Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 01 - Telefon do záhrobí

Zazvonil telefon. Yvetta Taylorová sebou polekaně trhla. Její obličej najednou ztratil barvu. Zvonění jí pronikalo až do mozku, přímo ji mučilo, způsobovalo bolest a vytrhlo ji z podivné strnulosti.

Vstala, opustila balkon, vešla do bytu a kráčela k telefonu. Nejprve jen položila dlaň na sluchátko, počkala na další zadrnčení, pak jej zvedla.

“Haló…?” její hlas zněl ustrašeně, téměř šeptala. Ţádná odpověď.

Zkusila to ještě jednou: “Halóóó…”

Tentokrát se její hlas ze sluchátka nesl ozvěnou, jako by stála před dlouhým tunelem, do kterého zakřičela. Yvetta naslouchala svému vlastnímu hlasu, který zanikl v dálce. Jako by se vznášel do nekonečna.

Ten, kdo volal, se neozýval. Mladá žena zavěsila.

Najednou se otřásla chladem…

Ed Edson nás zavolal a my jsme jeho pozvání vyhověli. Kdo byl Ed Edson?

Slavná osobnost. Člověk, kterého znali mnozí a přesto ho nikdy

nespatřili. Ed byl mužem z rádia, byl to on, jehož hlas zaručoval i mezi desátou večer a půlnocí vysoké počty posluchačů. Ed Edson dovedl i vzdělaným a rozumným lidem nahnat hrůzu, protože jeho hlas byl The Voice přesně ten pravý. Byl, jak se sám označoval, horkou linkou na onen svět.

Byl moderátorem s příjemným hlasem a dovedl mluvit s mrtvými. Navazoval spojení mezi tímto a oním světem a překonával to, co bylo normálními prostředky nepřekonatelné. Posluchačům umožňoval, aby prostřednictvím rádia a za jeho přičinění mohli hovořit se svými zemřelými příbuznými.

A teď zavolal nás.

Osobně jsme, Suko a já, toho muže neznali. Nebyli jsme ani pravidelnými posluchači jeho relací. Pracoval pro soukromou stanici, byl tam znamenitě placen a já ho zaslechl tu a tam jen náhodou.

Samosebou jsem při tom i já zaslechl hlasy, které hovořily z rádia. Jestli ale skutečně patřily nějakým zemřelým, o tom jsem pochyboval dokonce i já. A to už jsem zažil leccos. A stejně tak Suko.

Takže, teď chtěl Ed hovořit s námi a jeho hlas nezněl tak, že by měl zrovna náladu na žerty. Navíc naznačoval, že je to dost naléhavé.

Suko seděl vedle mne a stále se mne ptal, jestli mě napadá, co by za tím mohlo být.

“Nemám tušení.”

“Copak nemluví s nebožtíky?”

“To tvrdí.”

“Jiná otázka. Co si o tom myslíš?”

“Nevím. Může to být ohromný šarlatán. Slyšel jsi přece sám jeho hlas. Připadal ti, jako by si z nás chtěl utahovat?”

“To tvrdit nemůžu.”

“No, mně to taky tak nepřipadá.”

Nebyli jsme zrovna v nejlepší náladě. Moc jsme tomu Edsonovi nevěřili. V žádném případě jsme nechtěli přispět k jeho popularitě tím, že by ve svém vysílání mohl tvrdit, že ho žádali o radu dokonce i vyhlášení odborníci ze Scotland Yardu. To mu dáme najevo hned.

Ed Edson žil mimo Londýn. Když vysílal, pak ne ze studia, nýbrž ze svého domu. V něm se nacházelo jeho studio, k tomu ještě malá kancelář, v níž pracovala sekretářka.

Jeho bungalov stál na konci malé uličky. Dům s bílými stěnami a střechou pokrytou lesem antén. Nad domem jsme dokonce zahlédli i talíř satelitního vysílače a kontrolní kamery poblíž vchodu nám př ipadly jako samozřejmost. Zastavili jsme před světle natřeným plotem, který obepínal kus trávníku. Na něm rostl osamělý strom, jehož větve sahaly téměř až k domu. Nápadná nám byla obrovská okna, ale žádným z nich nebylo vidět dovnitř. Byla totiž zatažena dlouhými ža-luziemi, které chránily místnosti před slunečními paprsky a zraky zvědavců.

Vystoupili jsme. Ten, kdo tady bydlí, musí za zdejší klid a samotu pořádně zaplatit. Tenhle jihovýchodní cíp Londýna je neskutečně drahý. O to se ovšem člověk jako Ed Edson starat nemusel. Jeho stanice ho výborně platila. Mezi jednotlivými rozhovory a nahranými relacemi totiž stále vysílaly reklamy a za ty stanice, právě díky obrovské sledovanosti svých programů, účtovala značné sumy peněz.

“Jak si ho představuješ?” zeptal se mne Suko, když jsme pod dozorem kontrolních kamer kráčeli ke dveřím domu.

“Jako trpaslíka.”

“Neptal jsem se, jak vypadáš ty…”

Přestal s popichováním, protože dveře rázně otevřela téměř andělská bytost na nás alespoň tak při prvním pohledu zapůsobila.

To stvoření se skládalo pouze z blond a bílé barvy. Blond byly její vlasy a v bíle byla oděná. Kalhotový kostým, který dívce bylo jí odhadem pětadvacet dokonale přiléhal k tělu. Blůzku měla zapnutou na veliké zlaté knoflíky. Tvář neměla tak bledou. Spíše hnědou, ovšem tenhle odstín v této roční době nemohl být pravý. Silně nalíčené rty se stáhly do úsměvu, když nás vítala vybranými slovy.

“Řekla bych, že jste ti pánové ze Scotland Yardu.”

“Správně,” odvětil Suko.

Jemu také podalo stvoření ruku. “Jmenuji se Angela della Casa. Pracuji pro Eda. Srdečně vás vítám.” Několikrát Sukovi potřásla r ukou a pak jsem byl na řadě já.

“Co tady máte na starosti, slečno della Casa?”

“Říkejte mi Angelo.”

“Rád.”

“Jsem děvče pro všechno.”

“Ale anděl nejste?”

Usmála se trochu křečovitě. Zřejmě jí to bylo nepříjemné. “Ne, pane Sinclaire, to nejsem a nejsem ani duch, jak jste si jistě všimli.”

“O tom jsme se již mohli přesvědčit.” Usmál jsem se a pomyslel jsem při tom na její postavu.

“Mohu vás pozvat dovnitř?”

Vydali jsme se za ní. Dveře se za námi neslyšně zavřely.

Pokud jsem počítal s tím, že se octnu ve spoře osvětlené strašidelné místnosti, pak jsem se zmýlil. V tomhle domě snad ani žádná tísnivá nálada nemohla vzniknout. Toho jsme si všimli už na první pohled.

Všechno bylo světlé, prostorné, bílé a jaksi zářivé. Zlaté ozdoby na stropních lištách, zářivá mosaz lamp a do toho všeho báječně zapadaly zlaté knoflíky na ženině kostýmu.

Zavedla nás do své kanceláře. To ještě nebyla Edsonova praco vna, nýbrž její předpokoj. Byla zařízena velmi střízlivě, moderní ka ncelářská technika monitory, tiskárna a klávesnice byly uspořádány do půlkruhu a tvořily tak pracoviště oné andělské bytosti.

Byly zde i židle pro návštěvy sedátka potažená bílou kůží. Veliké okno vedlo do zahrady a skýtalo pohled na pečlivě sestřižený trávník, na němž rostlo několik ovocných stromů. Byly mezi nimi rané třešně. Právě teď byly v plném květu a vypadaly jako pokryté tenkou vrstvou sněhu.

“Bude to chvíli trvat, pánové. Mohu vám nabídnout kávu nebo čaj?”

Její přívětivost mě nijak nedojala, naopak jsem byl dokonce trochu podrážděn. Nevážili jsme sem tak dlouhou cestu, abychom tady

ztráceli čas čekáním.

V tomhle smyslu jsem také něco oné dámě naznačil.

“Je mi líto,” řekla, “ale Ed se ještě necítí schopen.”

“Co je mu?”

“Channeluje.”

“Prosím co dělá?”

“Navázal kontakt. Myslím, že se mu zrovna ohlásil onen svět.”

“Aha, rozumím,” zamumlal Suko, “chanelling. Tak ho ještě nechte mluvit po horké lince.”

“Děkuji za pochopení.”

“Vycházíte s Edem dobře?” zeptal se můj přítel. Znělo to, jako by byl zvědavý, jestli spolu také spí.

“Ó ano, velmi dobře. Je… je perfektní, víte?”

“Ne, ještě jsem žádného perfektního člověka nepoznal.”

V očích se jí objevil zvláštní výraz, zatímco zapínala bílý kávovar. “To je ale škoda, pánové. Náramná škoda pro vás.” Vrátila se a

pohybovala při tom rameny. “Jak vám to mám vysvětlit? Řeknu to docela prostě. Je prostě báječný.”

“Máte ho ráda?”

“Ano, velice. Neznám nikoho, kdo by ho neměl rád. Eda všichni milují. Dodává lidem naděje. Poznala jsem muže i ženy v nejhlubším zoufalství a zármutku. Přišli sem, s důvěrou se obrátili na Eda, a on jim skutečně dokázal pomoci. Dodal jim odvahy a vytrhl je ze zo ufalství. Díky němu se dozvěděli, že jejich milovaní nebožtíci nezmizeli tak docela, ale že jen změnili rozměr a že se teď nacházejí ve světě, kde neexistuje ani bolest, ani slzy, ani žádné násilí. Kontaktují se Edovým prostřednictvím. On je pro mě jedním z mála skutečných dobrodinců lidstva. A to není jen můj názor. Hodně lidí tak smýšlí. Píší mu a kontaktují se s ním. Museli jsme vyhradit celou jednu místnost, kde skladujeme ty spousty pošty. Je fa ntastický.”

Záměrně jsem se držel stranou rozhovoru a pouze jsem mlčky přihlížel. Podle Angeliných slov musel být Ed přímo nadpozemskou bytostí. Vždycky, když něco podobného slyším, jsem skeptický. Tak milí a bezchybní lidé snad ani nemohou existovat. To by totiž nebyli lidmi. Bezchybní jednotlivci prostě neexistují. Při opačných tvrzeních se mě vždy zmocňovaly zdravé pochybnosti.

Angelina tvář dostala zdravou barvu. Tváře se zarděly a dokonce i tenounká hrana nosu vypadala, jako by ji ozářilo slunce.

“Máte ho velice ráda, co?” zeptal jsem se.

“Ano,” vykřikla odpověď téměř jásavě. “Mám ho ráda. Jsem jím nadšena.”

“Už jste také měla kontakt s některým z vašich zemřelých př íbuzných?”

“Ale pane Sinclaire,” odpověděla téměř vyčítavě a upřeně se na mne zahleděla svýma velikými očima, “jednou? Často! Hovořila jsem se svým dědečkem. Měl tady na zemi těžký život, ale na onom světě je nadmíru šťasten. Říkal mi, že si nemám dělat starosti a že si umínil, že si mne odvede k sobě, až jednou zemřu. Vůbec si nedovedete představit, jak dokáže takový pocit člověka uklidnit. To pak víte, že jste nežil nadarmo.”

“To docela chápu.”

Dostali jsme kávu. Byla černočerná a její povrch vypadal jako temné zrcadlo. Sotva jsem poprvé upil, zaslechl jsem za sebou šust ivý zvuk. Spodní hrana otevírajících se dveří se sunula po hustém, světlém koberci.

Pomalu jsem se otočil, abych kávu nevylil. I Suko se obrátil.

Oba jsme hleděli na člověka, který se tu objevil.

Nevěděl jsem, co mě čeká. Nepřipadalo mi rozumné lámat si tím hlavu, ale i kdybych si představoval cokoliv, pravdě bych stejně blíže nebyl.

Podobal se spíše jakési éterické bytosti. Byl bledý, jako by se nalíčil. Světlé vlasy mu vytvářely kolem hlavy jakýsi věnec měkkých kadeří. Mezi jejich dost řídkými prameny zářily nazlátlé částečky, které jako by si právě nasypal na účes. Ed Edson na mne působil dojmem člověka, který se nedokáže rozhodnout mezi tímto a oním světem, a protože neví, kde žít, střídavě pobývá v obou dimenzích.

Měl na sobě volnou košili, dlouhou skoro jako plášť. Při každém pohybu se vlnila. Sandály měl samozřejmě z nejjemnější kůže, zato byl naboso. Jeho tvář ovšem neměla nic z éterického půvabu anděla. Byla spíše masitá a ve srovnání s tělem dost velká a obtloustlá. Tak vypadaly i mužovy rty mírně odulé. Tady žádný pudr ani šminky nepomohly k ideálnímu obrazu anděla bude mít tenhle muž vždycky hodně daleko. Možná, že jeho obličej působil tak růžově jen proto, že měl vlasy tak nepřirozeně bledé a i oblečení veskrze světlé. Takže tohle je Ed Edson!

Když zvedl oči a já se mu do nich zadíval, musel jsem konstatovat, že jsou jaksi bez výrazu. Panenky měl skoro bezbarvé. Nebyly ani modré, ani šedé, ani zelené. Vypadaly vybledle, jaksi chladně a odmítavě. Prostě bezvýrazně.

Angela della Casa užasla a zírala na něj. Její obličej se rozzářil a chvíli trvalo, než se vzpamatovala a představila nás. “To jsou ti dva pánové, Ede, kteří s vámi chtějí mluvit.”

“Moment, slečno. To je omyl. Váš milý Ed naopak zavolal nás a požádal nás o rozhovor.”

“Máte pravdu, pane Sinclaire.” Když promluvil, zazněl onen příjemný hlas, který jsem znal z rádia. V tom byl skutečným mistrem.

Dokázal jím lidi uklidnit, zbavit je starostí, ovlivnit je a dostat je tam, kde je chtěl mít. Ed Edson byl opravdovým mistrem manipulace.

Pak vykročil směrem k nám.

Slovo vykročil je asi nesprávný výraz. Pohyboval se totiž neslyšně a zdálo se, že jeho bílé sandály se koberce sotva dotýkají. Na rtech měl úsměv, ale oči zůstaly chladné. Prohlížel si nás s naprosto ledovým zájmem.

Ruku podal nejprve mně.

Octla se v mé dlani jako kus chladné umělé hmoty, pak ucukla a pozdravila Suka, jehož úsměv mi připadal velice křečovitý.

“Dáte si ještě kávu, pánové?” zeptal se anděl v podobě sekretář-

ky.

“Ne, díky.”

“Škoda.”

Moudře a vědoucně se usmál. Byl vysoko nade vším a já byl stá-

le napjatější, co od nás vlastně chce. Nejprve nás požádal, abychom jej doprovodili do jeho kontaktní místnosti, jak se vyjádřil. Tam si prý můžeme pohovořit v klidu. Angela dostala pokyn, aby nepřepojovala žádné telefonní hovory.

“Dovolíteli, půjdu první.”

Dovolili jsme. Kráčel před námi. Vešli jsme do úzké chodby. Byla rovněž vymalována světlou barvou, ovšem nepůsobila nijak přívětivě. Spíše chladně, přestože strop byl opět ozdoben pozlacenými lištami. Na stěnách nebyly obrazy, zato naši pozornost upo utal hezký koberec jemného zeleného odstínu.

Kontaktní místnost ležela na konci úzkého koridoru. Otevřel dveře a my jsme čekali, že vejdeme do sluncem prozářeného prostoru

pokud bude všechno jako dosud.

Ale to se nestalo.

Vstoupili jsme do říše smrti. Tohle přirovnání je sice mírně přehnané, ovšem před námi byla místnost nejen zšeřelá, ale přímo te mná, tonoucí ve skličující černi.

“Mohl bych vás požádat o chvíli strpení, pánové?” zeptal se a vstoupil do místnosti před námi. Vnořil se do tmy a zmizel, jako by přestal existoval.

Cítil jsem, jak se na mě Suko podíval a otočil jsem hlavu doprava. Můj přítel svraštil čelo a v očích měl výraz, jako by se ptal, co teď přijde. Zdálo se, že Edu Edsonovi ani za mák nedůvěřuje.

Zdržel jsem se jakýchkoliv poznámek. Snad i proto, že Edson rozsvítil. Nebyla to ovšem lampa, která by projasnila prostor, nýbrž nesčíslné množství malých světýlek, které se rozzářily jako hvězdy. Byly všude po stěnách a na stropě vytvářely jakési nebe, které nás obklopovalo ze všech stran, takže jsme si připadali jako v kupoli hvězdárny.

Podlaha byla pokryta tmavým kobercem a stejně tmavé byly i stěny a strop, kde svítily drobné žárovky. “Pojďte, prosím, dál.”

“A já už jsem si myslel, že mě nemůže nic překvapit,” zamumlal Suko.

“Člověk holt musí počítat se vším.”

“To jsi tedy uhodl.”

Vešli jsme do meditační místnosti a zjistili jsme, že i přes svit malých žárovek je v ní tma. To si uvědomil i Edson a postaral se o nápravu.

Posadil se a stiskl další páčku, aby nám odhalil další část svého podivuhodného světa. Oba jsme užasli, protože s tímhle jsme při ne jlepší vůli nepočítali.

Ed Edson seděl na svém pracovišti jako kapitán kosmické lodi v řídicí centrále. Křeslo bylo samozřejmě z jemné bílé kůže. Bylo velice pohodlné, dalo se otáčet a bylo i houpací. Muž měl na dosah všechny přístroje, které potřeboval, aby navázal kontakt se záhrobím. Zdaleka se nespoléhal na skleněnou kouli jako jarmareční jasnovidci. Tenhle muž se obklopil nejmodernější elektronikou.

Všechny ty přístroje, desky s tlačítky, monitory a snímače měly dokonalý design a bylo možné je všechny obsluhovat od jediného plochého pultu. Ed tady vládl jako král.

Všiml si, že nejdeme dál, a tak na nás žoviálně zamával. “Prosím, pánové, pojďte. Neostýchejte se. I když vám to tady připadá nezvyklé, nemusíte se ničeho ani nikoho obávat.”

“To máte pravdu,” utrousil Suko. Jako první se pohnul a nevěděl, kam se má podívat dřív. Na temnou umělou oblohu s lampami

jako hvězdami, nebo na supermoderní techniku, kterou bylo teprve nutno uvést do chodu.

Já jsem šel pomalu za ním. Ed Edson opět vstal. V ruce držel tenkou tyčinku s mnoha senzorovými tlačítky. Když se jí dotkl, dveře se automaticky zavřely. Po okně jsem se rozhlížel marně. O čerstvý vzduch se staralo dobře fungující klimatizační zařízení.

“Překvapeni?” zeptal se Edson.

“Dá se to tak říct.”

Postavil se mezi nás. “Podívejte, pane Sinclaire, časy se změnily. Tajemství jiných světů sice existují i nadále, abychom jim ovšem př išli na kloub, musíme používat moderní elektroniku. S tím souhlasíte, ne?”

“V podstatě ano.”

“Dobrá.” Naklonil hlavu a zauvažoval nad následujícími slovy.

“Víte, kdo jsem a jaké dělám pořady. Podařilo se mi navázat kontakt s oním světem…”

“Máte na něj takříkajíc horkou linku.”

“Dalo by se to tak říct. Je to sice trochu zjednodušené, a le v podstatě to je správné. Znamená to tedy, že sedím tady, ve své kontaktní místnosti, a jsem spojen se svými posluchači. Tady je potřebná tec hnika: pár telefonů. Jsem během svých relací neustále ve spojení s ústřednou. Moderování je jen a jen mou záležitostí, má spolupracovnice přijímá hovory. Je jich spousta a já je ani nemohu zodpovědět všechny. Nelze vyhovět všem přáním, ovšem lidem, kterým jsem zprostředkoval kontakt s jejich zemřelými, se dostalo značné útěchy. O tom jsem přesvědčen a od toho neustoupím.”

“No dobrá, to víme.”

“No, ale ne vždy běží všechno hladce, pane Sinclaire. Záhrobí nereaguje vždy tak, jak by si to lidé představovali. Má prostě své vlastní zákony, v nichž,” pousmál se, “hrají svou roli i nálady. Je i dost šprýmařů, kteří mě chtějí vodit za nos. Už jsem zažil leccos, to mi můžete věřit.”

“To jistě, pane Edsone.”

“Ach, říkejte mi, prosím, Ede. Tak mě znají všichni.”

“Okay, Ede. Takže bych rád věděl, v čem je problém. Bez důvodu jste nás sem určitě nezavolal.”

“Samozřejmě, pane Sinclaire. To je naprosto správné. Také to není problém rádiového přenosu, jímž zachytávám hlasy z onoho světa. Tím se už teď zabývá spousta mých kolegů. Pokud jde o jisté druhy kontaktů, byl jsem vždy takříkajíc průkopníkem. Uvažoval jsem nad tím, že bych chtěl navázat se zemřelými kontakt nejen prostřednictvím rádia, ale přišel jsem na to, že musí existovat i jiná možnost.”

“A jaká?”

Neodpověděl hned. “Před rádiem existoval telefon. Vyšel jsem prostě z toho, že musí být způsob, jak s nimi navázat kontakt prostřednictvím telefonu. Samozřejmě ne tak, že vytočím číslo nějakého člověka. Chtěl jsem je přinutit k tomu, aby po prvním kontaktu prostřednictvím rádia přešli na používání telefonu.”

“Podařilo se vám to?” zeptal se Suko.

Ed Edson přikývl. Ve tváři se mu objevil pyšný výraz. “Ano, podařilo se mi to. Dokážete si představit, jak jsem byl šťastný. Myslím, že jsem vůbec první, kdo podobný úspěch zaznamenal a aniž bych byl přehnaně neskromný, můžu si s klidem sám poklepat na rameno. Je to skutečně jedinečný úspěch, nebo jste snad slyšeli něco jiného?”

“Ne, Ede, vy jste první.”

“Ano,” zašeptal, “a nějakou dobu to tak zůstane.”

“Takže vy teď hovoříte s nebožtíky normálně po telefonu?”

“Dalo by se to tak říci,” řekl rozvážně.

“A v čem tkví problém?” zeptal se Suko.

Edson se otočil. Zadíval se na Suka s otevřenými ústy. “Je v tom jeden háček,” přiznal, “a to dokonce dost velký. Souvisí to se záhrobím a zároveň i s tím telefonem. Už jsem vám řekl, že existují síly, které nefungují tak, jak bychom si to my, lidé, představovali. Mají,” opět se, jako předtím, pousmál nad vlastními slovy, “svou hlavu. Na to jsem si už zvykl, s tím je třeba počítat a je nutno na jejich hru př istoupit. Mně ovšem jde o jiné síly, které nemohu sám ovládat, ale které jistým způsobem ovládají mne. A já už to dále nemohu snést. Nechci tvrdit, že jsem bezmocný,” začal přecházet po místnosti, “ale cítím se jaksi nesvůj. Narazil jsem totiž na neznámé síly, které nejsou vůči lidem naladěny zrovna pozitivně. Chápete to?”

14 -

“Ještě ne,” přiznal jsem.

Vyšel z přítmí a přistoupil zase blíž k nám. “Dobrá, budu konkrétnější.”

“Je na čase,” zamumlal Suko, jenže jeho poznámku jsem zaslechl pouze já.

Edson měl při přecházení po místnosti hlavu svěšenou. “Ty neznámé síly mě sice nijak neděsí, naznačily mi už ale určité meze, a to se mi právě vůbec nelíbí.”

“Ale?”

“Cítím se být ohrožen!” zastavil se a podíval se na nás. Obličej měl najednou bledý.

“Kým?” zeptal se Suko.

“Těmi silami.”

“Jak se to projevuje?”

“Vycházím z toho, že budou mrtví. Svým channelingem jsem pronikl do světa, který už nedokážu zvládnout. To, co bylo zpočátku myšleno dobře, se teď zvrhlo v pravý opak.”

“Mohl byste být poněkud přesnější?” zeptal jsem se opatrně.

“Ano, budu. Podotýkám, že se zatím, pokud vím, ještě nic nestalo, ale nebude to dlouho trvat a k něčemu dojde. První znamení jsem už dostal. Vyděsilo dokonce i mne.”

Dřív, než jsme se mohli na cokoliv zeptat, uchopil dálkový ovladač a zmáčkl na něm jedno z tlačítek.

Tak vytvořil kontakt s částí místnosti, která dosud byla ve tmě.

Teď se rozzářil reflektor na stropě. Jeho paprsek nedopadal dolů rovně jako válec, ale spíše se rozšiřoval do kužele, aby osvítil větší plochu.

Spatřili jsme světlý mramorový sloup. Čněl do výšky jako pařez z bledé hmoty. Jeho horní část tvořila průhledná deska z akrylu nebo ze skla. Ta poněkud přečnívala, aby na ní byl dostatek místa pro předmět, který tam stál.

Byl to telefon!

Ne, žádný moderní přístroj, ale starý aparát, jaký se používal před padesáti šedesáti léty: čtyřhranná bedýnka, na jejíž přední straně byl umístěn číselník z mosazi. Podstavec byl ze žlutozeleného mramoru. Nahoře se třpytil kov zvonku, do něhož tlouklo kladívko ohla-

šující hovor. Na poměrně vysoké vidlici leželo sluchátko. Mělo úzkou zdobenou kovovou rukojeť. Ale na tom všem nebylo nic zvláš tního. Spíše nás překvapila tmavá, hustá tekutina, která vytékala ze sluchátka a potřísnila podstavec a dokonce i část číselníku.

Nebyla to však žádná šťáva, nýbrž krev!

Takže teď jsme věděli, jaký problém má Ed Edson…

Yvetta Taylorová odešla do kuchyně. Chtě la si udělat něco k jídlu, i když neměla hlad. Na balkonu už by déle nevydržela, musela prostě něco dělat: ten telefonát ji velice rozrušil.

Stála před otevřenou plnou ledničkou a pátrala v ní pohledem. Nedokázala se rozhodnout, co by si měla vzít. Navíc její myšlenky bloudily kdovíkde. Nakonec sáhla po rybí konzervě, vyndala chléb a trochu z něj odkrojila. Otevřela plechovku. Při tom vyhlédla úzkým oknem na ulici, která se vinula mezi domy jako lesklý šedivý had.

V plechovce plaval v olejovém nálevu tuňák a hrášek. Yvetta si vzala lžičku, vylovila rybu a zakousla se do ní.

První sousta ryby a chleba snědla, aniž si to uvědomovala. Pak si z ledničky vzala láhev minerálky a nalila si trochu do sklenice. Pokračovala v jídle a dívala se z okna. Spatřila děti, hrající si na ulici. Pohazovaly si míčem a znova a znova jej házely do křoví, ze kterého jej pak se smíchem lovily.

Zkřivila rty.

Děti, pomyslela si. Těm je hej. Ty nic netuší o problémech světa. Ty nemají žádné starosti. Alespoň ne ty děti, které žijí tady. Jinde to nevypadá tak dobře, ale o starostech dospělých děti ponětí nemají.

Ani o smutcích.

A vtom se jí zase sevřelo hrdlo. Stačilo, aby Yvettu napadlo nějaké slovo, které souviselo s jistou okolností, a už se na ni ze všech stran valily deprese.

Šlo o jejího snoubence, Toma Wadeho.

Tom, dokonalý mladý muž, kterému se vždycky všechno dařilo, který pracoval jako redaktor konkurenčních novin a kterého poznala při jedné oslavě pořádané nakladatelstvím.

Hned si padli do oka a Yvetta Taylorová rázem zavrhla všechny výhrady vůči poměrům na pracovišti. Pět týdnů poté, co se seznámili, se zasnoubili a Tom jí obstaral tenhle byt.

I on se změnil. Jeho nevázaný život patřil minulosti. Hovořil teď o docela jiných věcech, jako například o manželství, rodině a dokonce o dětech.

Jeho slova dopadla u Yvetty na úrodnou půdu. I ona by byla pro, kdyby po jednom dvou letech přišly děti. Vytvořili by tak společně správnou rodinku.

Bylo to všechno naplánováno tak báječně a teoreticky to bylo všechno fantastické. Až do oné neděle, na kterou Yvetta nikdy v životě nezapomene.

