pochopila to znamení a přišourala se k němu. Spatřila jeho tvář, viděla mu na rtech úšklebek, ale viděla ještě víc.

Viděla to jen ona. Vzápětí zažila příšerné zjevení.

Jerichová tvář se najednou skládala z několika částí. Jako by se v ní spojilo několik různých tváří a vytvořily podivný útvar z očí, úst a nosů.

Bylo jich vidět deset, dvacet a možná ještě víc. Vypadaly přehnaně zvětšené, ačkoliv tvář sama své rozměry nezměnila.

Judita pochopila, že Jericho jí umožňuje dívat se do jiné dimenze a tím jí zároveň odhaluje svou pravou tvář. Přes veškerý strach a odpor, který Judita cítila, její rozum ještě fungoval a ona pochopila. Najednou věděla, kdo to před ní stojí. Nebyl to ani prorok, ani anděl, byl to…

“Ty…!” vykřikla chraptivě. “Ty… ty jsi ďábel, že? Ďábel?” Její hlas dostal při posledních slovech dutý zvuk.

“Možná, Juditko, možná. Příště už bys se mnou otěhotněla.” Usmál se ustoupil o krok dozadu. Ostatní jeho slova nezaslechli.

Ale Judita se zase odloudala do středu klece. Natáhla před sebe paže, jako by jimi mohla odvrátit osud. Jenže to bylo nemožné, protože Jericho už rozhodl, že Judita zemře.

Kývl na své důvěrníky. “Převlečte se, pak ji vyveďte ven a postarejte se, ať zmizí.”

Oba se uklonili, Jericho se otočil a zamířil k svému domu.

Velký vládce opět jednou dokázal svou moc.

Náš karavan byl klimatizovaný, protože při těchto teplotách by to ani jinak nešlo. V tom jsme se plně spolehli na přítele Abeho Douglase, který nás doprovázel během letu z New Yorku do Phoenixu.

Cestou jsme měli dost času k tomu, abychom si o všem důkladně pohovořili, a tak jsme se poprvé dověděli o Jerichovi - o člověku, který v poušti založil město, jež neslo jeho jméno.

Abe byl přesvědčen, že je to démon, protože na té fotografii byli pouze tři lidé - čtvrtá fotografovaná postava se na snímku vůbec neobjevila a Abe Douglas neměl důvod zavražděnému fotografovi nevěřit. Naopak, hovořil o něm v superlativech.

“A co je Jericho přesně?” zeptal se Suko a tím vyslovil otázku i za mne.

“To nevím.”

“Copak o něm nejsou žádné materiály?”

“Ne, pouze nepodložené informace.”

“A těm nikdo nevěnoval pozornost.”

“Přesně tak.”

“God bless America,” zamumlal jsem.

“Oč ti jde, Johne? Máme tady svobodnou společnost. Tady se může každý chovat naprosto svobodně.”

“Však já nic neříkám. Jen jsem si právě vzpomněl na případ toho klanu, který jsme řešili spolu. To totiž byla odvrácená strana té vaší Ameriky.”

“Vždycky se najdou nějaké výstřelky.”

Začal jsem hovořit o těch třech lidech, kteří byli na fotografii. Abe Douglas se ani teď nedomníval, že by měli něco společného s Jerichovými magickými schopnostmi.

“Tak proto potom ta schůzka?”

“Na to se mě neptej, nemám tušení. Možná se k nim chtěl přidat.”

“To jo,” zamumlal Suko.

Abe Douglas měl sám vztek, že se mu nepodařilo získat téměř žádné informace o Jerichoví. Jenže to se změní, až budou u cíle.

Nejprve jsme ovšem museli absolvovat cestu. A to znamenalo jet několik stovek mil krajinou, kterou jsme znali z četných westernů. Pražící slunce, spousta prachu a hory. Stolové hory nebo hranaté obrovité skály, které se v dálce leskly nejrůznějšími barvami a jako by vytvářely hranice rozlehlých rovin.

Jenže dálnice se nezastavila před žádnou hranicí. Vedla napříč krajinou, která byla vystavena nesnesitelnému slunečnímu žáru.

Ať žije klimatizace! Z té venkovní výhně jsme necítili pranic.

Krajina se změnila. Daleké obzory zmizely. Ne že by se horské masívy přiblížily, ale cesta teď vedla nahoru, na náhorní planinu širokou několik mil. Byla to velmi divoká krajina uprostřed pouště Gila. Směs pravěké krajiny a mohutných balvanů, které tady byly rozsety jako obrovití strážci věků.

Auto řídil Abe Douglas. Mapu měl po ruce u sebe, protože v tomhle koutě Spojených států se nevyznal. Suko seděl vedle něj, já na zadním sedadle a popíjel jsem vodu.

Prach, vedro, poušť, kamení - to všechno patřilo dohromady. Na některých místech se hornina zbarvila do ruda, když na ni paprsky slunce dopadly pod určitým úhlem. Docházelo pak k různobarevným odleskům.

Do Phoenixu jsme dorazili brzy nad ránem a před námi byl celý den. Abe Douglas odmítal dát konkrétní informace o tom, kdy budeme u cíle. Řekl, že v Arizoně je nutno počítat se vším. Projížděli jsme přece divokým Západem.

Nad námi na jasné obloze poletovali ptáci.

“To jsou supi?” zeptal jsem se.

Abe pokrčil rameny a současně přikývl. “Možná ano. Asi větší oběť.”

Suko se poškrábal na krku. “Nechtělo by se mi umřít zrovna tady.”

“Až ti budou supi zobanem drásat maso, nebudeš o tom vědět, protože bude už dávno po tobě,” řekl agent a zeširoka se přitom usmál.

“Díky za povzbuzení.”

“Rádo se stalo.”

“Jak dlouho chceš ještě jet?”

“Chtěl bys pauzičku?”

“Nebyla by špatná.” Suko se otočil. “Co ty na to, Johne?”

“Pro mě za mě.”

“Fajn, takže až se někde objeví stín.” Abe ukázal dopředu. Opodál stály skály, připomínající šedivé příšery s roztaženými pažemi, jimiž jako by nás chtěly obejmout.

Když jsme zastavili, začal se agent smát a poradil nám, abychom se zhluboka nadechli, než z auta vystoupíme. Bylo to taky zapotřebí. Když jsme vykročili ven, ucítili jsme prudký nápor vedra. Zalapal jsem po dechu - a asi jsem to trochu přehnal, protože Suko jen zavrtěl hlavou.

Svět venku byl jedna úžasná výheň. Nebylo to totiž jen slunce, které pražilo. Horko na nás sálalo ze všech stran. Pálilo nás dokonce i zdola do podrážek bot.

Nadechl jsem se. Jednou, podruhé, potřetí. Pokaždé jsem měl tentýž pocit. Že jsem v jakémsi neviditelném sevření a že dýchám žhavé olovo. Velice rychle mi vyrazil pot a nepomohla ani bavlněná košile s krátkými rukávy, kterou jsem měl oblečenou.

Když si Abe všiml, jak se potím, zazubil se. “Tohle je arizonské léto.”

“Jo, cítím to.”

“A v noci tady bývá pořádně chladno.”

“Tak dlouho tady, doufám, čekat nebudeme.”

Douglas ukázal na karavan. “Můžeš se osprchovat, jestli chceš.

“Možná později.” Nechal jsem Suka a Abeho stát a poodešel jsem několik kroků stranou. Zastavil jsem se pak ve stínu skály. Kamenitá půda byla pokrytá malou vrstvou prachu. Zbarvila se do ruda, jako by původní šeď byla docela zapomenuta.

Douglas vybral pro zastávku dobré místo. Měli jsme výborný výhled. Buď do široké kotliny nebo údolí, které se táhlo před námi na míle daleko. Tu a tam se vlnilo osamocenými kopci nebo širokými, hranatými rozervanými skalami. Ty mi občas připomínaly zaťaté pěsti, které jako by trčely ze země. Vzpomněl jsem si, že tady pořád ještě přebývají ve skalních jeskyních Indiáni a zeptal jsem se na to Douglase.

Přiloudal se ke mně. “Jo, to jsou Hopiové. Jsou tady ještě.” Ukázal na šedou kulisu hor. “Jejich domovina leží támhle.”

“Dnes je to už asi jen turistická atrakce, co?”

“Správně.”

“Ale copak nežili v Arizoně i Apači?”

“Ano, jsme teď na území, které jim kdysi patřilo. Tady žili, a přestože tu byla poušť, nevedlo se jim zle.”

Jako dítě jsem toho o Apačích a o jejich neúnavném boji proti bělochům mnoho četl. Byl to divoký a hrdý kmen se spoustou legend.

Teď mi ten kraj připadal pustý a ani po Jerichovi nebylo stopy.

Suko mi hodil plechovku s vodou. Obsahovala spoustu minerálů. Když jsem ji otevřel, zasyčelo to. Přiložil jsem si ji k ústům a vychutnával jsem příjemné osvěžení. Přesto jsem se potil dál a mí dva společníci na tom nebyli jinak.

Abe Douglas, kterýsi všiml mých pátravých pohledů, se zeptal: “Hledáš Jericha?”

“Velmi správně.”

“Pokud se nepletu, leží to jeho město támhle v tom širokém údolí před námi.”

“Tak to bychom ho už měli vidět.”

“Nezapomínej na hory a sedla. To všechno tvoří přirozené přírodní úkryty.”

Opodál rostla skupinka zaprášených keříků. Vypadaly, jako by se měly každou chvíli rozpadnout. Jejich větvičky byly pokryty trny. Z keříků trčel jako velká plochá hlava kámen. Na něm ležela ještěrka, vyhřívala se na slunci a mně to nešlo do hlavy.

Suko nás oslovil: “Neslyšíte nic?”

“Ne, co je?”

Pokrčil rameny. “Sám přesně nevím, ale nemohu se zbavit pocitu, že jsem zaslechl zvuk jedoucího auta.”

Oba jsme na něj pohlédli.

“No ano, nekoukejte tak vyjeveně. Vážně jsem to slyšel. Někde tady muselo projet auto.”

“Já nic nevidím.”

“Ty jsi taky slepý, Johne.”

“A jinak jsi v pořádku?”

“Suko má pravdu. Támhle se něco stalo.” Abe ukázal prstem na oblak, který se vyvalil ze země a tiše se rozprostíral nad terénem. “Prach, přátelé, to je prach. A ten muselo něco zvířit.”

“Nějaké zvíře?”

“Možná ano, Johne.”

“Já ten zvuk vážně slyšel,” řekl Suko.

“Takže to bylo přece jen auto.”

Podívali jsme se tím směrem. Terén byl velmi nepřehledný a tak členitý, že za mohutnými skalami se jedoucí auto mohlo docela snadno ukrýt.

“Jericho není daleko,” zamumlal jsem. “Mohlo by se stát, že vyjel z města?”

“Ano.”

“Tak to bychom se třeba na věc mohli podívat zblízka?” zeptal se Suko.

Sklidil za to od Abeho Douglase pouze úsměšek. “Zblízka, to je tedy gól. Tady slyšíš zvuky, i když jsou jejich zdroje několik mil od tebe.”

“Přesto mě to znepokojuje.”

“No tak tam prostě zajedeme,” navrhl jsem.

Abe ukázal na gumy. “Až doteďka jsme jeli po vozovce, jenže kdybychom chtěli sjet a nabrat určitý směr, museli bychom jet terénem. A nevím, jestli by to auto vydrželo.”

“Tak se na to vykašli.”

“Nesmysl, Johne, musíme…” Agent FBI zmlkl, protože v tom jsme zaslechli srdcervoucí ženský výkřik, který projel tichem a nahnal nám husí kůži.

“Tak co, pořád ještě chceš čekat?” zeptal jsem se Abeho.

“Teď už ne!”

Judita trpěla jako zvíře!

Ti zlosynové ji trápili tak bezohledně, že bylo jasné, že to nemůže přežít. Začalo to už dopravou sem. Hodili ji na vůz, jehož ložná plocha se skládala pouze z mříží, jako by převáželi chycené zvíře. Tlusté tyče vrhaly stíny na zem i na schoulenou Juditinu postavu. Juditu Hillovou ani nespoutali. Spolehli se prostě na to, že mříže jsou dostatečně pevné. Z tohoto vězení na kolech se doposud nikomu nepodařilo uniknout.

Judita také věděla, kam ji vezou. Ke skále Smrti. Ležela na samém začátku horského masivu a to tak, že na ni po celý den pražilo slunce. Na toto místo se s oblibou slétávali supi.

Ona sama tu skálu nikdy nenavštívila, ale ve městě ji všichni znali. Vždy, když se o tomhle místě hovořilo, lidé šeptali. Skála Smrti byla prostě příšerným místem. Všichni věděli, že odsouzené zde čeká konec plný muka utrpení. Někteří zahynuli brzo, jiní žili několik dní. Judita si nedávala velké šance. Její odpor zlomili už v samotném městě. Na skále Smrti nepřežije ani den, pokud ji už předtím nezbaví života některý z jejích strážných andělů,.

Strážný anděl! Kdyby toho byla schopna, sama by se nad tím pojmem rozesmála. Jenže teď ji tady nedoprovázeli žádní strážní andělé. Byli to vrazi. Vesměs krutí, bezohlední vrazi, které držel ve své moci ďábel v lidské podobě - Jericho.

I on byl příšerným, brutálním vrahem, který se ukrýval za maskou dobrodince a proroka. Judita to už pochopila, a ostatní jistě také. Nikdo se ovšem neodvážil postavit se mu na odpor. Lidé příliš lpěli na životě.

Dno ložné plochy bylo sice ze dřeva, přesto byly na dřevěné trámy přinýtovány plechové desky. Slunce, které pražilo skrze mříže, rozpalovalo plech tak, že by se na něm jistě dala usmažit vajíčka.

Pro člověka se taková podložka měnila v nesnesitelný mučící nástroj. Nebylo možno se nijak bránit, žár bylo prostě nutno snášet. A tak Judita trpěla. Kymácela se na ložné ploše vozu sem a tam. Nechtěla se držet ocelových tyčí, protože i ty byly rozpáleny sluncem.

Kola vozu vířila mračna rudě jiskřivého prachu a ten se přes mříže valil do klece.

Juditě ten prach připadal vražedný, protože jí znemožňoval dýchání. Z okolní krajiny toho neviděla mnoho. Tenhle nehostinný kus země kdysi patřil Apačům a žena se v duchu ptala, jak vůbec mohli v takové poušti přežít.

Ona by to nedokázala.

Vůz se kodrcal dál. Judita si všimla, že cesta stoupá vzhůru. Ne příliš strmě, zato ale neustále. A věděla také, že nahoře jsou skály - ohromné masivy, které jsou vlastně předhůřím celého hřebene. Nevěděla, jak dlouho ještě cesta potrvá. Každým okamžikem ji však spalovala úpornější žízeň. Ústa měla tak vysušená, že už je také mohla přirovnat k poušti. Nedokázala by ze sebe vypravit ani slovo.

Ani když se doširoka rozkročila, nepomohlo to. Kodrcání vozu tím nedokázala vyrovnat. Na každé terénní nerovnosti sebou házel ze strany na stranu a Judita stále častěji narážela zády do mříží.

Bolela jí hlava. Každý náraz cítila až v mozku, do něhož jako by se jí bolest pokaždé zařízla. Tu a tam se jí z úst vydralo zasténání nebo tiché zaúpění, když se převalila po rozpáleném plechu.

Její dva průvodci ovšem neměli slitování. Jeli dál a uháněli s vozem krajinou. Auto bylo speciálně upraveno k tomuto účelu. Zatáčky už tady totiž začaly být pořádně úzké. A čím výše vůz stoupal, tím se zužovaly. Tu a tam se rozžhavený sluneční kotouč ukryl za skalní hradbou. Jenže vedro tím nebylo menší.

Judita se teď chytila mříže. Aby si nepopálila dlaň, ovinula si ji kusem látky. Takhle se to alespoň dalo vydržet.

Jenže ji neustále opouštěly síly. Byla to pro ni prostě příliš velká námaha. A posléze upadla do stavu mezi spánkem a bděním. Všechny problémy byly najednou tytam. Nic už nevnímala.

To se pak ovšem změnilo. Nejprve nevěděla, proč ten stav zmizel a proč se zase pomalu začala vracet do reality. Dokonce se jí něco zdálo. Nedovedla říci, co to bylo, ale realita se projevila naplno, když Judita otevřela oči a spatřila nad sebou strop klece.

Rázem se jí vrátila paměť a uvědomila si, že během několika hodin už zřejmě nebude naživu. Do prsou se jí zakousl strach. Cítila, že jí na čele vyvstal pot. Srdce se jí najednou rozbušilo. Slyšela jeho tlukot až v hlavě.

Ale zaslechla i něco jiného.

Skřípot, brždění, kroky, které se přibližovaly od kabiny směrem k ložné ploše. Teď tedy pro ni přijdou a to bude znamenat její konec.

Zastavili se u zadní mříže. Judita věděla, že tato stěna slouží zároveň jako dveře a že je opatřena zámkem, k němuž existoval pouze jediný klíč.

Judita si jako dítě často prohlížela knížky, ve kterých byli vyobrazeni andělé. Měla je ve vzpomínkách jako krásné bytosti v dlouhých hávech. S jemnými tvářemi a vlnitými vlasy.

Jenže andělé z obrázkových knížek neměli s těmi, kteří stáli opodál, nic společného. Tihle byli spíš poslové smrti. Svědčilo o tom už jejich oblečení. Tváře měli nalíčeny silnou vrstvou pudru, jako by nechtěli, aby byla vidět pokožka.

Judita také věděla, co se o nich povídá v táboře. Jerichovi osobní strážci prý ve skutečnosti nejsou lidé, ale pouze bytosti lidem podobné. Bytosti z cizích světů, existujících kdesi daleko odtud. Někteří dokonce tvrdili, že jsou z pekla a přišli na zem proto, aby lidi připravili na jeho hrůzy.

Ať už tomu bylo jakkoliv, jejich samotná blízkost vyvolávala děs a i Judita cítila přes nesnesitelné vedro, jak se zachvěla strachem ze smrti.

Jeden z nich zvedl pravici. I tu měl napudrovanou na bílo. V ruce svíral klíč, kterým otevřel zámek na mříži. Pak za mřížovaná vrata zatáhl a ta se se skřípotem otevřela. Cesta byla volná.

Ne ovšem pro Juditu, která musela přihlížet, jak se druhý zloduch vyškrábal nahoru.

Dřepěla na zemi a ucouvla, když se k ní ten zjev přiblížil. Nechtěla zemřít, zmocnil se jí nevýslovný strach ze smrti. Na sinalé tváři posla Smrti se objevil zlý úsměv, pak se jeho obličej na chvíli zkřivil a zloduch jí sevřel rameno jako v kleštích. Příšerně to zabolelo. Zvedl ji.

Byla naprosto bezvládná. Zloduch to vzal naprosto chladně. Měl neuvěřitelnou sílu. Odvlekl Juditu ke dveřím, jako by byla lehká jako pírko. Rozpraskané rty si popálila o rozžhavenou ocelovou podlahu, odřela si kůži na kotníku a způsobila si na něm popáleninu.

Muž ji pak vystrčil ven, kde ztratila rovnováhu a upadla do prachu, který svým pádem ještě zvířila. Vzápětí se na ni snesl jako průhledná pokrývka.

Oba zlosynové dosud nepromluvili ani slovo. Ani teď nic neříkali a jen jednali. Byli plně soustředěni na svůj úkol. Společně odsouzenkyni zvedli. Pak ji přivlekli ke stěně, na niž pražilo slunce, jako by chtělo kámen skály roztavit.

Do skalní stěny byly zapuštěny dva kovové kruhy, které už byly značně zrezivělé. Byly umístěny tak, že žena musela jen mírně pozvednout paže a mohla jimi prostrčit dlaně.

Judita se konečně zmohla na to, aby otevřela slepená víčka. To, co spatřila, bylo příšerné. Chtěla oči zase zavřít, jenže to nedokázala. Úděsná scéna ji prostě fascinovala.

Opodál leželo to, co zbylo po jejích předchůdcích. To, co tady zanechali supové.

Cáry šatů, vybledlé a téměř již rozpadlé na prach, se povalovaly mezi vybělenými kostmi. Byla tady i část lebky, která se odkutálela do stínu skály.

Judita teď pocítila ještě větší strach. Postupně jí stoupal z hloubi prsou do krku a svíral jí hrdlo, takže ze sebe nemohla dostat jedinou hlásku.

Poslové smrti ji vzali mezi sebe a svírali jí tělo ze dvou stran. Dopřáli jí čas, aby si mohla prohlédnout místo smrti pořádně. Ucítila mrtvolný pach, který se vznášel ve vzduchu.

Skalní stěna byla vysoká. Tvořila vlastně začátek či konec plošiny, která se pak táhla daleko na sever a končila teprve u vysokého pohoří, na jehož vrcholcích se bělal sníh dokonce i v nejparnějším létě.