Rychle se napila vody, jako by tímhle způsobem mohla vzpomínku na onen den spláchnout.

Marně.

Ten přízrak ji stále pronásledoval. Nejen v noci, ale i ve dne.

Ta neděle, ten březnový den, to ráno, které začalo tak nádherně a které provázela zářivě modrá obloha.

Všechno bylo jako jindy. Tom vstal. Chtěl se postarat o snídani, předtím ještě ale zajít ven pro noviny, protože oba si při snídani rádi početli a protahovali si tak s oblibou lenošení v posteli.

Stále ho vidí před sebou, jak stojí ve dveřích ložnice a mává na ni. Třicetiletý mladý muž s pořád rozcuchanými blond vlasy a chlapeckým úsměvem na rtech.

Nasadil si brýle s modrým rámečkem, rozloučil se letmým polibkem a odešel. Yvetta ho pak viděla, až už byl mrtev.

Přejel ho o deset let mladší opilý muž. Jel příliš rychle. Nehoda, kterou řidič přežil. Tom ovšem ne.

Ležel v kaluži krve…

Spatřila ho tak, protože jí dali hned vědět. A tahle scéna se pak stala začátkem dlouhé cesty utrpení a změnila i její život.

Nic už nebylo takové, jako před Tomovou smrtí.

Yvetta se sice i nadále věnovala svému povolání, žila ve stejném bytě, ale pokoje jí připadaly prázdné, chladné a mrtvé. Zdálo by se, jako by se z nich vytratila více než polovina života. Cítila se tak př íšerně sama a občas především v noci a o víkendech seděla ve svém oblíbeném křesle a hovořila s ním, jako by tady pořád ještě byl.

Ptala se Toma na radu, pokud šlo o problémy v zaměstnání, a měla pořád pocit, že dostává odpověď a že ji i když z jiné roviny někdo sleduje.

Ale on tu už nebyl.

Nemohla se jej dotknout, obejmout ho.

Nemohla cítit, jak ji jeho jemné dlaně hladí po těle. Tom ležel pohřben v chladné, vlhké zemi. Už nikdy se nevrátí. Co po něm zb ylo, jsou fotografie a vzpomínka, která se jí vryla hluboko do paměti a asi z ní nikdy nevymizí.

Všechno je pryč…

Pryč je štěstí, pryč jsou nádherné chvíle a dny…

Namísto toho přišla temnota. Smutek a pláč dlouhých, probdělých nocí.

Ani teď, když se jí opět vybavovaly vzpomínky, nedokázala potlačit slzy. Obrysy zařízení kuchyně se jí rozplývaly před očima.

Všechno se najednou tak hrozně změnilo. Ţivot jako by se najednou ocitl v mlze, která jí vzala milovaného člověka a Yvettu zahalila neproniknutelným pláštěm.

Yvetta Taylorová odešla z kuchyně, pohled upírala na zem. Mířila do koupelny, obložené bílými a olivovými kachličkami. Zastavila se před umývadlem, utrhla z držáku kus papírového ručníku a vysmrkala se.

Pak pomalu zvedla hlavu a podívala se do zrcadla. Už dávno si zvykla na svůj obraz. Pohled na sebe sa motnou už ji nelekal. Pláčem napuchlé oči, chvějící se rty, zarudlá pokožka. Měla úzký obličej, dlouhé blond vlasy, které si často splétala do copu, aby jí nepřekážely. Normálně nosila i brýle, ale tu a tam se spolehla na kontaktní čočky. V poslední době je ale nenosila, protože dost často plakala, a to čočkám velmi škodilo.

Od nehody uplynulo několik týdnů. Yvetta na to pomyslela, když stáhla unaveným pohybem froté ručník z držáku.

Čas možná někdy zahladí hlubokou ránu, kterou v ní zanechala smrt jejího snoubence, ale pokud život půjde tak jako dosud, zůstane ta rána otevřená napořád.

Konkrétní důkaz pro to neměla. Souviselo to s těmi podivnými, nepravidelně se opakujícími telefonáty, které v poslední době měla.

Ne každé zazvonění bylo nenormální. Často jí volali přátelé a příbuzní, aby ji utěšili, občas se ovšem po zazvonění nikdo neohlásil.

A přesto se pořád ten kdosi snažil navázat s ní kontakt. Bylo to nezvyklé, podivné a příšerné, protože se jí při tom stále zmocňoval pocit, že to je člověk, kterého dobře nebo dokonce i velmi dobře zná.

Jej… svého snoubence…

To byl samosebou nesmysl, naprostá hloupost. Tom Wade byl mrtev a zůstane mrtev. Ovšem stejně měla i onen zvláštní pocit. N emohla si pomoci, byl prostě tady a měnil se pomalu v jistotu.

Z jakési záhadné říše nebo z daleko vzdáleného prostoru se pokoušela navázat s ní kontakt nějaká bytost. A tou bytostí je Tom. To jí říkal její instinkt, aniž by pro to měla jakýkoliv důkaz.

Po každém takovém telefonátu byla vystrašená. Racionální uvažování jí připadlo obtížné, s nikým také o svém problému nehovořila.

Yvetta Taylorová pracovala v nakladatelství, v němž vycházely i časopisy, které byly považovány za ne zrovna seriózní.

Vzpomínala si, že v těchto časopisech četla články, které se zabývaly tématem hlasů z onoho světa. Kontakty zemřelých prostřednictvím telefonu nebo rádia. Kontaktování duchů, přízračný channeling, život po smrti, přechody mezi různými světy a různými stupni o tom všem tehdy četla a smála se tomu.

Dnes už ne.

Teď se na ty věci dívala z jiného úhlu a jinýma očima. Po těch nevysvětlitelných telefonátech, při nichž měla přesto pocit, že na druhém konci někdo je, myslela stále intenzivněji na svého snoube nce.

Chtěl snad on… chtěl snad jeho duch, nebo to, co z něj ještě zbylo snad nějaký ostrůvek energie s ní navázat kontakt? Bylo by to čiré šílenství. Bylo by to ale také… ne, nechtěla použít slova báječné. Dostala by příšerný strach, kdyby se její předtucha potvrdila.

Jen to ne! V žádném případě. Přestože si byli s Tomem tak neuvěř itelně blízcí.

Mělali být upřímná, pak musela přiznat, že se toho děsí.

Dnes tedy opět další telefonát. V podvečer, když volající musel docela přesně vědět, že Yvetta už není v práci. Co jen po ní chce?

Navíc měla toho dne poprvé dojem, že ten člověk je neskutečně vzdálen a současně což byl paradox, že je jí docela nablízku. Jako by popřel všechny zákony fyziky a jako by mu vůbec nedělaly problémy dimenze prostorů.

Pokud už nežil jako člověk, nesestával z masa a krve, pak pro něj skutečně ony přírodou stanovené hranice neexistovaly.

V posledních dnech se Yvetta Taylorová pokoušela změnit styl uvažování. Potřebovala si prostě utvořit o světě jiný obraz, jiný myšlenkový model, aby byla připravena na onen den D, který jistě přijde. Nechtěla, aby ji pak překvapil, chtěla se nové skutečnosti postavit s odhodláním a… s radostí.

Hodně četla. K nevysvětlitelným jevům existuje spousta literat ury, a to ne pouze v podobě časopiseckých článků. Těmito problémy se zabývali i vědci a vzali si je důkladně na mušku. Z knih se Yvetta dozvěděla leccos zajímavého, aniž by se ovšem k vyřešení nebo i jen pochopení těch záhad byť jen o krůček přiblížila. Onen druh navazování spojení byl pro ni i nadále zahalen temným závojem.

Osušila si z tváře poslední kapky vody a ručník zase zavěsila na háček. Pak opustila koupelnu a prošla prázdným pokojem. Pohledem přelétla po esoterických časopisech, které v posledních dnech studovala, ale nijak moudrá z nich nebyla.

Četla o lidech, kteří navázali kontakt se zemřelými, jenže jejich líčení této události byla samozřejmě velmi subjektivní. Zda by hlas zemřelého poznal někdo jiný, jehož vztah k němu nebyl tak blízký, o tom Yvetta vážně pochybovala.

Samozřejmě i ona znala rozhlasové pořady Eda Edsona. Horká linka na onen svět. Dříve se tomu smála. Teď se však dostavily pochybnosti. Zavolala Edsonovi a požádala ho o termín.

Odpověděli, že jí dají vědět.

Té chvíle, toho okamžiku pravdy, se bála. Už teď si představovala, co by udělala, kdyby se skutečně něco stalo, kdyby opravdu navázala kontakt se svým snoubencem.

V poslední době o tom uvažovala často a také dost intenzivně. Dokonce tak, že se jí tu a tam rozbušilo srdce a měla potíže s dýcháním.

Bylo jí jasné, že okamžik pravdy se blíží. Dnes, zítra, pozítří…

Když došla ke dveřím balkonu, zastavila se a přitiskla čelo na skleněnou tabulku výplně. Venku celý den svítilo slunce a sklo bylo

ještě jeho teplem rozehřáté. Na několik vteřin tak zůstala stát, ponořena do smutných myšlenek. Pak sevřela kličku a otočila jí.

Dveře se otevřely. Překročila práh a vyšla na balkon. Vůbec jí teď už nevadilo, že jeho podlahu tvořila zelená krytina z umělé hmoty. Velice nevkusná. Měla vzbudit dojem, že člověk kráčí po trávníku.

šlo.

Tomovi se také nelíbila. Chtěli ji vyměnit, ale k tomu už nedo-

Takové drobnosti Yvettě pořád připomínaly jejího snoubence.

Dokonce i to, když přistoupila až k zábradlí a podívala se dolů. Často tak spolu stáli na balkoně, jen tak se dívali ven a tiše si vyprávěli o budoucnosti.

Teď zírala do prázdna.

Okolí se sice nezměnilo, přesto jí ale připadalo doce la jiné. Mnohem šedivější a pustější než dřív. Prostředí, které už neměla ráda. Yvetta se už také zaobírala myšlenkou, že se z bytu odstěhuje, ale najít nový, stejně dobrý, bylo velice těžké. Znovu se napřímila. Hrající si děti zmizely. Den pomalu pohasína l. Tiše nastával večer. Přicházel čas nezvyklého ticha, v němž zanikla spousta zvuků.

Nechtělo se jí už dívat přes zábradlí. Uvažovala, jestli se nemá jen tak vydat ven a projít se trochu po okolí. Prohlédnout si pár věcí, možná i prohodit pár slov se známými, nebo zajet za kolegyní, se kterou si velice dobře rozuměla a která měla pochopení pro její trápení.

Yvetta Taylorová nevěděla, jak se rozhodnout. To také ani neb ylo potřeba, protože sotva se zase obrátila ke skleněné tabulce dveří, aby odešla z balkonu, zaslechla z bytu zvonění telefonu.

Zastavila se a škubla sebou. Na chvíli ztuhla a v jejím úzkém obličeji se objevila němá otázka: kdo asi volá?

Mohl to být kdokoliv, ale ona nevěřila, že je to někdo ze známých. Tohle zvonění jí připadalo ačkoliv bylo naprosto normální jistým způsobem typické. Dalo se přirovnat k volání o pomoc odkudsi z nekonečně vzdálených krajů, z hloubek onoho světa.

Yvetta Taylorová nejistě vkročila do obývacího pokoje. Aparát zadrnčel znovu.

Agresivně, zle a pronikavě!

Před tím zvukem nebylo kam utéci. Mladé ženě se doslova vřezával do uší.

Někdo jí něco chtěl.

Yvetta nepřidala do kroku. Blížila se k telefonu velmi strnule.

Když zazvonil pošesté, stanula v jeho těsné blízkosti.

Opět položila ruku na sluchátko. Zazvonil ještě jednou.

Yvetta se nadechla. A pak zvedla.

Rozechvěle přiložila sluchátko k uchu. Nechtěla se ohlásit jménem, ale přes rty nedostala nic jiného než tiché: “Ano, prosím.”

A i na druhém konci bylo ticho. Ten, kdo volal, se neohlásil, ale mladá žena věděla, že je tam.

Jen vyčkával, měl přece čas.

Yvetta se cítila tak divně. Stála a sluchátko měla přitisknuté k uchu. Nebo se snad vznášela? Nedovedla si to vysvětlit, ale cítila, jak k ní ze sluchátka plyne nějaká podivná síla. Neomezila se pouze na sluch, nýbrž jako by ji celou přitahovala, jako by chtěla mladou ženu vtáhnout do sluchátka a do jiného světa. Do světa přízraků…

Ve sluchátku se otevřel tunel, který vedl do nekonečna. Neexistovaly hranice a tunel se rozplýval kdesi v prostoru a v čase. Položit, nebo se zeptat?

Tentokrát nepoložila. Přinutila se k otázce. “Kdo… kdo jste?” Ţádná odpověď Odmlka… jen jakýsi tichý šelest.

“Prosím vás, řekněte něco. Kdo jste?”

“To jsem já, Yvetto…”

Ta odpověď zazněla velmi tiše a žena jí sotva rozuměla.

A přece to byla skutečnost. Sluchátko jí vypadlo z ruky. S tupým zaduněním dopadlo na zem. Z ženiných úst se ozval výkřik.

Teď tedy věděla, kdo volá. Byl to Tom, její snoubenec!

Yvetta Taylorová nebyla zpočátku schopna se pohnout. Zírala do tmy, zatímco se jí z očí draly slzy a koulely se jí po tvářích dolů.

Nemyslela na nic. V hlavě jí dunělo, ale žádnou bolest necítila. Všechno se najednou naprosto změnilo. Skutečně, jako by do ní pronikl cizí svět.

Telefon stál na malém lakovaném stolku. Tom jí ho kdysi sehnal za velice výhodnou cenu. Sluchátko spadlo přes okraj stolku, ale pořád ještě viselo na šňůře a dotýkalo se koberce. Lehce se pohybovalo sem a tam a vycházelo z něj vzdálené šumění.

Yvetta nic nechápala. Šok ji naprosto ochromil. Všechno se jí před očima roztočilo. Nevěděla, co má udělat, ale pak připadalo jí, že zatím uběhly celé hodiny zase sluchátko uchopila a přiložila ho k uchu. Pohybovala paží velice pomalu, jako by nesla nesmírnou zátěž. Opět se zaposlouchala.

Tiché šumění bylo teď hlubší, pak zaniklo docela.

“Ano…”

“To… jsi… ty?”

Zaslechla hlas a musela se rozplakat. Sluchátko jí zase téměř vypadlo. Přímo odpovědět nedokázala, z úst se jí vydral jen jakýsi př iškrcený zvuk.

“Ozvi se…”

“Já… nemůžu.”

“To jsi ty, Yvi?”

Bože můj, řekl Yvi. Tuhle její přezdívku znal z mužů jen Tom. Musel to být on!

Zhluboka se nadechla. “Tome… miláčku… Bože můj… kde jsi?”

“Daleko a přece blízko. Jsem u tebe, Yvi. Stále tě vidím, vím, jak se ti vede.” Jeho slova najednou zněla mnohem plynuleji. I on si tedy teprve musel zvyknout na novou situaci. Při každém jeho slovu Yvetta přikývla, ačkoliv tomu všemu vlastně pořád nemohla uvěřit.

“Ty nejsi mrtvý?”

“Ale ano…”

“Tak, prosím tě…”

“Jen tělo, Yvi. Daří se mi dobře, dokonce náramně dobře. Určitě si pro tebe brzy přijdu a odvedu si tě, odvedu…”

Poslední slovo zaniklo v několikanásobné ozvěně. Pak už mladá žena zaslechla ze sluchátka jen tiché šumění. I to zmizelo. A pak t icho. N ic než ticho.

Sluchátko dosedlo zpět na aparát.

Yvetta se trochu zapotácela. Narazila na křeslo a klesla do něj. Zůstala sedět.

Připadala si jako někdo jiný. Už nebyla sama sebou. Pak se ale vrátila zpět ke svým myšlenkám a ke vzpomínkám.

Co ten hlas nechtěla připustit, že to byl Tom ještě říkal?

,Brzy si pro tebe přijdu, odvedu si tě.’ To mohlo znamenat jen jediné.

Zemře, aby přešla do jiného světa. Ale z toho měla strach.

Takže krev!

Vyschlo mi v hrdle a v myšlenkách jsem si rekapituloval, co všechno jsme se zatím dozvěděli. Byl jsem ovšem i nadále skeptický. Copak by někdo zavolal Scotland Yard, kdyby našel na svém telefonu krev? Tahle skvrna mohla mít i docela přirozenou příčinu.

Přesto jsem přistoupil blíž, abych se ještě jednou ujistil.

Ed mě ale zadržel. “Ano, pane Sinclaire, je to tak. Je to krev.”

Zastavil jsem se a pohlédl na něj. Vypadal najednou nervózně, prohrábl si vlasy, takže se mu v nich zajiskřil zlatý prach. Teď jsem si také všiml na jeho pravém ušním lalůčku malého kroužku.

“A odkud se vzala?” zeptal jsem se. Pokrčil rameny.

“Nevíte?”

“Ne.”

Suko řekl: “Moment, to je docela jednoduché. Chcete snad říct, že někdo byl tady ve vaší kanceláři, chtěl telefonovat a krvácel při tom z ucha?”

Na tohle ovšem Edson nezabral. “Kdyby to bylo tak jednoduché, měl bych z toho radost. Bohužel to tak není, inspektore. Já nevím, odkud se tady ta krev vzala.”

Dal jsem Sukovi gestem na srozuměnou, aby mlčel, protože jsem se k tomu problému chtěl ještě později vrátit. Nejdříve jsem si musel telefon prohlédnout zblízka.

Stál naštěstí v ostrém světle.

Krev zatím poněkud zaschla a na jejím povrchu se utvořil tenký povlak jako na omáčce, která před servírováním trochu déle stála a vychladla. Dotkl jsem se blanky, narušil ji a když jsem prst zase odtáhl, měl jsem na špičce rudou skvrnu. Přičichl jsem k ní. Ano, slabý pach krve nepřipouštěl pochyb.

“Už jste se přesvědčil, pane Sinclaire?” zeptal se Ed Edson, když jsem se zase vrátil.

“Skutečně.”

“Máte otázky?”

“Ovšem.”

“Nedovedu si to nijak vysvětlit.” Pokrčil rameny a vypadal při tom dost bezradně.

“Vysvětlení možná ne,” namítl Suko. “Ale nemáte ani podezře-

ní?”

“To je velice těžké.”

“Předpokládám, že ten telefon používáte při svých pořadech.”

“Ano, jeho prostřednictvím navazuji kontakt s oním světem.”

“Takže nebožtíci se hlásí po telefonu.”

“Chceteli to takhle vyjádřit…”

“Mohl byste nám prozradit, jak je to možné?”

“Ne.”

“A ta krev?” Edson uvažoval.

Opravdu se snažil přemýšlet. Nakonec vyrukoval s odpovědí.

Hovořil kamsi do dálky.

“Musí to být něco jako znamení nebo varování.”

“To je možné,” mínil Suko. “Otázka teď ovšem zní: čeho je to znamením?”

“Varování?”

“Vám?”

“Možná.”

Krátce jsme na sebe se Sukem pohlédli. Můj přítel pokrčil rameny. S odpověďmi si věděl stejně málo rady jako já, a tak další dotaz nechal na mně. “Co jste udělal nesprávně, Ede?”

Odešel za pult a posadil se do křesla. Jemný svit přístrojů mu ozářil obličej, takže Edson teď vypadal jako utopenec. “To mi není jasné. Možná jsem zašel příliš daleko.”

“Čím?”

“To kdybych jenom věděl,” zamumlal zamyšleně. “Zřejmě jsem pronikl do oblastí, do kterých jsem proniknout neměl. Cizí síly se brání proti vetřelci, který není dostatečně vyspělý.”

I tahle odpověď nám připadala dost mlhavá. “To se jen domníváte, Ede? Nebo pro to máte důkazy?”

“Zatím je to pouhá domněnka.”

“Tuším, že byste nám měl ještě leccos o své práci povědět, Ede.

Zdá se, že je tady spousta věcí, které bude třeba prověřit.”

“Jaké?”

“Například ten telefon.”

Edson se na mne užasle zadíval. “Tomu nerozumím, pane Sinclaire. Co má s tím telefonem být?”

“Je to normální aparát?”

“Ano, to přece vidíte. Je dokonce moderní, ačkoliv vypadá staře. Patrně víte, jaká je dnes sháňka po starých aparátech. Nostalgie je v módě a tak se tomu přizpůsobily i mnohé firmy a vycházejí vstříc přáním svých zákazníků.”

“Odkdy je potřísněný krví?”

“Přišel jsem na to dnes ráno a zavolal jsem vás.”

“Takže se to mohlo stát v noci?” zeptal se Suko.

Edson se v křesle otočil směrem, kde stál Suko. “To ano, inspektore.”

“Proč jste volal hned nás?” ptal se dál. “Co o nás víte?”

Tentokrát jsme si v jeho úsměvu všimli i náznaku jisté úcty.

“Prosím vás, pánové. Každý trochu zasvěcený o vás tady v Londýně ví.” Vyslovil něco, co se nám vůbec nezamlouvalo. Suko a já jsme neměli moc rádi publicitu. Bohužel jsme se jí ne vždy dokázali vyhnout. Dost se toho o nás vědělo i na místech, která nám nebyla zrovna po chuti. Tady jsme ovšem byli právem, protože Ed Edson měl zcela evidentně problémy. Nemyslel jsem si, že na nás něco hraje. Tenhle muž tím vším skutečně dost trpěl.

“Souhlasíte?” zeptal se. Přisvědčil jsem.

“Ovšem musíte nám pomoci i vy,” řekl Suko. “Především jde o tu krev. Odněkud se tady vzala, to je jasné. A ze stropu zřejmě nestekla.”

“Ne, to ne,” dal inspektorovi za pravdu, “ale také si nemyslím, že by se sem někdo vloupal a že by se poranil. Podle mého soudu jsem při navazování kontaktu probudil síly, které měly raději zůstat na onom světě.”

“Mohl byste to objasnit blíže?” zeptal jsem se.

“Ne, pane Sinclaire. K tomu moje vědomosti nestačí, ale to vám zřejmě nemusím říkat. Nebo vy snad onen záhrobní svět chápete úp lně dokonale?”

“Ne. Ten je příliš komplexní. Ale zůstaňme u vás. Vy jste sk utečně navázal kontakt se zemřelými?”

“Ovšem.”

“Nedovedu si představit,” pokračoval jsem dál, “že jste to dokázal pouze prostřednictvím telefonu.”

“Máte pravdu. Telefon je pouze pomocný prostředek, nic víc.

Podobně jako rádio. Je k tomu zapotřebí médium.”

“A tím jste vy?”

já.”

Pokývl hlavou. “Mám mediální schopnosti. Ten kontakt navazuji

“Upadáte při tom do transu?”

“Spíše do stavu podobného transu. Dozvím se přitom jméno

osoby, kterou mám kontaktovat. A když se mi to podaří, jsem něco jako kanál, který dává průchod přáním zemřelých. Takže odtud název channeling.”

Přistoupil jsem k němu blíž a opřel se oběma rukama o horní hranu jedné z konzol. “Předpokládám, že jste schopen navázat kontakt kdykoliv je to tak?”

“Téměř ve všech případech.”

“I teď?” zašeptal jsem.

Zvedl obočí, které bylo stejně světlé jako jeho vlasy. “Vím, kam míříte, pane Sinclaire. Chcete si mě vyzkoušet.”

“To nepopírám.”

Zvedl ruku a zamnul si ret. “Inu, téměř jsem s tím počítal.”

“Takže souhlasíte?”

Opřel se o opěradlo židle. “Požádal jsem vás, abyste přišli, pánové. Zbývá mi snad něco jiného? Myslím, že musíme spolupracovat.”

“Díky, Ede. Těší mě, že to chápete takhle.”

Zase se vzpamatoval. “Takže, pane Sinclaire, teď jste na řadě vy.

Koho mám zavolat? S kým chcete navázat kontakt?”

Dobrá otázka, na niž bych znal spoustu odpovědí, protože bylo mnoho zemřelých; s nimiž bych rád navázal kontakt. Jenže jsem zvolil jinou cestu. “Ne, Ede, nezačínejte mnou nebo Sukem. Pokuste se navázat kontakt s bytostí, která je zodpovědná za tohle tady.”

“Co to má znamenat, Sinclaire?”

Ukázal jsem na telefon. Stál v kuželu světla a každý detail se v tom prudkém světle vyjímal, jako by někdo jeho obrysy ještě jednou zřetelně obtáhl.

Edson zbledl. Nezamlouvalo se mu to. Svraštil čelo. Vypadal jako člověk, který přemýšlí a jehož myšlenky se točí kolem tématu, které je mu zjevně nepříjemné. “Víte, co ode mne žádáte?”

“Samozřejmě.”

“Takže taky víte, že to může být velmi nebezpečné, když se člověk přiblíží mocnostem, které si to nepřejí. Nesmíří se s tím a připraví odplatu.”

“Ano, Ede. Chápu, že z toho máte strach. Pomyslete ovšem na jedno. Nejste sám. Budeme vás mít pod kontrolou. Navíc to nebude poprvé, co budeme sledovat médium v transu při pokusu navázat kontakt se silami onoho světa. Můžete mi věřit, že dobře víme, jak se máme chovat.”

Nelhal jsem. Často jsme v takových situacích byli. I zde bychom pomáhali a v případě potřeby bychom zasáhli.

Vzpomněl jsem si při tom na svůj křížek. Kdyby se celá věc stala pro Eda Edsona příliš nebezpečnou, mohl bych jím neznámé síly odehnat.

Jenže má slova ho tak docela nepřesvědčila. To jsem poznal z jeho pohybů. Několikrát pokrčil rameny a vypadal velice nerozhodně, často se díval na zem před sebe a úkosem hleděl na telefon.

Byl naprosto v klidu, ačkoliv jsem měl dojem, že by mohl ka ždou chvíli začít zvonit a nebo se dokonce pohnout.

“Souhlasíte?”

Slabě se pousmál. “Já jsem vás sem zavolal, pane Sinclaire.

Takže se musím podvolit.”

“Tak jsme to nemysleli,” odpověděl Suko místo mne. “Musíte o tom být sám přesvědčen. Nucením se nedosáhne ničeho.”

“Vždyť jsem,” připustil Edson.

“V čem je tedy problém?”

“Prostě nevím, jaké síly probudím. Mohlo by se se mnou stát něco, co nebudu moci ovládnout, ale já to chci vědět!” zvolal pak a udělal přitom podle mého soudu trochu teatrální gesto.

“Jak to chcete technicky provést?” zeptal jsem se. Edson pokrčil rameny.

“Je to spíše pokus. Protože jste neuvedli jméno žádné osoby, se kterou byste se rádi kontaktovali, zamířím do prázdna. Musím se soustředit jen na to, co neznám a co tady všechno ovládá.”

“Prosím.”

Zamyslel se a přikývl. Pak se pustil do příprav. Požádal nás, abychom zůstali klidní. Měli jsme se ale posadit tak, abychom ho měli pod kontrolou, protože se obával pomsty nebo útoku ze záhrobí. V bílém koženém křesle a za vší tou elektronikou vypadal jako diskžokej, který se pohodlně usadil ve své kosmické lodi na oběžné

dráze kolem Země a chystal se zásobit celý svět hudbou.

“Zapnu teď rádio. Je naladěno na určitou frekvenci. Ta je v oblasti, která je pro lidské ucho už neslyšitelná.”

“Ale co když se někdo přihlásí? Budeme mu rozumět?” zeptal se Suko.

“To nevím. Každopádně všechno zaznamenáme na magnetofonový pásek. Pak bude hlas srozumitelný.”

“No dobrá, tak to zkuste, Ede!”

Vzali jsme si se Sukem židle a postavili je opěradly ke stěně. Z tohoto místa jsme měli dobrý rozhled. Ed Edson seděl v matném světle, které přístroje vydávaly. Vypadal jako zelený přízrak s tenounkou pokožkou. Byl to příšerný pohled.

“V pořádku?” zeptal jsem se.

Jen přikývl. Pohyby jeho rukou ho ovšem usvědčovaly ze lži. Byl nervózní a pohrával si s dálkovým ovládáním jako dítě s kostkou ze stavebnice.

Konečně zapnul naprogramovaný vysílač. Zaslechli jsme tiché šumění.

“To je on,” řekl Edson. “Nastavil jsem vysílač. To je můj kanál do onoho světa.”

“Začněte, Ede, prosím vás.”

“Ano,” řekl. “Zkusím to.” Přesvědčivě to neznělo. Suko a já jsme se shodli na tom, že Edson má strach. Mohli jsme jen doufat, že ho ten strach příliš neovlivní a že se náhle všechno nezhroutí…

Yvetta Taylorová se opět vzpamatovala. Ale zapomenout na ten telefonát nemohla. Byl to jeho hlas, hlas jejího snoubence, o tom nebylo pochyb. Jenže to byl hlas mrtvého.

Nemohla si to v hlavě srovnat.

Zavolal jí nebožtík. Prostě jen tak. Hlas ze záhrobí, který byl naprosto totožný s hlasem jejího zemřelého snoubence. Nebo se snad mýlila? Je snad možné, že Tom třeba vůbec nezemřel? Ţe pochovali někoho jiného a ona se jen strašně zmýlila?

Když na to pomyslela, vyschlo jí v hrdle. Opět si vzpomněla na jeho slova.

Určitě si pro tebe brzy přijdu!

Yvetta zalapala po dechu. To bylo na ni příliš. Nechtěla! Byl po smrti, nemůže se tedy vrátit, aby zasahoval do osudů živých. To je š ílenství, postrádá to jakoukoliv logiku!

Nebo snad ne?

Najednou pochybovala o svých vlastních úvahách, její nejistota se ještě více vystupňovala. Zatraceně! Vždycky přece dokázala ve svých článcích dospět k jasnému závěru. Její komentáře četli lidé velice rádi. U novin měla už jméno. Vždycky se o ní hovořilo v superlativech a teď najednou tohle.

Yvetta byla velice rozrušená. Musela se nejprve napít, aby se uklidnila. Koňak v pravou chvíli dokázal zapůsobit jako lék, který už dlouho nebrala. Láhev na pojízdném servírovacím stolku už totiž b yla pokryta jemnou vrstvou prachu.

Protože se jí dost chvěly ruce, nalila si více, než chtěla. Stála uprostřed místnosti. Upila první doušek. Pak postoupila o krok dopředu a napila se podruhé. Cítila docela jasně, jak jí alkohol stéká do útrob a jak se v nich šíří příjemné teplo.

Yvetta bloumala po bytě. Vešla do každého pokoje a prohlédla ho zběžným pohledem, jako by někde mohla narazit na stopu po svém snoubenci. Při tom si tu a tam ulízla ze sklenice, svraštila čelo a současně docela jasně pocítila, že její obavy postupně mizí.

Uvolnily místo jiným, jasnějším a střízlivějším úvahám. Potěšilo ji to a už tenhle mírný obrat považovala za úspěch.

Jasně uvažovat.

Co se jí ještě může přihodit?

Přímé nebezpečí jí nehrozí. To je jasné. Pokud na ni něco číhá, pak je to nepostižitelné a údajně to ovládá její mrtvý snoubenec.

To je nesmysl, to není možné!

Zdráhala se tomu uvěřit a teprve teď ji onen telefonát pobouřil. Sice existoval, ale Yvetta už odmítala uvěřit, že to byl skutečně Tom Wade. Nejspíš si z ní někdo vystřelil. Nebožtík přece nemůže navázat kontakt se živými. Ačkoliv už o tom četla a všechny ty reportáže odbyla jako vyložené nesmysly.

Jenže to člověk zpravidla dělá tak dlouho, dokud není sám oním postiženým.

A teď se k nim přiřadila i Yvetta.

Vzpomínala, jak se Tom choval, když bývali spolu. Byl to vždycky velice střízlivě uvažující člověk. Ţádný mystik nebo esoterik, nevěřil ani na duchy, ani na spiritistiku. Stál vždy pevně oběma nohama na zemi. Proto považovala za nepravděpodobné, že by to mohl být on, kdo jí volal ze záhrobí.

Někdo si ztropil poťouchlý žertík. Začal s tím už před několika dny. Stále zvonil telefon a nikdo se neozýval. Teď se konečně odhodlal.

Takže Tom Wade.

“Ne!” vykřikla náhle. “To nebyl Tom. Nemohl to být on!”

Yvetta vyskočila, nalila si druhou sklenici, otevřela dveře na balkon a vyšla ven. Vzduch jí udělal dobře. Odvál poslední zbytky strachu z její mysli. Opět se mohla volně nadechnout. Všechno, co ji před chvílí napadlo, je hloupost. Neexistují žádné důkazy a ten telefonát byl prostě jen hloupý vtip.

Yvetta si říkala, že musí podniknout něco, aby potlačila svůj strach. Dospěla teď do bodu, v němž bylo důležité projevit sílu. Musí si sama dokázat, že je schopna všechno překonat.

Je tady jedna možnost.

Když na ni Yvetta pomyslela, začala se smát. Přitom si sama namlouvala, jak je to dobrý nápad a vnitřně se vzchopila natolik, že už téměř nepociťovala strach.

Sklenici vyprázdnila posledním douškem. Nebyla opilá, jen uvolněná. Ale tento stav neovlivnil její myšlení natolik, aby nevěděla, co dělá. Naopak, zcela se soustředila na tu záležitost. Určitě se s ní vypořádá, tím si byla jista.

“Ano, Tome, udělám to!” řekla sama pro sebe. “Nechtěla jsem to udělat. Až později, snad po dvou nebo třech letech, ale teď se cítím

dost silná. Vím, že to dokážu a nedám se od toho odradit.” Odhodlaně se zvedla. V očích měla tvrdý výraz. Sama se podrobí zkoušce.

Ráznými kroky zamířila ke skříňce s videokazetami. Byly tam nejen videofilmy, které si koupila, ale i kazety s vlastnoručně natočenými záběry, na nichž zachytila osobní vzpomínky. Samozřejmě s Tomem Wadem.

Zasunula kazetu do přehrávače. Křeslo stálo ve výhodném úhlu proti obrazovce televizoru. Všechno bylo připraveno. Yvetta spustila oba přístroje.

Byl to film, na němž byli Tom a Yvetta spolu s ostatními na jakémsi večírku, kde bylo náramně veselo. Ohromně se bavili. Přímo to tam sršelo radostí ze života a celá atmosféra byla věrně zachycena. Yvetta nedokázala sedět v křesle uvolněně. Předklonila se a trochu přimhouřila oči. Tu a tam si přejela jazykem přes rty. Cítila v hlavě nepříjemný tlak, v ústech měla nahořklou chuť.

Vzpamatuj se! Jenom se, prosím tě, vzpama tuj! Pořád si dodávala odvahu. Náhle se objevil na obrazovce Tom. Nafilmovali je při příchodu do malého domu. Tom byl na snímku jako první. Yvetta spatřila jeho rozesmátý obličej. Trhlo to s ní, jako by dostala ránu elektrickým proudem. Oči ji začaly pálit. Pokoušela se ovládat, ale nedařilo se jí to. Zakrátko jí vyhrkly slzy. Byla to žhoucí záplava vzpomínek, pálily ji na lících a vytvářely jí před očima závoj, takže další scény filmu viděla jen velmi nejasně, rozmazaně.

Na videu byli přátelé. A samozřejmě neustále ona a Tom. Bože, jaká tam tehdy byla pohoda. Jak je vítala. Tolik objetí, polibků na tváře, příjemné hudby, pití, jídla.

Byli to všechno lidé od novin a ti se vždycky uměli báječně ba-

vit.

Na večírku se objevily nejen páry, ale přišli i jednotlivci. Hodně

se tančilo a bylo možné volně se pohybovat po jednotlivých vyzdobených místnostech. Švédský stůl skýtal hojné občerstvení, náramně vhod přišlo i pěkně pěnivé pivo či dobré víno.

Yvetta Taylorová seděla strnule v křesle. Slzy už oschly a další jaksi nechtěly téci. Připadala si vnitřně vyhaslá.

Pořád se dívala na svého snoubence. Teprve teď celý ten film pořádně prožívala, ačkoliv se na něj s Tomem dívali už několikrát.

Dnes měla dojem, jako by byl právě on tou osobou, která byla na snímku vidět nejčastěji. Připadalo jí, jako by se už tenkrát chtěl ro zloučit se světem, protože tak často, jako on, do kamery nikdo nemával. Navíc se choval dost nevázaně, skoro až přehnaně vesele. Yvetta si vzpomněla, že se tehdy na něj pro jeho chování zlobila. Dokonce se kvůli tomu i trochu pohádali. Teď ovšem viděla Tomovo jednání z poněkud jiné perspektivy.

Vypadalo to, jako by se vědomě loučil se svým okolím, aniž by to ovšem dal slovem nebo sebemenším náznakem najevo.

Mladá žena seděla zkroucená v křesle a v duchu se ptala, zda Tom už tenkrát měl nějakou předtuchu smrti. Pokud ano, proč se s ní zasnoubil a proč se tak přetvařoval? Mohl přece něco říct, snad by se našla možnost, jak té hrůze utéci.

Teď je mrtvý nebo…?

Yvetta polkla. Zbledla, opět se jí zmocnil strach. Položila si už i otázku, jestli to byl dobrý nápad, pustit si tenhle film. Raději to měla nechat být, vzpomínky ji příliš rozrušily. Ačkoliv se pořád dívala na obrazovku, hlavou jí vířily jiné věci, které prožila se svým snoube ncem.

Myslela na dlouhé procházky podél Temže, na kterých mluvili o budoucnosti, kterou chtěli prožít spolu. Vzpomněla si, jak ji Tom nepřímo varoval a mluvil o tom, že je dost komplikované s ním vyjít. Nechtěla tomu věřit, ale Tom byl vážný a trval na svém. Večer se k tomu ještě vrátili. Nad Tomovou odpovědí se zamyslela až nyní. Tehdy jí nepřipadala vůbec důležitá.

Hovořil o bytostech, které ovládají lidi.

Co to jsou za bytosti, to jí prozradit nechtěl, ale cítil, jako by ho neustále někdo sledoval.

Na to si Yvetta vzpomněla teď, když se dívala, jak se na obrazovce střídají záběry videofilmu. Přejela si rukou po tváři. Měla pocit, jako by tím pohybem zaplašila všechnu svou pobledlost. Najednou si byla jista, že dostala jakýsi pokyn.

Zvuk sice ztlumila, ale pořád ji rušil. Vypnula jej docela a dění na obrazovce se změnilo v přízračnou kulisu, na níž se aktéři pohybovali docela neslyšně. Všechny jejich pohyby vypadaly jako groteskní divadlo.

Pohybovali se sem a tam jako duchové. Stále se objevoval Tom.

Jak jí, jak pije, jak se směje a baví, jak hovoří s přáteli. Jak sedí u baru, jak pije víno a objímá paní domu, jako by se s ní chtěl ro zloučit navždy.

A také to tak nakonec dopadlo.

Yvetta Taylorová sevřela rty. Prudce vydechla nosem. Závan vzduchu jí prolétl přes rty a kolem brady. Na oči jako by dolehl jakýsi tlak. Pozorovala, jak její jistota postupně mizí. Stále se zamýšlela nad Tomovými slovy o tom, že je sledován.

Kým asi?

Kdo může pozorovat lidi?

Tehdy jí ta věta také nešla do hlavy, ale kvůli práci, které měli oba nad hlavu, se k tomu tématu už nedostali.

Jen jednou, ale to nijak důkladně, spíše jen tak mimochodem.

Tehdy jí řekl, že už se brzy o těch bytostech dozví víc.

Jen se tomu zasmála.

Tom ovšem zůstal vážný a namítl, že až on tu jednou nebude, bude se na to ona, Yvetta, dívat jinak. Teď měla jeho slova docela jiný význam.

Otřásla se. Strach byl stále silnější. V očích pocítila tlak, jako by jí cosi chtělo sdělit nějaké poselství o světě či dimenzích, které byly mimo veškeré chápání. Ale vždyť to je směšné. Takovýmhle věcem věří jen hlupáci a mluvkové. Přirozeně, že existují lidé, kteří věří na duchy, samozřejmě i na ufony a cizí civilizace, které neustále sledují lidstvo a občas ho navštěvují.

Dalšímu už ale nebyla ochotna věřit. Víc už neexistuje, nemůže…

A přece ji kdosi volal. Nebožtík…

Drnčení telefonu měla ještě v živé paměti, neustále jí vířilo hlavou a nechtělo ustat. Trápilo ji, týralo…

Ale bylo skutečné!

Yvetta najednou z křesla vyskočila tak prudce, že ztuhlé nohy jen stěží udržely váhu těla. Podklesla.

Otočila se.

Opět se ozval zvonek telefonu. Polil ji studený pot. Měla strach jít k aparátu a zvednout sluchátko. Kdyby teď zaslechla jeho hlas, k tomu ještě ten film, asi by toho už bylo na ni příliš. Ale třeba to ani nebyl Tom. Bylo možné, že si jeho hlas jen namlouvala, protože na něj tak intenzivně myslela. Řekla si, že to asi bude tak, udělala poslední krok a zvedla sluchátko.

Neohlásila se. Nebylo to ani zapotřebí, protože ženský hlas ze sluchátka vychrlil: “Propánakrále, Yvetto, už jsem si myslela, že nejsi doma. Už jsem to skoro vzdala.”

Yvetta si oddechla. Nebyl to Tom, byl to ženský hlas, hlas kamarádky, která ani nebydlela tak daleko odtud. Jmenovala se Magda Winterová a pracovala jako grafička v témže nakladatelství.

“To jsi ty, Magdo?”

Ţena na druhé straně linky se rozesmála. “No ano, já! Jsi zklamaná?”

“Ne, ne. Naopak. Já… strašně se mi ulevilo.”

“No, to je taky slyšet,” prohlásila Magda suše.

“Jak to? Stalo se něco?”

“N ic, nic, holka. Jen to po telefonu vypadá, jako by tě můj hlas zbavil nějakého šíleného břemene. Je to tak?”

“Ano.”

“Tom?”

“Správně.”

Magda Winterová se odmlčela. “Je to samozřejmě velice těžké, dát ti nějakou radu, moje milá. Ale musíš se pokusit se z toho dostat. Víc ti říct nemůžu.”

“Vím, že to myslíš dobře,” odpověděla po hlubokém nadechnutí,

“ale zrovna dnes to bylo mimořádně zlé.”

Magda si odkašlala. “Nechci tvrdit, že jsem to poznala, to bych lhala, ale chápu, že je ti úzko. Proto ti taky volám. Co se děje? Půjdeme někam ven a popovídáme si?”

“Teď?”

“Ano. Je pátek a já si myslela, že bys…”

“Magdo, prosím tě, poslouchej. Vadilo by ti moc, kdybys přišla ke mně?”

“Myslíš, abych pro tebe přijela?”

“Ne, to ne. Myslím, že bychom zůstaly u mě. Pití mám doma dost, udělaly bychom si něco k jídlu. Nebo ty bys raději mužského?”

“Blbost, holka. Ne, když jsme spolu: Vím přece, jak je ti.”

“Díky.”

“No, myslím, že potřebuješ utěšit. Fajn, přemluvilas mě. Přijedu k tobě. Řekněme, tak za půl hodinky. Mám přivézt pizzu a nějaký salát?”

“To by nebylo špatné.”

“Fajn, takže…”

Nedokončila větu, protože obě Magda i Yvetta zaslechly tichý smích, který jim ze sluchátka pronikl k uším. Byl jízlivý a zněl odporně, přesto však tak nevýrazně, že nebylo možné poznat, zda se směje žena, či muž.

Ale neustále sílil. Byla to Magda, která to nevydržela. “Hej, Yvetto, co je ti? Co je ti najednou tak k smíchu?” Nepochopila, že to není její přítelkyně, kdo se směje.

“To nejsem já.” Yvettě se najednou sevřel žaludek.

“Ne? Nedělej si ze mne dobrý den. Tak kdo? Kdo se to tak chechtal, ksakru?”

“Já!”

Hlas cizí, syčivý, Yvettě bohužel důvěrně známý. Najednou se jí udělalo nevolno. Stěny pokoje jako by se jí náhle rozestoupily před očima, nebo jako by se naopak nakrabatily do záhybů pohybujících se ze strany na stranu. Magda Winterová se na celou věc dívala realisticky. “Kčertu. Zamíchal se někdo do hovoru? Copak nás někdo ruší?”

Otázka platila Yvettě. Ta ovšem nebyla schopna slova a jen s námahou překonávala strach. Proto do telefonu pouze zašeptala:

“Prosím, tě, Magdo, pochop to. N ikdo hovor neruší.”

“Ale někdo se přece chechtal. Já to nebyla a ty taky ne.”

“To je pravda.”

“No tak, prosím tě, kdo…?”

Zarazila se, protože smích se ozval znovu. Tentokrát byl podmalován tichým skřípěním, které vypadalo jako hrozba.

Nebo jako příslib čehosi, pomyslela si Yvetta a v duchu se ptala, co ten zvuk asi věští. Jistě nic dobrého. Yvetta cítila, jak jí vysychá v

krku. Už dávno jí naskočila husí kůže a srdce se rozbušilo. Dlaň, ve které držela sluchátko, měla celou zpocenou. Vůbec si nevšimla, že drží sluchátko daleko od ucha. Teprve když jí připadalo, že hlas přítelkyně zní velice slabě, došlo jí to a ozvala se zase.

“Co je?”

“To chci vědět já od tebe. Chovala ses strašně divně, tak divně, že už jsem o tebe měla strach. Myslím, že opravdu potřebuješ, aby si s tebou někdo promluvil. Už běžím, holka. Ahoj.”

Yvetta chtěla ještě něco dodat. Slova ovšem už byla zbytečná.

Magda zavěsila. A nebylo slyšet ani smích.

“Já se z toho zblázním!” zašeptala. “Jestli to tak půjde dál, zblázním se.” Sluchátko sklouzlo dolů a dopadlo na aparát. “To je psychický teror, surové psychické násilí.” Otočila se a odvrávorala. Obličej měla bílý jako křída. Rty v něm bylo sotva rozeznat. V očích cítila jakýsi podivný tlak.

Teprve teď si uvědomila, že videofilm ještě stále běží. Zábava byla už v pokročilém stadiu. A ten, kdo filmoval, už nedokázal kameru udržet normálně. Každá scéna se skládala z kymácivých záběrů, jako by člověk s kamerou stál na rozhoupaném prkně a snažil se všechno zachytit na video.

Yvetta opět spatřila svého mrtvého snoubence. Patřil k těm nejveselejším, tančil a napodoboval břišní tanečnice samozřejmě nedosahoval vláčnosti jejich pohybů, takže to všechno vypadalo náramně směšně.

Ano, oddal se zábavě celou duší a byl mezi hosty jedním z nejodvázanějších.

Yvetta zírala na obrazovku a nevnímala, že jí po tvářích stékají slzy. Ani se nepodívala na film do konce. Ze strnulosti ji vytrhlo až nepříjemné hlasité šumění. Vypnula videorekordér i televizor.

Zadívala se do prázdna. Její tvář se podobala masce, v očních důlcích bezbarvé oči.

Po chvíli se vzpamatovala. Postupně byla schopna zase normá lně uvažovat. Měla prostě dnes těžký den. Ale konec bude dobrý, protože brzy ji navštíví její kamarádka Magda. Yvetta doufala, že ta návštěva něco změní a že ji vytrhne z letargie.

Magda byla žena plná života. Dokázala Yvettě zvednout náladu a přivést ji do reality. Určitě se bude smát, až si to všechno poslec hne. Yvetta nemá ani žádné důkazy, protože Tom určitě, až tady bude Magda, nezavolá. To by jí potom dala sluchátko, aby se sama přesvědčila.

Ano, tak to bude.

Přesto se otřásla. Chlad jí přejel po zádech a stoupal až do týla. Zachvěla se.

Tak chladno přece v bytě nemůže být. Ani okna nejsou otevřená, takže to nemůže být průvanem.

A přesto jí po zádech přebíhal mráz, jako by ji někdo šimral. Otočila se.

Nic.

A přece tady cosi bylo.

Yvetta to spatřila ve chvíli, kdy pohledem zavadila o dveře.

Vedly do chodby. Byly otevřené a posouvaly se sem a tam, jako by jimi pohybovala neviditelná ruka.

Yvetta se zděsila. Nemohla se ani pohnout. Nejraději by se schovala pod koberec. Hlavou jí probleskla jediná myšlenka!

Bože můj, je tady! Tom je tady.

Ed Edson se víc než minutu ani nepohnul. Čas jsem sledoval na svých hodinkách. Vypadalo to, jako by splynul s koženým křeslem. Pohled měl upřený na telefon. Ten stál bez hnutí, sluchátko položené na vidlici.

Zapnul elektroniku, aniž bychom cokoliv zaslechli. Jen slabounké zabzučení, které jako by bylo od nás vzdáleno na stovky světe lných let. Daleko na cestě do věčnosti, ztraceno v prostoru a čase.

Nevěděli jsme, jak a s kým chtěl navázat kontakt. Ony cizí bytosti se mohly ohlásit prostřednictvím rádia nebo i telefonu, potřísněného krví. Záleželo teď na tom, zda je druhá strana vůbec ochotna na něj, volajícího, reagovat.

Uplynula minuta.

Slyšeli jsme Edsonovo hluboké oddychování. Pak se napřímil, ale z křesla nevstal, jen se předklonil a zadíval se na stupnice a schémata na přístrojích.

“Je všechno v pořádku?” zeptal jsem se.

“Ano, myslím, že ano.”

“A co bude dál?”

“Nevím. Je to těžké.”

“Nemáte pro takovou situaci nějaké analogie?” chtěl vědět Suko.

“Musí přece nějaké být. Navazoval jste přece kontakt se zemřelými tak často a teď…”

“Mýlíte se, inspektore. Dnes je to jiné, to mi věřte. Já… už nejsem schopen je kontrolovat.”

“Co to znamená?”

Edson se přidušeně zasmál. “Nechtějí se chovat tak, jak bych chtěl… Nastavil jsem všechno správně. Vysílače jsou v pořádku, ale nepodařilo se mi dostat se do tranzu. Kanál se nevytvořil. Bez cha nnelingu nedosáhneme ničeho. Chápete, co tím myslím?”

“To ano,” přiznal jsem, “ale proč se ty cizí mocnosti zdráhají právě dnes? Už se vám to stalo častěji?”

Chvíli přemýšlel a pak pokrčil rameny. “Vlastně ne.”

“Takže ne přímo.”

“Ano, tak nějak.”

“A jaké pro to máte vysvětlení?”

Obrátil k nám hlavu. “Co vám na to mám říct, pánové? Podívejte se do zrcadla.”

“To myslíte nás?”

“Ano.”

“Proč?” zeptal se Suko. “Co jsme těm cizím silám udělali? N ic! Sedíme tady a čekáme. Čím se to dnešní sezení liší od ostatních, které absolvujete?”

“To vám říci nemohu,” odpověděl šeptem. “Nemám prostě tušení. Musíte mi věřit.” Přejel si dlaní po čele, jako by si chtěl vyhladit vrásky.

“To vám nevěříme.”

Demonstrativně se nadechl. “Jste prostě rušivý faktor, který ty bytosti znepokojuje. Víc se…”

“Takže máme odejít?” přerušil jsem ho.

“Ne!” jeho odpověď zazněla vyděšeně. Opět se k nám obrátil. Jeho tvář byla stejně ustrašená. “Přece jsem vás požádal, abyste př išli. Musíte tady zůstat.”

“Dobře. Až se zase budete cítit v pořádku, můžete odstartovat další pokus.”

“Ano, musím.”

“Teď.”

Edson si olízl rty. “Samozřejmě. Nemohu čekat dlo uho.” Zavrtěl hlavou. “Přitom mám dnes večer termín.”

“Předpokládám ovšem, že ne vysílání.”

“Správně, inspektore.”

I Edson, člověk, který byl se záhrobím běžně ve styku, byl nervózní. Nevěřil jsem, že by na nás něco hrál. Byl skutečně v koncích a nevěděl, jak má reagovat.

Ještě jednou zapnul svoje “rádia”. Tohle jeho důvěrné zastaralé označení mi bylo celkem sympatické. Nastavil hlasitost a celou mís tností se rozlehlo šumění. Kromě něj jsme však nepostřehli nic. Ani nejmenší náznak hlasu ze záhrobí.

Opět hlasitost ztlumil s tím, že to zkusí znovu.

“A co uděláte, jestli to nevyjde?”

“Na to nechci myslet.” Sám nad sebou potřásl hlavou. “To se mi ještě nikdy nestalo.”

“Počkáme.”

Opět nastalo skličující ticho. Ed Edson ho potřeboval. Musel se soustředit, aby se stal médiem a tím i kanálem, který by mohly použít mimozemské síly ke komunikaci.

Možná by bylo lepší, kdybychom mu dali alespoň nějaký záchytný bod. Někoho z našich zemřelých známých nebo příbuzných.

To ale nechtěl. Ukázal na telefon. Byl osvícen kuželem světla.

Tvořil jednu hranu trojúhelníku, možná dokonce tu nejdůležitější, protože síly z onoho světa se hlásily po telefonu. Jakmile bude vytvořen kanál a budouli ony cizí bytosti chtít, aby se lidé o jejich světě dověděli, telefon zazvoní.

A právě na tu chvíli jsme se Sukem čekali.

Zatím jsme se ovšem věnovali pouze Edu Edsonovi. Pohodlně se opřel v křesle, pootočil ho mírně doleva, aby viděl zároveň na př ístroje i na telefon. Teprve teď jsem si všiml, že má aparát na dosah ruky. Když by chtěl zvednout sluchátko, stačilo mu pouze natáhnout paži a bylo to. Pohodlnější už to být nemohlo.

Nic se však nedělo.

Vteřiny se vlekly. Pociťovali jsme podivný tlak, který na nás doléhal stále víc a víc. Naslouchal jsem bušení svého vlastního srdce a byl jsem si jist, že Sukovi se nevede jinak. Naše pohledy se upíraly na Eda Edsona.

Slavný moderátor mlčel.

Vypadal, jako by srostl se svým křeslem. Hlavu měl otočenou doleva, od nás, takže jsme mohli pozorovat jen část jeho profilu. Zíral do skličujícího ticha a když dýchal, neslyšeli jsme jediný zvuk. Vzduch vypouštěl neslyšně nosem.

Čekali jsme.

Tentokrát jsem se na hodinky nedíval. Ani jsem se neodvažoval pohnout. Nechtěl jsem, aby Eda Edsona z jeho mediální koncentrace vyrušil sebemenší pohyb.

Doposud se mu vždy podařilo stát se kaná lem mezi tímto a oním světem. Dnes se dostal do problémů.

Bylo to skutečně tím, že jsme tady byli my, nebo k tomu byly ještě další, hlubší důvody? Ani jeden z nás to nevěděl a mohli jsme jen doufat, že se to tentokrát Edovi podaří.

Tušil jsem, že jsme na stopě veliké věci, která dobrovolně nechce vydat své tajemství a je nutno ji k tomu teprve přinutit. Pro člověka je ovšem dost nebezpečné zahrávat si se záhrobím. Sféry, jichž se člověk odedávna bál, se zdráhaly na lidský podnět reagovat. Ani Ed Edson neměl potřebnou sílu.

Náhle sebou cukl.

Stalo se to tak rychle, že jsme to pořádně postřehli až při druhém škubnutí. Jeho tělo se napjalo a ze rtů se vydral tichý sten. Pak se opět uvolnil. Oběma rukama svíral boční opěradla křesla.

Suko, který seděl vedle mne, přikývl. Na tváři se mu objevil úsměv. Stejně jako já si myslel, že se Edsonovi konečně povedlo navázat kontakt.

Tomu se ovšem nevedlo dobře. Dýchal ztěžka.

Na čele se mu pohybovaly vrásky, kůže se prudce svrašťovala.