Mělo ještě smysl prosit o slitování? Judita přemýšlela. Zadívala se do tváří těch dvou, ale nehnul se v nich jediný sval. Judita věděla, že nemá smysl byť jen slůvkem žádat o milost. Jerichův vliv byl příliš silný.

Samozřejmě se vzpírala sevření obou mužů, neměla ovšem sebemenší šanci vysmeknout se jim. Místo, kde měla zemřít, se stále více přibližovalo a s ním i oba železné kruhy, které teď jeden z chlapů roztáhl, takže teď byly rozděleny na dvě poloviny. Ty pak obemkl kolem Juditina zápěstí. Žena se na chvíli chtěla postavit na odpor.

První kruh se jí velmi rychle zaklesl kolem levého zápěstí. Vzápětí jí chlap zaklapl druhý kolem pravé ruky. Judita byla v zajetí a sama se nedokázala osvobodit. Jenže kdo jí tady pomůže? Kdo zabloudí do téhle pustiny? Nikdo. Žádný člověk přece není takový blázen, aby se procházel v téhle výhni. Jericho měl náramně dobrý důvod k tomu, že si město vystavěl uprostřed pouště Gila.

Jeden z poslů smrti se zadíval do výše. Na modré obloze spatřil tmavé body.

Byli to supi.

Ti mrchožrouti velice dobře cítili, když byla nablízku další oběť. Kromě toho byli odporně trpěliví. Dokázali sedět a čekat.

Několik hodin, půl dne i déle. Pak pomaličku přiskáčou k oběti a zase uskočí dál, když sebou oběť trhne nebo se pohne. Jenže pak si zase dodají odvahy. A když pak člověk nebo zvíře definitivně zemře, supi se zakousnou.

Tak to běželo už od nepaměti, a člověk to těm tvorům nemohl vyčítat. Měli na takové chování přirozené právo a byli jakýmisi policisty na poušti.

Supy zahlédla samozřejmě i Judita a stáhl se jí žaludek.

Jen ji zajímalo, jestli ji ti dva zlosynové zabijí, nebo ještě budou prodlužovat její muka. Záleželo na tom, jaký pokyn jim dal Jericho.

Jeden z nich pak vytáhl jakýsi předmět, který vypadal jako velký nůž se širokou čepelí. Zálesácký nůž. Velká čepel se na slunci zaleskla, když zloduch zvedl paži se zbraní do výše. Jeho kumpán ho však zadržel.

Paže mu poklesla…

Ne, že by Judita pocítila nějakou velkou úlevu. Rychlá smrt by byla možná dokonce ještě lepší, ale nůž zmizel a ona si na chvíli oddechla. Přitom si také uvědomila, že má v ústech pach rozkladu.

Napravo od ní stál vůz. Byl na slunci rozžhavený. Judita najednou nad sebou zaslechla jakýsi zvuk.

Cosi se sypalo dolů. Bylo to jako kamení, které se nahoře uvolnilo a pár kousků ji těsně minulo. Dopadly nalevo od ní a kutálely se na vybledlé kosti a rozbitou lebku.

Také oba muži zaslechli onen zvuk. Prudce se otočili.

Jeden vykřikl a ukázal šikmo nahoru.

Druhý vytáhl nůž.

V téže chvíli se z výšky snesl dolů stín, dopadl na obě nohy, zhoupl se v kolenou a opět se změnil v člověka.

Byl to Indián. Apač se smolně černými vlasy, kolem nichž měl ovázaný červený šátek.

Byl tu Chato!

Chato tenhle kraj miloval. Před dávnými lety tady bydleli jeho předkové. Tady se vydávali na lov, tady spolu žili v míru. Jenže pak přišel čas bledých tváří - bělochů. A ti zničili všechno, co bylo národu Apačů milé a drahé.

Ti z Indiánů, kteří přežili krutý boj, zmizeli pak v nedůstojných rezervacích.

Museli pak vykonávat ponižující práce, každý je pokořoval a Indiáni snadno podléhali svodům života. Kdysi tak hrdý lid přivedl na pokraj záhuby alkohol a drogy.

Někteří z potomků odvážných velkých bojovníků se snížili na úroveň zajímavých objektů pro turisty. Jiní zase pracovali ve městech a jen málo z nich si opět vybojovalo svobodu svých předků.

A k nim patřil Chato.

Přímo ukázkový Apač. Jeden z těch, kteří navštěvovali školu a dokonce udělali kariéru. Ale zaměstnání ve státní správě na něj bylo přece jen příliš. Cítil se omezován, ačkoliv se při své práci staral o problémy menšin. Dal výpověď a odebral se do pouště. Sám, docela sám pak žil v jednom pueblu jako mnich, který se spokojil sám se sebou a s přírodou, která ho obklopovala.

Na rozdíl od bělochů zkažených civilizací si s tímhle světem docela věděl rady. Chato věděl, kde je voda, našel při svých toulkách dostatek zeleně a dokázal si ulovit zvěř, aby měl maso pro běžnou spotřebu.

Měl oči dravce a smysly jako horská puma. Proto mu také výstavba města Jericha neušla. Pozoroval ji z dálky a několikrát se dokonce nepozorován dostal až do města. Hned si přitom všiml, že tam něco není v pořádku. Protože byl velmi citlivý, neunikla mu podivná a tajuplná atmosféra, která tam vládla.

Lidé měli strach a ten je jaksi držel pohromadě. Také Chato spatřil muže oblečeného do černých šatů, který se ustanovil vládcem nad městem. A právě z tohoto člověka vyzařovalo násilí a zvůle.

Byl to zlý člověk. Jeho aura naháněla Chatovi husí kůži. Tento člověk miloval násilí a smrt. Vyzařovalo z něj něco, co Chato předtím ještě nikdy nezažil. Dokonce i jemu samotnému vstávaly děsem vlasy na hlavě a automaticky přitom pomyslel na ďábla, který se takto zjevil v lidské podobě.

Chato pozoroval město. Nikdy ho nikdo nespatřil, ale on sám věděl, co se tam odehrává.

A tak si všiml i vozu, který se přibližoval ke skalní stěně, na níž už vydechlo naposledy mnoho lidí. Chato by je byl rád zachránil, jenže zatím pokaždé přišel pozdě - tentokrát však ne.

Mohl by docela dobře počkat, až oba běloši odejdou. Jenže to právě nechtěl dopustit. Tihle dva úkladní vrazi měli být potrestáni podle zákonů pouště. Ukázal se jim tedy právě ve chvíli, kdy se k němu otočili zády a chtěli zamířit k autu.

Byla smůla, že těsně předtím se uvolnil kámen. Hluk varoval oba muže poněkud záhy. Otočili se prudce, právě když Chato doskočil. Zeširoka rozkročen a mírně přikrčen stál na místě. Dívali se na sebe.

Horký vzduch jako by náhle ztuhl. Všichni cítili, že mají před sebou nebezpečného protivníka.

Chato se otočil k zajaté ženě zády. Na těle měl pevnou košili. Splývala mu až ke stehnům a kolem pasu byla stažena opaskem, za nímž měl Chato zastrčenu zbraň - nůž, jaký měli u sebe i dva vrahouni. Krátkou rychlopalnou pušku ukryl Chato nahoře ve skále. S těmihle dvěma si troufal poradit i bez pušky. Judita nedokázala popsat pocity, které se jí zmocnily. Zachránce se objevil jako blesk z čistého nebe. Byla pevně přesvědčena, že Chato ji z tohoto pekla vysvobodí. V její situaci jí navíc připadala i sebemenší jiskřička naděje jako jisté vysvobození.

Teď promluvil. Měl zvučný, příjemně znějící hlas. “Chcete ji nechat supům, co?”

Vrahouni napudrovaní na bílo se na sebe zadívali. Odpověď ovšem Chato nedostal.

“No tak mluvte!”

Přikývli. Vzápětí oba pohnuli pravou paží. Téměř dráždivě pomalým pohybem zmizely jejich pravice pod dlouhými kápěmi. Bylo naprosto jasné, co z nich vytáhnou.

A to už se zaleskly čepele nožů.

Ale Chato byl rychlejší.

Pohyboval se plavně a pružně. Nůž jako by mu do ruky přímo skočil. A když jím mrštil, zasvištěl vzduchem.

S tupým zvukem se zaryl do hrudi jednoho z vrahounů.

Když to Judita spatřila, nedokázala potlačit tichý výkřik. Viděla, jak se muž s nožem v hrudi zapotácel, jak ho sleduje jeho kumpán stojící celkem netečně na místě.

Toho využil Chato.

Pohyby připomínajícími tygra se vrhl na muže.

Ten se ani nenamáhal napřáhnout nůž a jen odevzdaně čekal na bodnutí, které mu prorazilo krk a mrštilo jím na zem. Právě v té chvíli Judita pronikavě vykřikla. Spatřila totiž něco, co se vymykalo zdravému rozumu. První z vrahounů, kterému trčel pořád ještě z prsou nůž a který už měl být vlastně mrtev, se nejen pohnul, ale podařilo se mu dokonce vstát.

Ano, postavil se!

Judita křičela, až jí selhávaly hlasivky. Nejraději by se vrhla před, ale železné okovy ji strhávaly nazpět a způsobovaly bolest v rukou.

Křik zalarmoval i Chata. Vzal nůž svému protivníkovi, ucouvl, otočil se, zvedl pravou paži, ale nožem nemrštil, protože mu ta scéna také vyrazila dech.

Před ním stál zeširoka rozkročen mrtvý útočník. Jednou rukou svíral rukojeť nože. Bíle napudrovaná tvář se podobala odporné masce klauna. Z otevřených úst se draly bublavé zvuky. Posledním škubnutím vytáhl čepel. Normálně by měla vystříknout krev: Ale rána zůstala suchá. Místo toho Chato rychlým pohledem zjistil, že se v ní něco hýbe.

Možná zvířata - něco mezi úhoři a červy. Přesně to nedokázal rozpoznat. V každém případě to nebylo normální. Ten tvor musel být ve spojení se satanem.

Běloch se teď zašklebil. Přímo se pásl na Apačově překvapeném výrazu. Bylo jasné, že teď se nevzdá.

Pro Chata bylo důležité odlákat ty bestie od dívky. Chtěl dosáhnout toho, aby se soustředili jen na něj. Však se mu už nějak podaří vyřídit je oba dva.

Pohnul se druhý.

Chato to zaregistroval koutkem oka, krátce pootočil hlavu a rozmáchl se téměř reflexním pohybem nožem.

Čepel zasáhla. Projela tomu tvorovi do boku a zatlačila ho poněkud zpátky.

Druhý nevrhl nůž, ale bleskurychle na Apače zaútočil.

Pravou ruku vymrštil do výše. Čepel směřovala dolů.

Bodl.

Chato útok odvrátil. Cítil, jak se protivník vzepjal. Mohutným kopnutím do břicha si Chato zjednal poněkud víc místa pro manévrování.

Jeho soupeř se zapotácel. Vzpamatoval se teprve, když narazil na klec nástavby auta.

Chato přiskočil k němu.

Tu zaslechl druhý výkřik.

Judita nespustila prvního netvora z očí. Ten se opět postavil a svíral v ruce nůž. V boku mu vězela ošklivá rána, v níž se také cosi hýbalo a hemžilo. Jemu to ovšem nevadilo. Zamířil k Juditě. Špička ostří nože směřovala k jejímu tělu. Takovéto bodnutí by nepřežila.

Následující chvíle byly nejhroznějšími vteřinami jejího života. Tenhle vrah s obličejem klauna ji docela chladnokrevně zabije. A s Juditou to nedopadne jako s těmihle příšerami v kutnách.

Horko a vyčerpání způsobily, že žena byla naprosto v koncích. Postava, která se k ní blížila, jí tancovala před očima jako ze strašidelného snu.

Strach ze smrti byl jako lis, který neustále zvyšoval tlak. Judita byla přesvědčená, že jí zbývají poslední vteřiny života - pak však - jako náhlý zázrak - se v ní probudila vůle k životu.

Téměř si neuvědomovala, že se brání. Podařilo se jí zvednout pravou nohu a kopnout. Cítila náraz. Vůbec neměla pocit, že kopla do těla. Na mysl jí přišlo srovnání s jakousi měkkou odpornou hmotou. Dosáhla ale jistého úspěchu, protože útočník se neudržel a zavrávoral.

Chato už byl na cestě k ní. Tak, jak utíkal, to vypadalo, že se nehodlá starat o ony dva vrahouny. Šlo mu spíš o vysvobození zajaté ženy.

V běhu ho ovšem zasáhla rána.

Neviděl za sebe a tak si nevšiml, jak se druhý netvor odlepil od vozu a zvedl veliký balvan. Vzápětí jím mrštil - a kámen dopadl Chatoví na záda.

Apač byl sice drsný chlapík, ale ani on nedokázal potlačit výkřik, když ho balvan s úžasnou silou praštil do zad.

Upadl dopředu.

Judita si dokonce všimla, jak se na všechny strany rozlétly kapky potu.

Pak upadl.

Pro Juditu to byl úděsný pohled. Svezla se po zaprášeném rozpáleném, kameni, natrhla si ret a zanechala na kameni krvavou stopu.

Judita zůstala bez hnutí ležet a věděla, že nastal definitivní konec.

Vrahouni zvítězili a blížili se k níž různých stran.

Oba svírali nože. Juditě bylo jasné, že hodlají dokončit svou “práci”. Ty nože byly určeny k tomu, aby se jí zabodly do těla. Pokusila se o něco, i když to nemělo žádný smysl. “Prosím vás, nechte ho naživu. Nic neudělal… prosím.” Její hlas byl spíše sípěním, slovům téměř nebylo rozumět.

Dívali se upřeně na Juditu. Očima, které postrádaly cokoliv lidského. Jejich pohled byl chladný a současně naprosto průsvitný. Ve tvářích se nepohnul jediný sval.

Doposud spolu nepromluvili ani slovo. A to se nezměnilo ani teď.

Společně zvedli ruce, zamířili…

A tu třeskly výstřely!

Judita Hillová nedokázala rozlišit zvuk různých zbraní a nevěděla tudíž, zda to by! výstřel z pistole nebo z revolveru.

V tomto případě to byly pistole!

A stříleli jsme z nich my se Sukem.

Každý jsme si vzali na mušku jednoho z těch vrahounů. Nemělo by smysl na ně předtím volat. Kromě toho se zdálo, že to nejdou lidé. Několik vteřin jsme totiž sledovali jisté věci, z nichž se to dalo usoudit.

Posvěcené stříbrné kulky zasáhly. A jak!

Obě postavy byly odmrštěny stranou. Zapotácely se, protože se neměly čeho zachytit a když padaly na tvrdou kamenitou zem, máchaly kolem sebe rukama.

To jim však nepomohlo. Na zemi ale nezůstali ležet v klidu. Najednou se začali divně pohybovat.

Zjistili jsme to, když jsme přišli blíž a spatřili jsme, co se děje s těly těch netvorů.

Posvěcené stříbro zničilo jejich magickou moc. Z ran po kulkách se řinuli černí červi. Vypadali jako nalakovaní, tlačili se zevnitř ranami a ještě více je rozšiřovali.

Bylo jich neuvěřitelné množství. Přitom se netlačili jen z ran, ale i z nosu, uší a úst. Byla to odporná lesklá hemžící se hmota, která se rozlévala kolem obou mrtvol.

Dostali se přitom do pražícího slunce, které nemilosrdně žhnulo z oblohy a které i je spalovalo prudkým žárem. Viděli jsme totiž, jak je žár během několika vteřin vysušil a vysál z nich veškerou vlhkost, takže červi zůstávali ležet jako uschlé pokroucené žmolky, které se vzápětí rozpadaly na prach.

Nepromluvili jsme spolu dosud ani slovo. Za námi se objevil Abe Douglas, který také celou scénu sledoval.

“Bože, co je to?”

“Peklo, Abe,” zašeptal jsem. “Nebo předvoj Jericha.”

Poté jsem zamířil ke spoutané ženě.

Suko se věnoval Chatovi, který ležel v bezvědomí a otočil ho na záda.

Vysvobodil jsem mladou plavovlásku ze železných okovů. Mluvila něco o Indiánovi, který se náhle objevil a zachránil jí život.

Suko se sehnul a vzal ji do náruče. Abe Douglas navrhl, abychom se zase vrátili ke karavanu. Byla tam voda a také něco k jídlu.

Byl jsem pro a svěřil jsem ženu do jeho péče. Podepíral ji a později ji také nesl v náručí.

Já jsem ale zůstal u obou mrtvých. Žádní černí červi už z nich nevylézali. Zlo definitivně opustilo to, co přede mnou leželo už jenom jako posmrtná schránka.

Vytáhl jsem opět pistoli a přitiskl jsem ji k čelu jednoho z těch netvorů.

Kov se nedotkl měkké kůže. Cítil jsem tvrdý odpor. Připadalo mi to skoro jako bych se dotkl pancíře. Byl to skutečně pancíř? Zaklepal jsem na něj. Uslyšel jsem cinkavý zvuk. Přitlačil jsem víc. Lebka se začala lámat. Při dalším úderu se mi před očima rozskočila na nesčíslné množství malých kousků.

Totéž se stalo s tělem, když jsem do něj klepl. Zbytek jsem rozšlapal a zanechal pak za sebou hromadu kousků, které vypadaly jako z umělé hmoty.

Kdo byly ty dvě bytosti? Odkud sem přišly? Z Jericha? Ale kde byl jejich domov? Ta otázka mě velmi znepokojovala, protože bylo jasné, že tohle nebyli lidé. Byly to démonické bytosti, které stály zcela na straně svých pánů a vládců.

Jak ďábelské tvory to shromáždil Jericho v tom proklatém městě?

Zamířil jsem k vozu s klecí, abych si ho důkladněji prohlédl. Ložná plocha připomínala vskutku vězeňskou klec. Mřížemi jsem se zadíval na rozpálenou plechovou podlahu. V kabině jsem nenašel nic, co by nasvědčovalo na Jericha a jeho další magické aktivity. Ti dva byli jeho poslové, nebezpečné bytosti, které měly ztrestat lidi. Bylo mi jasné, že ta žena zde měla zemřít - a to velice krutým způsobem.

Ten, kdo něco takového dělal a přikazoval, nebyl člověkem. A to, že se z mrtvol vyhrnuli červi, bylo pro mne důkazem, že mám co dělat přinejmenším s démony nižšího stupně. Jsou snad v Jerichu jen tyto bytosti?

Prošel jsem kolem vozu s klecí a postavil jsem se vpředu před chladič. Odtud jsem měl dobrý výhled na celé široké údolí, nad nímž se vznášel horký vzduch. Kdesi v dálce se do výše zvedl sloup zvířeného prachu. Zdálo se mi, že tam vidím skupinku domů, obklopených modrošedým dýmem, který zakrýval jako pára jisté místo v údolí.

Právě tam zřejmě leželo město, o němž jsem doposud jen slyšel. Měl jsem radost nejen z toho, že jsme zachránili té mladé ženě život. Poté, co se trochu vzpamatuje, nám totiž jistě leccos řekne.

Pohroužen do myšlenek jsem přejel po horké mřížce chladiče. Přitom mě něco napadlo. Nemělo by přece smysl nechat to auto stát tady. Mohli bychom ho snad použít - vypadalo docela robustné. Klíček byl zastrčen v zámku zapalování. Stačilo otočit a motor naskočil.

Terénem jsem se pak rozjel vstříc našemu karavanu. Ve vzduchu se pořád ještě vznášel pach rozkladu a starých mrtvol, který obklopoval toto místo smrti…

Když pomalu jedl a upíjel vody, sledoval mě tmavýma očima. Jeho jméno jsem se dozvěděl až teď. Jmenoval se Chato a Suko mi vysvětlil, že tenhle Apač se prostě dobrovolně rozhodl žít v ústraní pouště mimo civilizaci.

Chato i mně několika strohými slovy poděkoval za záchranu. Pravou polovinu čela měl přelepenou náplastí. Bolela ho také záda, ale o takovýchto věcech Chato nemluvil. Bral je prostě jako fakt.

Se Sukem si velice dobře rozuměli. Já jsem ale chtěl vědět, co se stalo s mladou ženou.

“Jmenuje se Judita Hillová.”

“Fajn. A kde je?”

“V autě u Abeho.”

“Dík.”

Zamířil jsem ke karavanu. Klimatizace v něm pracovala, i když byl vůz v klidu.

Abe seděl u stolu a pořád ještě byl brunátný ve tváři. Na zemi ležely Juditiny šaty - ušmudlané hadry plné prachu a krve.

Slyšel jsem šumění zabudované sprchy a zeptal jsem se Abeho, jak jí je.

“Lip, mnohem líp. Napila se trochu a teď se chtěla umýt.”

“V pořádku. Řekla něco?”

“Ne, zatím ne.” Abe se podíval na deku malého stolku. “Já jsem se jí taky neptal.”

“Je z Jericha?”

“To ano.”

“Dobrá.” Posadil jsem se naproti Abemu, který ukázal na okno za sebou.