Celé čelo se mu orosilo potem a ten se sbíhal v drobné potůčky.

Ten muž trpěl…

Dlaněmi třel kůži opěradel. Pořád a neustále jako by tím mohl ještě zintenzívnit kontakt s oním světem.

Nepochybovali jsme už, že se stal prostředníkem kanálem. Těžce zasténal. Oči už neměl zavřené, nýbrž otevřené a upřené do dálky, jako by tam viděl něco docela konkrétního, co nám zůstalo utajeno.

Copak vidí do záhrobí? A pokud ano, řekne nám, co tam spatřil?

Sípavě oddychoval, pak zatřásl hlavou, jako by vidiny, které měl, chtěl zahnat. Pohled měl upřený do stropu, jenže my jsme na něm nic zvláštního neobjevili. Vypadal jako třpytné nebe plné hvězd. Malé lampičky drobně zářily. Když jsem se na ně díval dlouho,

rozdíly zmizely a já měl dojem, že je to jakýsi závoj.

Napětí rostlo.

Chtěl jsem Edsona oslovit, ale ten najednou vstal. Stalo se to tak rychle, jako by měl v sobě zabudovaný nějaký přístroj, který ho poháněl.

Jde snad pryč?

Ne, jen se předklonil a zahleděl se na přijímač. Na malém osc ilografu se zběsile míhaly sem a tam jakési křivky. Veškeré přístroje se zmateně rozblikaly. I šumění zesílilo. Vycházelo ovšem z reproduktorů celkem rovnoměrně a vypadalo jako divoké syčení, které se hrne ze chřtánu nějakého netvora.

Proč?

Edson se obrátil.

Nevěděl už, kam se má podívat. Pohyboval se pomalými a drobnými kroky. Občas se k nám otočil. Působil dojmem člověka, který nás sice vidí, ale nebere na vědomí.

Cítil se osamocen. Velice sám…

Náhle se rozplakal. Zvedl paže a opatrně je natáhl před sebe, jako by mohl nahmatat něco, co tady vůbec nebylo.

Nemohl jsem se najednou zbavit pocitu, že velká místnost sice zůstala na pohled stejná jako předtím, ale že se pomyslně rozdělila na dvě poloviny.

Jedna byla normální, v té jsme se nacházeli my. Ta druhá se ovšem změnila.

V ní se pohyboval Ed Edson, který cizí síly sice vyvola l, ale nemohl se jich zbavit. Připadal nám jako loutka, která poslouchá cizí příkazy, aniž by to chtěla. Otočil se. Ve tváři se mu zračilo němé utrpení a jeho tělo sebou škublo pokaždé, když jako by dostal od oněch cizích sil ránu. Oči mu vystoupily z důlků. Cizí síly se zmocnily jeho nitra a tvrdě ho drtily.

Sténal.

Pak upadl na zem. Rukama šmátravě pohyboval kolem sebe. Chtěli jsme mu pomoci a už jsme také vyskočili, když se stalo něco, co nás všechny překvapilo.

Ozval se telefon.

Pronikavé, drsné zařinčení. Zazvonění docela obyčejného telefonního přístroje. Ale nám přesto připadalo, jako by ho ovládaly cizí síly.

Po zádech mi přeběhl mráz.

Polkl jsem, posadil jsem se a čekal, co se stane. Všechno bylo normální.

Pronikavé drnčení znělo jako výkřiky, které se neustále opakovaly. A Suko do toho chraptivým hlasem šeptal: “To je pro něj, Johne, ne pro nás.”

V tom měl pravdu.

Po čtvrtém “výkřiku” se i Ed Edson vzpamatoval natolik, aby mohl podniknout to, co se od něho žádalo. Jeho nekontrolované pohyby se zpomalily, až nakonec ustaly. Natáhl k telefonu paži.

Dlaň ztěžka dopadla na sluchátko. Slyšeli jsme, jak dlouze a s ípavě oddychuje.

Pak sluchátko zvedl.

Ani to se nestalo normálním rychlým pohybem, ale rovněž velice pomalu, rozvláčně.

Donesl sluchátko k uchu, ještě na chvíli zaváhal a promluvil.

“Ano, já…”

K dalšímu se nedostal.

V bezprostřední blízkosti telefonu nastal výbuch. Najednou se všechno zcela změnilo. Doslova odnikud se objevil koncentrovaný paprsek světla, který na něj dorážel ze všech stran a neuvěřitelnou silou se ho zmocňoval.

Točil se kolem něj. Viděli jsme jeho postavu jako jasný obrys na temném pozadí. A najednou jsme spatřili, jak jeho tělo zprůhlednělo a pod kůží se objevily bledé kontury kostry. Z úst se ještě vydral pronikavý výkřik. Rozlehl se místností, jako by chtěl prorazit stěny.

A pak nevěřili jsme svým očím a ztuhli jsme hrůzou Ed Edson zmizel. Byl prostě pryč. Slavný moderátor se jednoduše vypařil!

“Tome?” zvolala Yvetta. “Tome, jsi tady?” Ţádná odpověď.

Jen zůstaň hezky klidně sedět, říkala si v duchu. Proboha, jen zachovat klid. Na všechno ostatní můžeš zapomenout. Jen se nenech vyhecovat. Jen neztrať nervy!

“Tome, prosím tě, jestli jsi to skutečně ty, ohlas se. Copak jsi opustil,” další slovo jí nechtělo z úst, “říši mrtvých?”

Ticho.

Tíživé a naprosté.

Ticho, jaké Yvetta zažívala v prvních dnech po Tomově smrti. Ticho, s nímž se nedovedla smířit, protože bylo tak nové. Zatím kolem ní číhali tajemní duchové, kteří se chovali naprosto neslyšně.

Zhluboka se nadechla.

Její rty se pohybovaly. Ptala se v duchu, kdo tu jen je?

Mladá žena pomalu ustupovala dozadu. Drobnými krůčky a s roztřesenými koleny. Po zádech jí přebíhal mráz. Ţaludek měla stažený. Ležel jí v těle jako těžký kámen. Oči jí žhnuly a nad vlasy jako by jí sršely elektrické jiskry. Chvíli trvalo, než mohla zase normálně uvažovat a než si mohla uvědomit, co se s ní děje.

I když to tak nevypadalo, musela prostě vycházet z toho, že už není v pokoji sama. Měla neviditelného hosta nebožtíka.

Vlastně by odtud měla s křikem utéci. Ještě včera by to každopádně udělala. Dnes ne. Zůstala a začala dokonce o tom všem přemýšlet, což ji samotnou udivilo.

Zda člověk podobné věci pochopí, záleží na tom, jak se k myšlenkám postaví. Jen nepropadnout panice, pořád si říkat, že se tady nabízí obrovská šance přiblížit se záhadným mocnostem.

Nebyla sama. To bylo jasné.

Někdo byl s ní. Bytost, kterou musela přijmout jako ducha. Tom, její snoubenec. Vrátil se k ní jako přízrak z říše mrtvých a chtěl ji na

sebe upozornit. Ţe to nemůže udělat jako živý člověk, bylo zřejmé. Duch měl pouze určité prostředky a způsoby, jak s lidmi navázat kontakt. To musel člověk akceptovat a musel si na to zvyknout.

Takže: Tom je zde!

Smířila se s tou myšlenkou a najednou jí bylo do smíchu. V jejích očích se objevil lesk, který jindy zažívala pouze při určitých s ituacích. Vždycky, když byla Tomovi velice nablízku. V intimních chvílích, kdy spolu prožívali kouzlo lásky, ve chvílích, které patřily jen jim dvěma.

Podobně se cítila i teď.

Yvetta vysunula dopředu pravou nohu.

Udivilo ji, jak lehce a volně se jí kráčí. Nepociťovala už nic ze stísněnosti a nejistoty, která ji skličovala ještě před několika minutami. Teď už bylo všechno v pořádku.

Bože, nejsem tady sama, opakovala si neustále v duchu. Nechce mě spustit z dohledu, nezapomněl na mne. Ani smrt nebyla tak silná, aby nás od sebe odtrhla. Láska nás dvou zvítězila nad smrtí a vytrhla jí její krutý osten. Yvetta pohlédla na strop. Najednou se jí chtělo tančit. Deprese, obavy a podivný tlak, to vše zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku. Teď už pociťovala jen radost z nové skutečnosti.

“Tome…”

Znovu zavolala jeho jméno a nechala ho odeznít. Ozve se?

Ne, ještě se držel zpátky, ale věděla, že je jí nablízku. Když chodila, měla občas pocit, jako by ji ovanul dech, jako by po ní sklouzl a jako by ji pohladil po skráních.

Tu a tam pohlédla k telefonu. Ten mlčel.

Prosím tě, ozvi se. Ozvi se přece, abych s tebou mohla mluvit, Tome! Udělej mi tu radost. Vím, že můžeš! Velice intenzivně myslela na svého snoubence a představovala si ho pořád jako živou bytost, která se tak ráda smála a tolik milovala život.

Aparát zůstával němý. Kdyby jenom měla telefonní číslo, aby mu zavolala. Řadu čísel, která by ji spojila se záhrobím. Ale hned si uvědomila, jaký je to nesmysl.

Přesto zůstala stát vedle telefonu a chtěla zvednout sluchátko. Sotva se ho dotkla, ucukla jí ruka stranou. Nebylo to sluchátko,

ale kus ledu, čeho se dotkla.

Hrůza…

Zírala na aparát. Ztěžka polkla, pohnula víčky, aniž při tom ovšem zavřela oči. Chtěla totiž vědět, co se stane.

Nic.

Ţádné zvonění, telefon se jen změnil v kus ledu. Takže, soudě podle toho, musel duch jejího milence sídlit v aparátu a ve sluchátku. Našel díky tomuto přístroji cestu z onoho světa zase zpět do světa lidí.

Jestlipak ho Yvetta bude moci i spatřit?

Usmála se, když na to pomyslela. Kdyby ho uviděla, jaký asi bude? Jak by si člověk měl asi ducha představit? Vzpomněla si na všechny ty obrázky a kresby, které viděla v různých časopisech. Byly tam vždycky namalovány nadouvající se postavy z éterické hmoty což bylo trochu naivní zrovna tak, jak si duchy představují děti. Jenže takové naivnosti odmítala. Podle jejího názoru se duchové

“ohlašují” jinak například nepřirozeným chladem, který občas nastane, ačkoliv teplota místnosti se nijak nezmění.

Yvetta zamířila tam, kde na stěně vedle obrazu visel úzký teploměr.

Teplota neklesla. Velice podivné…

Chlad ale zůstal. I když jen na povrchu jejího těla. Bylo to jako působení suchého ledu Yvetta se musela nad tím přirovnáním usmát.

Smích jí ovšem ze rtů zmizel, když opět pomyslela na svého snoubence. Pořád se ještě neukázal, ale byl tady. C ítila jej všude a on jako by vyplňoval celý prostor.

Kde jen může být?

Ohlédla se. Opět měla pocit, že ji ze všech koutů sledují nesčís lné páry očí. Zíraly na ni, poulily, lákaly, ale nikdy se jí neukáží.

To jí samozřejmě klidu nedodávalo. Přece se něco musí dít.

Yvetta si nedokázala představit, že by tím duchové nic nesledovali.

Pak se ozval zvonek.

Ten zvuk přerušil tok jejích myšlenek. Byl jako bolestivé píc hnutí a vytrhl ji z jejího vnitřního světa. Zatnula ruce v pěsti, celá se vypjala a najednou ji napadlo, že to musí být její kamarádka.

Docela na ni zapomněla. To už uteklo tolik času?

Pohled na hodiny ukázal, že se nemýlí. Vyběhla z pokoje a zvedla domácí telefon. “Ty už jsi tady, Magdo?”

“Už?” Magda se zasmála. “No ty jsi náramná. Ještě jsem se zdržela. Všechno v pořádku?”

“Jo, pojď nahoru.”

Yvetta stiskla tlačítko a přemýšlela, co má Magdě Winterové ř í-

ci.

Pravdu?

Nejprve by na ni zírala a pak by se jí vysmála. N ic, ale docela

nic by jí neuvěřila. Magda stála vždycky oběma nohama pevně na zemi. Věřila na všechno možné, jen ne na duchy a podobné věci. Ty odbývala tak nanejvýš unuděným svraštěním čela. Takže Yvetta b ude dělat, jako by nic. Návštěva ji alespoň rozptýlí.

Ráda by teď zůstala sama, aby mohla zkusit komunikovat se svým zemřelým snoubencem. Nesetmělo se ještě, ale soumrak na sebe nenechá dlouho čekat a Yvetta nevěřila, že by se později duchové chovali jinak.

Nebylo skutečně jednoduché najít nějaké řešení. Vyhodit Magdu také nemohla. Když ta se jednou pro něco rozhodne, vytrvá u toho.

Ozvalo se zabušení na dveře. Ten hluk vytrhl Yvettu z jejích úvah.

“Hej, copak mi nechceš otevřít?”

“Jo, už jdu.”

“No to bych taky prosila.”

Yvetta odemkla dveře bytu a Magda se vehnala dovnitř jako uragán. Byla typem ženy, který by leckdo označil: tygřice. Pořád b yla v akci, pořád připravena ke skoku a s očima na stopkách, aby jí nic neušlo. Dvaatřicetiletý uragán s rudě odbarvenými hustými vlasy, které v dlouhých loknách lemovaly obličej. Měla modré oči a nade vše zbožňovala své podivuhodně tvarované brýle. Vlastně je vůbec nepotřebovala, ale byla v nich nápadnější, a to považovala za ohro mně důležité.

Vysoukala se z černé bundy, hodila ji na věšák a pak se s kamarádkou pozdravila dvěma polibky na tváře. Její skráně byly jen mírně napudrované, ústa neměla téměř vůbec nalíčená, zato měla nehty nalakované na zeleno. Měla na sobě červené džínsy a červenobílé tričko, jehož barvy přecházely jedna v druhou, jako by nevydržely praní. Na prsou měla vyšita ústa, otevřená do širokého úsměvu.

“Jsi ráda?”

“Ano.”

Magda se usmála a shrnula si vlasy. “Ale nevypadáš na to.”

“Jak má vypadat člověk, který má radost?”

“Nemám tušení, ale rozhodně ne jako ty.”

Magda vstoupila do pokoje a mnula si dlaně. Přimhouřila oči.

Zdálo se, že něco uviděla.

“Děje se něco?”

“Nevím.” Pořád si ještě mnula ruce.

“Je ti chladno? Chtěla by ses napít?”

Magda kývla hlavou. “To je prima nápad, řekla bych. Snad koňak.”

“Dobře, hned.”

“Ale ty si dáš taky.”

“Jasně.”

Zatímco Yvetta nalévala koňak, procházela se Magda po pokoji. Yvetta, která ji při tom sledovala, se nestačila chování své přítelkyně divit.

“Je ti něco?

“Ani ne.”

“Ale?”

“Nechci se tě dotknout, Yvi, ale mám pocit, že se tady něco změnilo, ačkoliv to vůbec není pravda.”

“To je tedy zajímavé.”

“Jo.” Zastavila se a zvedla ruce. “Nedovedu ti to jinak vysvětlit.

Něco tady prostě je.”

“Jasně, my dvě.”

“Ale ještě něco.”

“Ale co?” Přistoupila k Magdě a podala jí číši. “Co ti tady připadá nezvyklé?”

Magda si vzala sklenici. Rozhlédla se zkoumavě kolem sebe.

“Především je tady chlad,” řekla pak. “Ale takový nějaký podivný chlad.”

“Jaký?”

“Nějaký takový vnitřní!”

Yvetta polkla. S námahou potlačovala rozechvění a křečovitě se pokoušela potlačit rudnutí ve tvářích. Magda nesmí přijít na to, že trefila do černého.

“No jo, tak na to pomůže, když se napijeme. Na zdraví.”

“Na tvoje, Yvi.”

Upily a Magda uznale zakoulela očima. “No to je bašta,” pochválila drink, sundala si brýle a položila je na stůl. “Vážně, báječné pití. To je správný začátek.”

“Začátek čeho?”

“No večera přece.”

Yvetta zvedla obočí. “Tys něco naplánovala a rozhodlas i za mě?”

“Ano.”

“No to jsem tedy zvědavá.”

Magda se posadila do jednoho z křesel.

“Řekla jsem si, že bys odtud měla někam vypadnout. N ic nemám proti tvému bytu, ale když se v práci koukáš do čtyř stěn a pak tady znovu, dlouho to takhle nevydržíš. To je pro mladou ženu deprimující, věř mi. Proto jsem si umínila, že si dnes večer někam vyjdeme. N ic velikého, neboj. Trošku se venku porozhlídneme, zajdeme si na skleničku, dostaneme se mezi lidi a trošku se pobavíme to je správné. Lepší lék, než nějaké prášky nebo injekce. Souhlasíš?”

“To není špatné.”

Magda se usmála. Dopila koňak a přikývla. “Yvi, znám tě. Znám tě už několik let. Už jsme spolu leccos prožily a když reaguješ takhle, tak nejsi zrovna moc nadšená. Je to tak?”

“Ano.”

“A proč tak reaguješ?”

Yvetta povytáhla obočí. “Je dost možné, že ještě není ten sprá vný čas.”

Magda přikývla. “Tom, viď?” zeptala se tiše.

“No právě.”

Magda sešpulila ústa. Vypadalo to, jako by se pohybovaly dvě gumové hadičky. “Samozřejmě je pro mě těžké vžít se do tvých reakcí.”

“Neznala jsi ho tolik…”

“Nech mě domluvit, Yvi. Samosebou, že jsem ho neznala tak dobře, jako ty, ale vím taky, že Tom nebyl žádný morous. Určitě by souhlasil s tím, aby sis udělala příjemný večer. Přece nejdeme nikoho ulovit, prostě vyrazíme mezi lidi a trochu si poklábosíme.”

“To přece můžeme i tady.”

“Přestaň, tohle není atmosféra, kterou potřebuješ.” Magda vstala.

“Uděláme to takhle: já si teď odskočím na toaletu a ty si to zatím rozmyslíš. A až se vrátím, řekneš mi, co a jak, fajn?”

“Nevím…”

“No tak!” Pohladila Yvettu po skráni a s pozpěvováním vyšla z pokoje ven.

Sledoval ji pár nadmíru vážných očí. Yvettu ten návrh překvapil.

Při nejlepší vůli nevěděla, co má dělat. Nebyl tu nikdo, kdo by jí poradil.

Kdyby byl aspoň nablízku Tom, vypadalo by všechno docela j inak. Ale takhle…

Náhle se vytrhla z myšlenek. Z koupelny se ozval tichý výkřik. To byla Magda.

Už se za ní chtěla rozběhnout, když vtom zaslechla kroky. Plíživé a velice tiché.

Magda Winterová se vrátila. Objevila se v otevřených dveřích a podobala se přízračnému zjevení. Chvěly se jí rty a jen s námahou se ovládla. Yvetta nechápala, proč se přítelkyně chová tak podivně.

“Co je, Magdo? Co se děje?”

Ta přikývla a současně polkla. Pak se nadechla. “Já… já byla v koupelně, Yvi.”

“No a? Co je na tom špatného?”

Magda znovu polkla. “Je to šílené, Yvi, je to celé šílené. Koupelna… koupelna je plná ledu… chápeš? Je plná ledu…”

“Je pryč!” zašeptal Suko. “Zatraceně, je pryč! Neříkej mi, že to chápeš, Johne.”

Ne, nechápal jsem to. Alespoň zatím ne.

Stále jsem měl Edsona před očima, jak sahá po sluchátku a najednou celý zprůsvitněl. Viděli jsme ještě jeho kostru a pak zmizel.

Prostě jen tak.

Můj pohled padl na sluchátko, které se dotýkalo podlahy. Neslyšel jsem nic, žádné vyzvánění. Viděl jsem jen sluchátko a telefon, který vytvářel dojem jakéhosi ponurého zátiší. Na aparátu stále ještě lpěla zaschlá krev.

“Kanál do záhrobí,” řekl Suko tiše. “Edsonovi se to povedlo, otevřel ho. Kdyby se teď vrátil, přinesl by konečně informace, na něž napjatě čekají nesčíslné davy lidí.”

“Myslíš?”

Suko odpověděl rovněž otázkou. “Ty ne?”

Pokrčil jsem rameny. “Nevím. Opravdu nevím. A nějak se mi nechce uvěřit, že Edson skutečně zmizel do říše mrtvých. Je mi líto, kamaráde, ale tohle nebaštím.”

“Proč ne?”

“Připadá mi to příliš jednoduché.”

“Pomysli na ty pořady. V nich navazoval kontakt s nebožtíky.

Ohlásili se. A jejich příbuzní je poznali. Co tady nehraje, Johne?”

“Pár věcí.”

“Například?”

“Dobrá. To, co jsme tady na vlastní oči spatřili, byl svým způsobem útok. Když vyjdu z toho, že Edson měl kontakt se zemřelými, je to, jako bych porovnával hrušky s jablky. Tohle prostě nejde dohromady s pokojnými nebožtíky. Připadá mi, že tady je ve hře jiná síla. Taková, která nemá s říší zemřelých vůbec nic společného.”

Suko se zatvářil překvapeně. “Bože můj, jak jsi na tohle přišel?”

“Protože nevěřím, že by záhrobí reagovalo takhle. Ne, mám dojem, že tady vystrkuje tykadla cosi jiného. Cosi nebezpečného. Zapletlo se to do Edsonovy práce, udeřilo a zmocnilo se ho to a my jsme proti tomu bezmocní.”

“Jiné síly.”

“Ano.”

“Démonické.”

“Správně.”

“A ty je chceš vylákat?”

“Přesně tak.”

Suko se zhluboka nadechl. “Fajn, souhlasím. Jen se ptám, jak toho chceš dosáhnout.”

“To je problém.”

Zatímco jsme hovořili, procházel jsem se místností a díval se na věci, v nichž jsem se vůbec nevyznal. Rádiová aparatura byla pro mne naprostou záhadou. Nerozuměl jsem její funkci, ač bych velice rád, abych mohl navázat kontakt s jinými světy. Velice by mě lákalo najít tímhle způsobem cestu do onoho světa. Možná dokonce i komunikovat s mrtvými a pokusit se dostat od nich jisté odpovědi. Samozřejmě jsem o tomto fenoménu mnoho četl a sám jsem se s ním setkal, ale hlasy z onoho světa se vždy chovaly velice zdrženlivě.

Především nebyly agresivní, nezabíjely ani netrápily, chtěly jen odevzdat nějaká poselství nebo upozornit lidi na to, že by měli žít jinak.

Nikdy krev, jako teď tady. Ţádné násilí.

Byli to pokojní duchové, pokud vůbec bylo možné je takto ozna-

čit.

Pořád jsem se zaobíral tou cizí silou. Musela to být ona, kdo za-

sáhl. Pronikla sem z jiného světa a zaútočila. Edson nás pravděpodobně nechal nahlédnout příliš daleko, ale už se nedostal k tomu, aby nás zasvětil do detailů. Jako důkaz jsme spatřili telefon potřísněný krví. Víc nic.

Přistoupil jsem k aparátu.

Šňůra byla zkroucená jako dlouhá lokna. Vzal jsem opatrně sluchátko do dlaně a zvedl ho. Překvapila mě jeho tíha. Byl jsem samozřejmě v pokušení ho hned odložit na vidlici. Moje zvědavost byla ale silnější, a tak jsem si sluchátko přiložil k uchu.

Nic.

Můj pohled sklouzl nalevo, kde stál Suko a napjatě mě sledoval. Přiblížil se a natáhl ke mně ruku. Ještě jsem mu sluchátko nepodal.

“Ţádný kontakt, Suko. Vůbec nic. Neslyším vůbec nic, ani vyzváněcí tón. Tohle není normální telefonní linka.”

“Správně, Johne. Tentokrát máš na drátě onen svět.”

“Může být.”

“Dej to sem,” poprosil mě. Vyhověl jsem mu.

Suko sluchátko opatrně uchopil a na chvíli ho podržel v dlani.

“Dost těžké,” poznamenal, než si ho přiložil k uchu. Jeho tvář nabyla napjatého výrazu. Svraštil čelo a pevně sevřel rty.

Suko se soustředil.

Znal jsem ho dobře a velice přesně jsem věděl, jak reaguje, když se mu něco nezdá.

V jeho pohledu bylo něco, co mě udivilo. Suko vypadal, jako by se zaposlouchal do vlastního nitra. “Ty jsi opravdu neslyšel nic, Johne?”

“Když ti to povídám.”

“To je divné.”

“Copak ty něco slyšíš?”

“Ano, nějaký vzdálený šum. Mám dojem, jako by to byly šeptající hlasy, které sem zanáší závan větru, co proniká sluchátkem až k mému uchu. Divné.” Otřásl se. “To je nepochopitelné, jsou to…”

“Hlasy duchů?” přerušil jsem ho. “Ţe by poselství od nebožt íků?”

“Možná.”

“Jinak nic? Říkají ti něco? Rozumíš nějakým slovům, pose lstvím…?”

“Ne, ale jsou tady.” Podal mi sluchátko a vypadal dočista zmatený.

Opět jsem se zaposlouchal.

Se stejným výsledkem jako předtím. Bylo naprosté ticho. Nechápal jsem to.

“Je mi líto, Suko, ale jsi vedle. Ty je slyšíš a já ne. Možná ten telefon reaguje různě na různé osoby, a to musí mít nějaký důvod.”

“No právě, Johne, a ten je v tobě.”

“Jsi si tím jist?”

“Naprosto.”

“Edson nás zavolal a my mu měli pomoci. Jak to máme udělat, když neznáme způsob, jak se s ním spojit? Cosi, jakási neznámá síla, se ho zmocnila a vzala ho s sebou. To, že to mohla udělat, musí nějak souviset s tím telefonem. Souhlasíš se mnou?”

“Jasně.”

Přistoupil jsem k aparátu, který pořád stál docela nevinně ve světle reflektoru.

Tenhle telefon je tedy spojovacím článkem s jiným světem, s nímž jsem si ovšem nevěděl rady. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím více jsem dospíval k přesvědčení, že pomocí tohoto přístroje spojení s oním světem, s říší mrtvých, nenavážu. I tato linka sice kamsi vedla, ale někam docela jinam a byla podle mého soudu také ovládána jinými silami. Kdo je tady ve hře?

Suko pořád ještě dumal, proč on hlasy slyšel, ale mně se to nedařilo. Muselo to mít přece nějaký důvod. Vycházel jsem z toho, že ony cizí síly si kontakt se mnou nepřejí. Byl jsem osobou, která je odra-zovala. Možná jsem měl u sebe i něco, co se jim nelíbilo, a proto o kontakt se mnou neusilovaly. Co jim mohlo vadit?

“Přemýšlíš sám o sobě, Johne nebo ne?”

“Ano.”

“Možná mám odpověď na to, co tě trápí.”

“Tak ven s tím.”

“Mám pocit, jako by ty cizí mocnosti nestály zrovna na tvojí straně. Musíš mít buď u sebe, nebo na sobě něco, co jim vadí.”

“A co by to mělo být?”

“Možná ten tvůj křížek, Johne. Zřejmě je to pro ně příliš veliká překážka.”

Už jsem otevřel ústa, abych Sukovi ostře odporoval, ale když jsem se nad tím ještě jednou zamyslel, musel jsem uznat, že nemá tak docela nepravdu. Můj křížek brali ne všichni lidé příznivě, spousta jich bylo proti a někteří ho i nenáviděli. A tak to bylo jistě i u oněch bytostí, které žijí v jiných dimenzích a které patří k metafyzickému spektru bytí.

“Nu?”

“Možná máš pravdu, Suko.”

“Díky.”

“Nech toho. Nemusíš mi děkovat. Takže udělám pokus a ten kř ížek si sundám.”

“Fajn.”

Dobře mi při tom nebylo. Když jsme ovšem chtěli přijít tomu tajemství na kloub, nemohl jsem na to brát ohled. Přetáhl jsem si řet ízek přes hlavu a podal křížek svému příteli. U něj bude v dobrých rukou.

“Zkusím to ještě jednou.”

Opět jsem položil dlaň na sluchátko. Spočívalo na vidlici. Na chvíli jsem zůstal stát bez pohnutí. Soustředil jsem se na to, abych dokonale ovládl nervy a dech.

Když můj přítel přikývl, sluchátko jsem zvedl. V té chvilce, než jsem si ho přiložil k uchu, zaregistroval jsem ve svém nitru řadu pocitů, které nebyly zrovna pozitivní.

Když už byl kontakt navázán, začal jsem se zdráhat. Vypadal jsem, jako bych byl připraven k nějakému osudovému kroku a čekal jsem, že se každou chvíli něco stane.

Suko se zmiňoval o jakýchsi hlasech. Já jsem ale neslyšel nic. Nebo že by přece jen?

Vypadalo to jako vzdálený šum, jako by někdo napouštěl vodu do nějaké nádoby. Hlasy jsem neslyšel, ale šum přetrvával.

Dokonce zesílil a já jen stěží rozuměl otázce svého přítele. “Slyšíš něco?”

Přikývl jsem.

“A co?”

“Jenom šumění.”

“To jsem slyšel i já.”

“A jak jsi pak mohl rozeznat hlasy?”

“Spíše…”

Co chtěl Suko říct, jsem už neslyšel, protože něco mi vybouchlo přímo u ucha.

Byl to výkřik.

Ne normální, ale skládající se z nesčetných částí, které se spojily v jeden zvuk. A ten mi jako ostrý šíp pronikl do hlavy a do zvukovodu. Připadal jsem si, jako bych se dotýkal vysokého napětí. Oči jsem měl vyvalené a cítil jsem, jak se mne zmocňují cizí síly, jak mnou otřásají. Uvědomil jsem si, že už nic nevidím, že jsem oslepen pronikavou září a hlavou mi blesklo, že něco podobného zřejmě prožil i Ed Edson.

Pak mě ona neznámá síla prostě vytrhla z tohoto normálního světa.

Způsobila, že jsem se rozplynul…

Suko ani nestačil zasáhnout, protože všechno se odehrálo příliš rychle. Zastavil se několik kroků od svého přítele. Viděl peklo, které se rozpoutalo, a uvědomil si, že s Johnem se děje přesně totéž, co předtím s Edsonem.

Policistu obklopila zářivá, pronikavě žhnoucí aura, která se nezastavila před žádnou hmotnou překážkou, a vzápětí pronikla i do Johnova těla, kde způsobila, že Sinclair se stal naprosto průsvitným.

Suko spatřil kostru svého přítele. Stříbřitě se leskla. To však trvalo jen moment a pak se celá postava vytratila.

John Sinclair prostě přestal existovat.

Suko se nehýbal. V ústech se mu nahromadily sliny. Polkl je. V hlavě cítil úžasný tlak a bolest, jako by ho někdo bodal nožem.

Pořád ještě nevěřícně hleděl tam, kde předtím stál John Sinclair. Ten už skutečně přestal existovat. Stál tu jen onen zatracený telefon, jehož sluchátko viselo na šňůře dolů a dotýkalo se podlahy.

Víc nic.

Inspektor, jakoby duchem nepřítomen, zíral na křížek ve své dlani.

Připadlo mu, že je to poslední památka na jeho nejlepšího přítele…

Ne, Yvetta nechápala. Alespoň ne navenek. Dokázala si ovšem představit, co se stalo.

“Tom!”

To slovo jí stačilo. Dokázal to a ohlásil se z říše mrtvých. Tentokrát ne hlasem, ale činem, který byl nevysvětlitelný. Bylo nutno se s tím smířit a neuvažovat nad tím. Kdyby si tím člověk začal lámat hlavu, musel by se zbláznit.

Magda byla bledá jako stěna. Opřela se o zeď a roztřásla se tak, že jí cvakaly zuby. Naskočila jí husí kůže.

Strach ji sevřel jako mohutné kleště. Jen s ohromným vypětím se dokázala odpoutat od stěny a přistoupit k př ítelkyni. Zároveň k ní vztáhla ruce, jako by čekala, že jí Yvetta poskytne oporu.

“Slyšelas to, Yvi? Slyšela jsi! Já… jsem viděla led.”

“Ano, já vím.”

Trpce se usmála. “Tak lehce se to nedá odbýt, Yvi. Ten led je skutečný.”

“Já ti věřím.”

“Je to šílené, Yvi. Ale je všude. Vytvořily se tam krápníky, které visí ze stropu.” Pohnula pažemi a doplnila svá slova gesty.

“Viděla jsem ten led i na vaně, na umývadle a dokonce i na ručnících. A bylo tam tak příšerně chladno, že jsem se skoro zalkla. N edokážu ti říct, co… no prostě…” zavrtěla hlavou a rozplakala se.

A to už něco znamenalo, protože Magda patřila k ženám, které hned tak něco z míry nevyvede. K ženám, které se dokážou prosadit v zaměstnání a které vždycky vědí, co chtějí. A když se rozpláčou, musí to už být velice špatné.

Yvetta k ní přistoupila. Magda se sotva držela na nohou. Příte lkyně ji odvedla ke křeslu, do něhož se mohla posadit. Když v něm spočinula, sklonila hlavu a položila si dlaň na tvář.

“Přinesu ti sklenici vody.”

“Buď tak hodná!”

Yvetta Taylorová odolala nutkání zajít se podívat do koupelny. Musí se nejprve postarat o Magdu, aby se uklidnila. I ona se třásla, když nalévala minerálku z láhve do sklenice… Teprve teď si uvědomila, co to znamená, když je člověku nablízku nebožtík. Ne, nikoliv nebožtík, nýbrž duch někoho mrtvého. Pohybuje se neviditelně ve vaší blízkosti a všechno má pod svou kontrolou.

Cestou zpět do obývacího pokoje si všimla, že Magda nezavřela dveře do koupelny. Yvetta stála ovšem v tak nepříznivém úhlu, že do malé místnůstky nemohla nahlédnout. Nepocítila ani chlad, všechno bylo docela normální. Ptala se sama sebe, jestli si to Magda nevsugerovala.

Ne, to určitě ne.

Ta není typ, který by tohle dělal. Magda stála oběma nohama pevně na zemi a jen tak něco s ní nezamávalo. Teď ovšem sedí v křesle a vypadá, jako by se jí zhroutil život.

Tvář měla popelavou, bez krve. Protože se do místnosti vkrádaly první večerní stíny, nabyl její obličej dokonce poněkud strašidelného výrazu.

Když se před ní Yvetta zastavila a podávala jí sklenici vody, Magda sotva zvedla hlavu.

“Prosím, Magdo.”

“Led,” šeptala, “nic než samý led. To… prostě si to nedokážu vysvětlit, Yvi. Jak jsi to udělala?”

“Napij se trochu.”

Konečně si Magda sklenici vzala a obepjala ji oběma dlaněmi. Usrkla trochu studené vody, ale sklenici celou nevypila. Už nechtěla. Yvetta ji postavila stranou. “Nechám tě teď o samotě, Magdo,

chtěla bych se podívat, cos viděla. Kdyby něco, zavolej mě.”

“Jo, jenom běž. Já zůstanu tady.”

“Jasně.”

Yvetta vyšla pozpátku, jako by nechtěla kamarádku spustit z očí. Jindy bývala Magda tou silnější osobností, dnes to bylo naopak. Yvetta se otočila teprve u dveří a zmizela v úzké předsíni.

Byla nervózní. Srdce jí netlouklo, ale bušilo a v očích jí každou vteřinu sílil nesnesitelný tlak.

Yvettiny myšlenky se neustále točily kolem jejího zemřelého snoubence. Nedokázala tak lehce strávit, že zrovna on se tady objevil z říše mrtvých, aby s ní navázal kontakt. Kdo je po smrti, je přece po smrti.

Nejraději by bouchla hlavou o stěnu, aby se vzpamatovala. Jenže všechny ty nevysvětlitelné okolnosti popíraly veškerou logiku.

Pomalu se blížila ke koupelně. Magda se naštěstí chová klidně.

Jen aby neztratila nervy, to by pak Yvetta nevěděla, co si počít.

Jak mohla celá koupelna zamrznout? Jak si vůbec takovou místnost plnou ledu představit? Visí tam snad ze stropu obrovské ra mpouchy? Je snad podlaha jedno velké kluziště?

Podívala se na dveře.

Úzká štěrbina skýtala první pohled do koupelny. Ještě ovšem nic neviděla, ba nepocítila ani chlad. Ţe by se její přítelkyně mýlila?

To by bylo ovšem náramné. S takovým pomyšlením a s jistou úlevou v srdci otevřela Yvetta dveře. Překročila práh. Pohled so ustředila, teprve když do čtvercové místnosti vstoupila.

Led!

Led! Kam se jen podívala samý led.

Byl jako nazelenalá jiskřivá vrstva i na stropě. Pokrýval zrcadla, ležel ve vaně i kolem ní a přímo vyplnil celou sprchu.

Na podlaze skutečně vytvořil kluzkou plochu. Byl prostě všude. Dokonce i na úzké okenní tabulce. Tam vytvořily kousky ledu květ inový vzor.

Zatajila dech.

Bylo to tak nepřirozené, tak nevysvětlitelné, že ani nebyla s to zmoci se na nějakou myšlenku. Otřásla se, ačkoliv zima nebyla. To ji zase znepokojovalo. Jak to, že byl vidět led a nevycházel z něho chlad? Jak je to možné? Podle všeho by se přece měla roztřást chladem a zimou.

A místo toho tady stojí a cítí chlad nikoliv na povrchu těla, ale spíše jaksi uvnitř.

Srdce jí pořád ještě zběsile tlouklo. Po zádech jí přeběhlo mrazení. Pohnula nohou, sklouzla se po podlaze. Rty se jí rozechvěly a tváře zčervenaly. Tlak v hlavě zesílil. Když se pohnula, udělala to velmi opatrně. Váhavě se otočila. Její pohled poprvé padl rovnou na ledem olemovanou plochu zrcadla.

Je tohle ještě vůbec její obličej? Na ploše se cosi matně rýsovalo. Nějaký stín, obrys, tmavý bod na ledové ploše, který už vlastně ani s odrazem obličeje neměl nic společného. Jí samotné připadal strašidelný, jako by sem ona sama přišla z říše mrtvých.

Jen chladnou hlavu! umiňovala si. Jenom neztrácej nervy! N ic tě nesmí rozházet. Jen klid! Můžeš všechno, jen neztrať hlavu a nechovej se jako…

Zalkla se.

Zmocnil se jí strach.

Mrtvý tady zanechal svou stopu. Koupelna byla pokryta ledem, ale navenek nebyl cítit žádný chlad. Jen uvnitř…

A v nitru se také cosi začalo odehrávat, cosi ji začalo tížit. Strach jí ochromil plíce a zbavil ji dechu. Jen ztěžka se dokázala nadechnout a v hlavě jako by jí pořád silněji bušilo.

Tom mě přišel navštívit.

Dal znamení. Yvetta se v duchu ptala, jestli je to už všechno, nebo zda je to pouze začátek kruté hry.

Dlouho už se mladá žena v koupelně nechtěla zdržovat. Ten led spojovala s chladem smrti. Ne, jiné vysvětlení ji nenapadalo.

Nepřirozený chlad smrti…

Překonala strach. Ale v půli cesty se zase zarazila. Co řekne, až se jí její přítelkyně bude ptát na vysvětlení?

Copak jí může říci pravdu? Snesla by vůbec něco takového?

Normální člověk by ztratil hlavu, zbláznil by se. Bylo by to také pochopitelné, to by nebylo možné nikomu vyčítat.

Pomalu kráčela zpět. Hlavou jí vířily myšlenky. Zoufale hledala východisko, ale napadalo ji vlastně jen jediné.

Musí tenhle byt opustit. N ic jiného nepřichází v úvahu. Co nejrychleji zmizet. Magdě všechno vysvětlí později, až budou někde v bezpečí.

Nohou odsunula dveře koupelny. Opět se pomalu zavřely. Takže to by bylo.

Na chvíli zavřela oči. Hlavou jí prolétla modlitba z dětství.

Bože můj, kéž to všechno není pravda. Bože můj, řekni, prosím tě, že je to všechno omyl.

Jen stěží se držela na nohou. Střídavě se chvěla horkem a zimou. A ta neúprosná změna ji vyčerpávala. Bolesti hlavy zesílily. Nebylo totiž jednoduché vzpamatovat se ze setkání se záhrobím. To by zlomilo snad každého.

Napadlo ji, že by mohla vzít ze šatníku Magdin plášť a podat jí ho. Ano, pospíší si…

Výkřik!

Pronikavý, hrůzyplný a téměř zvířecí. Yvetta se ocitla v předsíni a strnula. Najednou měla pocit, že se sama promění v kus ledu. Př ipadalo jí, jako by ji někdo uhodil ledovou pěstí do týla.

Nejraději by ten výkřik ignorovala, jenže to nebyl přelud. Ozval se znovu.

Vycházel z obývacího pokoje.

Vytrhl Yvettu z ustrnutí. Hbitě se otočila a pospíchala do pokoje.

Spatřila tam přítelkyni. Už neseděla v křesle, ale byla na nohou.

Stála uprostřed místnosti, paže měla roztažené a mávala jimi nahoru a dolů.

Při tom se pohybovala jedním krokem vpřed a jedním vzad, takže se vlastně nehýbala z místa. Vypadala jako anděl, vznášející se nad zemí. Tvář měla étericky bledou, kůže vypadala průsvitně, ústa

měla otevřená. Několikrát se otočila a dívala se do různých směrů, jako by něco hledala.

“Co je to s tebou?” zeptala se Yvetta. Magda nereagovala.

“Co je?” vykřikla Yvetta. “Proč jsi, zatraceně, křičela? No tak odpověz přece!”

Zavrtěla hlavou.

Yvetta ji chytila za obě ramena a zatřásla s ní. “Chci vědět, co se tady stalo, k čertu? Proč jsi křičela?”

Magda Winterová obrátila hlavu.

Yvetta spatřila oči své přítelkyně. Byly podivně obráceny v sloup. To už nebyl pohled. Přes panenky jako by ležel nějaký ledový závoj. Rty se jí chvěly a kůže dostala namodralý nádech. Chvěla se jí víčka, těžce dýchala.

“Tak přece promluv!”

Magda se dívala kamsi za ni. “On… on tady byl!” zasípala. “Je to příšerné, ale byl tady. Já jsem ho viděla, Yvi. Ano, já ho viděla, věř mi.”

Yvetta věděla, koho Magda viděla. Chtěla to ale slyšet z jejích

úst.

“Tak mi konečně řekni koho! Koho jsi viděla?”

Opět sklopila hlavu a odpověděla tajemně znějícím hlasem. “Já

jsem ho viděla, Yvi. Viděla jsem tvého mrtvého snoubence…” Yvetta Taylorová jen přikývla…

Kde jsem se to jen ocitl? Otázka, která byla namístě, na niž jsem však neznal odpověď. Každopádně jsem byl v pořádku a byl jsem i schopen uvažovat o věcech, které se před chvílí odehrály.

Nechal jsem svůj křížek Sukovi a pak jsem se dotkl telefonu. A vtom se to stalo!

Plnou silou mě zasáhl bleskurychlý útok z onoho světa.

Bylo to jako rána kladivem, která ovšem nebolela. Ještě jsem viděl opar, který mě zahaloval.

A pak, těsně předtím, než jsem zmizel, ještě jednou místnost, v níž se stěny rýsovaly tak zřetelně, jako by je někdo ještě jednou obtáhl.

Na chvíli jsem měl pocit, jako bych vůbec neexistoval. Prakticky jsem se vypařil, nebyl jsem, vrátil jsem se do jakéhosi nehmotného stavu a pohyboval jsem se mezi reálným světem a záhrobím.

Splynul jsem s obrovitým koloběhem světa, v němž se prolínaly různé dimenze času.

A teď?

Byl jsem zase tady, viděl jsem se, měl jsem tělo, mohl jsem se celý důkladně prohlédnout, osahat se…

Ne… Ruce mi tělem projely naskrz!

Zatím jsem se nemohl pohnout. Hrůzou a šokem jsem docela zkoprněl. V hlavě se mi honily myšlenky a nedokázal jsem uvažovat jasně. Ucítil jsem bolest, která mě nesmírně sužovala. Připadal jsem si v tomhle nepochopitelném světě jako vetřelec, jako cizí těleso.

Stal jsem se tedy duchovní bytostí, která sice měla vid itelné tělo, ale víc nic.

Takže co teď?

Viděl jsem jediné řešení. Musel jsem se smířit s osudem. N ic se nedalo dělat, protože jsem se stal hračkou v rukou jiných sil. A tyto síly mnou budou i nadále manip ulovat a uskuteční plány, jejichž středem jsem byl já.

Bylo zbytečné si lámat hlavu s tím, kam jsem se vlastně dostal. Existovalo jediné vysvětlení.

Nacházel jsem se v mezisvětě, v neznámé dimenzi. V říši mezi živým světem a světem mrtvých.

A tak to prostě je. Musel jsem se s tím smířit a vytěžit z toho pro sebe to nejlepší.

Zase to nejlepší.

V podobných situacích jsem se ocitl už mnohokrát a vždycky jsem byl odkázán sám na sebe, abych se z ní nějak vysekal. Vzpomněl jsem si na líčení cest prostorem. Napadal mě ovšem i případ teleporterů, jimž se podařilo lidi nechat zmizet a pak je zase na jiném místě “stvořit”. Jenže pak už jejich těla nebyla stejná jako předtím.

Nepozoroval jsem na sobě zatím žádnou změnu, až na tu jedinou

podstatnou, že jsem byl nehmotný, a tudíž duch.

Ještě jednou jsem to vyzkoušel.

Opět mi ruka pronikla tělem, aniž jsem cokoliv pocítil.

Postupně jsem si uvědomoval, do jaké situace jsem se dostal.

Skutečně jsem se stal duchem, docela možná i nebožtíkem.

Hlavou mi najednou začala vířit spousta myšlenek. Pomyslel jsem si, že takhle se asi vede lidem, kteří zemřeli. Přitom jsem si vzpomněl na různá líčení, jež pocházela od lidí, kteří prožili klinickou smrt.

Krátce po probuzení hovořili o tom, že viděli světlo. Vzdálené, ale zářivé světlo, které jim bylo neskutečně blízké, které vyzařovalo teplo a dobrotu a přitahovalo je jako magnet.

Toto světlo jsem ovšem postrádal!

Bylo to divné, že se moje myšlenky točily zrovna kolem něj. Ptal jsem se v duchu, zda všechny ty řeči byly jen výmysly. To se mi nechtělo věřit. Spíše jsem předpokládal, že jsem prostě v jiné dimenzi než lidé, kteří odešli ze života do smrti. Vždyť jsem také nezemřel, byl jsem odvlečen.

Ale kdo mě odvlekl?

Kdo za všemi těmi příšernými událostmi je? Kdo ovládá onen hrůzostrašný telefon?

Na to jsem sám odpověď neznal. Všechno bylo tak podivné, postrádalo to jakoukoliv logiku, nevyznal jsem se v tom. Byl jsem odvlečen do jakéhosi jiného světa a ponechán v něm.

A pak jsem si vzpomněl na Eda Edsona.

Zmizel přede mnou. Napadlo mne, že bych jej možná mohl najít někde nablízku. Musel být přece v téže dimenzi jako já. I on byl zajatcem. Ale neviděl jsem jej.

Když jsem se ohlédl, neviděl jsem vůbec nic. Byl to svět bez jakýchkoliv předmětů, svět, v němž se všechno ztrácelo v podivném oparu. V nedefinovatelné šedi, jako by se odpařoval led, ale za ním se už neskrývalo vůbec nic. Svět, který postrádal kontury, který vypadal zepředu, zezadu i ze stran stejně.

Nevěděl jsem také, jestli se vznáším, nebo jestli mám kontakt se zemí.

Měl jsem sice pocit, že stojím na pevné zemi, ale ruku bych za to do ohně nedal. Docela dobře jsem se taky mohl vznášet v prostoru.

Co se asi stane?

Vždyť už se stalo, protože jsem dal z ruky svůj křížek. Kdybych si ho nechal, bylo by dopadlo všechno jinak. Ještě dodatečně jsem se rozčilil nad tím, že jsem to vůbec udělal.

Teď už se ovšem nedalo nic změnit.

Protože se v mém nejbližším okolí nic nepohnulo, zaradoval jsem se, když jsem uprostřed té podivné mlhy zaregistroval alespoň nepatrné mihnutí.

Stalo se to zrovna přede mnou. Ţe by se blížil?

Setkám se snad s duchem, nebo s bytostí podobného osudu jako

já?

A pak se opar rozplynul, jako by ho odvála čísi mohutná ruka. Přede mnou někdo stál.

Byla to postava se světlými vlasy, nezvykle oblečená, ale přesto

člověk.

Kynul mi Ed Edson.

Dělal to dost ledabylými pohyby, jako by pro něho bylo naprosto normální, že se nachází v tak podivné a nevysvětlitelné situaci.

Zamával jsem mu také.

Pak jsem zaslechl jeho tichý smích a zaradoval jsem se z něj. Alespoň jsme nebyli němí a mohli jsme spolu hovořit. Mně osobně to zvedlo náladu.

Čekal jsem na něj.

A on se blížil. Soustředil jsem se na jeho nohy, protože jsem konečně chtěl zjistit, jestli kráčí, nebo se vznáší. Pořád ještě se to nedalo poznat. Připadalo mi dokonce, jako by se pohyboval na trampolíně.

“Jsme teď společníci, Sinclaire,” řekl, když se zastavil na dosah ruky přede mnou.

“Dovolíte, abych tím nebyl zrovna nadšen? To ale s vámi osobně nijak nesouvisí.”

“Chápu.”

“Jen bych rád věděl, kam nás tak podivným způsobem odvlekli.”

“Bohužel to není žádná legrace.”

“To je mi jasné.”

“Musíme se smířit s realitou.”

Těch několik slov pronesl naprosto bez emocí a dokonce se usmíval. Buď se se svým osudem smířil, nebo patřil k tomuto záhrobnímu světu a byl na zemi předtím jen jako vyslanec této cizí moci, dirigovaný oním příšerným telefonem. “Rád bych věděl, kde se nacházíme, Ede? Vyznáte se tady? Jste přece člověk s kontakty na onom světě. Dokázal jste nechat promluvit mrtvé a zavolal jste nás k sobě.”

“Ne bez důvodu.”

“To vidím. Znáte pověst o čarodějově učni? Copak už se nedovedete zbavit mocností, které jste vyvolal? Co má znamenat ten zakrvácený telefon?”

“S mou vlastní prací nijak nesouvisí, Johne. Dostal jsem ho darem.”

“Od koho?”

“Byla to cizí mocnost, která mi ho dala, která mi ho prostě přenechala, Johne.”

“Proč a jaká mocnost?”

“Ptáte se na hodně věcí najednou. Jistě, chtěl jsem mnohem víc, než jen slyšet hlasy. Chtěl jsem do toho všeho proniknout hlouběji, chápete to?” Protože ode mne nedostal odpověď, pokračoval dál. “To všechno mělo mít pro mne samotného mimořádný význam. Chtěl jsem se stát jediným člověkem, kterému by se podařilo proniknout do říše duchů. Chtěl jsem být tím, který…”

Přerušil jsem ho posunkem. “Přestaňte mi to vykládat, nevěřím vám.”

“Je to pravda.”

“A teď si nevíte rady, Ede?”

“Kdopak vám to řekl?”

“Kde to jsme? Co se stalo s mým tělem? Existuje a přece není.

Zmizelo a teď ho zase mám. Je to neuvěřitelné.”

“Ale ne nemožné, Johne. Nesplnil se vám sen mnoha lidí? Neměl byste spíš být hrdý na to, že jste byl vybrán zrovna vy?”

“Kdo mě vybral? To chci vědět!” zvážněl jsem. “Jaké síly tady vládnou? Kdo jsou ti, kteří tady mají slovo?”

“Bytosti, Sinclaire.”

“Jaké?”

Ed Edson se zasmál. “Co se rozčilujete? Buďte rád, že se vám podařilo překročit hranici. Dostali jsme se do naprosto odlišného světa.”

“Do světa mrtvých?”

“To zrovna ne. Tohle není stupeň, který se všeobecně označuje jako onen svět.”

Natáhl jsem k němu ukazovák. “Ale vy, Ede, jste byl se záhrobím v kontaktu. Dokázal jste přimět mrtvé, aby se ohlásili. Nebo se snad mýlím?”

“Máte pravdu.”

“Výborně. A jak to teď bude dál? Nemám chuť tady strávit zb ytek života.”

Otevřel ústa a rozesmál se. “Co jste to řekl? Ţivot? Máte na mysli skutečný život?”

“Ano.”

“Teď se z něj stala existence. Dostali jsme se spolu do jiné d imenze…”

“Do jaké?”

“Do říše mocných.”

“Duchů?”

“Také.”

“A čeho přesně…?”

Zvedl obě ruce, jako by se bránil.

“Poslouchejte pozorně, Johne, protože teď vám prozradím něco, co jsem neřekl ještě nikomu. Nejen že jsem navázal kontakt se zemřelými, ale nahlédl jsem do jiných světů, do vyšších stupňů, které ovšem přesto leží pod stupněm, na němž se pohybují duchové zemřelých. Mohlo by se říci i duše. My dva tady ono veliké světlo nevid íme, ale po telefonu se mi podařilo navázat kontakt s těmi, kteří tady mají hlavní slovo. Jsem velké médium pro channeling a teď jsme ve světě, kde vládne kosmická rada.”

Ţe by tohle bylo vysvětlení?

Ne, tomu jsem nemohl uvěřit. Ten výraz mi prostě jaksi neseděl.

“Moment, Ede, co jste to říkal? Kosmická rada?”

“Ano, Sinclaire.”

“To jste mi ovšem vyrazil dech.”

Zasmál se a měl potutelnou radost. “To jsem si mohl myslet, že vás to překvapí.”

“Jak jste se k nim dostal?”

“Sám.”

“Je to tak jednoduché?”

“Ano,” zašeptal a v jeho hlase se ozvalo nadšení, “je to docela jednoduché, když už jste jednou našel cestu.”

“Kudy vede?”

“Především skrze sebe samotného.”

“Aha.”

Pohrdavě se usmál. “Předpokládám, že jste nic nepochopil.”

“Tak nějak.”

Edson se ohlédl, jako by se chtěl přesvědčit, že nablízku není nikdo, kdo by poslouchal. “Víte, Johne, na počátku své činnosti jsem vůbec nepočítal s tím, že by mi tahle cesta mohla být zjevena.”

“Dovolíte otázku, Ede? Měl jste už tehdy kontakt se zemřelými?”

“Jistě.”

“A to vám nestačilo!”

“Přesně tak. Přečetl jsem si knihy známých osobností jako Shirley McLainové nebo Christine Griscomové. Chtěl jsem sám prožít to, jak o těch věcech psaly ony, protože se věnovaly i jiným otázkám.”

“Pokračujte, prosím.”

“Ano. Výsledkem bylo, že jsem zjistil, že bych se neměl starat jen o ostatní, ale i o sebe. Slyšel jsem nebo jsem věděl o tom, že mám jakési vyšší ,já’. Takříkajíc neviditelné druhé tělo, které jsem přirozeně chtěl poznat. No a při tom mi právě pomáhal kontakt se zemřelými. Leccos jsem se od nich o jejich světě dozvěděl. Věci, které jsem neříkal dál, ale nechal jsem si je pro sebe. Chtěl jsem vědět něco i o dalších stupních a dozvěděl jsem se, že existují. Jiná úroveň vědomí, chápete? Leží prostě v jiné dimenzi, a tak jsem s ní chtěl navázat kontakt. To jiné vědomí není konečně ničím jiným než

mé vyšší ,já’, chceteli moje duše a můj duch. Dozvěděl jsem se, že nejsem jediný, kdo se touto cestou vydal. Ţe se ve sféře neviditelné pro lidi shromáždilo mnoho vyšších ,já’ a tvoří tam kosmickou radu. Duchovní podstata lidí, kteří ještě žijí, nebo jsou i mrtví, protože ne všem zemřelým se podaří onen přechod. Někteří zůstanou v půli cesty a úrovně, o kterou usilují, nedosáhnou.”