“Viděl jsem, že jsi přijel tím jejich autem. Proč jsi ho sem vzal?”

“Možná ho ještě budeme potřebovat.”

Agent se pousmál. “Chceš snad s tím vozem jet do Jericha?”

“Možná ano.”

“A pak?”

“Jsem strašně zvědavý na ty tváře.”

Abe Douglas měl oprávněné pochybnosti. “Nepředstavuješ si to příliš jednoduše, Johne?”

“Možná ano. Však to byl taky jenom nápad.”

S tím se ovšem nespokojil.

“Vždyť tě přece znám, příteli. Ty tvoje nápady.”

“Viděl jsi, co se stalo s Jerichovými pomocníky?”

Přikývl. “Z ran se jim vyřinuli červi, pokud se nemýlím.”

“Přesně tak.”

“A dál?”

“Nic. Uschli. Pak jsem poklepal puškou na lebky a těla těch bytostí.”

Agent vytřeštil oči. “Proč to?”

“Protože jsem chtěl zjistit něco, co se mi taky podařilo. Ta těla, která z nich zbyla, nebyla z normální kůže, ale z čehosi umělého.”

Douglas polkl. “Zatraceně. Vždyť se předtím pohybovali docela normálně.”

“Oni, nebo ti červi?”

“Oni.”

“Tím si nejsem tak docela jist, Abe. Mám spíše pocit, jako by jim život propůjčovali právě ti červi. Dalo by se to taky označit jako motor, který řídil celý pohyb těch zrůd. To je můj názor.”

Douglas se začal potit. Kapesníkem si osušil čelo. “Zatraceně, Johne, co nás ještě čeká?”

“To nevím.”

Zvedl dva prsty. “Bylo jich tolik. Jenom by mě zajímalo, kolik takových potvor ještě v Jerichu pobíhá.”

“To by nám mohla říci Judita.”

“To doufám.”

Sprcha přestala šumět. Pak se jakoby na heslo odsunula zevnitř dvířka kabinky a dovnitř karavanu vstoupila Judita Hillová s mokrými vlasy zahalená do osušky. Ručník si svírala na prsou. Plaše na mne pohlédla. Všimla si, že se usmívám, a úsměv opětovala. Tímto malým gestem se mezi námi vytvořila důvěra.

Douglas vstal. “Dojdu vám pro čisté šaty,” řekl.

Podal jí košili a krátké kalhoty, které měl ještě v cestovní kabele. Jen boty pro ni neměli. Prozatím musela ještě vzít zavděk ušpiněnými plátěnými teniskami.

Judita se k nám otočila zády, když pak spustila osušku. Jako kavalíři jsem se dívali stranou a pohled jsme zvedli teprve, když k nám - s poněkud zardělým obličejem - přistoupila.

Nebyla to kráska jako modelky z exkluzivních časopisů, ale mladá žena, která okouzlovala svým přirozeným šarmem. Její tvář měla v sobě cosi dětského.

“Už se cítíte líp?” zeptal jsem se.

Přikývla. “Ano, jde to. Vy jste John, že?”

“Ano, jmenuji se tak.”

Judita mi podala ruku. “Chtěla bych ti moc a moc poděkovat.”

“Není zač, bylo to…”

“Ale ano, Johne, bylo to fantastické.”

Protože jsem vstal, bylo pro ni snadné políbit mě na obě tváře. Podržel jsem ji přitom na chvíli a připadala mi nesmírně křehká.

Považoval jsem za náramné, že si tykáme. Byli jsme přece spojenci v jisté věci. Judita se posadila vedle Abeho.

“Mohla bych se ještě napít?”

“Jasně, co to bude?”

“Šťávu?”

“Tu ještě máme. Voda už bohužel došla. Dáš si taky doušek, Johne?”

“Ano.”

Judita Hillová svěsila hlavu a zadívala se na ruce, které měla složené v klíně. “Teď byste se ode mne určitě chtěli dozvědět, jaké to bylo v Jerichu…”

“Jistě.”

“Hrozné!” zašeptala a povzdychla si. “Dokonce moc hrzné.” Pak jsme se oba současně napili. “Kdo se tam jednou ocitne, ten už se odtamtud nedostane. Musí se prostě podřídit zákonům Proroka.”

“Proroka?” zeptal jsem se.

“Ano - nebo Mistra. Tak ho musíme oslovovat.”

“Jak jsi se vůbec do toho proklatého města v poušti dostala?” zeptal se Abe.

“Naletěla jsem. Pocházím z Kalifornie. Z Los Angeles. Měla jsem už tamějšího života po krk a narazila jsem na lidi, kteří mi řekli o Jerichu. A tak jsem se vydala s nimi.”

“Copak ještě neskončila doba velkých svůdců a šéfů sekt?”

Usmála se. “V podstatě ano, Johne. Jenže já byla strašně naivní.”

“A ty ses podřídila tamějším zákonům a pravidlům?” zeptal jsem se.

“Zpočátku ano.” Odkašlala si a hledala vhodná slova.

Vzpomněl jsem si mezitím na případ, k němuž došlo před několika lety. Na Deadwood, město rakví. Tam jsem zažil něco podobného.

“Jak to bylo dál?”

“Mistra musí všichni poslouchat. Je nutno dělat vše, co žádá. Když to někdo nedělá, je ztracen. Jako já.”

“A cos udělala ty?”

“Já… zavolali mě k němu. Téměř pro všechny je to veliká pocta. I já jsem se na to tak dívala. Jenže pak jsem se dověděla, že mu mám být po vůli, že se se mnou chce vyspat.”

Začervenala se. Vzpomínka na to ji docela vyvedla z míry.

“A tys odmítla?” zeptal se Abe Douglas.

Judita svěsila hlavu. Sepjala ruce. “Bylo to strašné,” zašeptala. “Odmítla jsem. Když jsem se na něj podívala, měla jsem najednou pocit, že se dívám do pekla. Byl mi odporný Byl hnusný. Já… prostě jsem nemohla. Utekla jsem z jeho domu.”

“Co se stalo pak?”

“Byla jsem ztracená.”

“Copak jsi nemohla utéct?”

Podívala se na Abeho a zavrtěla hlavou. “Ne, to nebylo možné. Nikdo odtamtud nemůže. Nejsou tam žádná auta. Alespoň ne pro nás. Kdybych to zkusila pěšky, povedlo by se jim docela snadno mě chytit.”

“A co se tedy stalo?”

“Byla jsem pro ně škodná. Zavrhli mě. Někteří lidé si na mě ukazovali prstem. Najednou jsem byla žena posedlá po chlapech, čarodějnice, jestli mi rozumíte.”

“Jericho pak rozhodl, že tě zabijí?”

“Ano, Johne, tak to bylo. Strčili mě do klece na náměstí, kde si mě mohl každý prohlédnout. Chodili kolem mne a plivali na mne. Pak mě naložili na ten vůz a odvezli mě. Měla jsem zemřít na skále smrti. Pak by přiletěli supi a pustili by se do mé mrtvoly.”

To, co jsme slyšeli, bylo hrozné. Bylo mi také divné, že Judita se ocitla docela sama, že nikdo jiný nekladl odpor.

“Jerichovi?”

“No jistě,”

“Ne, vůbec nikdo. Je příliš silný.”

“A jak reagují ostatní ženy?”

“Jsou… jsou mu rády po vůli. Dokonce s ním chtějí spát. Říkal mi, že potřebuje mnoho potomků. Každé dítě, jehož je otcem, bude čímsi zvláštním. Tak to řekl a je o tom přesvědčen.”

“Jakto něčím zvláštním?”

“To nedovedu říct. Občas jsem se dokonce v duchu ptala, jestli je to vůbec člověk.”

“Jak tě to napadlo?”

“Nevím. Johne. Byl to takový pocit.” Na pokožce jí najednou naskočila husí kůže. “Když jsem se na něj podívala zblízka, měla jsem dojem, jako bych se dívala do jiného světa. Měla jsem pocit, jako by se jeho tělo skládalo z mnoha malých kousků, které se spojily v jeden velký celek. Podobně jako dětská skládačka. Legrační, ne?”

Pokrčil jsem rameny. “Ani bych neřekl. Každopádně mi připadá, že Jericho je cosi zvláštního, mimořádného - a to v negativním smyslu.”

“Jako ti andělé smrti.”

Přikývl jsem. “Správně, Judito. K těm jsem se chtěl ještě dostat. Možná sis všimla, co se stalo, když je zasáhly kulky.”

“Už jsem jí to řekl,” ozval se Abe. Myslím tím, co jsou ty kulky zač.”

“Fajn, a dál?”

Judita pokrčila rameny. “Myslím, že něco vylezlo ven.”

“Byli to červi.”

Roztřásla se. “Předtím jsem viděla, jak byli zasaženi nožem, ale přesto nezemřeli. Já… vůbec už nevím, na čem jsem, rozumíte? Já… já… už prostě nemůžu dál!”

Abe jí chlácholivě položil ruku na rameno. “Teď už se nemusíš ničeho bát, Judito. Vzali jsme tě pod svou ochranu.”

“A kam chcete jet?”

“Do Jericha!” odpověděl jsem.

Dívka se vyděsila. “To, to ne. Jen to ne!” Dokonce vstala. “Tam… by vás zabili. Zabijí každého cizího člověka, rozumíte? Do toho města nesmí nikdo cizí vstoupit. Patří jen Jerichoví a jeho vyvoleným.”

“Zatím,” řekl jsem.

“Všude hlídají jeho sluhové. Jsou to černí šerifové, kteří nahánějí hrůzu…”

“S tím jsme si přece poradili.”

“Jenže je jich čím dál víc.”

Abe ji opět vtlačil na židli. Judita vypadala nesmírně vyděšeně. Z očí jí vyhrkly slzy. Všechen strach a úzkost se znovu vrátily. Po tom, co měla za sebou, to bylo naprosto pochopitelné. Stejně mi bylo divné, jak se dokázala tak rychle vzpamatovat.

“Chtěla bys nám pomoci, Judito?”

Užasle pohlédla na Abeho. “Ano i ne. Já… nechci se už do toho města vrátit.”

“To taky nemusíš. Ale jsi schopna dát nám informace. Tím bys nám velice pomohla. Ještě máme čas. Seženu papír a tužku a pak nám nakreslíš město a všechny detaily, na které si vzpomeneš.” Přikývla, zatímco já a Abe jsme se současně zvedli. “Přivedu taky Suka a Chata. To aspoň potom nebudeme muset všechno opakovat.”

“Fajn.”

Suko čeká! venku. Chato ovšem zmizel. Když jsem se po něm rozhlížel, Suko poznamenal: “Mrzí mne to, Johne, ale nepodařilo se mi ho udržet.”

“Kam šel?”

“Nemám tušení.”

“Do Jericha?”

Přítel se zvedl ze skládací sedačky. Paže natáhl ke žhnoucímu slunci.

Znervózněl jsem. “Zatraceně, co je s tím Chatem? Tak šel do Jericha, nebo ne?”

“Možná ano.” Suko odpovídal velice úsečně. “Chato je prostě člověk tohohle kraje. Chtěl se vydat svou vlastní cestou a domníval se, že se naše cesty zase zkříží, bude-li to tak chtít osud.” Suko pokrčil rameny. “Tady nic nenaděláš. Ani ty bys ho nedokázal zadržet.”

“Nějakou dobu jsi s ním mluvil. Zná Jericha? A jestli ano, co si o něm myslí?”

“Sledoval, jak město vznikalo,” řekl mi Suko. “A dával náramný pozor. Chato je citlivý člověk a vyzná se. Vycítil zlo, které se vznáší nad Jerichem. Ano, byl přesvědčen o tom, že tady mají ve hře prsty temné síly.”

“Copak on na ně věří?”

“Nezapomeň, že je Chato indián. On a příroda tady jsou jedno. Dovede s ní komunikovat. Dokáže najít vodu, kterou potřebuje k životu. Zná taky místa, kam zajít, aby si ulovil pečínku…”

“Ale nezasáhl, když se Jericho stavělo!” řekl jsem téměř vyčítavě.

“To nezasáhl.”

“Řekl k tomu Chato něco bližšího? Uvedl nějaké detaily?”

Suko se zadíval do dálky, jako by tam dovedl vyčíst odpověď, kterou chtěl dát. “Několikrát byl v Jerichu v noci. Nikdo ho neviděl. Byl jako stín, jako noční přízrak. Nahlížel skrze okna a viděl lidi, kteří spali v postelích. A dostal strach. Když se vrátil, dostal hrůzostrašné sny, byly prý příšerné, směs děsu, hrůzy a drsného sexu.”

“Zjistil snad důvod těch snů?”

“Jericho. Tím důvodem je Jericho. Podle něj je zdrojem všeho zla on. Uvažoval o tom, kdo by ten Jericho mohl být. A teď hádej, k jakému závěru dospěl.”

“Ano i ne.”

“Tak kdo?”

“Musí to být Kajuara. Démon, jehož se bály celé generace Apačů. Kajuara, člověk, který se skládá z červů. Ten se zmocnil Jericha. Stal se vládcem toho města a jeho prostřednictvím chce založit Novou říši.”

Pozorně jsem naslouchal a také jsem si z toho vyvodil své závěry. “Pak je možná Jericho a Kajuara jedna a tatáž osoba.”

“Je to tak. Přinejmenším se v něm usídlil duch toho démona. Víc ti nemohu říci.”

“Myslím, že to taky stačí,” zamumlal jsem. Pravicí jsem si prohrábl vlasy a ucítil, že mám dlaň docela vlhkou. Tahle vedra mi prostě neseděla. Zdálo se ovšem, že Sukovi teplo příliš nevadí. Pokýval jsem na něj. “Tak co, kamaráde, chceš zůstat tady venku, nebo…”

Kysele se usmál. “Neboj se, půjdu s tebou dovnitř. Jak je té dívce?”

“Docela dobře.”

Složil sedátko a když vešel do karavanu, usmál se na Juditu. Vypadala teď mnohem klidnější, ale přece jen pro nás zůstávala přítěží.

Ale Douglas na to měl stejný názor, protože se zeptal: “Fajn, přátelé, takže až doposud jsme to zvládali. Teď by mě ovšem zajímalo, co uděláme s Juditou.”

Odpověděla sama. “Do Jericha už nepojedu. To mi věřte.”

“To ani nemusíš.” Po těch slovech jsem se obrátil na Abeho Douglase. “Co bys tomu řekl, kdybys zůstal s Juditou?”

Přimhouřil oči. “Takže to znamená, že mám zůstat tady ve voze?”

“Můžeš odjet do Phoenixu.”

“A vy?”

“My si vezmeme to druhé auto.”

Zasmál se. “To je teda paráda, takhle mě vyšoupnout ze hry.”

“Máš snad nějaký jiný nápad?”

“To se ví, že mám, Johne.” Praštil dlaní do malého stolku. “Co kdybychom losovali?”

Pokrčil jsem rameny. “Pro mě za mě.” Pak jsem se podíval na Suka, abych se dozvěděl i jeho názor.”

“Jsem pro.”

Ale Douglas se zasmál a vytáhl zápalky. “Kdo si vytáhne nejkratší, prohrál a zůstane tady.” Vtiskl zápalky do ruky Juditě. “Ty je budeš držet.”

“Ano, dobře.” Za zády dřívka ještě několikrát promíchala a pak položila dlaň na stůl. Koukaly z ní jen tři červené hlavičky. “Kdo první?”

“Ty, Johne!”

“Milerád, Abe!” Usmál jsem se, vytáhl jsem prostřední sirku a smál jsem se ještě víc, když jsem zjistil, že je to ta nejdelší.

“Teď já?” zeptal se Suko.

“Ano.”

Vytáhl pravou sirku. Byla zlomená napůl. V Abebo očích vzplála naděje, dokud nepromluvila Judita. “Myslím, že máš smůlu.” Otevřela pěst. Každý jsme viděli, jak se na stůl skoulela nejkratší zápalka.

“Doprčic,” řekl agent.

“Mám říct, že je mi to líto?”

“Nech toho, Johne, nebo se rozzuřím.”

Judita si také přisadila. “Copak tobě se moje společnost nelíbí, Abe?”

Nevrle zakroutil hlavou. “To s tím nemá co dělat.” Pokrčil rameny. “No jo, je to holt tak, když jsme bojovali proti tomu klanu, jsem byl mimo.”

“Člověka občas potrefí smůla.”

“To je jasné.”

“Co jiného, Abe. Jak to vypadá se zbraněmi?”

Vytáhl pečlivě ošetřovanou osmatřicítku. “Stačí tahle?”

“Jestli je nabitá stříbrnými kulkami…”

“Mám ještě nože těch dvou!”

“Na ta párátka můžeš rovnou zapomenout,” zamumlal Suko. “Nejlíp bude, když ti dám svou berettu. Nebo ji chceš ty, Johne?”

“To je jedno.”

Suko vytáhl zbraň, kterou si Abe vzal teprve poté, co jsme ho společně přemluvili. “Nepočítám s tím, že by mě zase napadli.”

Teď se tedy žena dozvěděla celou pravdu. Byl jsem zvědav na její reakci, jenže ona neřekla ani slovo. Zůstala naprosto klidná a na rtech měla neustále náznak úsměvu. Nedala se tedy vyprovokovat. Naopak - předstírala, že ví mnohem víc, že je nad věcí a všechno má pevně v rukou.

“Mám říct ještě víc?” zeptal jsem se.

“Ne…”

“Jak bychom mohli přejít k důvodu naší návštěvy. Hodně jsme toho o něm slyšeli a jsme velice zvědaví, až se s ním budeme moci setkat - s velkým prorokem, pánem a mistrem tohoto města. Zaveďte nás k Jerichovi.”

Žena přemýšlela. “Co mu chcete?”

“Prohodit s ním pár slov.”

Žena přikývla. “Ano, to si dovedu domyslet.” Pohnula obočím. “Jenže nevím, jestli chce on mluvit také s vámi, jestli mi rozumíte. Jsme vám vděční, že jste nám přijeli vrátit auto. To vás ovšem neopravňuje k tomu, abyste se mohli setkat s mistrem. Je to velmi zaneprázdněný člověk, což vám jistě nemusím vysvětlovat. Pokud máte nějaké otázky, můžete je položit mně. Jsem totiž jeho důvěrnicí.”

“Beze jména?” zeptal se Suko.

“Jmenuji se Imelda.”

Suko se chladně usmál. “To je moc pěkné, jenže nám to nepomůže. Poslyšte, Imeldo, celou tu dlouhou a strastiplnou cestu sem jsme nepodnikli bezdůvodně. Chtěli jsme si promluvit s Jerichem, a tady ve městě není nikoho, kdo by nám v tom mohl zabránit. Máme toho už po krk, rozumíte?”

Imelda neprojevila sebemenší rozrušení. Jen v očích jí zajiskřilo. “Kdo vám dal právo hovořit o našem prorokovi tak neurvale?”

“On je prorok?”

“Ano, vede nás do budoucnosti.”

Suko se jí začal smát. “Dláždí tu cestu ovšem vraždami, smrtí a krví. Obklopuje se podivnými tvory, kteří se najednou mění v hromady červů. Už jsem slyšel o mnoha prorocích, ale něco takového zatím nikdy.”

Imelda přikývla. “Bude vybudována nová říše, a tak je zapotřebí přinášet oběti, jestli mi rozumíte. Nová říše je nesmírně důležitá, protože naznačuje cestu do budoucnosti, o níž rozhoduje pouze Jericho.”

“Na to se ho zeptáme sami,” Nechtělo se mi už stát na pražícím slunci. “Kde ho najdeme? Tam?” Natáhl jsem paži a prstem jsem ukázal na nejvyšší budovu.

“Ano.”

“Výborně. A ty jeho kamarády? Anděly smrti?”

Imelda neodpověděla. Jen se tajemně usmála, otočila se a vykročila.

“Johne, tohle se mi nelíbí,” zašeptal můj přítel.

“Mně taky ne.”

“Neměli bychom…?”

“Počkej, ještě.”

Přidal jsem do kroku a zadržel jsem Imeldu za rameno. “Ještě něco?”

“Měl bych jednu otázku.”

“Prosím, nechci být nezdvořilá.”

“Fajn, madam. V tomhle městě jsme viděli spoustu domů. Nedovedu si představit, že by byly prázdné a nikdo v nich nebydlel.”

Opět povytáhla obočí. “Kam tou otázkou míříte?”

“Chci odpověď.”

“Lidé jsou tady, jen nemají důvod, proč vycházet z domů.”

“Proč?”

“Protože sní.”

Užasl jsem. “To sní v tuhle dobu? Za slunečného dne se oddávají hlubokému spánku a sní?”

“Tak je to.”

“Potom bych rád věděl, proč to tak je. Proč ti lidé sní?”

Imelda se podívala na mne. “Sny jsou světy,” řekla mi. “Nádherné světy, které vznikají a které dokážou vysílat obrovské síly. Chápete to?”

“Ne tak docela.”

“Chtěli jste přece za Jerichem?”