“A ti se pak přidají ke kosmické radě.”

“Výborně, Johne. A pokračuji. Podařilo se mi dostat se do světa kosmické rady.”

“Telefonem?”

“Přesně tak.”

“Ten přístroj jste dostal k dispozici od těch bytostí?”

“Ne, normálně jsem si ho koupil, ale propojil jsem ho s ostatní elektronikou. Takže hlasy mrtvých byly prostřednictvím telefonu propojeny s kosmickou radou.”

“To zní fantasticky,” řekl jsem trochu sarkasticky.

“Taky že to je fantastické.”

Přimhouřil jsem oči. “Jen ta krev jaksi v tom vašem nadšeném líčení nesedí.”

Jeho obličej se zachmuřil. “Ano, Johne, máte pravdu. Skutečně se k tomu ta krev nehodí, protože kosmická rada to myslí s lidmi dobře. Dokáže předvídat budoucnost. Chtěla by, aby se všem vedlo lépe. Chce mu dát rady, ale lidstvo ji bohužel většinou neposlouchá. V kosmické radě jsou sdružena vyšší ,já’ lidí, kteří jsou mnohem dál. Dokážou oddělit ducha od těla a patří na zemi jako lidé k těm, kteří ve svém životě dělají spoustu dobrého.”

“Jako vy, Ede.”

Oči mu zazářily. “Ano, Johne, já dělám dobré věci. Dávám lidem příležitost, aby navázali kontakt se svými nebožtíky. Většinou se pak uklidní, když uslyší, že jejich drahým zesnulým nic nechybí. Mrtví mají dokonce sílu dodat pozůstalým útěchu a odvahu. Takže jsem přece jen dobrý člověk, nebo ne?”

“Řekněme, že ano, Ede. Já jsem vůči vám neutrální.”

“To je škoda, protože já si vás velice vážím, jinak bych vás sem nevzal, přestože nepatříte ke kosmické radě, ale stojíte na mé straně.”

“Když myslíte.”

Kývl na mne. “O tom jsem dokonce přesvědčen, Johne. My dva patříme k sobě. Nejsme si tak vzdálení. I vy usilujete o dobro. Vždycky se stavíte na odpor silám, které bohužel ještě pořád exist ují.”

“Dobrá, nechme teoretizování. Vraťme se k té krvi. Máte pro ni nějaké vysvětlení, Ede…?”

Pohnul hlavou. “Já… já nevím. Nejsem si jist. Měl bych vlastně vysvětlení mít, ale připadá mi to zatěžko.”

“Co se stalo?”

“Je tady zrádce!” Jen velice těžko to Ed přiznal a sklonil hlavu.

“Skutečně?”

“Ano,” zašeptal. “Je tady zrádce. Nebo síla, která do kosmické rady pronikla. Nakazila ji a způsobila zmatek. A onoho zrádce musím najít. Sám to nedokážu, proto jsem si zavolal na pomoc vás. Mí přátelé z rady s tím souhlasili. Jsou ochotni mě přijmout, teprve až ho najdeme.”

“Předtím, než zemřete, nebo až potom?”

“Samozřejmě, že předtím. Budu pak schopen řídit své vyšší ,já’ tak, aby se spojilo s radou.” Zasmál se a měl zase dobrou náladu.

“Víte, Johne, pak budu moci být na dvou místech současně. Jednak na zemi a jednak v této dimenzi. Nemusím pak své tělo nechávat pokaždé mizet. Všechno bude nádherné a já budu moci jen jásat.”

“A teď ne?”

“Ne tak docela. Je tady přece onen zrádce. Musíme jej najít. Chce zatáhnout své zákony do kosmické rady. Je to někdo, kdo se neděsí smrti a kdo ji také rozsévá.”

“Jako tu krev.”

“Tak nějak.”

“Pořád ještě netuším, odkud se vzala. Kdo se v blízkosti telefonu poranil tak, že ho svou krví potřísnil?”

“N ikdo, Johne.”

“A odkud se ta krev vzala?”

“Od něho…”

“Dobrá, a dál?”

“I od jeho oběti.”

“Takže on vraždil?”

“Ano, někoho zabil. A krví toho zabitého potřísnil telefon. Je to zabiják, krutá bytost. Je to vrah z kosmické rady. Ví se o něm, ale nedá se proti němu nic podniknout. Je to člověk, který za svého života napáchal spoustu zla. Obklopil se aurou playboye, ale ve skutečnosti sloužil černé magii. A to se nezměnilo ani po jeho smrti.”

“Jak přišel o život?”

“Zemřel při dopravní nehodě.”

Nebylo mi sice do smíchu, ale přesto jsem se pousmál.

“Trochu banální, řekl bych.”

“To je pravda. Neví se, zda to skutečně byla nehoda, nebo zda ji sám nepřivolal. Každopádně se mu podařilo proniknout do kosmické rady. Tedy, byl jejím členem už za živa. Ale když zemřel, chtěli ho z ní vyloučit. Nechtěli ho mezi sebou, ale měli malou sílu. Je tam stále a byl to on, kdo potřísnil telefon krví své oběti. Johne, jemu se podaří kosmickou radu dočista zlikvidovat. Chce být sám vládcem. Chce zničit všechny ostatní. Chce rozpustit radu.”

“Copak to dokáže?”

Edson horlivě přikývl. “Jak by ne. Pomyslete na to, že kosmická rada se skládá z vyšších ,já’ lidí. Když člověk zemře, pak jeho vyšší

,já’ odejde do říše, která patří pouze mrtvým. Dosáhne dalšího stupně. To se děje neustále, je to plynutí času. Ţádný člověk není nesmrtelný. Ale za každé vyšší ,já’, které opustilo kosmickou radu, byla vždy náhrada. Takže bylo neustále postaráno o kontinuitu. Jenže ten zrádce přišel, aby zabíjel, chce…”

“Ale vždyť je mrtev!”

Edson na mě upřeně pohlédl. “Přišel o život při dopravní neho-

dě.”

“To jste sám říkal.”

“Prý.”

Začínal jsem chápat. “Počkejte, chcete tím říci, že ten člověk při

té nehodě nezahynul?” Edson svraštil čelo.

“Z toho musíme vycházet. Jak jsem vám řekl, je ve spojení s temnými mocnostmi. Ty dokáží klamat ostatní lidi. Pro jejich velký plán není nic nemožné, ničeho se neštítí. Oficiálně je ten člověk mrtev, kdo místo něj leží v hrobě, nevíme. Dokázal se výborně přetvařovat a vedl normální život. Ale je to had v ptačím hnízdě.”

“Má i jméno?” zeptal jsem se.

“Ano.”

“Tak mi je řekněte.”

“Tom Wade!”

Podíval jsem se na Edsona a po chvíli jsem pokrčil rameny. To jméno mi vůbec nic neříkalo. N ikdy jsem ho neslyšel a nikdy jsem neměl s člověkem jménem Tom Wade nic do činění. Ale to nebylo podstatné.

“Takže on ještě sedí v radě?”

“Ano.”

“Znáte všechny její členy?”

Ed naklonil hlavu stranou. “Jako lidi ne, ale jako duchovní b ytosti, jako vyšší ,já’ ano.”

“Protože já ho nemám, nebo ho neumím zaktivovat, nemohu je vidět. Přesto bych se chtěl zeptat, kde se nacházejí. Kde je ta kosmická rada?”

“Zde.”

Odkašlal jsem si.

“Jak prosím?”

“Nacházíš se v jejím středu.”

Edson se na mne usmál a pak zvedl paže.

“Otoč se, Johne Sinclaire, a budeš mít jako jeden z mála lidí štěstí vidět…”

Poslechl jsem ho. Doposud jsem jeho slovům moc nevěřil. Teď jsem ovšem nevycházel z úžasu…

Mezi oběma ženami zavládlo ticho a napětí. Magda zřejmě očekávala, že na ni Yvetta vyjede, že na ni bude křičet a vzteky se nebude znát. Místo toho tady stála a jen kývala hlavou.

“Jak…?”

“Co tím myslíš, Magdo?”

“Ty… ty…” jen pomalu se Magda vzpamatovávala, “tady jen tak stojíš a přikyvuješ? Víc nic?”

“Ne.”

“Zatraceně, to je na mě moc. To mi nejde do hlavy. To je přece šílené.”

“Proč?”

Magda Winterová se předklonila a zaťala pěsti. “Copak nevíš, co jsem ti řekla? Koho jsem viděla? Mrtvého! Tvého snoubence, Toma Wadeho, na jehož pohřbu jsme obě byly. A teď byl tady.”

“Já vím.”

Magda padla do křesla. Celá se schoulila.

“Yvi, já to nedokážu pochopit. Prostě nemůžu. Doposud jsem tě vždycky považovala za normálního člověka. Teď o tom pochybuju. Předtím ten led a mráz v koupelně, potom jsem viděla Toma a…”

“To byl chlad mrtvého.”

Magda nezareagovala, ačkoliv poslední slova by s ní měla otřást.

“Chlad mrtvého, říkáš.”

Pak se usmála a zaklonila hlavu.

Pořád se usmívala, až potom řekla: “Jo, a proč vlastně ne. Chlad smrti. Je to docela prosté. Prostě chlad smrti. Ne odněkud z mrazic ího boxu, ale…”

“Magdo, prosím tě…”

“Přestaň takhle mluvit!” vykřikla. “Přestaň kčertu s takovými řečmi. Já se z toho tady pominu!”

Ukázala směrem k oknu. “Tam, přesně támhle stál. Byl to Tom, tvůj mrtvy snoubenec. Jeho postava se celá chvěla, chápeš? Byl to… duch.”

“Já to přece vím.”

Magda už chtěla něco odseknout, ale než mohla začít, musela se nadechnout. “Fajn, Yvi, ty to víš. A to mi říkáš jen tak?”

“Ano.” Zněla váhavá odpověď.

“Proč jsi mě tedy nevarovala a nechala mě v tom samotnou?”

“Zjistila jsem to teprve dnes.”

Magda zírala na přítelkyni vypoulenýma očima. “Kdo ti to ře-

kl?”

“N ikdo.”

“A jak ses to tedy dozvěděla?”

“Od něj…”

“On… on…,” Magda se znovu nadechla, “on snad za tebou př išel?”

“Ozval se.”

Magda si skryla obličej do dlaní. “Já to prostě nechápu!” zasípala. “Zatraceně, vždyť se v tom vůbec nevyznám! Já… to prostě nechápu!”

“Je to taky neuvěřitelné, ale…”

“Přestaň už.”

Vstala z křesla. Neklidně začala přecházet po místnosti sem tam.

“Přestaň s tím, Yvi, nechci být na tebe zlá, to vážně ne. Jsme kamarádky, a dost důvěrné. Máme pro sebe navzájem pochopení, to je jasné. Ale někde existují hranice. Hranice, které vytvářejí moje nervy, protože mě už prostě nechtějí poslouchat. A právě toho bodu teď bylo dosaženo, Yvi. Já… já už prostě dál nemůžu. Chápeš to?”

“Jistě.”

Magda se zastavila přímo před svou přítelkyní. “Jsem v koncích. Nevím, co si mám myslet, co mám dělat. Všechno se docela změnilo. Normální svět jako by se mi zhroutil. Dostal náramnou ránu. Už není to, co byl ještě před pár hodinami. Získala jsem na něj docela jiný pohled a můžeš mi věřit, že ne lepší, Yvi. Prostě se mi to všechno nelíbí.”

Zastavila se před Yvettou a shlížela na ni.

“Já tě chápu.”

“A ty?”

“Co já?”

Magda zvedla ruce a zalomila jimi. “Co chceš dělat? Ţít s vědomím, že tvůj snoubenec Tom Wade pořád ještě existuje? Ţe vůbec nezemřel? Vážně to dokážeš?”

“Doufám v to.”

Magda se nehezky usmála. “To mi nejde do hlavy. Takže ty ho chceš přijmout zase?”

“Vrátil se z onoho světa. Zatelefonoval mi a já s ním mluvila. Byla to nádhera, slyšet zase jeho hlas. Víš přece, jak jsme se milovali. A byl také tady. Sama jsi přece přišla z koupelny a tvář jsi měla

bílou jak křída. Bylo to v koupelně, tam zanechal stopy. Chlad, led na stěnách a na podlaze. To všechno jsi viděla, Magdo, a můžeš si o tom myslet, co chceš.”

“Ne, to nemůžu.”

“Proč ne?”

“Protože moje mysl prostě nedokáže některé bariéry překročit.”

“To ale musíš.”

“Ne!” vykřikla a sevřela pravou ruku v pěst. “Kdo je mrtev, je mrtev. A když se vrátí zpátky, tak snad nanejvýš v některém z těch odporných hororových filmů, kde pobíhá pár dokonale našminkovaných příšer a z těch jejich ukrutností se ti zvedá žaludek. Tohle mám na mysli, Yvi. A proto mě musíš pochopit.”

“Ano, všechno je v pořádku.”

“A nebudeš se na mě zlobit, když z téhle příšerné místnosti a vůbec z celého toho děsivého bytu odejdu?”

“Proč bych se měla hněvat?”

“Dobře, tak fajn.”

“Jak myslíš.”

“Díky.” Magda sklonila hlavu. Musela si zase sednout. “Ještě se trochu napiju. Můžu?”

“Hloupá otázka. Samozřejmě, že můžeš.”

Nalila si dvojitý drink. V posledních chvílích se změnila. Už nebyla bledá, naopak. Na tváři jí naskočily červené skvrny. Vypadaly tak zvláštně, že si Yvetta dělala o přítelkyni vážné obavy.

Magda stála u okna. Její odraz maloval na tabulce jemný obrys. V pravé ruce držela skleničku, přiložila si ji k ústům a jedním pohybem do sebe vyklopila všechen koňak. Pak se otřásla.

“Tak to bychom tedy měly,” zašeptala. “Díky, Yvi.”

“Prosím.”

“Ještě bych se tě ráda zeptala, jestli půjdeš se mnou. Ale to asi nemá smysl, co?”

“Nemá. Zůstanu tady, v bytě. Ach, Magdo, můžeš mi prokázat laskavost?”

“Jakoukoliv. Jen po mně nežádej, abych se postarala o tvého mrtvého snoubence.” Otřásla se, když si na to vzpomněla.

“Ne, ne, neměj obavy, tohle ne. To si vezmu na starost sama. Často se říká, že láska je silnější než smrt. V tomhle případě jsi viděla důkaz. Ale to jsem ti nechtěla říct. Chtěla jsem jen, abys mi slíbila, že nebudeš s nikým mluvit o tom, cos tady zažila.”

Magda se na přítelkyni usmála. “Za koho mě máš? Copak si myslíš, že se chci zesměšnit? Ne, to nepřichází v úvahu. Budu mlčet jako hrob a s nikým o tom nepromluvím. Zavřeli by mě do blázince.”

“To je dobře.”

“Co je dobře? Ţe by mě strčili do blázince?”

Magda už zase pookřála a vrátila se jí její prostořekost a humor.

“To určitě ne.”

“Dobře, takže tě nechám o samotě, Yvi. Ale věř mi, že to nedělám ráda.”

“To moc dobře chápu.” Usmála se a pohladila Magdu po paži.

“Ke dveřím tě ale snad ještě můžu doprovodit, ne?”

“Prosím tě o to. Ale bez té zaledované koupelny se docela ráda obejdu.”

Yvetta Taylorová neříkala nic. Sklopila hlavu a šla napřed. V podstatě byla ráda, že ji teď Magda nechá samo tnou. Takto sama se bude moci více věnovat svému mrtvému snoubenci, který, jak se zdálo, nebyl tak docela mrtvý a pořád ještě měl kontakt se světem živých. Předpokládala, že po ní něco chce. Co přesně to je, to nevěděla. Ale on jí to jistě poví.

Už po dvou krocích přerušilo její myšlenky zadrnčení zvonku u dveří.

Obě ženy se zastavily. Jakoby na povel na sebe pohlédly.

“Kdo to může být?” zeptala se Magda. Po celém těle jí naskočila husí kůže.

“Nemám tušení.”

“Nečekáš nějakou jinou návštěvu?”

“Ne.”

“Chceš otevřít?” zašeptala Magda.

“Jasně.”

Zazvonilo podruhé, Yvetta se pohnula. Magda ji chytila za rameno.

“Já jdu do obýváku. Já… nechci být s tebou u dveří.”

“Jak chceš.”

Magda s bušícím srdcem odešla. Měla vztek sama na sebe, že ji poslední minuty tak rozrušily, ale nemohla si pomoci. To, co se tady dělo, bylo prostě nepochopitelné. Neexistovalo pro to žádné racionální vysvětlení.

Zastavila se na místě, kde byla stěna holá, a opřela se o ni zády. Kdyby někdo do pokoje vstoupil, musel by se nejprve otočit, aby ji spatřil.

Yvetta otevřela dveře. Magda nastražila uši.

Slyšela Yvin hlas a rozuměla docela dobře, co její přítelkyně ř íká. Bylo to neuvěřitelné, šílené, nemožné, ale přece to bylo tak.

Hlasitě a zřetelně, pevným hlasem řekla: “Pojď, prosím, dál, Tome.”

Magda Winterová si na chvíli přála, aby se někam propadla. Tak hluboko, aby ji už nikdo nespatřil…

Suko se plížil kolem telefonu jako mlsný kocour kolem misky s mlékem. Edovo a Johnovo zmizení ho dočista vyvedlo z míry. Nebyl schopen jasně uvažovat. Nedovedl si ani představit, kde teď ti dva mohou být, ačkoliv ho už napadlo, že jejich zmizení nějak souvisí s Edovou činností.

Ed mluvil s mrtvými. Sám se označoval za “horkou linku na onen svět”. Měl úspěchy a dokázal lidem, že nebožtíci žijí dál přinejmenším jako duchové. Nacházejí se v jiné sféře, v jiném světě a dimenzi. Ţe by Edson ten kontakt natolik zintenzivnil, aby se mu povedlo samotnému do onoho světa vejít? A stalo se Johnu Sinclairovi totéž?

Musí to tak být. Jiné vysvětlení prostě není. Ať už to Suko prob íral z jakékoliv stránky.

Zastavil se před telefonem.

Když si odmyslel tu krev, vypadal docela obyčejně. Ale právě nad tou krví se zamýšlel. Odkud se vzala? Byl tady někdo zabit nebo zraněn?

Odpověď by mu mohl dát jedině Edson, ale ten zmizel. Ne, je tady ještě kdosi.

Suko si vzpomněl na sekretářku s nezvyklým jménem. Jak se vlastně jmenuje?

Angela della Casa. Bytost podobná loutce, o jejíchž vlasech nebylo možné říci, zda jsou pravé či umělé. Tahle osoba by snad mohla vědět víc.

Doufejme, že ještě sedí na svém místě. Suko odcházel z místnosti jen velice nerad. Dost opatrně otevřel zvukotěsné dveře a nahlédl do předpokoje, který vypadal tak uspořádaně. Podíval se na hodinky. Zjistil, že už se blíží večer. Byl navíc pátek, a to všude končí práce dříve, než jindy. I Angela byla zrovna na odchodu. Balila si ještě něco do kabelky, stála k Sukovi zády.

Odkašlal si.

“Juj!” Angela zvedla ruce a otočila se. Zírala na Suka.

“Bože, to jste vy! Chcete mi něco?”

“Ano, pokud ještě máte čas.”

Mávla rukou a pofoukala si čerstvě nalakované nehty.

“Jsem zvyklá tady zůstávat déle. Nemusíte mít obavy. Oč jde?”

“Prosím vás, pojďte sem.”

“Tam dovnitř?”

“Ano.”

“Ne…”

“Proč ne?”

“Ed to nemá rád…”

“Bez obav, není tam…”

“Cože jak to kde?” Její oči se rozšířily. “Celou dobu jsem byla tady. Musela bych ho vidět, kdyby odcházel. To přece není možné.”

“Pojďte, prosím.”

“Dobrá. Na vaši zodpovědnost.”

Zamířila k Sukovi a bezděky zavrtěla hlavou. Vedle něj se zastavila.

“Poslyšte, ještě jednou: To myslíte vážně, nebo…”

“Jak to?”

“No, tohle se ještě nikdy nestalo. Jak by mohl Ed jen tak někam odejít?” Pohrávala si se zlatým knoflíkem. “To mi ještě nikdy neudělal. Asi se tedy něco stalo.”

“To ano.”

“Jděte raději napřed, inspektore.”

Suko ji poslechl. Angela se plížila za ním. Už po několika krocích se zastavila a udiveně na něj pohlédla.

“Bože můj, co to má znamenat? Tady nikdo není.” Přiškrceně se zasmála. “Vážně, no tohle! Kde je Ed Edson? A ani vašeho kolegu nevidím!”

Suko zavřel dveře. “Správně, má milá, oba zmizeli. Není to podivné?”

“No, to bych řekla,” přikývla sama svým slovům. “A jak je to možné? Připadá mi to, jako by se ti dva vypařili.”

Najednou se uchechtla.

“Zřejmě to tak bude.”

“Děláte si vtipy, inspektore?”

“Bohužel ne. Vůbec mi není do žertování.” Suko se zastavil u vysílacího zařízení.

Angela della Casa k němu pomalu přistoupila. Vystrašeně se rozhlížela kolem sebe, jako by byla v naprosto cizí místnosti, ve které se necítí dobře.

“Tak, a teď máte, co jste chtěli. A co bude dál?”

Suko zachovával obezřetnost. “No co, vyznáte se tady?”

“Tady?” vyjekla.

“Aspoň přibližně.”

“No, vím, jak to dělá. Ed je jedinečný. Jen po mně nechtějte, abych vám to vysvětlovala. Tohle byla jeho doména. Já mu jen pomáhala. Vůbec se tady nevyznám.”

“Nechci také, abyste mi vysvětlovala technické záležitosti. Ale vy mu přece věříte.”

“Jasně.” Angela předstírala sebejistotu. Ve skutečnosti se ovšem cítila velice nedobře, což se dalo poznat z jejích pohybů. Pořád se totiž ohlížela, odkašlávala si, nebo si pohrávala s prsty.

“Jakto? Už s vámi dělal nějaký pokus?”

“Já to absolvovala jako první.”

“Povězte mi o tom.”

“Já… no, poprosila jsem ho, aby navázal kontakt s mou zemřelou tetou.” Zahihňala se. “Byla to moje kmotra. Velice dobře jsme si spolu rozuměly.”

“Povedlo se to?”

“Jasně, bylo to dokonce vynikající.” Zasněně se usmála. “Teta mi říkala, že si nemusím dělat starosti. Ţe se jí vede dobře, říkala dokonce, že lépe než mně.”

“Jak to Ed udělal?”

Angela přistoupila blíž a ukázala na elektronické aparatury.

“Tímhle. Jako vždycky.”

“Vy byste to nedokázala?”

“Ne!” Prudce zavrtěla hlavou. Odbarvená hříva vlasů se zavlnila.

“Škoda.”

“Co je?” Váhavě se předklonila. “Vy se snad chcete pokusit navázat kontakt s oním světem?”

“Rád bych…”

“To nedokážete, inspektore.” Zase se uchichtla. “To byste musel být mimořádná osobnost.”

“Jako Ed.”

“Samozřejmě. Byl to hlas… ale co to o něm povídám? Chci vědět, kde je. Jestli si dobře vzpomínám, byl tady ještě jeden váš kolega.”

“Vzpomínáte si správně.”

“A kde je ten?”

“Také zmizel. Stejně jako Ed. Jsou oba pryč, jako by se vypařili. Najednou prostě zmizeli. To je důvod, proč jsem s vámi chtěl mluvit, Angelo. O ničem jiném.”

Znervózněla.

“Poslyšte, inspektore, připadá mi to tady příšerné.” Ohlédla se.

“Vážně příšerné. Nevím taky, jak si to mám vysvětlit. N ikdy jsem se zatím necítila tak divně, jako dnes. Připadá mi to všechno tak zvláš tní, jako by to ani nebyla pravda.”

“Jenže je. Na tom trvám. Ed Edson a můj kolega se vypařili.”’

“Jen tak?”

“Ne, Angelo. Ne jen tak.” Suko jí položil dlaň na rameno a natočil mladou ženu určitým směrem. Doslova ji donutil, aby se podívala na telefon.

“Vidíte to? Vidíte ten aparát?”

“Jasně.”

“A vidíte i tu krev?”

Angela della Casa polkla. “Nevím, jestli je to krev. Nějaká tekutina.”

“Výborně, protože právě kvůli ní se to všechno semlelo.”

Angela se na inspektora podívala, jako by zapochybovala o jeho rozumu. “Jakto? Co to má co dělat se zmizením těch dvou? To tím chcete naznačit, že…”

“Přesně.”

“Já nic nevím, já…”

“Klid, zůstaňte klidná. Stalo se to vždycky, když telefonovali. Když sejmuli sluchátko z vidlice prásk, blesk, jasné světlo a bylo to!”

“Byli… byli pryč?”

“Tak.”

Blondýnka si přitiskla dlaň na ústa.

“Bože můj,” zašeptala, “ale vždyť to je hotové šílenství. To… to je naprosto nepochopitelné.”

“Ano, velmi těžko pochopitelné.”

“Přesto chcete, abych vám to já vysvětlila, inspektore?”

“Jste moje jediná šance.”

“S tou se můžete klidně rozloučit.”

“Tak to zkusme společně, prosím vás.”

Angela se na Suka strnule zadívala. “Já… nevěřím, že víte, co ode mne žádáte.”

“Ale ano, moje milá, vím. Chci od vás velmi mnoho.”

“N ic nemohu splnit.”

“S tím počkejme.”

“N ikdy jsem u toho nebyla, inspektore. Vždycky, když se ohlásil

,onen svět’, musel Ed zůstat sám. Přítomnost jiné osoby by ani ony cizí bytosti nedovolily.”

“To vám věřím. Mně ale nejde o ty hlasy.”

“A o co potom?”

“O ten telefon.”

Angela nevěděla, jestli se má smát nebo plakat. Ve tváři měla zmatený výraz. Rozhodla se ovšem pro křečovitý úsměv.

“Takže si vážně děláte legraci, inspektore. O tom vím ještě mé-

ně.”

“Na nic si nevzpomínáte?”

Pokrčila rameny a vysunula trochu spodní ret. Na telefon se po-

dívala bez jakékoliv stopy strachu. Suko z toho usoudil, že o jeho funkci vůbec nic nevěděla. Nevěděla zřejmě ani o magických spojeních, která tento přístroj vytvářel. “Vzpomínám si, že ten aparát př inesl docela nedávno.”

“Víc nic?”

“Ale ano. Říkal, že našel cestu.”

“Jakou cestu?”

“Nemám tušení.”

“Cestu do říše mrtvých už přece znal. Nebo při svých pořadech navazoval kontakt prostřednictvím telefonu?”

“Ne, vždycky jen pomocí rádia.”

“Ale byl pro něj důležitý.”

“Možná k něčemu jinému. Možná kvůli té cestě.”

“Vy jste se ho na to nikdy nezeptala?”

Angela rozzlobeně dupla nohou. “Ne, to nebyla moje věc. Jsem tady kvůli něčemu jinému. Sepisuji účty, zaznamenávám jména volajících, jejich přání a zprostředkovávám kontakt s Edem.”

“To je škoda,” zamumlal Suko.

“Copak?”

“Ţe víte tak málo.”

Angela se nadechla. Hruď se jí vzedmula.

“Šéfem je tady Ed.” Pohlédla na Suka a vystrčila bradu. “Ještě něco?”

“V podstatě ne.”

“Takže já půjdu.”

Ještě než jí mohl Suko odpovědět a než se Angela stihla otočit, stalo se něco, s čím by nikdo z nich v životě nepočítal.

Zadrnčel telefon!

Místností se ozval staromódní zvuk. Jako by se současně ozvaly dva budíky. K ladívko nerovnoměrnou silou bušilo do dvou zvonků.

Angelu della Casa to tak vyděsilo, že zbledla a zároveň polkla.

I Suko sebou lehce škubl a obrátil se na blondýnku s otázkou:

“Je to normální?”