“Samozřejmě.”

“Pak musíte pochopit tyto světy. Prozradím vám pouze, že je možné do nich vniknout. Jen když lidé spí ve svých příbytcích a sní, může vzniknout nová říše a bude se moci vrátit Jerichová úžasná moc.”

Další informace jsme nedostali, ale přece jen jsme nebyli spokojeni. Bylo tady prostě příliš mnoho nejasného. Uvažoval jsem o těch světech a kroutil jsem hlavou. Nějak se mi to všechno nezamlouvalo. Cítil jsem, že si z nás někdo utahuje a současně jsem registroval nebezpečí, které nás obklopovalo.

Nepředstavovala ho ani tak Imelda, jako spíš ono tíživé ticho nad městem. Jericho vypadalo, jako by upadlo do hlubokého magického spánku, z něhož není probuzení.

Takže lidé snili a dokázali takto měnit svět a dodat Jerichovi sílu. Chtěl jsem tomu přijít na kloub. V tom jsem ovšem vytřeštil oči, když jsem spatřil auto stojící mezi dvěmy stromy.

Byl to černý rolls royce!

“To je Jerichovo auto?” zeptal jsem se.

“Ano.”

“Velice nóbl.”

“Největšímu přísluší to nejlepší,” odpověděla Imelda a vystoupila na náznak chodníku, který jsme přešli také, abychom se dostali k novému cíli.

Ten dům byl velice podivný, protože jsem na něm nespatřil žádná okna!

“Dům bez oken?” zamumlal Suko.

Imelda to zaslechla. Zastavila se na nejspodnějším stupni schodiště a otočila se. “Velký prorok potřebuje klid. Okna a světlo ho ruší. Když chce mít světlo, dokáže si ho obstarat.”

“Zůstává ve tmě i když přijímá dívky, aby se s nimi vyspal?”

To jsem raději neměl říkat, protože Imeida na mne pohlédla chladným a krutým pohledem, který mi připomněl krystal ledu.

“Teď si z ní ovšem udělal nepřítele,” poznamenal Suko.

“To je mi fuk.”

Imelda vystoupila po schodech. Dveře ovšem velký mistr neopomněl. Žena se u nich zastavila a položila ruku na kliku. “Ještě pořád jste ochotni mě následovat?”

“Proto jsme přece tady.”

“Bude to zvláštní cesta. Cesta do snů obyvatel.”

“Hrůzostrašných snů?” zeptal se Suko.

Tu se jen usmála a hovořila o Kajuarovi, který tady kdysi existoval.

“Uvidíme ho?” zeptal jsem se.

“Uvidíte vše. Uvidíte, zažijete a budete těmi sny nakonec zničeni.”

Záhadná Imelda nám prorokovala náramné vyhlídky. Znělo to jako rozsudek smrti. Ale něco podobného jsme už tu a tam slyšeli, takže nás to nějak zvlášť nevzrušovalo.

Ještě jednou jsem se ohlédl a podíval se na rolls royce. Karosérie byla potažená světlou vrstvou prachu, která pokrývala i skla. Podle mne musel být onen Jericho šílenec.

Imelda otevřela dveře. Docela to upoutalo naši pozornost. Vlastně jsem ani nepřemýšlel o tom, co mě může čekat a byl jsem vlastně rád, že jsme nemuseli vejít do naprosté tmy. Kdesi v dálce přede mnou se totiž třpytila skupina světel. Jenže se zdálo, že nejsou upevněna na jednom místě. Vypadalo to, jako by se vznášela v prostoru, jako by na něčem visela a současně byla kdesi v dálce kosmu.

Dům byl uvnitř větší než zvenčí. Nebo snad šlo o optický klam?

Zůstal jsem stát na prahu. Imelda už postoupila o několik kroků kupředu. Na tmavé podlaze jsem spatřil otisky, které zanechaly její zaprášené podrážky. “Dům z lidských snů,” řekla, přičemž se její hlas najednou rozlehl, jako by mluvila do dlouhého tunelu.

“Pozoruješ něco z toho?” zeptal se Suko za mnou tiše.

“Ne.”

“Co ti říká instinkt?”

“Něco větří.”

“Přesně tak. Léčku, Johne. Jericho na nás chce políčit past. Ale protože jsme to vycítili, je mi to jedno.”

“Mně taky.”

Imelda se otočila. Nasadila nebezpečný úsměv. “Chcete zpátky? Copak se vám sny lidí nelíbí?”

“Ještě jsme z nich nic nepocítili.”

“Tak přistupte blíž,” vábila svým neobvyklým hlasem a kývala na nás ze tmy.

Byli jsme ve skutečnosti, o tom nemohlo být pochyb. Přesto jsem si ovšem nedovedl představit, jak by se mohl dům naplnit sny lidí. Na první pohled mi budova připadala prázdná, takže sny ještě nenabyly žádné konkrétní podoby.

Stane se tak?

Cítil jsem mírné šimrání v krku a vrhl jsem letmý pohled na Suka, jehož tvář na mě nedělala právě nejšťastnější dojem.

I on pojal nedůvěru, ale Imelda, která k nám stála otočena zády, mávala oběma pažemi, jako by nás vyzývala. “Chtěli jste to vidět,” řekla hlaholivým hlasem. “A chtěli jste poznat Jericha. Za chvíli to bude.”

Znepokojovala mě ozvěna toho hlasu. Tak velký a rozlehlý přece ten dům není. A když jsem jí odpověděl, zněl můj hlas docela normálně. “Tak prosím co nejrychleji.” “Samozřejmě…”

Vydali jsme se za ní. Podlaha pod našima nohama byla z tmavého dřeva. Prkna ležela těsně vedle sebe a prohýbala se pod naší váhou. Znělo to, jako sténání nějakých nestvůr. Světélka v dálce stále zářila, ale vnitřek domu, který zřejmě tvořil jediný velký prostor, neosvětlovala. Světlo tu bylo, ale zůstalo kdesi v dálce jako hvězdy stojící nedosažitelně vysoko na obloze.

Bylo to podivné…

Za námi zapadly dveře. Oba jsme sebou škubli, když jsme tu ránu zaslechli, otočili jsme hlavy a zjistili jsme, že jsme zavřeni.

Imelda, která mezitím opět popošla dál, se na místě otočila a dívala se na nás.

Její tvář bylo dobře vidět, dlouhé šaty ovšem splývaly se tmou.

Náhle se usmála. Byl to chladný, sprostý a jaksi brutální úsměv. Pak roztáhla paže. Vlasy jí vylétly do výše a pak ji stín strhl kamsi pryč.

“Vítejte v nové říši, v domě snů!” vykřikla a zmizela.

Stáli jsme se Sukem bez hnutí, protože jsme oba ten hlas zaslechli a v posledním okamžiku jsme zahlédli i Imeldu. “Johne, zdá se mi to…?”

“Zdá se, že je to fakt.”

“Fajn,” zašeptal Suko. “Takže jsme právě byli svědky toho, jak se při tom, co odlétla, změnila v jinou osobu.”

“Nebo v někoho jiného,” dodal jsem. Současně mi naskočila husí kůže, protože mě napadla strašlivá myšlenka.

Mohla snad být Imelda a Jericho jedna a tatáž osoba?

Jericho chtěl vytvořit novou říši ze snů lidí. Tak jsme to alespoň pochopili a připravili jsme se na to. Jenže jsme dosud nic nezjistili. Nic tady nemělo pevné tvary, nebyly tady zdi, zákoutí, výklenky nebo rohy. Zdálo se, že lidé už nesní. Museli upadnout do hlubokého spánku, který dále pokračoval beze snů.

Ani obsahy snů neměly žádnou podobu. Takovéto hrůzostrašné sny se mohou člověku hluboce vrýt do podvědomí a trýznit mu duši nejkrutějším způsobem.

Procházeli jsme prázdným prostorem, dívali jsme se nahoru a tam nás velice zaujal strop, který se nad našimi hlavami vznášel jako promítací plátno.

Nezjistili jsme ani geometrický tvar vnitřního prostoru. Možná to byl půlkruh, ale stejně tak bylo možné, že to byla hladká jednoduchá plocha, která představovala něco jako hranici dimenze a otevírala pohled do nekonečna, v němž jiskřily ony hvězdy jako zářivé body.

Suko tiše řekl. “Ta obloha se mi nelibí, Johne. Vypadá jaksi jinak.”

“Chceš říct, že nevidíš žádné ze známých souhvězdí.”

“Ano. Taky nevím, co to je. Určitě ne normální strop. A jestli ano, tak si myslím, že musí ležet strašně vysoko. Nebo se snad mýlím?”

“Myslím, že ne.”

“Jiné dimenze?”

“Možná.”

“A to vše maskováno sny obyvatel města.” Zavrtěl jsem hlavou. “Nemohu to pochopit. Co jsou to za sny? Odkud se berou? Kdo je vyvolává?”

“Lidé sami.”

“Ne, tomu nevěřím, Johne. Nedovedu si to představit. Spíše bych řekl, že ty sny jim posílá někdo jiný.”

“Jericho?”

“Možná. Vytváří sny, které pak vnikají do mozku těch lidí, takže se pak dokážou zhmotnit a zviditelnit.”

Na to jsem Sukoví nedokázal odpovědět a ani nic namítnout. Bylo docela dobře možné, že má pravdu. Často jsme byli konfrontováni s těmi nejnepochopitelnějšími věcmi.

A přece tady bylo něco, co vzbuzovalo naši nedůvěru. Zpočátku jsme na to nedbali, ale pak nám připadalo, jako bychom ty neobvyklé zvuky vydávali sami.

“Co je to?”

Suko neprodleně zareagoval na mou otázku. Zavrtěl hlavou, svraštil čelo a zaposlouchal se do ticha prostoru. “To taky nevím, ale můžu hádat.”

“Tak do toho.”

“Víš, Johne, zní to, jako by kolem nás byla spousta lidí, kteří se zhluboka nadechují a přitom je jim těžko. Spí a…”

“,.. sní,” dokončil jsem.

“Přesně tak.”

Po těch slovech jsme se prostě museli odmlčet, protože cokoliv dalšího by nám připadalo jako nepatřičné.

Teď už nás neobklopovalo ticho. Vystřídaly ho zvuky a my jsme nemohli zjistit, ze kterého směru přicházely.

Pronikaly odevšad. Valily se na nás z podlahy, z onoho neobvyklého stropu i ze stran. Nejprve nám připadalo zatěžko ty zvuky zařadit. Pak jsme na to ovšem přišli a zjistili jsme, že je to oddychování spících lidí. Takto a ne jinak zní, když lidé spí a ve spánku nemají klid a neustále se převalují.

Ruší je jejich sny…

Nebylo slyšet jen obyčejné oddychování, ale hluboké nádechy, tu a tam spojené s chroptěním.

Občas jsme zaslechli strašlivé sténání, které vydávala nějaká žena. Musela velice trpět a sen, který měla, byl jistě příšerný.

Chroptění, které vycházelo z hrdel mnoha spáčů, jež jsme neviděli, bylo úděsné. Připadalo nám jako poselství z jiného světa, který se nás postupně zmocňoval a skutečně se mu podařilo zatlačit do úzadí naše vlastní myšlenky i vůli.

Nemohli jsme jinak, než se soustředit na ty strašlivé doprovodné zvuky snů. Když jsem si na chvíli zacpal uši, slyšel jsem je i tak. Pro mě to bylo důkazem, že je registruji nejen sluchem.

Také Suko učinil podobnou zkušenost. Letmý pohled na jeho tvář mi prozradil, jak je bezradný.

Tu jsme zaslechli výkřik!

Bylo to jen krátké zvolání, zato ovšem pronikavé. Vykřikla žena.

Vypadalo to, že měla velmi určitý sen, v němž se jí stalo něco, co ji zřejmě učinilo šťastnou.

Tento výkřik přehlušil všechny ostatní zvuky. Nezbylo nám nic jiného, než se soustředit právě na něj. Pak přešel v prudké oddychování a to bylo zase přerušeno syčivým nasáváním vzduchu.

Bylo to neskutečné. Prostě nevysvětlitelné. Nikdo z nás nevěděl, v jakém domě žena leží a kdo ji v noci navštívil. Já jsem si ale docela dobře dokázal představit, že nám tady Jericho předváděl část své moci.

Něco takového se nám také až dosud nikdy nestalo. Oběma nám naskočila husí kůže. Ve tvářích jsme měli bezradný výraz a hledali jsme vysvětlení toho akustického dramatu. Nikdo z nás ho ovšem nenacházel.

Žena i nadále prudce oddychovala. Vyrážela prudké výkřiky a ty se náhle změnily, když žena slastně zasténala a pak zmlkla. Podívali jsme se na sebe.

“No?”

Pokrčil jsem rameny. “Zdá se, že je to teprve začátek. Někdo nám tady chce dokázat, že tenhle dům je skutečně takovým akustickým rezervoárem snů.”

“Jenže ty se ještě nezhmotnily.”

Mávl jsem rukou. “Doufejme, že ne. Jestli se ty sny zhmotní, musíme počítat s nejhorším. Fantazie lidí je ve snech nesmírné bujná.”

“To jsi vyjádřil přímo skvěle.”

Naše okolí se opět uklidnilo. Možná to byl zvyk, že už jsme ty prudké a někdy i klidné výdechy a nádechy neregistrovali tak intenzivně. Konečně jsme se mohli soustředit na jiné úlohy, přičemž Suko měl stejný nápad jako já. Jen ho rychleji uskutečnil. Otočil se totiž a zamířil ke dveřím.

“To jsem zvědav, Johne, jestli se dají otevřít.”

Díval jsem se za ním. Suko sice kráčel, ale mě to připadalo, jako by po tmavé podlaze klouzal jako na surfovacím prkně.

Byl snad i tohle přelud?

Nevěděl jsem, protože Suko náhle zmizel ve tmě těsně u dveří. “Nedá se nic dělat, Johne. Dveře jsou zamčené.”

Najednou se trochu smutné usmál. “Nemají ani kliku.”

“Cože?”

“Jen zvenčí, ale z téhle strany ne. Past sklapla, starouši.”

Předpokládal jsem, že také nezůstane jen u těch zvuků, které vydávali spící lidé. Byl to skutečně teprve začátek. Jisté přijdou horší věci.

Jenže co jsme měli podniknout? Hlavní naší snahou bylo podívat se na Jericha trochu více zblízka - a pokud možno jej zneškodnit. Jenže od tohoto cíle jsme byli vzdáleni víc, než kdykoliv předtím. Ani Imelda se už neukázala.

Zato teď zmlklo ono prudké oddychování. Když se Suko vrátil ke mne, tu jsem pocítil první závan vzduchu.

Ovanul mě náhle ledovým dechem, který doprovázelo chroptivé oddychování. V první chvíli jsem si to nedovedl vysvětlit, až jsem si uvědomil, že jsme se se Sukem dostali do snu jednoho ze spáčů. Byla to úděsná představa, protože spáč by mohl dát svým snům hmotnou podobu a promítnout je do tohoto domu.

Suko měl co dělat, aby kráčel dál a udržel se normálně na nohou. Protože i proti němu se začal najednou zvedat vítr. A byl to nejen stále sílící vítr, který nás dva sužoval. Osoba, která se tato scéna zdála, musela být v představách kdesi v zimě, protože najednou se kolem nás spustila sněhová vánice.

Pokud jsme až dosud postrádali důkazy, teď jsme je měli. Suko a já jsme se ocitli ve snu jiného člověka, který existoval jako reálná osoba…

Ze sněhu, který vířil v stále sílících poryvech větru, se objevila tvář mého přítele.

Byla mi strašná zima, sněhem jsem už měl pokrytá ramena a na vlasech se mi vytvořila bílá čepice, kterou jsem si odhrnoval oběma dlaněmi.

“Z pouště do ledu, Johne. Zatraceně, nejde mi to do hlavy.”

“V létě se člověku občas zdají takovéhle sny.”

“Doufám, že se zůstane jen u tohohle.”

Suko se mýlil, protože sen onoho nám neznámého člověka, nabíral na dramatičnosti.

Sníh sice kolem nás vířil, ale nad našimi hlavami se příkrov tancujících vloček najednou roztrhl, jako by ho vítr odvál stranou a vznikla trhlina.

Z ní se řítilo monstrum!

Ani jeden z nás nechápal, co je to za tvora. Bylo to v každém případě něco strašlivého. Skládalo se to ze škubající se temně rudé hmoty s černým oválem uprostřed, který na mě dělal dojem ohromného oka, nebo chřtánu, který se na nás chce vrhnout, aby nás pozřel.

Příšera byla tak velká a široká, že jsme jí rozhodně nemohli uniknout. Slyšel jsem, jak Suko zaklel a současně jsem zahlédl, že se pohnul, protože najednou opsal nad podlahou kruh.

Vytáhl bič na démony a přichystal si ho k akci. Svou berettu i kříž jsem zatím nechal zastrčené v bedně. Pak Suko udeřil.

Vzduchem zasvištěly tři řemínky a dopadly na odporného netvora.

Snesla se na nás sprška krve a slizu, ale nepotřísnila nás. Zato jsme slyšeli srdcervoucí výkřik jakéhosi člověka. Byl to zřejmě onen spáč, kterého Sukovo švihnutí probralo ze sna, který takto nemohl dosnít až do konce a dovést ho do šťastného závěru.

Netvor zmizel, sníh rovněž. U našich nohou neležela jediná kapička vody.

Nadechl jsem se. Vzduch mi připadal dusný a už nebyl ani chladný. První nápor jsme tedy vydrželi.

Suko se rozhlížel kolem sebe a přikyvoval. “To byla jen zkouška, Johne, Chtěli si nás otestovat. Pořádné hrůzy nás teprve čekají.”

“Otázka číslo jedna: Co s tím má co dělat Jericho?”

“To nevím.”

“Já ale ano. Alespoň si to tak myslím. Možná leží někde na posteli nebo na slamníku, má zavřené oči, spí, sní a pokoušejí se nás vtáhnout do toho svého příšerného snu, aby nás mohl rozdrtit.”

Je to docela možné.”

“Jsem přesvědčen, že se to stane.”

Zatím jsme si nemuseli dělat starosti, protože nastalo relativně hluboké ticho. Dýchání spáčů jsme slyšeli jako by ze značné dálky a jako by tlumené několikanásobným filtrem. Nebylo to už víc než odfukování podobné tichému syčení staré parní lokomotivy.

“Řekl bych, že Jericho docela dokáže sny manipulovat,” poznamenal Suko. “Jsem pevně přesvědčen, že ty hrůzné scény spáčům zase odebral, aby mohli pokračovat v docela normálních snech. Ty nám ovšem bohužel neukáže.”

Mlčel jsem. Mohl mít pravdu. V té chvílí mě zajímal strop domu připomínající oblohu, na níž se pořád ještě třpytily ony jiskřivé body. Zdálo se, že jsou přímo na dosah a přece tak nekonečně vzdálené.

Kdo teď snil? Co se komu zdálo?

Někdo snil o změně. Dům se pohnul. Podlaha se nám zahoupala pod nohama, jako by ji unášely zvířené vlny.

“To jsem si mohl myslet!” zanadával Suko. Měl stejné problémy s rovnováhou jako já. Zůstal ovšem stát až do chvíle, kdy to zasáhlo mne jako prvního. Do zad se mi najednou zabořilo množství rukou. Chtěl jsem na Suka vykřiknout varování, ale už jsem to nestihl, protože ona cizí síla byla příliš veliká. Vytáhla za záda do výšky jako po nakloněné rovině. Pak mě vrhla do cizích příšerných světů a snů.

Protože jsem se díval před sebe, viděl jsem neustále Suka. S ním to dopadlo stejně, jen o chvíli později. Já jsem k cíli dospěl jako první.

Síla se mnou nejen všelijak cloumala ale pak mnou mrštila na zem, která byla z čehosi měkkého. Ještě jednou jsem se převalil a pak jsem zůstal ležet.

Suko přede mnou vstal. Ohlédl se a rozpažil ruce, jako by chtěl obejmout to, co jsme viděli a kde jsme se octli.

To, co se odehrávalo v tomto snu, by se dalo označit za svět bez světla.

Vládlo zde přítmí. Většinou šeď, ale tu a tam jsme zahlédli i náznak fialové barvy, která poněkud ozařovala naše nejbližší okolí. Jinak vše tonulo ve tmě.

Zprvu jsme měli dojem, že jsme se ocitli v prastaré elektrárně z minulého století. Všude bylo vidět čerpadla, písty, válce, které se rytmicky pohybovaly sem a tam. Všechno to bylo doprovázeno neustále se opakujícími zvuky, což nám připadalo přirozené. Chvíli jsme poslouchali, až Suko přišel s řešením. Johne, jestli se nemýlím, pak je to bušení srdce toho, co se mu to všechno zdá. To bušení se přeneslo na pumpy a písty a udržuje celý sen pohromadě.”

Po zádech mi přeběhl mráz. “Takže to jsme vlastně v jeho středu.”

“Blízko Jericha.”