“Nevím.”

“Takže zřejmě ani nevíte, kdo by to mohl být.”

“Odkud bych to mohla vědět?”

Zazvonilo potřetí. Suko přistoupil k aparátu a sňal sluchátko. Velmi pomalu s ním pohyboval kolem pravé strany těla. Nechtěl a nesměl nic uspěchat. Počítal vlastně s tím, že se hlásí Ed Edson z říše zemřelých.

Suko se zarazil.

Linka nebyla hluchá. Praskaly v ní atmosférické poruchy, což bylo běžné a nenaznačovalo to, že by hovor přicházel odkudsi z j iných světů.

“Proč se neohlásíte?” zasyčela Angela.

Suko jí pokývl. Pak pronesl prvá slova. “Ano, prosím…” Nic.

“S kým hovořím?”

Zvuk poruch se změnil. Pomalu se ztišoval, takže se zdálo, že se cosi formuje. Suko náhle dostal i když velmi slabou odpověď.

“Já přijdu…”

“To je hezké. A s kým hovořím?”

“Počkej, Ede. Přijdu k tobě. Už jsem tady. Víš, že mrtví jsou mocnější, než živí. Měj to stále na paměti. Především v nejbližší době. Mrtví jsou mocnější, než živí,” poslední slovo už zaniklo v silném šumění a pak zmizelo i to.

Víc nic…

Suko zíral na sluchátko. Ze srdce mu spadla příšerná tíha, protože už už si myslel, že to s ním dopadne stejně jako s Edem Edsonem a s Johnem Sinclairem.

Angela stála před přístroji ztuhle a prkenně. V jejich matném světle vypadala jako vytesaná z mramoru. Rty se jí pohybovaly sotva znatelně, když se zeptala: “Kdo… kdo to, k čertu, byl?”

“Nemám tušení.”

Suko chtěl už už přikývnout, když si to ještě jednou rozmyslel. Byl to skutečně muž? Mohla to být stejně dobře i žena. Hlas zněl tak neutrálně… měl problém i jen rozumět jednotlivým slovům.

“Neříkáte nic, inspektore?”

Číňan sklopil hlavu a zavrtěl jí. “Neříkám nic, protože nic nevím. Nejsem si jist, o koho šlo.”

“Pokud ten hlas nebyl identifikovatelný, mohl patřit docela dobře i mrtvému. Vím to od Eda. Vždyť se mnou o tom mluvil a já ty hlasy také slyšela. Jen tak ševelil, že?”

“Ano.”

Angela mávla rukou. “Je nesčíslně duší, které se cítí spoutány a které se alespoň snaží vymanit ze své sféry a přejít do vyšší.” Dívka zároveň pohyby ruky dokreslila to, co říkala.

“Ano, rozumím.”

“Co chcete udělat teď?” Angela kývla směrem k telefonu.

“Chcete počkat, až se ozve zase? Doufáte, že to bude váš kolega nebo Ed?”

“Bylo by na tom něco špatného?”

“Myslím, že ne. Ale nemělo by to ani moc smysl. Těch duší, bloudících mezi jednotlivými stupni, je nekonečně mnoho. Je to prostě nesmysl.”

“Jenže ten, kdo volal, chtěl něco po Edovi. Byl dokonce připraven ho zabít.”

Angela přikývla. Přitom se hryzla do levého ukazováku.

“To máte pravdu. Dokonce naprostou.”

“A kdo nenávidí Eda tak, že by byl schopen ho dokonce zabít?”

“To vám taky nedovedu říct.”

“Měl Ed nepřátele?”

“Nemám tušení. Copak je nemá každý? Eda nemělo pár lidí v oblibě, to je pravda.”

“Kdo?”

“Je mnoho takových, kteří ho považují za šarlatána. Často měl problémy. Neměl a nemá to snadné. Ve sdělovacích prostředcích se ho snaží zničit. O jeho pořadech se prostě nemluví, ale tím se dosáhlo pravého opaku.”

“Jak to?”

“Lidi ho poslouchají. Sledovanost jeho relací vzrostla o desítky procent.”

“To je hodně.”

“No a kde jsou příznivci, tam jsou i závistivci.” Angela se nadechla. “Já už pro vás ovšem nemohu udělat víc, inspektore. Můžete počkat tady. Jistě přijdou další telefonáty.”

“S tím počítám.”

“Dobrá.” Angela della Casa se křečovitě usmála, zvedla ruku a pokynula Sukovi. Pak se pohnula a zamířila ke dveřím. Brala to vše sportovně. Nezapomněla se ani teď patřičně zavlnit v bocích, protože byla přesvědčena, že se za ní inspektor dívá a protože věděla, co na muže zabírá.

Angela ovšem nedošla až ke dveřím.

Náhle se zarazila. Suko zaslechl její tichý výkřik. Pak se obráti-

la.

Inspektor k ní přistoupil. Viděl teď její obličej jasněji. Zračil se v

něm strach a z vytřeštěných očí čišela hrůza.

“Děje se něco, Angelo?”

Odpovědí bylo prudké přikývnutí. Pak zašeptala: “To bych řekla. Najednou mě ovanula příšerná zima. Myslím, že tady strašně klesla teplota.”

“Skutečně?”

“Pojďte sem.”

Suko ani nemusel chodit až k Angele. Cítil to už z větší vzdálenosti. Skutečně se ochladilo!

Neříkal nic, ruce ovšem sevřel v pěst. Pomalu otočil hlavu a podíval se doprava, pak na strop, měl dojem, že chlad jako by se so ustředil právě tam a podoben jemnému závoji padal na něj na Suka. Teď i jemu přejel po zádech mráz. Angela vedle něj se otřásla.

“Co uděláme?”

“Co uděláte vy, to je jasné. Pojďte.” Chytil ji a strkal ke dveřím.

Angela neprotestovala. Suko chtěl dveře otevřít a zjistil, že klika se nehýbe. Byla zamrzlá.

Ještě jeden pokus, tentokrát silnější a ráznější. Nic nepomohlo.

“Ale vždyť jsem nezamykala,” zašeptala Angela.

“To vím, moje milá.”

“Bože můj, tak to jsme tady uvěznění.” Pohledem začala těkat kolem sebe. “Říkal jste o tom hlase ze záhrobí. O tom zabijákovi, který slíbil, že Eda zabije.” Nadechla se a polkla. “Řekněte mi, prosím vás, inspektore…”

Suko ji nenechal domluvit. “Ano, Angelo, dost možná, že změnil svůj plán.”

Ukázala spíše na sebe než na Suka. “To myslíte nás dva?”

“Bohužel.”

Angela zbledla jako mrtvola…

A stejně vypadala i žena jménem Magda Winterová.

Seděla v obývacím pokoji své přítelkyně a připadala si jako nějaká vosková figurína bez krve a bez života. Nedokázala uvažovat ani cítit, všechno bylo jaksi ztuhlé, nehybné. Zmocnila se jí hrůza, protože to, co prožila v posledních minutách, prostě nedokázala pochopit.

Do bytu vstoupil Tom Wade! Přišel mrtvý!

Yvetta se mu pověsila kolem krku, smála se, plakala a neštítila se to stvoření políbit.

Políbit mrtvolu…

Když na to Magda pomyslela, obrátil se jí žaludek a jen stěží se ovládla, aby neotevřela ústa dokořán a nevykřikla.

Pak ale překonala zděšení a soustředila se jen na onen tupý tlak v čele. Nebyly to bolesti, spíše tlukot, jako by se jí v hlavě uhnízdili malí poníci a neustále dusali svými drobnými kopýtky.

Ačkoliv v místnosti byly rozsvíceny lampy, připadala si jako zahalená do temného stínu. Ten ji obepínal stále těsněji a i chlad byl silnější.

Co dělat?

Jen se nepohnout. Jen na sebe Toma neupozornit. Pozorovala ho. Vypadal jako vždy. Velice ležérní chování, pěkně opálený, člověk, který měl všude úspěch a který by dokázal získat každou ženu. I Magdu.

Ano, zvítězil i tentokrát, protože se mu podařilo přemoci smrt.

Nedokázala to pochopit a stále ještě nevěděla, jestli je to člověk nebo duch protože o nich už také slyšela.

Ne, nebyl to oživlý nebožtík. Tom Wade dýchal jako ostatní lidé, smál se, hladil svou snoubenku, která zapomněla na všechnu tu hrůzu a pořád ještě nemohla pochopit, že Tom se k ní vrátil.

Stále se k němu tulila, chtěla se ho dotýkat, chtěla ho hladit dlaněmi a líbat na rty. Tom to s úsměvem dovolil.

Ano, usmíval se.

Ale byl to právě ten úsměv, který Magdě Winterové vadil. Vůbec se jí nelíbil. Byl falešný, byl povýšený a připadalo jí, jako by Tom sledoval určitý plán.

Sama už měla otázku na jazyku, ale netroufala si ji Tomovi položit. Ten si jí ostatně vůbec nevšímal.

Jen jednou na ni pohlédl, a to se Magda pod tím pohledem přímo zachvěla.

Ne proto, že by byl nahněvaný, to ne. Byl naprosto chladný a ledový. Magda si vzpomněla na chlad v koupelně. Dokonce se celá schoulila.

Yvetta položila otázku. “Tome, nezlob se na mě, prosím, ale chtěla bych vědět, jak jsi to dokázal. Proč celá ta příšerná hra? Skoro mi to zlomilo srdce!”

Tom ji objal a zase se usmál. “Možná to byla zkouška, moje mi-

lá.”

“Ano…?”

Magdě se skoro obrátil žaludek. Připadala si jako divák přeslád-

lého milostného cajdáku. To přece nemůže být pravda.

“Obstála jsem v té zkoušce, miláčku?”

“Dokonale.”

Yvetta byla šťastná. Neptala se po důvodech, byla prostě šťastná a přitiskla rty na mužova ústa, což způsobilo, že se Magda otřásla.

Opět dospěla k přesvědčení, že se tady odehrává cosi velice nebezpečného. Tohle nemůže dopadnout dobře. Stejně jako ten telefonát, který před chvílí vedl Tom Wade. Připadalo jí, jako by Tom byl herec, který do hry zasvětil všechny zúčastněné kromě ní Magdy.

Navíc jí místnost připadala jako vězení. Netroufala si ovšem z pokoje odejít. Ti dva by jí to asi ani nedovolili. Měla téměř pocit, že je rukojmím.

Yvetta se od svého snoubence odtáhla. Otočila hlavu. Podívala se na Magdu Winterovou a v jejím pohledu se zračil triumf.

Mám ho zase! Teď na mě nikdo nemůže! I když mě podváděl, já mu všechno odpustím.

Magda si vzpomněla na přísloví, které říká, že láska lidi oslep u-

je.

Tady se vyplnilo. Její přítelkyně ztratila jakýkoliv smysl pro rea-

litu. Nebyla už tím člověkem, kterého znala z dřívějška.

Na první pohled tak sice vypadala, ve skutečnosti se však změni-

la.

Inu, láska…

Oba se posadili na pohovku. Yvetta se chtěla dotknout Toma,

ten se ale tiše zasmál a chytil ji za ruku. “Teď ne, miláčku.” Magda využila šance a zvedla se.

Wade byl náhle v napjatém střehu. Usmíval se sice, ale jeho hlas zněl ledově.

“Kampak chceš jít, Magdo?”

“Jdu se trochu napít. Pokud tomu správně rozumím, jen tady r uším.”

“Ne, zůstaneš.”

“Ale když chce, Tome…”

“Zůstane.” Tom ukázal na Magdu. “Co máš za lubem? Chceš jít na policii a napovídat těm blbcům, že se tady objevil nebožtík? Ţe pohřeb byl jen divadlo? Ţe v rakvi ležel někdo jiný? To chceš?”

“Ne, ne. To jsem nechtěla.”

“Lžeš!”

Magda mlčela. Nejraději by skutečně všechno někomu vyklop ila. Teď se jí nepodaří Tomovi cokoliv předstírat a Yvetta byla na jeho straně, což dávala jasně najevo.

“Ty bys to opravdu udělala?” Zírala na Magdu. “Ano, myslím, že bys toho byla schopná. Zapomněla bys na všechno, jen abys mo hla promluvit. Ty bys…”

“Dejte mi pokoj!” Vyskočila.

“Posaď se hezky zpátky!” přikázal Tom Wade. “Zůstaneš s námi. Mám plán. Jak si vzpomínáš, někam jsem telefonoval. Musím nejprve něco vyřídit. A až to udělám, bude me tady pokračovat. Pak se postarám i o tebe, moje milá Magdo.”

“Ale i o mě ne?” namítla Yvetta.

“Samozřejmě, neměj obavy. Už to nějak zvládneme.” Prudce vstal.

Vypadalo to, jako by chtěl vyrazit dopředu a vrhnout se na Ma gdu Winterovou. Zastavil se ale a otočil hlavu stranou. Ukázal ženě svůj profil. Podívala se na něj.

Také Yvetta zírala na svého snoubence. Ona, on a Magda vytvářeli vrcholy trojúhelníku. Ţeny se nehýbaly. Jen strnule seděly a Tom Wade pomalu zvedal paže.

Pak si přitiskl dlaně na obličej.

Otevřel ústa. Vypadal, jako by chtěl sešpulit rty a někoho políbit. To ovšem neměl v úmyslu.

Cosi se na něm změnilo.

Yvetta byla svým snoubencem příliš fascinována, aby si toho všimla.

Magda ovšem ne.

Ta viděla, že se v její blízkosti cosi děje. Změnil se vzduch. Pocítila ledový závan, který jí šel vstříc. Nevycházel z žádného mrazicího boxu.

Byla zmatená. Pomyslela na to, co uviděla v koupelně. I tam b ylo všechno pokryto ledem.

“Copak se děje, Tome?” vyrazila Yvetta otázku, protože i ona si už všimla změny.

Z nebožtíkových úst se cosi vydralo ven. Vypadalo to jako obláček mlhy. Vycházel z hrdla a přes rty se dostával ven.

Pás plazmatu, mlhy, dýmající suchý led ženy neměly potuchy. Jen přihlížely a viděly, jak Tom zaklání hlavu dozadu.

Vzdychal. Tělo se mu chvělo. Dlaně měl sevřené v pěsti a byl pod jakýmsi neviditelným tlakem. V mlžném oparu se vznášely sliny, které mu stékaly i ze rtů. Z hrdla se mu draly prapodivné zvuky, které naháněly oběma ženám strach. A to i přesto, že Magda i Yvetta byly napjaté jako struny. Tomovo počínání je fascinovalo.

“Zemře, všichni zemřou. Zruším radu a umožním příchod ďáblům…”

Yvetta i Magda nic nechápaly.

Pomalu se ale Yvetty Taylorové zmocňovalo zděšení…

Kosmická rada!

Co to je za pojem! Jaké vznešené označení pro vládce toho stupně, který se nachází mezi pozemským a oním světem, který tvoří most mezi oběma, aniž by ho mohl normální člověk vlastními silami dosáhnout.

Bylo mi řečeno, abych se vrátil. A to jsem také udělal. Ed Edson stál těsně vedle mě. Zmocnilo se ho veliké vzrušení, protože se díval na stejnou scénu jako já.

Byli zde. Ukázali se.

Bytosti, duchové, přízračné postavy. Vyšší ,já’ osob, které ještě žily na zemi a které tvořily kosmickou radu.

Viděl jsem obličeje, ale těla ne. I tváře se rýsovaly spíše jen jako rozmazané kresby, ale přesto jinak, protože jistým způsobem v nich byl život.

Byl jsem fascinován. Zapomněl jsem docela na všechno kolem a soustředil jsem se pouze na onen marnivý pohled.

Zpočátku jsem si myslel, že tvořili půlkruh. Když jsem se však otočil, zjistil jsem, že kolem mne uzavřeli celý kruh.

Viděl jsem staré i mladé tváře, stejně jako ženy i muže.

Ale jen jakési přízraky, jejich náznaky. Na zemi prostě existovali lidé, jimž se podařilo odpoutat své vyšší ,já’ od těla a nechat je odejít do jiné, vyšší sféry. I když jsem už zažil leccos podivného, připadalo

mi jako nějaký zázrak, že mohu vidět zrovna tohle. Nebyl jsem schopen to jakkoliv komentovat.

Ten pohled mě dokonale ohromil. Mezi nimi a námi byl rozdíl.

My nejsme duchové, ale lidé, kteří byli do této sféry přeneseni. I další měli těla. Nebyli tudíž mrtví, ale jejich těla se nacházela v j iném normálním světě.

“To je něco jedinečného,” zašeptal jsem a musel jsem přiznat, že jsem ohromen.

“To ano, Johne. Je to moc. Ale bohužel ta moc pozbyla vlivu. Kdokoliv, kdo je schopen uvolnit své vyšší ,já’ a má schopnost prozřít, se snaží lidi varovat, zachránit je před chybami. Kosmická rada si předsevzala, že spasí svět, lidstvo, ale přes svou téměř nepochop itelnou moc je bezmocná. Jsi první host, kterého jsme vpustili do této sféry, ale jen proto, že jsi zvláštní člověk a protože stojíš na určité straně. Ostatní by to nedokázali. Jsou příliš nedokonalí.”

“Já jsem také nedokonalý.”

“Ale vzepřel ses silám zla. Jsi ten, který se potýká s ďáblem. A právě ďábel se pokusil prostřednictvím jednoho ze svých služebníků sem proniknout a narušit naše společenství.”

“To je pravda.”

“Jistě. A proto také bylo správné, že jsem tě sem dovedl, abys ho zastavil. Doufám, že totéž ti řeknou i mí přátelé z rady.”

Byl už nejvyšší čas. Zatím se mnou nenavázali sebemenší ko ntakt. Zůstávali němí a jen pozorovali, dívali se a já jsem si uvědomil, že mi jejich pohledy dělají dobře.

Cítil jsem jejich důvěru a náklonnost, kterou mi projevovali. Byli pro mne cosi jako pomocníci, byli silní a současně bezbranní, takže mě vlastně žádali, abych je zbavil zrádce, který se mezi ně vetřel.

Cosi mi šeptali.

Jenže to byl podivný šepot. Poselství, které jsem nevnímal sluchem, protože žádná z těch bytostí neměla hlas. Jejich myšlenky mi jako kompaktní hmota pronikaly do mozku a celý ho vyplňovaly.

Byly to jakoby drobné ozvěny, které se odrážely z jedné strany na druhou a způsobovaly, že jsem nabýval jistého poznání.

Ne, pokud šlo o ně, ale o toho zrádce, který také dokázal odpo utat své vyšší ,já’ a měl v úmyslu rozbít jejich společenství.

Byl připraven zabíjet.

A to ne jednoho člověka, ale všechny, kteří byli schopni uvolnit své vyšší ,já’ a odeslat je do vyšších sfér.

Zázrak?

Ne, už jsem nevěřil v zázraky. Byla to součást řádu tohoto světa a znamení, že člověk není ještě tím nejvyšším stupněm, ačkoliv si to mnozí myslí. Jednou ovšem na tu svou nadřazenost zajdou.

Já jsem v této sféře pociťoval cosi jako pokoru, která se mě zmocnila. A viděl jsem také smysl své práce, protože tady jsem mohl pomoci.

Všechno, co mi sdělili, jsem do sebe nasál a věděl jsem dobře, že to nikdy nezapomenu. Čím více informací jsem dostával, tím větší bylo mé přání toho zrádce co nejrychleji vypátrat.

Hlavou mi prolétlo jméno Tom Wade. Byl jsem si jist, že ho najdu. Tak dobře se skrýt nemohl.

Samozřejmě bych kosmickou radu velice rád zahrnul spoustou otázek, které zrovna nesouvisely s touto konkrétní situací, ale se všeobecnými věcmi. Jenže jsem to neudělal. Ty bytosti si to stejně nepřály. Viděl jsem, jak mizí.

Nebyl to přechod do jiných světů, ačkoliv mi to tak připadalo. Tváře prostě ještě více zprůhledněly. Vypadalo to, jako by je postupně zahalovala stále hustší mlha. Vtahovala je do sebe. Všiml si toho i můj průvodce Ed Edson. Dotkl se mě a kývl hlavou, když jsem se na něj obrátil.

“Stačilo,” řekl.

“Myslíš?”

“Jim určitě.”

Lepší odpověď jsem nemohl dostat. Připomněla mi, kdo tady má hlavní slovo. Ne já, člověk, nýbrž duch, nadřazená bytost, která ovládala tuto podivuhodnou sféru.

“Co budeme dělat?”

“Tohle už není místo pro nás.”

“Takže zmizíme.”

“Ano.”

“A jak?”

Muži přelétl po tváři náznak úsměvu. “Kosmická rada nás sem přenesla. Jsme jejími hosty a bude také vědět, co je třeba udělat dál.”

“Takže nás zase odpraví pryč.”

“Ano.”

Uklidnil jsem se a vydechl jsem si. Byl to dobrý pocit. Tohle byl případ, jaký bych nikdy nepovažoval za možný. Ale to všechno bylo teď druhořadé, protože jsem se musel soustředit na Toma Wadeho.

Vyslovil jsem to jméno.

Ed Edson ho zaslechl a zvedl hlavu.

“Dělá ti starosti, že?”

“Ano.”

“Pochybuješ o své síle, Johne?” zeptal se s úsměvem.

“Zpravidla ne, Ede, ačkoliv už byly případy, které mě skutečně srazily na kolena a já už se ptal, jestli má vůbec smysl pokračovat dál. Řeknu ti, že ten Tom Wade se mi zdá mimořádně nebezpečný. Je to člověk, který to umí s peklem, který si učinil spojence z ďábla a tenhle ďábel ho nenechá na holičkách. Uvažuj trochu. Wademu se podařilo vetřít se do kosmické rady.”

Náhle mě cosi napadlo.

“Už jsi ho vůbec viděl?”

“Ne, Johne, to bych ti byl řekl. Jeho tvář mezi ostatními nebyla.”

“Škoda.”

Ed se usmál. “Máš pravdu, je nebezpečný, protože přesně ví, co dělá. Je tím, kterého si Satan nevyhledal bez důvodu. Jestli se mu prostřednictvím Toma Wadeho podaří rozbít kosmickou radu a zničit lidi tedy jejich těla, pak má volnou cestu.”

“To už nepotrvá dlouho, slibuji.”

“V to doufám.”

Faktor času jsem už vůbec do svých úvah nezapočítával. Vůbec jsem nevěděl, jak dlouho jsem už v téhle sféře nebo na tomto stupni. Možná zatím v “normálním” světě uplynuly hodiny nebo také dny, protože v této dimenzi čas nehrál vůbec žádnou roli.

Zde se vše poměřovalo nekonečnem.

“Kdy?” zeptal jsem se.

“Doufám, že hned!” zašeptal Ed.

“Nemůžeš to urychlit?” najednou jsem znervózněl.

“Ne, Johne, to ne.”

Pak se to přece jen stalo.

Mohl jsem to všechno dobře sledovat. Podivné mlžné mraky se stáhly. Obklopily nás ze všech stran a já si připadal, jako bych se oc itl ve vězení. Všechno se najednou změnilo. Mne i těla mého průvodce se zmocnily nepředstavitelné síly.

Neslyšel jsem ho křičet, i když měl ústa otevřená a svíjel se. Ty cizí síly byly tvrdé a brutální. Musely plnit úkol…

Náhle Ed Edson před mýma očima zmizel. Bylo to stejné, jako v jeho pracovně. Najednou jsem měl dojem, že jeho tělo explodovalo, přičemž jednotlivé kusy vlétly do mlhy, která je pohltila.

Se mnou se stalo totéž. Jakási cizí síla mnou trhla.

Připadalo mi, jako by moje tělo vězelo v nějaké kyselině. Nedostávalo se mi vzduchu a o chviličku později jsem už byl pouhou hračkou v osidlech nepředstavitelné síly.

Od této chvíle jsem už neměl na nic vliv.

Suko se tak lehce nevzdával. Zkusil otevřít dveře ještě jednou, ale musel uznat, že na to nestačí. I samotná klika byla během několika vteřin ledová a nepovolila ani o milimetr.

Nějakým záhadným způsobem prostě zamrzla. Protivník přesně věděl, co dělá.

Angela se nepohnula z místa. Jen se třásla a zuby se jí rozdrkota—

ly. Suko se vzdálil ode dveří a postavil se doprostřed místnosti.

Stáli teď oba poblíž telefonu a jako v nouzi upírali pohledy na aparát.

Blondýnka Angela se roztřeseným hlasem zeptala, jestli ten chlad vychází z telefonu.

“Nemyslím.”

“Jak to že ne?”

Suko se usmál. “Vždyť to můžeme vyzkoušet.”

Každá aktivita vyvolávala v Angele hrůzu. Nechtěla, měla obavy, že by se její pomocník mohl dostat do pasti, kdyby sluchátko zvedl. Ale Suko se nedal odradit.

Sluchátko bylo normální.

Neležela na něm ani nejjemnější vrstvička ledu. Nebylo ani nijak zvlášť studené. Se sluchátkem v ruce se obrátil k Angele, která překvapením vytřeštila oči.

“N ic?” zeptala se.

“Přesně tak, moje milá. Úplně normální. Náš přítel zřejmě telefonu nevěnoval pozornost.”

“Prý přítel,” řekla a pousmála se. Pak prstem přejela po krytu přijímačů a magnetofonů. Už při prvním dotyku sebou cukla. Kůže se jí napjala jako guma natažená do délky.

“Co se děje?”

“Je to hrozně ledové, inspektore,” odpověděla rozechvěle a otřásla se. “Strašně studené.”

“To jsem si myslel.”

“Myslel?”

Chytila se za čelo. “A to s tím nemůžete něco udělat?”

“Zatím ne.”

Ta dvě slova dodala Angele pramálo naděje.

“Ale něco byste mohl, ne?”

“Uvidíme. Chci ještě chvíli počkat, jestli mi rozumíte.”

Angela rozechvěle ustoupila o krok dozadu. “Ne, inspektore, tomu nerozumím.” Třesoucí se rukou naznačila kolem sebe půlkruh.

“Nestačí vám to, co jsme tady už zažili? Co chcete ještě víc?”

Vyděsila se, když najednou Suko zamířil k ní. Když jí položil ruce na ramena a posadil ji na židli. “Tak, moje milá, a tady hezky zůstanete sedět.”

“Pročpak?”

“Nebudete dělat vůbec nic. Všechno necháte na mně. Důvěřujte mi.”

Angela nakvašeně stáhla ústa. Vypadala jako rozšklebená panenka na hraní.

Suko jí ovšem úsměvem a následujícími slovy dodal odvahy.

“Věřte mi, všechno dopadne, jak si přejeme. Tak docela be zbranní totiž nejsme.”

“A já tady zatím přimrznu.”

“Kdybyste měla takový pocit, hýbejte se. Uvolňujte si končet i-

ny.”

“Vy ale máte nervy, inspektore.”

“Ty také potřebuji.”

Angela zmlkla. Byla teď ráda, že má na sobě kabátek od kostý-

mu. Dokonce i zlaté knoflíky se potáhly slabou vrstvou ledu. Když po nich přejela špičkou prstu, ucítila dokonce drobné krystalky.

Suko nezůstal stát na jednom místě, ale přecházel po místnosti. Pohyboval se drobnými kroky. Vypadal napjatě. Neustále byl ve střehu před překvapivým útokem. Počítal také s tím, že se telefon znovu ozve, ale aparát zůstával němý, nebezpečí do místnosti proud ilo z docela jiného směru. Chlad se v tenounké vrstvě usadil i na malých žárovičkách, jejichž matné světlo tím ještě více zesláblo.

Odkud se jen ten chlad bere?

To chtěl Suko zjistit nejdříve, aby proti tomu mohl něco podniknout.

Nebylo to ovšem možné, protože chlad se dral do místnosti z různých stran. Zdálo se, že vše tady ovládá jakási cizí síla. Ať se S uko pohnul kamkoliv, byla tady. A byla bohužel neviditelná.

Objevily se chladné chuchvalce mlhy, které byly vháněny do místnosti jako ledový opar. Chlad připomínal zloděje, který si takto připravuje podmínky pro to, aby mohl uskutečnit krutý zločin.