Jen jsem přikývl. Mezitím jsem se mohl rozhlédnout a zjistil jsem, že svět se zde neskládá jen ze staré techniky. Ocitli jsme se spíše na velkém prostranství, na plošině, protože spojovací chodby a malé můstky vedly do temných štol, jako do chřtánu nějakého obra.

Spatřili jsme šedočerné lesklé zdi, cimbuří a ochozy, na nichž se to hemžilo, harašilo a bušilo. Byl to úděsný strašidelný svět, ale byl obydlený protože na několika místech jsme si všimli pohybů, které vypadaly dost násilné, protože se míhaly v tíživé tmě.

Byly tu postavy v dlouhých kutnách s bledými tvářemi. Znali jsme je - andělé smrti.

A teď si přišli pro nás…

Abe Douglas musel několikrát vyjít z karavanu ven. Ne proto, že by se mu tolik chtělo do toho vedra. Nedokázal už prostě vydržet uvnitř. Bylo mu tam jaksi těsno. Měl stále vetší vztek, že prohrál, ale s tím se holt musel vyrovnat. Slunce změnilo svou pozici na obloze, klesalo k obzoru a pomalu se barvilo do ruda. Večerní nálada.

Po dvou inspektorech nebylo nikde ani památky. Určitě už dávno dorazili do města a Abe Douglas nemohl dělat nic jiného než jim držet palce.

Spousta věcí se mu na tomhle případu nezamlouvala. Nejvíce mu ovšem vadil vzduch. Nevěděl, jestli to bylo normální, ale jemu vzduch připadal, že by se dal krájet a jen ztěžka se dalo dýchat.

S podivnou slabostí v kolenou se vrátil zpět a otevřel dveře. Mladá žena na něj pohlédla.

“Mohla bys ven, Judito?”

“Proč? Stalo se něco?”

“Ještě ne.”

Pokrčila ramena a vstala. Dívka zbledla. Pod očima měla tmavé kruhy jako temné půlměsíce. Při chůzi se vlekla, jako by nesla těžké břemeno.

Agent jí podržel otevřené dveře. Judita vyšla do horkého vzduchu a pohybovala nataženýma rukama jako by mohla ten hrozný vzduch venku rozehnat.

“Cítíš to taky?”

Judita Hillová si zamnula ruce. “Copak?”

“Vždyť se skoro nedá dýchat.”

Dívka velmi rozvážně pokývala hlavou. “Ano, toho jsem si taky všimla. Je to hrozné.”

“Ale taky normální?”

Nepochopila hned, odhrnula si zcela upocené vlasy a užasle na něj pohlédla.

“Chci tím říct, jestli je ten vzduch normální? Bydlím v New Yorku a vzduch je tam taky k zalknutí, ale je to jiné. Tys bydlela v Jerichu, uprostřed pouště, musela jsi to zažívat každý den.”

“Tady je pořád horko,” řekla. “Ale chci být upřímná. Tak jako teď to nebylo ještě nikdy.”

“Tak tíživé dusno, nebo co?”

“Ano, Abe, ale i jinak.”

“Jak jinak?”

Judita pokrčila rameny a kousla se do spodního rtu. Pak se otočila, aby se mohla podívat tam, kde v ohromné kotlině leželo město Jericho. “Nemohu se zbavit dojmu, jako by na nás sem z Jericho něco doléhalo, Abe. Z té kotliny sem něco vane.”

“Skutečně? A co?”

Pokrčila rameny. “Víš, jsou věci, které se prostě slovy nedají vyjádřit. Jsou jiné, hrozné, nevypočitatelné. Podívej se, prosím tě, pořádně. Myslím, že i ty uvidíš tu namodralou záři, která se vznáší nad městem.”

Tohle nemusela říkat Abemu dvakrát. Upřel pohled a přimhouřil oči. Po chvíli přikývl. “Ano, zdá se, že se tam vznáší jakási záře. Dovedeš si to nějak vysvětlit, Judito?”

“Je to závoj zlých snů.”

“Cože.,.?” zalapal po dechu. “Čeho?”

Zopakovala poslední slova. “Nová říše má vzniknout ze snů. Ze shluku strašlivých snů mnoha lidí. Lidí z Jericha.”

“Komu se zdají sny, ten přece spí,” shrnul věc agent a sklidil tím jen opovržlivý úsměv, kterého ovšem nedbal, protože pokračoval dál. “To by znamenalo, že lidé v Jerichu teď leží v postelích, spí a zdají se jim sny.”

“Přesně tak.”

“A proč?”

“Protože on to tak chce.”

“Zatraceně, takováhle odpověď mi nestačí, moje milá!”

Judita si olízla špičkou jazyka popraskané vyschlé rty. “Co ti mám ještě říct, Abe?”

Přistoupil k ní, položil jí ruce na ramena a mírně jí zatřásl.

“Pravdu, moje milá. Úplnou a holou pravdu. Chci to vědět.”

“Je to tak těžké,” zašeptala.

“Proč?”

“Protože nepatřím k zasvěceným. Nepřijala jsem, na rozdíl od těch andělů smrti, nejvyšší svěcení. To bylo vyhrazeno pouze jim.”

“Ale přesto něco víš.”

“To ano…”

“Tak už konečně mluv!”

“Sny, Abe. Jde prostě o sny. Jericho je schopen sesílat lidem sny. Má schopnost uskutečňovat hrůzné sny, chápeš to?”

Agent ustoupil o dva tři kroky, až narazil do dveří karavanu. “Ne, to nechápu. Lituji.”

“Je to přece jednoduché, Abe. Sny lidí z Jericha se uskutečňují.”

“Příklad, prosím!”

“Když spím a zdá se mi o obrovských obludách, pak ti je mohu poslat.”

“Myslíš tím, že… se stanou skutečnými a najednou přede mnou budou stát jako normální živé bytosti?”

“Přesně tak.”

Abe Douglas si přejel rukou po vlasech: Byly slepené. Pak se podíval směrem k Jerichu. “A ty si myslíš, že ten podivný oblak ze snů,”

Přerušila ho. “To je začátek, Abe.”

“Co bude dál?”

“Bude se to stupňovat.”

Prudce mávl rukou. “Buď konkrétnější.”

“Dej mi pokoj. Nevím, ale leccos se pro nás změní. Myslím, že by bylo lepší, kdybychom odtud zmizeli.”

“Teď?”

“Ještě je čas.”

“Ne, v žádném případe. Nesmím porušit slovo, které jsem dal svým přátelům. To musíš pochopit a…”

“Tak tedy zůstaneme a budeme čekat.”

Odpověděla tónem, který se agentovi vůbec nelíbil. Jako by byla strašně deprimovaná. Jako by bylo po všem, ještě než to začalo. Judita svěsila hlavu. Otevřela dveře karavanu a opět vešla dovnitř.

Když vešel i Abe Douglas, dívka seděla na svém místě, hlavu měla svěšenou, pohled upřený na desku stolu a zírala přitom do prázdna jako někdo, kdo je myšlenkami hodně daleko.

“Dala by sis něco k pití?”

“Ano, děkuji.”

Zamířil k chladničce. Sotva se vlekl. Nohy sotva zvedal ze země. Když se shýbl a sáhl po držáku na dveřích chladničky, přepadla ho náhle nevolnost. Kdyby nebyl v předklonu, svalil by se na zem. Takhle se ale mohl opřít.

Udělalo se mu najednou slabo u srdce a chladnička se proměnila ve vířivou bílou skvrnu, která se zase změnila v normální tvar, když otevřel dvířka a ovanul ho chladný vzduch. V zásobníku vnitřní strany dvířek byly ještě tři láhve s pomerančovou šťávou. Jednu vytáhl, protřepal ji, vykročil a zase si připadal jako na lodi, protože se mu podlaha pod nohama zahoupala.

Sklenice byly na stole. Když se Abe posadil a chtěl nalít, dívka mu vzala láhev z ruky, přičemž se na něj zpříma zadívala. “Jsi velice bledý.”

“Jo, to je pravda.”

“Co se stalo?”

Než odpověděl, zadíval se na proud šťávy, která postupně plnila láhev. “Taková menší slabost, nic víc. Měl jsem najednou dojem, jako by se mi svět před očima zatočil. Musí to být tím vedrem.”

Judita zašroubovala uzávěr. “Nebo těmi sny, které k nám už vyslali.”

“Tak si na ně počkáme.”

“Neber to na lehkou váhu, Abe. To bys rozhodně neměl.”

Kysele se pousmál. “Uvidíme, co by se tady dalo dělat.” Na chvíli zavřel oči. “Něco není v pořádku,” řekl. “Mám pocit, že nefunguje klimatizace. Nezdá se ti to taky?”

“Jak to myslíš?”

“Ten tlak v hlavě…”

Judita seděla naproti němu. Pila velmi rozvážně a malými doušky. “Varovala jsem tě, Abe. Jsou to zlé sny.” Začala šeptat. “V Jerichu spí lidé. Upadli… do nejhlubšího spánku. Spí, sní, ale ještě ne tak intenzivně, aby se podařilo překonat větší vzdálenosti. To se stane teprve postupně. Pak sny přijdou, připlíží se jako jed.”

“Aha!”

“Musíš mi to věřit.”

Agent vrhl na Juditu delší pohled, aniž by cokoliv řekl. Beze slova pak vstal, zamířil ke dveřím a vyhlédl z okna. Zastavil se, otočen k dívce zády.

Judita si velmi dobře všimla, že má problémy s dýcháním a se srdcem. Jinak se ani nedalo jeho mírné chvění vysvětlit.

“Je mnohem víc tma než jindy.”

Přikývla a pomalu opatrně odložila prázdnou sklenici. “To je těmi stíny zlých snů, chápeš?”

Agent FBI se pomalu předklonil, až se čelem dotkl desky stolu. “Vždyť je to vyložené šílenství. Vím, že to jsou sny, ale co proti tomu mohu dělat?”

“Nic!”

“Modlit se?”

“To je tvoje věc.”

Opět zhluboka nasál vzduch než se otočil a zamířil ke dveřím. Připadalo mu nesmírně těžké je otevřít, ale Abe byl zvyklý vystavovat se nebezpečí. Vzápětí vytřeštil oči. Podíval se doleva, tam kde leželo i ono příšerné pouštní město. Z toho směru, jako by sem doléhal obrovský stín.

Vznášel se ve vzduchu jako šedomodrý pruh, který měl svůj původ v Jerichu. Pro agenta to bylo nepochopitelné, protože si uvědomil, že ten pruh byl složen ze snů. Z příšerných snů lidí, kteří leželi v postelích, spali a snili. Jejich sny nebyly skutečné, onen pruh ovšem ano, protože vyzařoval něco, co by se dalo popsat pojmem aura. Byla to ovšem aura zlých, nebezpečných myšlenek, která sice ještě nedorazila až k němu, ale jejíž vyzařování už jasně cítil.

Prudkým pohybem se zase stáhl do vozu a přibouchl dveře. Stejně prudce se otočil k Juditě Hillové a vrhl na ni pohled, který mladou ženu vyděsil.

“Co… co je ti?”

“Je to strašné!”

“Myšlenky?”

“Vytvořily pás, který se vine z Jericha až k nám.”

“Vždyť jsem ti to říkala.”

Spráskl ruce. “A ty tady sedíš tak klidná, Judito?”

Judita rozpažila. “A co mám dělat? Varovala jsem tě, a ty jsi Jericha podcenil.”

“Tak to asi bude,” zašeptal agent. S hekáním se zase posadil, vytáhl pistoli a položil ji na stůl.

Judita na zbraň úkosem pohlédla. “Co s ní? Chceš střílet na myšlenky?”

“Nevím.”

“Nemá to smysl. Proti nim se zbraní nic nepořídíš.”

“A čím tedy?”

Judita chvíli uvažovala. “Možná duší, silou duše, nebo psychikou. Ale to nevím tak docela přesně, Abe.”

“Ale ty tomu věříš?”

“Ano.”

“Fajn.” Zvedl pistoli a opět ji schoval. Jedním okem pohlédl na ženu a zjistil, že Judita Hillová změnila polohu.

Vstala.

“Copak je?”

“Abe, jsou tady. Myšlenky těch snících lidí dospěly až k nám. Krouží kolem vozu.”

Najednou mu ze všech pórů vyrazil pot. “A dál? Co se stane dál?”

“Ještě nás nemají…” Chvatně se nadechla. “Ale teď!” zvolala.

Vzápětí to už nejen cítili, ale i slyšeli. Pocítil jen nevolnost a pak zaslechl příšerný hluk.

Těžké, sténavé vzdechy se střídaly s chrápáním mnohých spáčů. Slyšel chroptění, někdy i slastné steny.

“Sní,” řekla dívka. Zdají se jim sny.” Přitom si zakrývala uši.

Abe Douglas nic neříkal. Díval se jen na Juditu. Ta seděla strnule, ale po chvíli pohnula hlavou. Velmi opatrně ji přitom otočila doprava.

“Co je to…?”

“V… v…”

“Tak mluv, Judito - mluv!”

“Lednička v kuchyni. Někomu se o ní zdá. Cítím to velice jasně.”

Abe vyskočil. “Co se mu zdá?”

“Hrozné věci. Hrozné.”

Douglas to chtěl vědět přesně, na místě se otočil a šel tam, kde byla chladnička. Nebylo nic vidět a na Juditina varování nedbal.

V hlavě mu vířily hluky. Ještě zesílily, protože hlavu měl plnou nejen hlasitých, prudkých a bolestných vzdechů. Teď se k nim přidružily ještě tupé, dunivé údery, jako by někde v jeho blízkosti bušilo obrovité srdce.

Před chladničkou se zastavil. Byla vysoká jako člověk, ale rozdělená na dvě části a opatřená dvěma dvířky. Zatáhl za spodní. A tu utrpěl šok!

Ven se vyhrnula černá lesklá hadí těla s otevřenými tlamami a chtěla se zakousnout špičatými zuby do agentových nohou…

Abe Douglas uskočil dozadu. Ta reakce nebyla ani vědomě řízená. Byl to spíše reflex. Mohutným švihem se ocitl až u protější stěny, na kterou prudce narazil. To bylo štěstí. Útočící hadi byli sice velice mrštní, ale k oběti se nedostali.

Ten šok vyvolat u Abe Douglase i opačný efekt. Měl pocit, jako by se mu v nitru přetrhla struna. Najednou byly všechny překážky ty tam. Uvědomil si, že převzal odpovědnost nejen za sebe, ale i za Juditu Hillovu, která z toho děsivého útoku zatím nic nevnímala. Už se ale otáčela jeho směrem, a tak musel být Douglas rychlejší.

Jeden z těch tenkých černých tvorů byl zvlášť rychlý a mrštný. Chtěl proklouznout kolem Abeho, jenže ten byl rychlejší a bleskově ho přišlápl.

Měl štěstí, protože podpatkem zasáhl úzkou lebku toho hada.

Zvuk, který se poté ozval, zněl jako by šlápl na gumový míček. Zbyla směs slizu a chrupavek.

S vytaženou pistolí uskočil. Judita vstala a natočila se tak, že i ona teď viděla černé slizké tvory.

“Musíme ven!”

Když se nehýbala, chytil ji muž za ruku a přitáhl ji k sobě. A už tu byl první had. Bleskurychle se zakousl, ale Abe byl pohotovější. Svou a Juditinu nohu vzdálil od tlamičky, která zaklapla, ale přesto našla cíl, protože za oběť jí posloužila noha židle.

Zuby se do ní zakously tak hluboce, jako by chtěly dřevo prostě prokousnout.

Agent vytáhl pistoli, zamířil a vystřelil!

Tím překvapil i Juditu, která úlekem vykřikla, když zaslechla výstřel.

Zasažená hlava hada nejprve praskla a pak se se syčením vypařila.

Podařilo se!

Náhle se ostatní stáhli a Douglas docela zapomněl na to, že chtěl utéct z vozu ven. Díval se na štíhlá, černá lesklá těla, jak se vlní po zemi a blíží se mrskajícími se konečky k chladničce, protože v ní zase chtěla zmizet.

“Co je, Abe?”

“Běž ven, Judito!”

“Ne, já…”

Abe Douglas už nešel dál. Před chladničkou se svíjely bestie dlouhé jako ruka. Přitom se jejich těla vzájemně proplétala a vypadalo to, jako by spolu chtěla srůst.

Některá se dokonce narovnala a pohybovala kývavě hlavami směrem k Abemu.

Pak najednou ty bestie vzlétly!

To agenta dokonale překvapilo. Hadi se na něj blížili ve výšce prsou a hlavy, protože se nevzdávali. Jen se ho snažili ukolébat. Douglas věděl, že tentokrát kousnutí neunikne.

Vymrštil paži. Jeden z hadů se mihl kolem něj a Abe už počítal s nejhorším - totiž s kousnutím do krku nebo do obličeje.

To se naštěstí nestalo, protože hlava hada mu kousla do paže těsně pod loktem.

Abe Douglas nosil v tom vedru jen s košili. Zuby se mu proto zaryly hluboko do masa. Připadalo mu, že jsou to rozžhavené jehly - tak palčivá to byla bolest. Se zakousnutým hadem se odpotácel dozadu, spatřil dívku jako stínovitě poskakující postavu. Vykřikl na ni, aby zmizela, a dveře se skutečně rozlétly.

Do vozu ovšem nevtrhla Judita, ale někdo jiný.

Chato!

| A ten ani na vteřinu nezaváhal!

Rána zasáhla nejprve Abeho. Byl to klasický hák pod bradu, který ho vymrštil mimo oblast nebezpečí, takže se teď Chato mohl věnovat dívce i a hadům.

Vystrčil Juditu otevřenými dveřmi ven, vykřikl na Douglase, aby se nehýbal a pak soustředil pozornost na černou, hemžící a vlnící se hmotu.

Nevzal si žádnou zbraň, používal pouze ruce. Bylo to možná pět hadů, na které zaútočil. Dva z nich uchopil tak, že ho nemohli kousnout.

Stiskl jim těla těsně za hlavou a pak jimi praštil o stěnu, pustil je na zem a vytáhl z pouzdra nůž.

Chato se nepřevlékl, ale přesto vypadal jako vyměněný. Tvář měl pomalovanou žlutými a rudými znaky. Byla to válečnická maska, kterou si nanesl přímo na tvář, a vyrážel zvuky, které ani Abe ani dívka ještě v životě neslyšeli.

Hadi na ně ovšem reagovali. Pohybovali se stále pomaleji, jako by byli pod vlivem drog. Jejich těla sebou sice ještě škubala, ale umožňovala teď indiánovi, aby použil nože.

Jeho čepel byla nesmírně ostrá a zablýskla se, když Chato páral nebo řezal těla těch bestií.

Jedna z nich ještě zůstala. A právě ta se zakousla Abemu do ruky. Agent stál bez pohnutí na místě u stolu. Ruku měl položenou na desce. Na paži mu viselo slizké tělo toho prokletého hada. Douglas rukou nehýbal. Had vypadal jako ztuhlý. Chato se k němu otočil. Ve dveřích se objevila Judita. Pohybem paže ji odehnal pryč a pak se tiše přiblížil k agentovi.

Ten měl bledou tvář, ale v očích naději, že to Chato dokáže. Chato se naklonil přes stůl, aby se podíval na roztaženou tlamu tam, kde se to úhořovité stvoření zakouslo. Mělo strnulý pohled, tupě zírající oči a mezi zuby mu proudila Abeho krev. Kromě toho se už na stole vytvořila kaluž krve.

“Nehýbej se!” řekl Chato velice klidně. Jako člověk, který je naprosto přesvědčen, že si počíná správně.

“Fajn, dobře, přesně tak.”

Had byl jako hypnotizovaný. Chato nevěděl, jestli reflexem neskousne, když mu uřízne hlavu. Musel proto postupovat jinou, obezřetnější cestou.

V otevřené tlamě se po obou stranách vzadu mezi čelistmi objevila mezera. Velmi úzká, ale ne tolik, aby se do ní nevešel nůž. Chato mířil velmi přesně a vstrčil čepel mírně nakloněnou do mezery, aby jí ještě v téže chvíli zase škubl nahoru. Had chtěl nejprve skousnout horní čelistí, která ovšem najednou scházela. Odlétla stranou v záplavě slizu a krve a Abe Douglas vytáhl právě včas ruku pryč.

Spodní čelist zvířete vlétla v posledním reflexu nahoru, nezasáhla ovšem žádný cíl. Chato smetl pohybem paže zbytky ze stolu a začal vysávat ránu, na což Abe zareagoval bolestným stažením obličeje. Chato krev vyplivl. Ode dveří tomu všemu přihlížela Judita, která si tiskla dlaň k bradě.

“Obvazy jsou ve skříňce, která visí ve sprše!” zasípal Douglas.

Judita pochopila, odstrčila poslední zbytky hada a vzápětí se vrátila s bílou krabičkou, na níž byl červený křížek.

“Umíš to?”

Kývla na Chata. “V Los Angeles jsem kdysi chodila do kursu. Není to tak dávno.” Hovořila šeptem.

“Fajn, tak se do toho pusť!”

Judita Hillová ošetřovala ránu, zatímco Chato odklízel z vozu poslední zbytky hada a vrátil se ve chvíli, kdy už Judita napínala obvaz,

Abe Douglas seděl se sinalou tváří na židličce. Čelo měl orosené krůpějemi potu. Chtěl promluvit, ale podařilo se mu to až na několikátý pokus.

“Mohlo… se to dostat i do oka, že?” zasípal. Chato přikývl. “Ano. Tahle zvířata jsou plna jedu Kajuary. Je to duch, který se zmocnil i Jericha.”

“Myslíš města nebo toho chlapa?”

“Obojí.”

“A tu ránu jsi skutečně vysál?” zeptal se agent.

“Přesně tak, příteli.”

“Nemůže ten jed…?”

“Nikdy, Abe, vysál jsem ho. Na všechno jsem se připravil, protože jsem dobře věděl, co se stane. Zrodilo se zase něco příšerného. Vrátil se starý démon, před nímž mě varovali už mí předkové.”

“Kajuara?”

“Přesně tak.” Chato přikývl pohroužen do myšlenek. “Ale vrátil se v jiné podobě. Změnil se, a s tím jsem bohužel nepočítal, amigo.”

“V každém případě ti děkuji.”

Chato se na Abeho vážně zadíval. “To byl teprve začátek. Bude to ještě horší.”

“Pro nás nebo pro…?”

“Vím, že myslíš na své přátele. Pro ně také, protože oni jsou přímo v jámě lvové, tam, kde se setkají s těmi zatracenými sny. Proto musíme mít otevřené oči. Jericho je chytrý. Ví velice dobře, že jsou dvě oblasti nebezpečí. Jedna je tady. Musí se koncentrovat na dvě místa, aby nás zničil.”

“Co proti tomu chceš dělat, Chato?”

Pokrčil rameny. “Pokusím se proti tomu bojovat starým kouzlem.”

“A podaří se to?”

“Prostě se nám to musí podařit, jinak by to s námi a s tvými přáteli dopadlo špatně.”

Douglas se podíval na obvaz. “Poslal na nás hady. Co bude dál?”

Chatovo svalnaté tělo se na několika místech zachvělo. “To nevím. Nebo snad víte, co se zdá lidem v Jerichu?”

“Ne,” zamumlala Judita.

Abe Douglas přikývl a poznamenal tichým hlasem: “Muselo by se nám podařit proniknout do snů těch lidí. To by byla velká šance.”

“To je docela možné!” prohlásil Chato vážným hlasem.

“Ano? - My?”

“Ne, jiné bytosti. Existují ještě, vím to, ale ony o sobě nevědí. Možná, že se jednou objeví, nebo aspoň jen jedna z nich.”

“Znáš jejich jméno?”

“O jednom jsem slyšel, jmenuje se Zebulon. Je to velký bojovník, ale neví to o sobě. Možná ještě přijde jeho chvíle.” Chato přikývl.

“Určitě přijde, můžeme se modlit, aby se to stalo.”

“Nejdříve bychom se měli modlit sami za sebe,” zamumlal agent a pak pomalu pohnul zraněnou rukou. Jako pravák měl štěstí, raněná ruka totiž byla levačka.

“A neměli bychom jet do Jericha? Přímo do jámy lvové?”

“Proboha!” zvolala Judita. “K tomu mě nikdy nepřimějete. Odtamtud… jsem přišla.”

Chato se zamyslel. V té své válečné masce vypadal strašlivě. Konečně po chvíli odpověděl. “Ten tvůj nápad se mi nezdá špatný, Abe.”

“Ty tam chceš jet?”

“Pro mne za mne, klidně.”

“A co já?” zvolala Judita. “Já už nechci…”

“Budeme tě chránit!” Chatova slova zněla jako přísaha. Judita Hillová odevzdaně přikývla…

“Co budeme dělat?” zeptal se Suko a díval se na postavy s bledými tvářemi, které držely v rukou nože a pohybovaly přitom rukama. Připadalo nám to, jako by na nás kývaly.

Bylo mi jasné, že nás pokládají za vetřelce do světa, který se skládal pouze z koncentrovaných snů spících lidí. Jako cizinci jsme vlastně v tomhle světě neměli co pohledávat. Stejně nebylo možné ho posuzovat normálními měřítky. Museli jsme ho sice chápat jako uzavřený celek, ale uvnitř nebylo ani náznaku po jednotě či ucelenosti. Ten svět byl pokřivený, rozervaný a rozpolcený, protože se skládal z mnoha různorodých snů, které mu dodávaly nejednotného vzhledu.

Ty stroje ostře kontrastovaly s vysokými palmami, jež měly tmavé listy a s hradebními zdmi, zdmi, na nichž jsme spatřili anděle smrti, kteří se rozmachovali noži.

Jinému člověku se zase muselo zdát něco futuristického, protože tmavou oblohou se proháněly kosmické koráby a předměty, které připomínaly prkna surfů.

Ve vzduchu se otáčel hřbitov. V jeho blízkosti kostel. Vysoká věž směřovala k nám. Po jeho pravé straně se rýsovala tvář ďábla. Zde zvítězilo zlo nad dobrem.

A pak tu byly ony zvuky. Neustálé bušení a klepání, sténání spáčů a táhlé vzlyky a občas i plačtivé zvuky, jaké vydává někdo, kdo trpí strašlivými bolestmi.

Andělé smrti se sice ukázali, ale nechali nás zatím na pokoji a vyčkávali. Bylo jasné, že z tohoto světa vychází úžasné nebezpečí. Současně jsme ovšem věděli, že to vše nemůže mít dlouhého trvání. Mohlo se to změnit. Jakmile nějaký sen skončí, ubude z tohoto světa kus. Pokud se někomu začne něco zdát, zase kus přibude.

A nad tím vším vládl Jericho. To on zde byl pánem, to on stvořil tento svět díky své síle. A jistě nebude mít slitování, pokud půjde o to, aby zlikvidoval své nepřátele.

“Zůstaneme tady, nebo se podíváme na ty hradební zdi trochu důkladněji?”

Ukázal jsem dopředu.

Suko přikývl. “Výborně. Jenom pamatuj na to, že máš u sebe kříž.”

Udiveně jsem zavrtěl hlavou. “Co tím myslíš?”

“Když len kříž použiješ, dokážeš tím zničit tenhle svět. Zhroutí se jako domek z karet.”

Mávl jsem rukou. “Je mi ovšem velice divné, že jsme se do toho světa ze snů dostali jako živé osoby. Prostě mi to všechno nejde do hlavy.”

“Ber to jako magii.”

“Zřejmě mi nic jiného nezbývá.”

Hledal jsem Jericha, ale nikde jsem ho nenašel. Zatím pro nás vůbec zůstával velkou neznámou. Znali jsme sice jeho město, jeho jméno, ale jak vypadá, to jsme se mohli pouze dohadovat. “Jericho,” zašeptal Suko, kterého napadlo totéž, co mne. “Jak si ho představuješ?”

“Jako strejce s vousy.”

Musel jsem se zasmát. Tahle poznámka byla ovšem také jediná veselá věc, protože svět se náhle změnil.

“Nebe,” nad námi se najednou roztrhlo. Objevila se obrovská bedna. Vznášela se nám nad hlavami. Pak se otevřelo víko a z bedny se vysypal její obsah. Lidé!

Řítili se na zem.

U našich nohou dopadli a zůstali nehybně ležet s pokroucenými končetinami a s mrtvolně bledými tvářemi.

“Vždyť jsou mrtví!” zasykl Suko, když se jakási bledá ruka dotkla jeho pravého kotníku. Mrtvola, která ležela těsně vedle něj, ožila. Zaútočila jako umrlec. Přitom se jí na hlavě naježily rezavé vlasy. Suko švihl jednou do odporného obličeje bičem na démony a postava se rozplynula.

Nezbyl po ní ani dým. Suko tu bytost ze sna prostě zlikvidoval - bylo to docela jednoduché.

“Skvělé,” pochválil jsem ho.

“Nech toho.” S bičem na démony připraveným ještě k švihnutí se Suko rozhlížel po dalších útočnících, kteří se ovšem drželi v povzdálí. V hlavě kteréhosi spáče docházela fantazie.

Neměli jsme chuť zůstat déle na místě. Pro nás byl důležitý Jericho. Když ho dostaneme, bude všechno ostatní hračkou. Jenže Jericho nikde nebyl. Bez problémů jsme se dostali až k vysoké zdi, na jejímž konci jsme zahlédli postavy s dlouhými čepelemi nožů. Jejich bílé obličeje vypadaly jako vznášející se světlé skvrny. Protože se pohybovaly, předpokládali jsme, že sledují každý náš pohyb.

Branou jsme se dostali na nádvoří. Zem se leskla vlhkem. Komusi se zdálo o obrovitých ještěrech, kteří se plazili po dlažbě. Měli šedivou šupinatou pokožku a zarudlé oči, které mi připomínaly strnulé plameny ohně.

Ještěři neútočili. Připadali mi jako strážci a vzápětí zmizeli v bažině, která se tam rozkládala jako rybník.

Zamířili jsme rovnou dopředu a prošli jsme opatrně kolem něj. Suko objevil schůdky, spíše širší žebřík, který vedl k vybíhající plošině.

“Myslíš, že bychom měli jít tudy?”

“Dobrá.”

Suko teď šel první. Když se dostal na plošinu, zamával oběma rukama a já se rychle vydal za ním. Zadní strana plošiny končila tam, kde jsme vpředu viděli otevřenou čtyřhrannou věž. Naši pozornost upoutal kvičivý zvuk. Vydával ho starý výtah, který se nacházel uvnitř věže.

“Pojedeme nahoru?”

Nepřemýšlel jsem dlouho. “Fajn, tak pojedeme.” Chtěl jsem se dostat blíž k andělům smrti.

Vešli jsme do výtahu. Doufal jsem, že spáč bude dál pokračovat ve snu a že se dostaneme až nahoru. Sotva jsme vkročili do výtahu, zachvěl se a pak se rozjel nahoru.

Nestalo se to bez hluku. Ozývalo se rachocení a skřípot. Ta jízda nám připadala dost dlouhá. Registrovali jsme také, že se mění okolí. Protože jsme jeli volným prostorem, mohli jsme to docela dobře pozorovat.

Po hradebních zdech už nebylo ani památky. Zato jsme všude kolem viděli cáry mlhy, které dostaly temně hnědý nádech. Pak se mlhou mihla bledá postava. Byla to žena oděná do rubáše. Hlavu měla prostřílenou kulkami. Postava se pak náhle rozplynula. Současně jsme zaslechli hluboký povzdech a nakonec se výtah zastavil, takže jsme mohli vystoupit a vykročit na zeď.

I když jsme na ní předtím viděli anděle smrti, teď po nich nebylo ani památky.

Suko se díval nalevo, já napravo. Přes zeď můj pohled sklouzl k šedivé obloze, která byla nyní prázdná, protože ony fantasticky vypadající létající objekty zmizely.

Zhroutil se snad svět?

Z toho měl obavy i Suko, protože řekl: “Tohle všechno se jistě neudrží dlouho.”

“Nevím ovšem, co se stane pak.”

“Jenže já ano.”

“A co?”

“Zase bychom byli v Jerichově domě.”

Suko se zeširoka usmál.

“To by bylo pěkné.”

“Zajímalo by mě něco docela jiného. Jsou ti andělé smrti také postavy ze sna, nebo jsou to skutečné bytosti z masa a krve?”

Můj přítel přikývl. “To je dobrá otázka. Já bych tipoval, že jsou skuteční. Jen si vzpomeň, jak jsme je zlikvidovali a jak se z nich vyvalili červi.”

“To je fakt.”

Plácl mne po rameni. “Pojďme dál! Přece toho Jericha někde najít musíme!”

“To doufám.”

Barva pozadí se také nezměnila. Zůstal i nadále onen lesknoucí se šedočerný odstín, na který jako by dopadaly kapky, deště.

Oblohu tvořila také v podstatě bezbarvá plocha. Teď se ovšem dala do pohybu, protože náhle se vytvořily obrovité hradby mračen.

Byli jsme ohromeni. To, co se odehrávalo na obloze nad námi se podobalo meteorologické mapě, na které se při záběrech ze satelitu pohybovaly zrychleně masy mraků.

“Svět se mění!” zašeptal Suko.

“Že by se blížil Jericho?”

Suko zaťal pravou ruku v pěst. “To bych si přál. Však už je na čase.”

Mraky prozatím na obloze přetrvávaly. Valily se na nás obrovité útvary, které mi připomínaly tlusté, napuchlé tváře naplněné pudinkem.

“Vždyť jsou to obličeje!” zašeptal Suko.

“Taky mi to tak připadá.”

“A co teď?”

“Jericho?”

Tváře se vznášely nad námi. Byla to směs mužů a žen. Přízračné postavy, které vypadaly jako napuchlé, s vytřeštěnýma očima a ústy dokořán. Postavy nedělaly vůbec nic, ale kdyby existovalo něco jako němé výkřiky, pak by jich právě v téhle chvíli bylo kolem nás nesčíslně. Ty postavy vypadaly skutečně tak, jako by ustrnuly ve výkřiku, byly poznamenány nezměrnými bolestmi a trýzní.

Suko zavrtěl hlavou. “Strašné,” zašeptal. “Připomíná mi to bouři duchů. Komu se jenom může zdát něco tak úděsného? Vůbec to nechápu.”

Tváře zůstaly sinalé. Postupně se ovšem měnily. Najednou se zvětšily, zakulatily a vypadaly jako nafouklé balóny. Pak se zase zmenšovaly, jako by někdo z balónů vypustil vzduch.

“Jsou to snad jen snové přízraky?”

“A ty sis myslel, že jsou skutečné?”

Pokrčil jsem rameny. “Podle mne se do tohohle světa nehodí. Mohl by v tom mít prsty Jericho.”

“Pak to mohl být třeba on.”

“Ano.”

“Otoč se.”

Suko to řekl velice stroze. Na místě jsem se otočil čelem vzad a konečně jsem spatřil postavu, na kterou jsme čekali. Objevil se před námi jeden z oněch andělů smrti. Se sinalou tváří a s nožem připraveným k bodnutí se vznášel nad zemí.

Když jsem rukou zajel k pistoli, zavrtěl Suko hlavou. “Ne, nech to, prosím tě, na mně.”

“Dobrá.”

Přítel vytáhl bič. Viděl jsem na něm, že na to čeká. Připadalo mu, že nás ty příšery vodí za nos už příliš dlouho.

Přimhouřil oči.

I já jsem teď docela jasně viděl, že onen příšerný anděl smrti se téměř nedotýká země. Vznášel se směrem k nám, ale současně mířil vstříc ráně mečem a své zkáze.

Síla démonického biče ho dočista roztrhla vejpůl. Vzápětí z jeho těla nezbylo víc než zápach, který se vznášel nad hemžením černých červů. Ti teď lezli na místě, kde předtím stál onen přízrak.

Konec!

Suko se otočil. “Jde to docela dobře, Johne, ne?”

“Jasně.”

Oba jsme sledovali oblohu nad sebou. Tváře skládající se z oblaků se začaly stahovat kamsi pryč. Vypadalo to, jako by je nějaká síla vlekla do dálky. A vzápětí jsme je už neviděli. Změnily se i zvuky kolem nás,

Slyšeli jsme opět těžké vzdechy, mlaskání, chrápání, tiché výkřiky spáčů, ale i utrápené steny způsobené hrůzostrašnými sny, které se zdály spícím mužům a ženám.

Stáli jsme na té neobyčejné zdi, která pak zprůhledněla. Prostě zmizela a vypadala, jako by nás chtěla strhnout s sebou. Svět kolem nás se roztočil. Doposud jsem nepoužil kříže, jen jsem se ho dotýkal. Zatím nebylo víc třeba.

Sukovo tušení bylo správné. Ocitli jsme se tam, kde už jsme jednou byli - a to v domě onoho nám dosud neznámého muže Jericha.

Temné zdi, neobvyklé světlo a kroky, které zněly odkudsi z pozadí a blížily se k nám. Nepřicházel ovšem Jericho, ale Imelda, na jejíž tváři ležel zákeřný a současně vědoucí úsměv.

Najednou mě ten úsměv zaujal. Pohled na něj ve mně vyvolal vzpomínky.

Pomyslel jsem si, že je to druhé setkání. Ne takové, při kterém by mě oslovila, byla to spíše připomínka obličeje, který jsem nad sebou zahlédl.

Spolu s ostatními, v záplavě oblaků a přitom zohyzděná a nafouklá tvář.

“No?” zeptala se a založila si ruce v bok. “Zažili jste všechno?”

“Jistě,” odpověděl Suko, “a pořád jsme ještě naživu.”

“To vidím. Vím, že jste silní. Ne všichni opouštějí svět snů tak, jak do něj vešli. Často to lidi udolá a…”

“Kde je Jericho?”

Usmála se na mne - nebo to byl spíše výsměch? Nedokázal jsem to rozeznat. “Vy jste ho neviděli?”

“Ne.”

“Pak tady není.”

“Počkáme na něj. Chceme jej vidět. Chtěli bychom s ním mluvit.”

Pokrčila rameny. “Prosím, jak chcete. Ale tady vládnou jeho zákony. A nikdy nesmíte zapomínat, že se tady jimi každý řídí.”

Opět jsem začal hovořit o lidech ve městě. “Proč sní?” zeptal jsem se. “Proč za jasného dne leží v postelích a prožívají tak příšerné sny?”

“Protože to tak chce Jericho.”

“Jak na to přišel?”

“Chce-li udržet tento svět, musí je nechat snít. Sesílá na ně ty sny, chápete? Dokazuje jim tím, že bez něj nejsou ničím.”

“Takže je nechá, aby pořád snili?”

“Ne, ne pořád. Jen když chce, a když to považuje za nutné. Ty sny pak zase dodávají síly. Tenhle svět je jeho světem. On je tu vládcem.”

“Je zbabělý.” řekl Suko. “Protože si netroufl ukázat se nám. Tomu říkám zbabělost a strach. Ano, velký Jericho má strach z toho, že by přišel o život, že zanikne jeho existence. Tak to přece je.”

Zavrtěla hlavou. “Mýlíte se. Mýlíte se oba. Jericho vám byl pořád nablízku. Poznáte ho, na to se můžete spolehnout. Vím přesně, oč mu jde.”

“Tak to jsme museli být slepí.”

Imelda se rozesmála. “Ano, tak to možná je, byli jste slepí.” Smála se a přikyvovala. “Slepí.”

“Jsou ti andělé smrti také postavy ze snů?” zeptal jsem se.

Rozpřáhla paže. “Co je sen a co skutečnost? Nebo je snad Jericho pouhý sen?”

“To by nás také zajímalo.”

Otočila se a odešla. Suko se chtěl vydat za ní a zadržet ji, to už byla pryč, Prostě zmizela v té šedé tmě, která ji pohltila.

“Ta si s námi dělá, co chce,” zamumlal Suko.

Přikývl jsem pohroužen do myšlenek a zeptal jsem se ho, jestli ji také viděl mezi těmi tvářemi v oblacích.

Suko nejprve uvažoval a pak prudce přikývl. “Jasně, teď když to říkáš, taky mi to tak připadá.”

“Jsem pevně přesvědčen o tom, že ty tváře ještě budou hrát velkou úlohu. Podle mne jsou něčím jako klíčem k velkému tajemství, které má jméno Jericho.”

“To také doufám.”

Najednou jsme zaslechli kroky. Měly vlastně znít odkudsi z pozadí a jistě se ozývaly jen z jednoho místa, nám ovšem ke sluchu doléhaly ze všech směrů. Soustředili jsme se na zvuky. Ten podivný chladivý pocit v týle jsem neměl určitě jen já sám. Byl jsem přesvědčen, že tahle hra na schovávanou brzy skončí. Jericho se rozhodl, že se nám ukáže.

Zadívali jsme se tam, kde bylo poněkud světleji - prostor tam byl projasněn šedivým a fialovým nádechem a nebyl tolik pohroužen do stínu jako okolí. Odtamtud se blížil…

Objevila se tam vysoká postava, která pravidelnými kroky zkracovala vzdálenost, jež ji od nás dělila. Jericho mohl být vším. Muž, žena, obojetná bytost - byli jsme připraveni skutečně na všechno.

Zjevil se nám jako muž, ne jako duch, ale jako trojrozměrná bytost. Vyzařovalo z něj cosi, co mi nahánělo mrazení v zádech. Byla to zloba, cosi odpuzujícího, nelidského. Chlad, který mi byl odporný a zabraňoval pozitivním pocitům.

Když jsem ho spatřil, byl jsem vlastně tak trochu zklamán. V těch svých černých šatech mi připadal spíše jako potulný kazatel. Na hlavě měl nasazený malý kornout. Jeho špice směřovala kamsi do tmy a široké okraje klobouku mu zastiňovaly tvář, takže z ní nebylo mnoho vidět. Kousek bledé pokožky, to bylo vše. Měl dlouhé paže, které teď visely volně podél těla a byly zakončeny mohutnými dlaněmi.

Byly to dlaně, které jistě dokázaly sevřít. Dokázal jsem si docela snadno představit, jak se položily kolem krku a sevřely.

Nezaútočil na nás a ani my jsme se nepustili do útoku. Chtěli jsme konečně rozluštit jeho tajemství. Přiblížil se k nám natolik, aby nemusel mluvit hlasitě.

Když se zastavil, viděl jsem, že pohybuje prsty, ale ruce v pěst nesevřel..

“Tak se na to mrkneme,” zašeptal Suko a pak hlasitěji dodal: “Jericho?”

“Ano…”

Byla to stručná odpověď, ale říkala vše. Zejména tón hlasu, který se prostorem rozlehl jako dunění hromu.

“Skutečný nebo ne?”

Tu se usmál, pohnul pravicí a položil si prst k okraji klobouku.

Jedním škubnutím si pak sundal pokrývku hlavy a ukázal nám svou tvář.

Oba jsme se zděsili, protože s něčím takovým jsme nepočítali. Jericho měl tvář velkého dítěte…

Po čtvrtém příčném hrbolu, který musel vůz přejet, už to Abe Douglas nevydržel a vztekle zaklel. “Jestli to tak půjde dál, tak se nám ta kára rozpadne. Karavan přece není terénní automobil, k čertu!”

“Vydrží to!” řekl Chato. To on seděl za volantem a řídil s doslova stoickým klidem.

Agent se zmohl jen na vrtění hlavou. Bylo to zvláštní, ale věřil tomu indiánovi, protože ten chlapík mluvil natolik přesvědčivě, že mu nezbývalo nic jiného.

“To mě těší.”

“Ty o tom nejsi přesvědčen?”

Abe mávl rukou. “A co na tom, příteli? Musím se na to prostě spolehnout.”

Seděl vedle Chata, zatímco Judita byla uprostřed vozu, nehýbala se z místa u stolu a držela se přitom jeho hrany, jako by to byla poslední spása jejího života. Už se ani nesnažila vyrovnávat kymácení vozu, a tak se v kabině házela ze strany na stranu.

Bylo také těžko rozeznat, odkud jedou, protože pneumatiky vozu vířily ohromná mračna prachu, V každém případě teď už ovšem byli na planině.

“Je Jericho zlý?” zeptal se Abe.

Chato se na něj při odpovědi ani nepodíval. “Stejně zlý jako Kajuara, příteli.”

“Toho neznám.”

“Existuje ovšem jeho duch.”

“A ten se usídlil v novém těle?”

“Pro nás, Apače, je Kajuara něco podobného, jako váš ďábel. Je to velký protivník Manitoua, krutý, nebezpečný démon s lidskou podobou, který se chce ujmout vlády a který se pokládá za vlastníka tohoto kraje.”

“Byl jím snad někdy?”

Chato pokrčil rameny. “Pokud vím, měl spoustu služebníků, nejen mezi Apači. Propadli mu i běloši.”

“Byl snad zničen?”

“Všichni v to doufali. Jenže teď je zase tady. Přesně na místě, kde měl být pochován, se zase zjevil. Protože právě tam vzniklo Jericho.”

“Biblické jméno pro ďáblovo místo.”

“Nezhroutily se snad hradby Jericha, když zazněl hlas trub andělů?”

“To je pravda.”

“Jenže tady nejsou žádné hradby, žádné trouby ani andělé,” odvětil Abe Douglas se šibeničním humorem. “Všechno je to prostě příšerné.”

“V podstatě je to ale pořád totéž. Dobro proti zlu. Uvidíš to, protože to nepotrvá příliš dlouho a budeme tam. Lidé tam spí, pořád ještě se jim zdají sny, ale jak se domnívám, mají ještě jiný důvod, proč se jejich sny ubírají právě tím směrem. Necítíš to také?”

“Jakým směrem?”

“Ty sny už se nedotýkají nás. Soustřeďují se teď na samotného Jericha.”

“Aha,” Abe chvíli uvažoval a pak se mu rozsvítilo. “Ty myslíš Johna a Suka?”

“Řekl bych, že je to tak.”

Muž z New Yorku polkl. “Tedy, upřímně řečeno, to by nebylo zrovna dobře. Copak se dá proti snům bojovat? Podaří se snad někomu je zničit?”

“Nemám tušení. Možná ano, ale bylo by k tomu třeba úžasné síly.”

“Tadyhle jsou.” Abe vstal. Na cestě už nebylo tolik děr, proto se už auto nekymácelo tolik, jako na začátku jízdy. Posadil se naproti Juditě, která nejprve pohlédla na něj a pak mu ukázala na paži. “Bolí ještě?”

Douglas se ušklíbl. “Nehledě k tomu, že jsem moc rád, že jsem to dostal jen do levé ruky, trošku ji ještě cítím. Ale myslím, že se to změní.”

Dotkla se jeho ruky. “Doufám, že to není otrava, Abe.”

“Kdepak, Chato tu ránu vysál.”

Usmála se. “To doufám.”

Abe Douglas nezapřel svou profesi. Pořád na něm bylo vidět, že je policista. “Poslyš, Judito, nenapadlo tě něco, co by nám mohlo pomoci?”

Pokrčila rameny. “V tom městě jsem žila a trpěla. Znala jsem pouze dům v němž jsem bydlela a v němž jsem si připadala jako ve vězení. To je vše.”

“Byla jsi u Jericha!”

Přikývla. “To je pravda.” Jejímu hlasu už téměř nebylo rozumět, protože dívku náhle přemohly vzpomínky. “Bylo to strašné, rozumíš? Chtěl se mnou jít do postele, chtěl mě přinutit, abych se s ním vyspala. Je to zrůda!”

“Jiné ženy to udělaly?”

“Myslím, že ano.”

“Stála jsi proti němu tváří v tvář a bála ses. Je to tak?”

Přikývla. “Ano. Jericho je ztělesněná hrůza, i když tak nevypadá. Když se na něj podíváš, nestojí před tebou netvor, ale člověk. A přesto je to hrozná stvůra. Dospělý s hlavou dítěte. Chápeš to?”

“Ne.”

“Jenže to tak je. A právě proto vypadá tak strašně, tak příšerně. Nahání mi jen a jen hnus.”

Douglas jí věřil. Ještě jednou jí stiskl ruku. “Až budeme v Jerichu, zůstaneš ve voze. Bude to pro tebe bezpečnější.”

“Díky, Abe.” Byla ráda, že uvažoval takhle.

Douglas se na ni ještě jednou usmál a opět se posadil na sedadlo vedle řidiče. Chato ukázal dopředu. Stále byli zahaleni oblakem prachu, který teď ovšem dostal jinou barvu, protože jinak se zbarvilo i zapadající slunce. Převládala oranžová a sluneční kotouč už měl ve svém zárodku karmínovou červeň. Jeho paprsky se rozlévaly po kraji a dotýkaly se mohutných skal jako závoj. Hornina, která předtím vypadala truchlivě, jako by teď vzplála.

Celou planinu zalila nádherná hra barev. Postupně začaly převládat rudé tóny. Od syté červeně až po nažloutlý nádech.

Západ slunce v poušti byl něco skutečně neobyčejného. Nikdo z oněch autorů cestopisů, kteří ho popsali, nelhal. A v této barevné záplavě, takříkajíc v jejím středu, leželo i město. Jericho, nic víc než skupinka chatrčí, místo bez kostela, místo zasvěcené zlu. Vypadalo jako zahalené plameny. Dokonce i zeleň stromů dostala rudý lesk a spousty kašen, v nichž se třpytila voda fontán, byly rovněž zahaleny rudým světlem.

Jericho spalo…

Na ulicích nebylo ani živáčka, když jsme pomalu vjížděli. Pečlivě udržované chodníky byly prázdné stejně jako malé zahrádky a parčíky.

Bylo vedro, ale voda přesto poskytovala jisté osvěžení a zdálo se, že přímo pohlcuje prach. Agent spustil okénko auta. Chtěl do sebe nasát atmosféru tohoto místa. Nepodařilo se mu to, protože poselství zlých snů se nedostavilo.

Jericho tonulo v tichu!

Hluk motoru působil rušivě. Listy na stromech jako by se chvěly strachem, když se vůz šinul po široké ulici směrem ke středu města. Dohodli se totiž, že zastaví právě tam.

Ani Jerichův dům nebyl daleko odtud. Chato zastavil.

Zaslechli za sebou, jak dívka ztěžka oddychuje. Pak se Judita protáhla k nim dopředu. Kráčela přikrčená, ačkoliv to vzhledem k výšce auta nebylo zapotřebí. Tvář měla brunátnou a sinalou současně. Pohlédla úkosem oknem ven, tam, kde byla klec. Toto otevřené vězení stálo uprostřed a bylo na něj vidět ze všech stran. Judita se při vzpomínce na své zajetí roztřásla.

“Nemysli na to,” řekl agent, který uhodl její myšlenky.

“Vždyť to zkouším.”

“John a Suko jsou tady taky,” hlásil Chato. “Támhle vpředu stojí vůz s klecí.”

Abe Douglas vytáhl pistoli a potěžkal ji v dlani. “Takhle se nemůže nic stát.”

Juditě se ta slova nelíbila. Trhla sebou. “To nesmíš říkat, Abe. Jericho je příliš nebezpečný. Je to krutý vládce. Zničí vás, jestli…”

“Takhle to taky nemyslíme, Judito, protože jinak bychom zůstali v poušti a nebyli bychom tady.”

“Ano, dobrá.”

Chato vystoupil z karavanu jako první. Agent FBI se za ním vydal pomaleji. Jak se dohodli, zůstala Judita Hillová ve voze, ale nevzdalovala se od okénka a dívala se za oběma muži. Ti se zastavili u velké klece, krátce si ji prohlédli a pak vykročili dál. Jejich pozornost zaujal vůz, který stál tak, že jeho chladič mířil směrem k největšímu domu, na jehož fasádě muži neviděli jediné okno.

Tam bydlel Jericho.

Toto byla jeho centrála, která v sobě možná skrývala velikou magii.

“Pořád ještě spí,” zamumlal Douglas. “Můžeš mi říct, jak dlouho?”

Chato pokrčil rameny. “Dokud je Jericho nevzbudí. Žije z jejich snů, nasává je do sebe, chápeš? Jen takto si může vytvořit svůj svět.”

Douglas ukázal kolem sebe. “Tenhle?”

“Ne, svět snů. Svět hrůzy, svět silné magie, chápeš to?”

“To sotva.”

“Jericho a Kajuara se hledali. Duch zla může vytvářet celé světy. To věděli už mí předkové. A tyto světy jsou nebezpečné.”

“Doufejme, že ne pro nás.”

Abe Douglas to ovšem přešlo chtěl vědět přesně. Než ho Chato stačil zadržet, zamířil k jinému domu. Velice opatrně prošel zahrádkou před domem a otočil kličkou dveří, které se pak otevřely.

Na prahu se ohlédl, zamával, ale Chato zavrtěl hlavou.

“Hned jsem zpátky.” Abe doposud slyšel pouhé teorie. A teď se prostě chtěl přesvědčit, zda jsou správné. Místnosti tu byly dosti malé. Některé z nich nebyly větší než koupelna v normální řadové zástavbě.

Velmi pomalu kráčel po hustých kobercích, otvíral dveře, nahlížel do pokojů a nakonec narazil na ložnici. Ta byla výš. Aby se tam Abe dostal, musel vystoupit po schůdcích bez zábradlí. Na lůžku leželi muž a žena.

Ona téměř nahá a přikryta prostěradlem. Měla otevřená ústa, z nichž vycházely chrčivé vzdechy. Paže měla pokrčeny a ruce zaťaty v pěst. Oční víčka a řasy se jí přitom chvěly. Vypadalo to, že ženě se zdá nějaký nepříjemný sen, protože jinak by bylo držení jejího těla uvolněnější - podobně jako u muže, který ležel vedle ní na boku, tiše pochrupoval a netrápila ho zřejmě žádná noční můra.

Abe Douglas zvažoval, jestli má ty dva probudit. Rozhodl se, že ne. Nevěděl totiž, jestli tím něco nezničí. Vypadalo to, že sny jsou nesmírné důležité.

Po špičkách se tedy stáhl zpět. A stejně tiše sestoupal ze schůdků dolů.

Prošel chodbou a zamířil k domovním dveřím, které byly zpola otevřené. Zvenčí pronikalo do chodby světlo jako úzký pruh, který se na stěně rozděloval.

Do světlého pruhu se vsunul stín. Abe poznal, že to není Chato. A pokud to nebyl Chato, musel to být nepřítel.

Najednou zareagoval velice rychle, přiskočil ke dveřím a zvenčí se do nich opřel.

Dveře se rozlétly a narazily do postavy, která byla odmrštěna stranou a uvolnila Douglasovi cestu. Mohutným skokem se agent dostal ven.

Tam zůstal stát jako přikovaný, protože situace před domem se během uplynulých minut změnila.

Po Chatovi ani památky, zato tady byly jiné postavy. Osoby v dlouhých rubáších s velmi bledými, jako napudrovanými tvářemi - andělé smrti Jericha…

Byl to hrůzný pohled!

Nedalo se to označit přímo jako hnus, ale na Jerichovi prostě jedno nepatřilo k druhému. Hlava a tvář byly v absolutním protikladu k tělu.

Hlava připomínala kouli. Velmi hladkou, bez vlasů a lesklou. Rty vypadaly jako napuchlé a mírně se leskly. V tom kulatém obličeji působila ústa velmi drobným dojmem a rty jako by byly zašpičatělé. Oči mi připomínaly úzké škvírky, ačkoliv byly neobyčejně kulaté a dívaly se téměř užasle. Jenže světlá masitá pokožka kolem je opticky zužovala.

Nad tlustým nosem vypadaly oči jako dvě krutá čidla. Vyzařovalo z nich cosi, co se mi vůbec nelíbilo a co mi stahovalo žaludek. Popsat se to dalo jen velmi obtížně. Znal jsem zlo, které vycházelo z ďábla, ale toto bylo něco jiného. Chladného a současně zákeřného, neskutečně prolhanéno a plného obrovské touhy po moci.

Stál tu a vypadal jako vítěz. Postava, která vůbec nebyla k smíchu, i když k tomu její proporce přímo vybízely. Byla prostě tady. “Jsi ďábel?” osloviljsem ho.

Tu se malá ústa roztáhla do šířky. “Ano nebo ne? Jsem Kajuara.”

“Duch zla?”

“Ano. Ten kterého znali už Apačové a jehož se obávali. Mnoha jejich šamanům se podařilo jej vyhnat sem do pouště. Nechtěli už snít a nechtěli být ve spánku konfrontováni s říší stínů. Mýlili se ovšem. Kajuara je opět zde!”

“V podobě Jericha!”

“Tak si říkám.”

“A můžeš existovat jen proto, že tví služebníci produkují sny. Prožívají je a ty je současně prožíváš s nimi. Nebo se snad mýlím?”

“Ne, lidé sní v zájmu mé věci a pohybují se pak ve svých světech. Tam si každý vytváří svůj sen a spojuje ho pak se sny ostatních. Svět se pak stává jedním velkým celkem, ale je velmi různorodý, jak jste už viděli. Mám nad nimi moc. Jsem jejich prorokem, jejich kazatelem a mistrem. Dělají, co žádám já a to všechno je nesmírně důležité.”

“Nejsi ale nepřemožitelný.”

Tu se Jericho pronikavě rozchechtal. “Ale jsem. Jsem neporazitelný, protože se mi daří utéci do snů lidí. Tam se uchyluji.”

“Tak prostě obyvatele Jericha probudíme!” řekl Suko suše.

Jericho se poprvé zatvářil zmateně. Na jeho jindy hladké tváři se najednou objevily vrásky, když zavrtěl hlavou. Opět našpulil ústa, zahvízdl a svraštil čelo.

“Slyšel jsi?” zeptal se Suko.

“Ano, ale nevěřím tomu. Probudit je mohu jen já. Já jsem na ně také spánek seslal, jestli mi rozumíte. A nechci je budit. Nedám si svůj svět vzít. Je to důležitá cesta do snů lidí. Jsou mým světem, v němž se pohybuji.”

V uplynulých chvílích jsem se příliš soustředil na Jerichův obličej. Jestliže mne zpočátku dětský výraz jeho tváře vyděsil, tak jsem si už na něj zvykl a dokonce jsem o něm přemýšlel.

Bylo to jednoduché, protože ať už byla tvář jakkoliv odporná, přesto mi připadala známá. Přestože jsem ji neviděl přímo, ale v jisté zkreslené podobě, když jsme vnikli do snů lidí a nad sebou jsme spatřili podivnou proměnu oblohy.

Tehdy tam vznikly útvary podobné mrakům. Vypadaly jako tlustě napuchlé tváře a jistým způsobem se podobaly téhle tváři zde.

Cítil jsem tíhu kolem žaludku. Bylo to, jako bych ho měl plný ztuhlé kaše a při důkladnějším zamyšlení jsem mohl dospět k jedinému závěru.

Tenhle Jericho byl složen z několika částí. Nezmínila se o tom snad i ta dívka?

“A my je probudíme!” řekl Suko, “protože jsme přišli, abychom Jericho zničili. Ani město, ani vy už nesmíte dál existovat.”

“Budeme existovat věčně!”

“To bych netekl,” skočil jsem mu do řeči a vytáhl jsem z kapsy kříž.

V pološeru se náhle zablýskl jako prudké světlo, které vzplálo, pak zmizelo a vzápětí se ukázalo znovu.

Jericho na chvíli oněměl.

Sledoval jsem zároveň kříž i Jerichovu tvář.

Její dětský výraz zůstal zachován jen do určité míry, protože tvář se roztáhla do šířky, jako by někdo vmáčkl pěst do kusu těsta. Zaregistroval jsem zášť v jeho očích a věděl jsem, že můj kříž je v téhle chvíli tak mocný, že dokáže Jerichovu postavu zničit. Jenže to jsem démona podcenil.

Zatímco mě Suko chtěl pustit i s křížem před sebe, Jericho se slizkým pohybem stáhl. Jeho tělo se roztřáslo a pak se objevily dvě postavy.

On a Imelda.

Nebo jen ona?

Blížila se k nám. Krutě se usmívala. Na prstech měla dlouhé drápovité nehty, aby se nám mohla snáze zarýt do kůže. Oči jí žhnuly a šeptala slova, která nás děsila.

“Já jsem také Jericho. O mně se mu zdálo. Jsem jeho tělo. Všechno je Jericho!”

“Zmiz!”

“Ne!” vykřikla a zaútočila.

Když vyrazila kupředu, projelo domem ohromné zachvění a my jsme byli jako míče odmrštěni do různých stran…

Andělé smrti se objevili jako by spadli z nebe, a Abe Douglas, který stál přede dveřmi, se neodvažoval pohnout. Stál bez hnutí, ochromený šokem, protože nepočítal s tím, že se tady ty bytosti objeví.

Rychle je spočítal a dospěl k číslu pět. Tolik jich alespoň viděl. Jestli jsou další někde schovaní, to se mohl pouze dohadovat. Přesný počet neznal. Ale kde byl Chato?

Před sebou ho neviděl, proto se také cítil tak strašně osamělý. Společně s Chatem by měli mnohem větší šance. Už už se ho zmocňovalo děsivé podezření. Podařilo se snad andělům smrti ho zabít?

První z nich, kterého zasáhly dveře, se pomalu zase sbíral ze země. Bylo jasné, že se nevzdá, i když vypadal, jako by měl každou chvíli ztratit rovnováhu.

Abe se díval do slunce, proto si musel nasadit tmavé brýle. Dlaň, ve které svíral pistoli, se mu potila. Vystřelil. Anděla smrti nemohl minout. Kulka se zaryla do prsou té postavy a zanechala v nich ránu podobnou kalichu tulipánu. Jako by stříbrná kulka při nárazu explodovala - a z rány po ní nevytryskla ani kapka krve.

Za to se z ní řinuli červi.

Odporní, malí, černí a zároveň členovci, kteří sebou házeli, mrskali a tlačili se ven. Agentovi se až k nohám červi nedostali, protože se ještě předtím rozpadli v prach.

Douglas si vydechl. První překážku zdolal a to mu dodalo odvahu a sebedůvěru.

Přešel přes úzkou cestu a pranic mu nevadilo, že vstoupil do prachu, ve který se červi proměnili.

I teď se rozhlížel po Chatovi, ale neviděl ho. Zato však zaregistroval ostatní anděly smrti. Vůz a tím i Juditu Hillovou naštěstí ještě nechali na pokoji. Plně se soustředili na agenta a blížili se k němu z různých stran.

Abe Douglas měl sice zahrádky před domy rád, ale teď byl nucen do jedné z nich skočit a ukrýt se za jedním ze vzrostlých keřů.

Za ním šplouchala voda studny, která dokonce tryskala do výšky malou fontánkou.

Něco bouchlo.

Znělo to, jako by se někde lámala větev. Abe nedovedl rozpoznat, kde to bylo, protože se několik z andělů smrti přiblížilo těsně k němu.

Skrčil se, ale bylo mu divné, že cítí vnitřní chlad. Na bolest v pravé paži docela zapomněl. Myslel teď jen na to, že ty příšery musí zlikvidovat.

Zamířil z keře. Měl na ně dobrý výhled, ale stejně ho doběhly. Za ním se totiž ozval třeskot skla. Protože stál těsně u zdi domu, zabodly se mu do týla drobné střepiny. Abe zaklel a otočil se.

Řítil se na něj jeden z andělů smrti, paže natažené před sebe, jednu ruku zkřivenou jako pařát a tou právě zachytil Abeho za kotník.

Vystřelil šikmo dolů. Kulka sice roztříštila sinalou tvář anděla smrti, ale zastavit ho už nedokázala.

Dopadl do křoví naznak. Větve se nejprve zprohýbaly a pak praskly.

Bledé příšery měly teď ty nejlepší šance. Vrhly se na něj. Dva z útočníků odstrčil stranou a pak ještě jednou vystřelil. Rána šla bohužel do rudé oblohy. Najednou ho zasáhl kopanec do tváře.

Abe Douglas nemohl ani zachroptět. Měl dojem, jako by mu někdo vtlačil týl do země. Nemohl se nadechnout, zmateně mával rukama, naštěstí zachytil nohu a odstrčil ji pryč.

Nedbal už na bolesti. Sípavě oddychoval a nad sebou spatřil bledé tváře andělů smrti.

Spatřil ovšem i něco jiného.

Nad hlavami těch bytostí to rudě svítilo. Ovanulo ho vedro jako pozdrav z pekel.

A pak přišel on.

Byl to Chato, který se odlepil od jednoho ze stromů a s rozpřaženými pažemi padal k zemi, zahalen do dvou plamenných jazyků, které mu plápolaly z dlaní…

Takový pohled prostě nebylo možné zapomenout. Bylo to něco tak jedinečného, že tomu Abe téměř nemohl uvěřit. Chato byl člověk. Jenže Abemu v té chvíli připadal jako pohádková bytost.

Dopadl na zem, postavil se, zhoupl se v kolenou a udržel se na nohou.

Pak zaútočil.

S ohnivými plameny šlehajícími z jeho dlaní se vrhl na přízračné anděly smrti, kteří nevěděli, co se s nimi děje.

Docela vypadli z role, protože Abeho pustili a chtěli utéci.

A právě s tím Chato počítal.

Zůstal stát ve výhodné pozici a metal po nich plameny. Přitom pronášel magické formule, které musely pocházet ze starých textů pojednávajících o ohnivých kouzlech. Když totiž plameny zasáhly ta hrůzná zjevení, nabyly na síle. Andělé smrti hořeli jako troud.

Jejich těla vzplála a současně se začala tavit. Vylézali z nich opět červi. Někteří z nich se chovali skutečně tak, jako by spěchali kamsi do výše a samozřejmě se ve vzduchu nedokázali udržet. Pak byli sežehnuti a obklopovali hroutící se postavy závojem popela.

Bylo po všem…

A Chato, který to všechno způsobil, stál pořád ještě zeširoka rozkročen na svém místě. Na skráních, kde se vytvořily stíny po vousech, se mu tvář namodrale leskla. Oči se mu ovšem rozzářily pronikavým leskem, který v sobě spojoval všechny ty pocity, jež v něm v tuto chvíli bouřily.

Vztek, zášť, uspokojení! Muselo v tom být od každého trochu. A díky tomu pocítil i Abe Douglas nesmírnou úlevu, přestože zakoušel hrozné bolesti a jeho nos poněkud změnil svůj tvar.

Udržel se ovšem na nohou, mohl chodit, a tak se odpotácel ke svému zachránci. Ten, když spatřil Abeho, jako by se probral ze sna a usmál se.

“Co to, ksakru, bylo?” zasípal agent.

“Magie.”

“Ty?” Agent to nechápal. Ukázal muži na hruď. “Ty a magie?”

“Ano, já.”

“A odkudpak?” Abe vytáhl z kapsy šátek, aby si otřel krev z obličeje.

“Žiju o samotě, pozoruji přírodu a naučil jsem se nesmát se radám moudrých předků.”

“Ale ten oheň z dlaní. To byl nějaký cirkusový trik? Vždyť nemáš popálené dlaně…”

“Našel jsem také prastaré recepty a ponechal jsem si je. Dlaně jsem si natřel práškem, který hořel a nepopálil mne. Sám jsem si ho vyrobil těsně před tou návštěvou ve voze.”

Abe se zmohl pouze na přikývnutí. To, co tady prožíval, bylo neskutečné. Nikdo mu to nebude věřit. Vždyť ani andělé smrti jako by nikdy neexistovali.

Tento fakt zaregistrovala i Judita Hillová. Dveře karavanu se otevřely. Vystoupila pobledlá Judita, rozhlédla se a rozběhla se k mužům.

“Co to bylo?”

Abe mávl rukou. “Taky tomu tak docela nerozumím. Ale to nevadí. Zdá se, že jsme to zvládli.”

“Opravdu?”

“My ano,” řekl Chato, pak se otočil, zastínit si rukou oči proti zapadajícímu slunci a podíval se směrem, kde stál Jerichův dům.

Byla to budova bez oken. Nikdo neviděl za její fasádu. Nikdo nevidět, co se tam odehrává, ale všem bylo na tvářích vidět, že jsou napjatí.

“Půjdeme tam?” zeptat se muž z New Yorku.

“Ty ne, Abe.”

“Ale vždyť jsem v pořádku.”

“No, já nevím. Chtěla bych, abychom…”

Nedostali se k ničemu, protože dům se najednou pohnul. Zdi se zachvěly, ale trvalo to jen několik vteřin, protože najednou se rozkývaly, jako by do nich zevnitř praštila mohutná pěst.

Judita sevřela Chatovu paži. “Proboha, co je to? Co se to tam děje?”

“John a Suko,” vydechl Abe.

“Určitě svádějí souboj s Jerichem!” řekl Apač pevným hlasem.

“Tak to jim musíme pomoci!”

Chato zavrtěl hlavou. Podíval se na Douglase nezvykle drsným pohledem. “Ne, Abe, my jim nepomůžeme. Pokud se někomu může podařit zničit Jericha, pak jsou to ti dva. I když v něm vězí duch Kajuara!”

Hovořil velmi přesvědčivě. Judita tomu ovšem nevěřila a připadala si téměř jako zrádkyně, když zašeptala: “Ne, řekla bych, že ne. Je prostě příliš mocný. Jericha nelze zničit…”

To jsme si mysleli i my, když se nás zmocnila najednou obrovská síla a zavířila s námi prostorem. Svého přítele jsem neviděl, odneslo ho to kamsi do tmy, stejně jako mne. Ani jsem ho neslyšel. Prostě zmizel, jako by ho pohltilo peklo. Po jisté době jsem se zastavil. Kříž jsem nepustil, svíral jsem ho a on mi trčel z pěsti jako nějaký pomník. Kde jsem? V prázdném domě, v předpeklí? V žaláři vytvořeném ze snů?

Podložka byla každopádně pevná. Nebyla z pohupujícícho se bahna a ani zdi se už nechvěly. Ale Jericho zmizel!

On i Imelda. Vzpomněl jsem si na ty dva a musel jsem připustit, že se k sobě hodili. Byli prakticky jednou a totéž osobou. Imelda, možná snový obraz Jericha. Vysílal ji, když se sám nechtěl ukázat.

Napadlo mě, jak tento přapad vlastně začal. Nepodařilo se zachytit Jericha na fotografiích. Sešel se s gangstery. Byl to pro nás důkaz, že chce rozšířit svou moc za hranice této pouštní kotliny.

Kdyby se se svými schopnostmi a silou přidal k těm zatraceným gangsterům, mohl by vzniknout dosti nebezpečný potenciál moci. Tomu jsme prostě museli zabránit.

Zaslechl jsem Sukovu otázku. Jeho hlas zněl, jako by přicházel ze vzdálenosti několika mil. “Jsi tady ještě?”

“Jasně.”

“A jsi živý?”

“Stejně jako ty.”

Zasmál se. “Jestli je mi taky tak dobře, nevím, ale držím se statečně.”

“Blahopřeju.”

“To si nechej, až ho dopadneme.” Suko vytáhl kapesní svítilnu. Tenký paprsek světla rozťal tmu jako blesk. Suko jím pohyboval když se sbíral ze země.

I já jsem vstal. Tělo jsem měl ulepené potem. Zde v domě sice nebylo příliš horko, zato tu byl vydýchaný čpící vzduch, který byl také nepříjemný a který ztěžoval dýchání.

Zamířil jsem k Sukovi, matně jsem zahlédl jeho tvář, když jsme se zastavili proti sobě a zaslechl jsem jeho stísněně znějící otázku, kterou myslel zatraceně vážně.

“To je všechno?”

“Doufám, že ne.”

Dloubl do mne. “Vyhnali jsme ho, Johne. O tom není pochyb. Postarali jsme se o to, že zmizí. Mohli jsme to udělat jinak.”

“A jak?”

“Nemám potuchy.”

“Mohl bys ho taky obejmout a dát mu pusu,” řek jsem vztekle a zaklel jsem. Také jsem vytáhl baterku. Ve světle obou svítilen jsme prohledali velkou místnost. Kužele paprsků poskakovaly po hladkých stěnách, na nichž nebylo jediné okno. Připadalo mi, že ten, kdo zde přebýval, nemohl mít všech pět pohromadě.

“Takže nic,” řekl jsem. “Nejsou tady okna, jen jedny dveře, kterými ovšem náš přítel Jericho neodešel. Jak se tedy odtud dostal?”

“Do snů těch lidí, Johne!”

Zamyslel jsem se. “Takže nám zbývá jediná šance. Probudit je!”

Suko přikývl. “Taky si myslím. Musíme je vyburcovat ze spánku. Teprve pak bude ta kletba zrušena…”

“Hm…”

Sukovi se nelíbila ani má odpověď ani výraz mé tváře. “Napadlo tě něco, Johne?”

“V podstatě ne, hochu, ale uvažuji, jestli neexistuje nějaká jiná možnost, jak ho přilákat.”

“Tvůj kříž?”

“Ten ho spíše zahnal.”

Suko přikývl. Udělal to ale takovým gestem, jako by nebyl přesvědčen.

“Co je?”

“Myslím na ten kříž, starouši.”

“Tak jen přemýšlej. Kdyby bylo na mě, šel bych a ty spáče bych probudil. Zničíme tím jeho svět snů a zmocníme se i Jericha…”

Suko mě nechal, abych zamířil k východu. Slyšel jsem jen své vlastní kroky. On zůstal stát na místě. To mi připadalo taky neobvyklé, protože normálně jsme všechno dělali spolu, nebo jsme se o tom dohodli.

Teprve až jsem byl těsně u dveří, ozval se. “Johne, poslyš.”

Otočil jsem se. “Ještě něco?”

“Pořád musím myslet na ten svůj kříž. Říkal jsi, že zahnal Jericha. V tom ti dokonce dávám za pravdu. Ale nemohl by způsobit i jeho návrat?”

Postoupil jsem o krok k němu. “To mi musíš vysvětlit.”

“Rád. Co bys řekl tomu, kdybychom tady zůstali a tys ten svůj talisman zaktivizoval? Když vyslovíš tu formuli, možná se stane něco docela jiného. Chápeš, co tím myslím?”

“Ano, dokonce velice dobře.”

“No a? Co ti říká tvůj instinkt?”

Tiše jsem se zasmál. “Že máš pořádné za ušima, starouši. Ale myslím, že máš pravdu.”

“Vážně to stojí za pokus.”

“A co ti v něm brání?” Suko rozpřáhl ruce. “Tenhle dům je doupětem černé magie. Tady vládnou síly, které nelze uchopit, ale proti nimž je možno jen bojovat…”

“Ano, ano. To je jasné.” Podíval jsem se na kříž. Jeho stříbro se už tak nelesklo. Zbarvil se tímtéž tónem, jaký mělo zdejší příšeří a zšedivěl.

Když jsem vyslovoval formule, uvolňovala se síla, kterou v kříži zanechal prorok Hesekiel. Byl to velký věštec. Jiný prorok než Jericho, ačkoliv měl také starozákonní jméno.

“Já jsem Hesekielovi důvěřoval!” Suko stál vedle mne. Přikývl. Neodvažoval se už promluvit, protože i jeho se zmocnilo napětí.

Připadal jsem si jako žák před důležitou zkouškou. Velmi často jsem se spoléhal na sílu onoho kříže, jenže pokaždé to bylo něco zvláštního.

“Johne, prosím tě…”

“Samozřejmě.” Podlehl jsem Sukovu i svému vnitřnímu naléhání, soustředil jsem se na kříž a nahlas a zřetelně jsem vyslovil formuli, která měla všechno rozhodnout.

“Terra pestem teneto - Salus hicv maneto!”

A kříž splnil svůj úkol!

Bylo to jako bouře. Mohutný orkán bílé magie a světla.

Já jsem stál ještě více ve středu tohoto světla než můj přítel Suko a oba jsme vypadali v okolním jasu jako vybledlé stínové postavy. Počítali jsme s tím, že síla kříže dům zboří a že navrátí Jericha, ale stalo se něco jiného, co mi připadalo jako malý zázrak.

Zář přetrvávala i nadále. Pronikala stěnami všemi směry. Šířila jasný lesk i vně, ale jeho střed byl u nás.

Stáli jsme přímo v něm. Od nás vyrazily čtyři velmi široké paprsky jako světelné šípy do různých směrů a končily kdesi mezi nebem a zemí.

Přesně tam, kde mizely, bylo vidět ve čtyřech různých bodech nepatrný pohyb.

Objevily se jasné, přízračné stíny, které zpočátku nebylo možno jasně rozeznat. Ale já jsem byl přesvědčen, že před sebou vidím duchy. Ty postavy nebyli ani muži ani ženy. Byly to skutečně přízraky a byly nadpozemsky krásné.

Bytosti, o jakých lidé dlouhá staletí snili a často plni posvátné bázně vyprávěli o setkáních s nimi.

Byli to andělé.

Čtyři andělé, archandělé!

Najednou mi bylo všechno jasné. Hlavou mi prolétly myšlenky.

Archandělé zanechali znamení na okraji mého kříže.

Gabriel, Michael, Rafael a Uriel!

Dříve jsem je vídal často. Postavy prostoupené světlem, při jejichž spatření mizela zášť, vztek a zloba, a lidí se místo toho zmocňoval slastný klid duše.

Se mnou to bylo stejně.

Najednou jsem věděl, že už nám nehrozí žádné nebezpečí. Andělé sice zůstali na místě, ale přesto se dál pohybovali. Stáli jsme se Sukem jako děti udiveně hledící na vánoční stromek.

To, co se odehrávalo před našimi zraky, bylo prostě nepochopitelné. Otevřela se nám říše mystiky a my prohlédli - a pochopili.

Ano, pochopil jsem, protože andělé zvedli ruce a drželi v nich něco dlouhého, lesklého.

Pozouny? Trubky?

Byly to trubky a tím se tedy proroctví splnilo podruhé.

Trubky z Jericha!

Zmocnilo se mě takové vzrušení, že jsem nedokázal stát na místě. Dloubl jsem do Suka a neustále jsem šeptem opakoval ta slova.

Objevili se čtyři archandělé, aby zanechali znamení. Přiložili si konce trubek ke rtům a zůstali jako přikovaní stát na světelných paprscích vycházejících z mého kříže.

A pak zaduli.

Byly to duchovní postavy. Vlastně jsem ani nepočítal s tím, že bych mohl slyšet zvuk těch nástrojů. Ale tóny nám pronikly k uším a slily se v pronikavou hudbu zániku.

Ne pro nás, ale pro Jericho.

Město se zachvělo. Půda pod našima nohama se otřásala, jako by do ní každou vteřinou bušily stovky kladiv. A tu zmizela střecha, jako by ji zvuk trubek odfoukl kamsi pryč.

A najednou se zhroutily stěny. Ani se v nich neukázaly trhliny, zřítily se, jako by je porazil závan větru. A nezpůsobilo to žádný hluk - nad zánikem Jericha zněl pouze zvuk nebeských trub.

Ale zhroutil se nejen dům, v němž jsme se nacházeli my. Měli jsme najednou volný výhled a zjistili jsme, že se zhroutily i jiné zdi. Nikdo ze spáčů přitom ovšem nebyl zraněn. Nebylo slyšet jediné zapraskáni. Město v poušti zmíralo docela neslyšně.

Viděl jsme lidi spící v postelích. Muži, ženy, děti, přičemž někde spaly celé rodiny a oddávaly se hlubokým snům.

Na ulici před domem stáli jak přikovaní Suko, Abe Douglas a Judita Hillová a dívali se, co se dělo kolem. Ani oni neutrpěli žádná zranění, protože andělé sice ničili, ale nezabíjeli. A to bylo důležité. A pak ta hrůza skončila.

Éterické postavy zmizely stejně neslyšně, jak se objevily. Světlo kříže pomalu pohasínalo a soustředilo se zase jen na samotný talisman, který vypadal, jako by se nic nestalo.

Suko mě poplácal po rameni. “Bravo, Johne. Vynikající. Blahopřeji.”

“Kdepak, já blahopřeji tobě. Tys na to přišel. Ale kde je Jericho - ten falešný prorok?”

Suko pokrčil rameny. “Ten také zmizel, věř mi.”

“Ne!” zvolal jsem. “Nezmizel.” Natáhl jsem ruku a ukázal jsem před sebe.

Přesně tam, kde se zřítily zdi, stoupal ze země hřibovitý oblak prachu. Stoupal do vzduchu prozářeného rudými paprsky slunce a rozrůstal se do šíře. Zatajili jsme dech.

Tenhle oblak nám připadal známy. Už jednou jsme ho viděli. A opět se v něm objevily ty příšerné, pokřivené těstovité tváře.

Tentokrát svítily v ostře žlutých barvách. Zaplavily celou oblohu a vypadaly jako karikatura hrůzy.

Slyšel jsem Chata, který vykřikl za mými zády. Vztyčil přitom paže do vzduchu a proklel démona Kajuaru.

Mračno zůstalo, tváře se pohybovaly a občas mi připomněly pitoreskní obrazy, které odrážejí křivá zrcadla.

“Není mrtev. Ten proklatec není mrtev!” zasípal Chato. “Takhle ho nelze zničit. Musíme do snů lidí a dopadnout ho tam. Existuje někdo, kdo to dokáže. Je to Bojovník se stíny. Tak to stojí ve starých legendách. Musíme najít jeho. Jen Bojovníka se stíny…!” Hlas mu selhal. Padl na kolena, rozpřáhl ruce a v očích se mu zaleskly slzy zoufalství.

Měl pravdu, nebo se mýlí?

Odpověď jsme nedostali, protože tváře na obloze se náhle rozplynuly, jako by je rozfoukala ohromná bouře. Obloha před námi byla jako vymetená. Jen pozlacená paprsky zapadajícího pouštního slunce.

Navzdory Chatovu varování jsme měli dobrý pocit, protože nikdo z lidí nebyl zabit.

K tomu jsme si mohli blahopřát…

O obyvatele Jericha se postarala Judita Hillová. Ta také obvázala Abe Douglase, jehož tvář se teď podobala mumii a který neustále bědoval, že to postihlo zrovna jeho.

Mávl jsem rukou. “Co naděláš, Abe. Jednou ten, podruhé někdo jiný.”

Pokrčil rameny, napil se čisté vody a pak se rozhovořil o Bojovníkovi se stíny. “Kdo z nás ho bude hledat?”

“No přece ty!”

“Kdepak, Suko, já nemám čas.”

“A co takhle Chato?” navrhl jsem a podíval jsem se na něj.

Apač má slova zaslechl a dřepl si k nám. “Nevím. Jsem příliš slabý a nevyznám se v tom.”

“Ale ty přece o Bojovníkovi se stíny víš.”

“To ano. Je to člověk, kterého předurčil osud a jemuž se může podařit proniknout do snů lidí. Pak se promění. Nevím ovšem, kde žije a kdo je to. Může to být světec, zločinec, žena i muž. Možná i dítě. Nevím.”

“A nevíš ani, jak bychom se k němu dostali?”

“Samozřejmě ne.”

“Prostřednictvím Jericha,” řekl Suko.

“Pokud je ještě naživu,” namítl jsem.

Tu na mne Chato tvrdě pohlédl, ještě naživu?” zopakoval. “Tím si můžete být jisti. Vrátí se a bude čekat na svou šanci. Doufám jen, že se nám všem do té doby podaří najít Bojovníka se stíny.”

“Ano,” zamumlal jsem a podíval jsem se do paprsků zapadajícího slunce, v nichž se třpytil prach. “V to doufám také…”

KONEC