Zloděje z jiné sféry, z jiného světa, který lidé za normálních okolností nejsou s to poznat.

U dveří se Suko zastavil. Jeho pohled opět padl na kliku. Zjistil, že vrstva ledu zesílila. Krystalky se třpytily jako jemný sníh.

Zase přejel dlaní po kovu.

Jako by se mu cosi zakouslo do kůže. Ţe ten chlad může způsobit bolest, si uvědomil až teď. Palec jako by se mu ke klice přilepil. Když ho odtáhl, měl pocit, že na ní zůstal kus kůže.

Tady se nedalo nic dělat.

Dveře se zevnitř pokryly vrstvou ledu. Při tom pohledu si Suko vzpomněl na ledové květy, které se vytvářejí na oknech nevytopených místností.

Ustoupil zpátky.

Když se otočil, zaslechl Angelin hlas. Zněl jako tenké zaúpění a žena se chvěla tak, že jen stěží ze sebe vysoukala otázku.

“My se odtud nedostaneme, inspektore. Zmrzneme tady. Tu ledovou hrůzu na nás seslalo záhrobí. Přehnali jsme to.”

Doufám, že ne, pomyslel si Suko, ačkoliv ani on netušil, co dělat. Kdyby se nepřítel ukázal, pak by ho něco určitě napadlo. Jenže

takhle byl každý pokus, který podnikl, šlápnutím do prázdna.

Na žárovkách se usazovala stále silnější vrstva ledu a světla proto viditelně ubývalo. Angela della Casa to už na místě nevydržela a vstala.

“Já už nemůžu,” zašeptala, “musím chodit, jinak zmrznu.” Přiložila si dlaň na levou stranu hrudi. “Mám už dojem, jako by mi srdce bilo nepravidelně, jako by i ono zamrzalo. Ty bytosti z onoho světa se dostanou všude, inspektore. Pro ně neexistují žádné překážky.”

“V tom máte pravdu.”

“A co proti tomu chcete dělat?”

“Čekat… až se ukáže ten, který je za tohle všechno zodpověd-

ný.”

“To už budeme dávno zmrzlí.” Suko se usmál. “Doufám, že ne.”

“Bože můj, odkud jenom berete ten svůj optimismus? Vždyť to

není normální.”

“Není, Angelo, ale doposud jsem vždycky všechno přežil a ani tady nezemřu.”

“Pustíme se do odškrabování toho ledu?”

“To také ne.”

“A co tedy?”

Suko docela chápal tu ženu. To, co tady prožívala, nemělo nic společného s její prací pro Eda Edsona. Bylo to ještě nepochopitelnější, než mluvit s hlasy ze záhrobí.

“Přesto vás, Angelo, prosím, abyste mi důvěřovala, i když vám to připadá těžké. Máme tady protivníka, to je pravda. A ten se ukáže,

protože tahle ledová spoušť je teprve předehrou. Až se objeví on sám…”

“Tak už budeme dávno zmrzlí!” zasípala a začala si třít skráně, aby alespoň trochu rozproudila krev.

Suko to udělal také. I on se cítil lépe. Chlad totiž způsoboval že pohyby byly stále obtížnější. Nechodil už tak plynule jako normálně a každý pohyb byl doprovázený třesavkou.

“Ještě minutu, inspektore, a je ze mě rampouch. To mi věřte.”

“Vydržte!”

Suko by Angelu rád utěšil, ale musel se starat o jiné věci. Chtěl být připraven, až dojde k finále.

Navíc si vzpomněl na oba zmizelé muže a opět se v duchu ptal, kde teď asi John Sinclair a Ed Edson jsou. Ztraceni v nějaké jiné d imenzi jako poutníci v říši mrtvých, jako duše, které se přidaly k ostatním?

Vzpomněl si na zbraně.

S berettou proti ledu mnoho nezmůže. Jeho hůlka chlad nezadrží. Udeřit na některá místa bičíkem proti démonům?

Možná by to k něčemu vedlo, ale zároveň to bylo směšné. A pak měl křížek!

Nechal mu ho John. Když si na to vzpomněl, na ztuhlých rtech se mu objevil úsměv. Měl dojem, že i na nich mu už leží vrstva ledu.

Zpovzdáli zaslechl Angelin hlas. Současně bědovala a nadávala.

Suko si toho nevšímal.

Vytáhl z kapsy kříž. Na rozdíl od všech ostatních věcí mu připadal přímo teplý. To mu dodalo naději. Johnův talisman měl skutečně nezlomnou moc.

Zhluboka se nadechl.

Ledový vzduch se mu zakousl do plic jako drobné bodlinky. Pocítil i tlak na očích a dokonce i řasy se mu slepily drobnými částečkami ledu.

Pak zaslechl syčení!

Poprvé jiný zvuk než jejich hlas nebo kroky. Otočil se.

Vidět nebylo nic.

Cítil jen, jak ho příšerně zebou nohy. I podlaha byla pokryta ledem.

Telefon! Pohnul se.

Tichý úder. Náznak zvonění, který zaslechla i Angela. Vyskočila.

“Pst!” zasykl Suko, protože viděl, jak otevřela ústa, aby něco řekla.

Náhle se sluchátko samo od sebe vzneslo. Byla to příšerná scéna, kterou jako by naaranžoval duch, jehož ruka sluchátko uchopila a

držela ho těsně nad přístrojem.

Vystupovaly z něj páry doprovázené syčivými zvuky. Během chvilky se vytvořily dva husté mlžné oblaky.

Suko se dočkal svého protivníka.

“Tady něco je, inspektore. Bože, něco tady je! Záhrobí, vrací se nebožtík!”

Angela byla na zhroucení, ale Suko si jí nevšímal.

Soustředil se na oba obláčky mlhy, které se k sobě blížily z opačných stran. Nad sluchátkem se spojily v jeden oblak, který ale začal hned měnit tvar. Protahoval se a rozšiřoval.

Pak sluchátko opět dopadlo do vidlice. Mlha zůstala.

Nabývala stále jasnějších obrysů obrysů lidské postavy. Poté, co záhrobí vyslalo své posly, chtělo se teď definitivně ujmout kontroly.

Suko nevěděl nic o vyšším ,já’ pro něj byl tenhle duch jednou ze zemřelých duší, která se ze své říše navracela do světa živých. Rozpoznával i její tvář. Sice jen slabě a neustále jako by se ztrácela, ale znovu a znovu se objevovala zřetelněji a zřetelněji. Tvář… škleb… zlý a zákeřný a přitom plný triumfu.

“Ten duch nás zabije,” vzdychla Angela. “Ach, ten nás bude chtít zahubit.”

Suko neříkal nic. Nechal ho přiblížit se.

A ledový zabiják se připravoval k boji. Vznášel se rovnou k inspektorovi…

Stejně, jako John Sinclair, patřil i Suko k lidem, kteří v rozhod ujících situacích dokážou zachovat absolutní klid a budí dojem, že nemají nervy.

A tak vyčkával.

Chlad byl skoro nesnesitelný. Způsobovala jej ona bytost, která chtěla skoncovat se svými nepřáteli.

Suko ještě držel svůj trumf malý křížek schovaný. Hodlal ho použít až v poslední chvíli a byl rád, že se protivník soustředí na něj, a ne na Angelu.

Díval se na svého soupeře.

To, co spatřil, ho těžce zasáhlo. Z té podivuhodné bytosti cosi vyzařovalo. Cosi ďábelského, jako by zasahoval a vedl ducha k cíli osobně sám Asmodeus.

Zřejmě odhaduji správně, pomyslel si. Tady působí cizí mocnost, aby dosáhla čehosi ďábelského. Uvnitř nezvyklé hmoty se totiž rýsoval lidský obličej. Byl to obličej muže. Ale Suko ho nikdy dřív neviděl. O končetinách však nemohlo být ani řeči. Pouze náznak hlavy. To, co mělo představovat tělo, vypadalo jako kus hadru, který povíval sem a tam.

Tohle zhmotnělé zlo způsobilo všechen chlad.

Obojí se k sobě náramně hodilo. Vždyť ani pekelný oheň nebyl horký, nýbrž chladný, a přesto své protivníky spaloval.

Suko stál odhodlaně, i když se na něj valily ve vlnách nápory

chladu. Vždy, když ho zasáhly, měl dojem, že pozbyl dechu a tlak v žaludku ještě víc zesílil.

Byl to strach?

Nerozeznával už zhola nic, pouze svého ledového protivníka. Buď ho zbavil zraku, nebo mu oči slepil mráz. To přesně Suko nevěděl, ale tušil, jak asi zahyne. Duch ho přepadne a zchladí ho tak, že se mu zastaví srdce.

“Dělejte, prosím vás, něco, inspektore!” Angelina slova zněla jako zoufalý výkřik.

Suko neodpovídal. Soustředil se. Levou paži vysunul, jako by se bránil, vpřed. Toto gesto, mělo naznačit, že se bojí a mělo útočníka ukolébat.

Pravá Sukova paže spočívala těsně u těla. Dlaň měl zaťatou v pěst a svíral v ní křížek.

První přímý kontakt!

Suko jen s námahou potlačil výkřik. Jeho pěst se přímo zabořila do oné bytosti. To zase způsobilo takový chlad, že měl Suko dojem, že mu někdo sdírá kůži z prstů.

Vytrval.

V té chvíli mu ani nevadilo, že měl levou ruku až po loket neschopnou pohybu. Důležitá byla pravačka.

Tu teď předpažil.

Současně Suko otevřel dlaň, aby ukázal kříž. Řetízek si omotal kolem zápěstí, aby mu nespadl, a doufal, že tahle poslední šance mu přinese záchranu.

Ţe by přece jen?

Dlouho se nedělo nic, pak se ale ona mlžná bytost začala pohybovat a najednou jako by ztratila klid i chuť útočit.

Doposud byla docela potichu, teď se ovšem ozval jakýsi skřek.

Stvoření se otočilo kolem vlastní osy.

Suko sice nezaslechl žádný výkřik, ale věděl i bez něj, že ho Johnův křížek osvobodil.

Do levé paže se opět vracel život, z pravé dlaně vystřelovalo světlo a paprsky pronikaly do toho přízračného zjevení.

Duch sice pořád ustupoval, ale začal sebou cukat, protože jasná záře, vycházející z kříže, ho ničila. Postavu rozbíjela na kusy, trhala ji a ničila onen ledový závan smrti. Vymaňovala místnost z područí temné ďáblovy magie.

Suko zvítězil.

S posledním záchvěvem zmizely zbytky příšery. Současně Angela jásavě vykřikla.

“Juj, to bylo perfektní.”

Suko potlačil nadšení. Vykročil vpřed a ucítil, jak mu něco káplo za krk. Když zvedl hlavu, zasáhla ho do čela další kapka. Znamení, že ledová vrstva začala tát.

I Angela se už zase pohnula. Spěchala ke dveřím, aby zjistila, zda magická překážka zmizela.

Nedostala se však daleko.

Zadrželo ji drnčení. Prudce se otočila. I Suko zíral na telefon, který se najednou ocitl v podivuhodném světelném oblaku. V příští chvíli explodoval.

Světlo pohaslo.

Ze zbytků se vynořily dvě postavy, které zpočátku vůbec nechápaly, kde jsou.

“To přece není možné!” zvolala Angela. “Já… se snad zblá zním.”

Suko se ale usmál. Právě mu spadl ze srdce obrovský balvan. Ty dvě postavy byli Ed Edson a John Sinclair.

Vypadali, jako by svou dlouhou pouť přečkali bez fyzické úho—

ny.

Magda Winterová se sice nerozžehnala se životem, ale bylo jí jasné, že se z téhle situace jen tak lehce nedostane.

Dělo se tady něco, při čem byli svědkové nežádoucí. Tady se kontroly nad normálním světem zmocnily síly hrůzy. Magda si to nedovedla vysvětlit.

Tom Wade dopadl na kolena. Z úst mu už nevycházela pára. Oběma rukama se opřel o zem a sklonil hlavu. Z úst mu vytékaly sliny.

Prováděl něco, co si Magda nedovedla vysvětlit. Její přítelkyně Yvetta rovněž ne, jen seděla, stejně strnule, na pohovce a zírala.

V očích se jí zrcadlilo to, nač myslela. Byla v rozpacích, zmatená, nevěděla už, jak se má ke svému snoubenci chovat. Právě spatřila docela jiného Toma Wadeho.

Byl to sice člověk, jenže se choval, jako by ho ovládala nějaká cizí moc.

Tom rukama šmátral po koberci, sípal a vydával zvuky podobné zvířecímu kňučení.

Pak se odplazil. Tělem se dotkl okraje stolu. Opřel se o jeho desku a pokoušel se postavit na nohy.

Bylo to pro něj velice těžké. Obě ženy měly dojem, že Toma opustily síly. Teď by Magda snad mohla z bytu utéci, ale neudělala to. Nechtěla totiž nechat kamarádku na holičkách. Je třeba otevřít Yvettě oči a kdo by to dokázal lépe než ona Magda?

Magda se podívala na muže.

Wade se k ní otočil zády, pak z profilu. Všimla si, jak mu po tváři stéká pot. Bylo vidět, že se úporně namáhá. Toho si všimla i Yve tta. Náhle se vytrhla ze strnulosti a vyskočila. Rozběhla se ke svému snoubenci, objala ho a táhla stranou. Bez ustání mluvila a ptala se, co zlého se mu stalo.

Nemohl jí však odpovědět. Při každém nadýchnutí zachrčel. Pak se obrátil a podíval se Magdě Winterové přímo do obličeje.

Chtěla odvrátit hlavu, ale velice rychle si uvědomila, že nemůže. Ten pohled ji spoutal.

Vysvětlit si to nedovedla. Možná to nějak souviselo s jeho oč ima, které nabyly krutého, pohrdavého a tak zlého výrazu, jaký ještě nikdy nespatřila.

Byly to oči netvora, oči zloducha. Díval se na ni sám ďábel a Magdu v té chvíli zamrazilo.

Její přítelkyně si ničeho z toho nevšimla. Byla pořád plně zaměstnána Tomem. Podpírala ho.

“Musíš se posadit, Tome. Vím, že jsi toho moc prodělal. Donesu ti něco k pití. Zase bude dobře. Potom si o všem promluvíme. Ale už se nesmíš namáhat, miláčku.”

Magda chtěla Yvettu varovat, ale chyběla jí slova. Zůstala sedět a dál se mlčky dívala na onu podivnou dvojici.

Tom zase sebral síly. Napjal se. Na jeho rtech se najednou objevil úsměv. Hledal slova a našel je.

“Duch je tady. Je v místnosti. Bude ničit. Já jdu správnou cestou. Všichni budou zničeni, všichni z rady. Znám je. Jen já jsem schopen s tím začít. Buď dík Satanovi…”

Magdu zamrazilo. Po těchto slovech jí bylo jasné, že se příliš nemýlila. Tom a Satan měli cosi společného, o tom nebylo pochyb. Ţe by byli spojenci?

Magda o tom zauvažovala. Na rozdíl od její přítelkyně, která na ta slova nereagovala. Zdálo se, že je vůbec nezaregistrovala a měla starost jen a jen o to, jak se vede jejímu snoubenci.

“Posaď se, prosím. Udělám pro tebe všechno. Musíš…” Další slovo už se jí přes rty nedostalo.

Pokojem se najednou rozlehl šílený výkřik.

Vyrazil ho Tom Wade. Jeho tvář se stáhla do zvířecího šklebu. Ústa měl dokořán otevřená a vytékaly z nich sliny. Z krku se mu dralo chroptění. Na hlavě se mu začaly ježit vlasy.

Pak pohnul pravou paží. Vyrazil ji brutálně stranou. Yvettu zasáhl jeho loket těsně pod krkem.

Zavrávorala, padala… jeho prsty ji zachytily. Nehty jako ostré břitvy přejely po jejích tvářích a rozřízly jí kůži. Zanechaly po sobě dlouhé šrámy, z nichž záhy vystoupily krůpěje krve.

Klesla na kolena. Kopl do ní.

Padla na záda.

Wade zařval: “Je zničen! Je po něm! Oni ho zničili!” Hlas mu přeskočil, změnil se v krákoravý křik.

Magdu zachvátila smrtelná úzkost. Věděla, že před ní stojí netvor…

Telefon byl zničen!

Stál jsem a díval se na jeho zbytky. Vedle mne byl Ed Edson a nevěděl, jestli se má smát, nebo brečet. Suko a Angela zmizeli ve vedlejší místnosti. Otevřenými dveřmi jsme zaslechli šustění papíru, jako by tam někdo listoval v telefonním seznamu. Hledali adresu jistého Toma Wadeho.

Suko se velice rychle zase objevil ve dveřích. Mával na mě k usem popsaného papírku.

“Půjdeš sem, Johne?”

Pohnul jsem se. Když jsem stál vedle něj, mačkal už tlačítka s čísly. Všechno se odehrávalo v hrozném chvatu. Každý z nás věděl, že jde o minuty.

Ani jsem se nedostal k tomu, abych uvážil, co jsem přestál. Někdy, až bude klid, o tom popřemýšlím.

Teď bylo důležité, abychom chytili Wadeho a abychom zabránili mnoha vraždám. Protože Wade měl v plánu zničit kosmickou radu.

Suko se dovolal.

Ohlásil se svou funkcí, ale nehovořil s Tomem Wadem to jsme s Angelou slyšeli přes odposlechové zařízení.

“Jistý Tom Wade tady dřív bydlel, inspektore. Copak ale nevíte, že zemřel?”

“Ne,” řekl Suko stroze.

“Je to tak. Nemohu vám pomoci.”

“Ţádný tip?”

“Co tím myslíte?”

“N ikdy jste s ním nebyla v kontaktu?”

“Ne, ale přesto bych něco věděla. Možná vám to pomůže, inspektore.”

“Prosím.”

Ţena mu řekla o jisté Yvettě Taylorové, která ji dvakrát navštívila. Dozvěděli jsme se také, že Yvetta byla snoubenkou Toma Wadeho. Byla z Tomovy smrti velice nešťastná a chtěla jako by ji k tomu cosi vnitřně ponoukalo ještě jednou navštívit stará místa, kde byli s Tomem šťastní.

Už jsem listoval v telefonním seznamu, když se Suko ptal na adresu.

“Ne, tu neznám.”

“A jméno je správně?”

“Můžete mi věřit, inspektore. Kdo by zapomněl na osobu s tak nezvyklým křestním jménem?”

“To je pravda. A děkuji vám.”

Zatím jsem už adresu našel. Byla spousta Taylorových, ale pouze jediná se jménem Yvetta.

Zavolal jsem jí. Nikdo se neozýval.

“Buď není doma,” zamumlal Suko, “nebo nemůže telefon zvednout, protože jí to někdo nedovolí.”

“To bych rád věděl.”

“Dobrá, tak tam zajedeme.”

“Já také?” zeptal se Ed.

“Ne, ty zůstaneš tady. Až bude po všem, vrátíme se. Buď to bude vyřízeno, nebo začneme ještě jednou od začátku.”

Edson obrátil oči v sloup. “Jen to ne…”

Tom Wade se choval jako zvíře a ani Magda, ani Yvetta ho nedokázaly zadržet. Dostal se do stavu zuřivosti. Zničil už polovinu zařízení pokoje. Ani telefon neušetřil.

Yvetta ležela s úpěním na zemi. Wade ji ještě jednou udeřil. Obličej měla nateklý. To ho uspokojovalo, vrávoral přes trosky nábytku. Ve vzteku rozbil ještě vázu. Střepy dolétly až k Magdě.

Jako by mu ukázaly cestu, zamířil k ní. Zastavil se, rozkročil, přikrčil a sípal: “Tak, moje milá, teď k nám. Teď spolu zúčtujeme.”

Magda už prožívala strach hodně dlouho a tak se u ní projevilo cosi jako efekt zvyku. Proto se ani příliš nedivila, že je schopna mluvit. Špičkou jazyka si trochu zvlhčila rty.

“Proč, Tome, proč jsi to udělal?”

“Co?”

“Tohle… tohle divadlo.”

Zasmál se. Oči mu žhnuly ďábelskou radostí.

“To myslíš smrt?”

“Správně.”

“Musel jsem oklamat svět. Všechno bylo dohodnuto s ďáblem. Jsem jeho kat. Chtěl jsem proniknout do kosmické rady a on mi to umožnil. Ve mně totiž žily dvě bytosti. Jednak duch, moje vyšší ,já’, které jsem byl schopen odpoutat, a jednak sám člověk, který byl ovšem upsán ďáblu nebo všeobecně démonické mocnosti.”

“Pak bylo ovšem to, co vycházelo z tvých úst, duše, nebo tvoje druhé ,já’?”

“Správně.”

Magda se ptala dál: “A kde… kde je teď?”

To neměla dělat. V mužových očích to nenávistně zablýsklo.

“Pryč!” zařval “Bylo zničeno! A já ještě žiju…”

“Bez duše.”

“No a?”

“Člověk nemůže žít bez duše.”

Vysmál se jí. Plivl jí páchnoucí slinu do tváře.

“Moje duše i bez toho patřila ďáblu. Upsal jsem mu ji a jak vidíš, dokážu žít i bez ní.”

“Jak dlouho?”

Vyrazil ze sebe pohrdavý smích.

“Ptáš se, jak dlouho? Pro mě za mě třeba na věky věků. Ano, celou věčnost.”

Magda se jen podivila těm arogantním slovům. Pro ni to byl docela cizí svět, s nímž si nevěděla rady, do něhož jen nakoukla. A teď ji doslova spoutal. Protože před ní stál člověk (nebo už to nebyl člověk?), který v sobě celý ten cizí svět ztělesňoval.

On sám byl ďábel.

Člověk, který už neměl duši a který tedy už ani člověkem nebyl. Byl bytostí, která nedokáže milovat, která svou další existenci zakládá pouze na nenávisti.

Pohlížel na ni. Pak pronesl slova, která Magdu těžce ranila.

“Dokážu zničit tvůj život a také ho zničím. Uškrtím tě, zadupu. Jsem ten, kdo tady, na zemi, zastupuje Satana, a ty jsi dost chytrá na to, abys věděla, co to znamená.”

To vskutku věděla.

Ale neřekla ani slovo. Seděla v křesle a dívala se na netvora. Všimla si jeho rukou, které jí teď připadaly jako smrtící kleště, ačkoliv vypadaly docela normálně nestaly se z nich chlupaté ďábelské pařáty.

Tom si zamnul dlaně. Před jejím obličejem, přesně v jejím zorném úhlu. Nemohla to nevidět.

Pak se potutelně zachechtal.

A o chvíli později na ni sáhl. Jeho dlaně sevřely hrdlo Magdy Winterové jako ocelové obruče. Ani nestačila vykřiknout…

Yvetta ležela na zemi. Zdálo se, že se zhroutila. Nasvědčovala tomu i pozice jejího těla. Cítila se jako odkopnuté zvíře, zneuctěná, jako hračka v rukou toho člověka, který byl kdysi jejím snoubencem a který se změnil ve vzteklou bestii.

Zbil ji a zkopal. Zachoval se k ní nelidsky.

Byla v koncích. Ležela teď na zemi, prsty zarývala do měkkého koberce. Cítila kolem sebe jen a jen chaos. Tom totiž řádil jako zběsilý a zřejmě hodlal zničit všechno kolem sebe.

Už nějakou dobu ji nechával na pokoji. Zůstala se svou bolestí a strachem sama. Pravá skráň ji pálila, jako by na ni někdo nalil kyselinu. Krk, kam ji zasáhla rána loktem, natekl. Bolelo ji i stehno, kam ji surově kopl.

Cítila se naprosto bezbranná.

Všemi opuštěná, ale ne mrtvá. Ţila a vůle žít v ní plála dál. Podařilo se jí soustředit se nejen na sebe, ale i na okolí. Nero zhlížela se však, jen naslouchala mužovým krokům, když přecházel po místnosti, vzal vázu a v návalu vzteku ji rozbil.

O chvíli později jeho kroky umlkly, protože chtěl mluvit s Ma gdou Winterovou.

Když Yvetta obrátila hlavu, zjistila, že se těsně u Magdy zastavil. Naklonil se dopředu a jeho slova oběma ženám připadala jak z

nějakého hrůzostrašného hororu. Byla z nich cítit chuť zabíjet. Yve tta byla přesvědčena, že Tom to, co říkal, také uskuteční.

To se nesmí stát! To prostě nemůže! Co nejtišeji se překulila stranou. Ačkoliv se pořád dívala od země, její zorný úhel byl teď př íznivější.

Tom Wade pořád ještě cosi šeptal, ruce se mu chvěly, připravoval se k vražednému sevření.

Uškrtit, zardousit, zabít!

Tato příšerná slova projela Yvettě hlavou a znova se cítila jako zamáčknutý červ.

Plazila se po podlaze. Jen způsobit co nejmenší hluk. Tom si nesmí ničeho všimnout.

Pak před sebou zahlédla roztroušené kusy střepů z vázy.

V téže chvíli Magda Winterová zachroptěla. Pro Yvettu jako by to byl signál k činu, který zbořil všechny zábrany.

Musí něco podniknout. Vymrštila dopředu pravou paži. Magda se dusila.

Tom se odporně chechtal.

Pravá ruka ženy, plazící se po podlaze, dolehla na střep. Ležel před ní jako trojúhelník špičkou dopředu a protože nedala pozor, zapíchl se jí do prstu.

Yvetta však nevykřikla a střep uchopila. Zbraň…

Zhluboka se nadechla. Dostala strach. Zbytečně, protože Tom Wade myslel jen na sebe a na svůj zločin.

Yvetta vstala. Uvědomovala si každičký pohyb a přesto měla pocit, že není tou osobou, která se blíží k netvorovi před sebou. Urč itě se jí to zdá, je to jen sen. Tak krutá přece skutečnost být nemůže… Nohy její přítelkyně sebou škubaly. Vypadalo to, jako by se vší

silou zapírala do podlahy, ale chodidla jí pořád podjížděla.

A Tom se chechtal.

Yvettin obličej se zkřivil. Na chvíli dostal nelidský výraz. Vyrazila vpřed. Dala do toho pohybu veškerou sílu. Pravé zápěstí si podepřela levačkou.

Střep se zvedl nad Tomem, nad jeho šíjí.

“Vrahu…!” vykřikla a sekla zbraní dolů. Pak uskočila stranou…

Z Wadeho vytryskla krev, jako by někdo spustil gejzír. Muž se vymrštil do výše, pustil krk své oběti.

Magda mohla teď už volně dýchat. Vůbec si to ale neuvědomila a reagovala naprosto instinktivně. Neviděla ani, co se stalo s Wadem,

byla s psychickými i fyzickými silami stejně v koncích, jako její př ítelkyně Yvetta.

Ta měla obličej přitisknutý na koberec a jen naslouchala hrůzostrašným zvukům, které se draly z dokořán otevřených úst netvora. Pak zaslechla tupý zvuk. Něco spadlo tak těžce, že sama pocí-

tila vibrace podlahy. Pak už nebylo slyšet nic. Trvalo chvíli, než byla schopna otočit hlavu tím směrem.

Šok byl příliš velký.

Tom Wade ležel na zemi. Byl mrtev, ďábel mu nepomohl. Při pádu náhodou obrátil hlavu směrem k Yvettě.

Na tu úděsnou masku s vytřeštěnýma očima bez života Yvetta nikdy nezapomene. Stejně jako na jazyk, který se vysunul z otevřených úst a zaklesl se mezi zuby. A samozřejmě ani na krev, která potřísnila Tomův krk a tvář. I podlahu.

Sotva zaregistrovala, že se ozvalo zazvonění.

Byla to Magda, která otevřela. Jen hleděla na muže, kteří se do bytu vřítili.

Ani ona nebyla schopna cokoliv říci…

Přišli jsme pozdě. Ty ženy už bychom stejně nebyli zachránili.

Naštěstí to dokázaly samy. Za úděsných podmínek.

Přivolal jsem lékaře a samozřejmě i vyšetřovací komisi. Pak jsme se postarali o Yvettu Taylorovou a Magdu Winterovou. Zatím nebyly schopné vylíčit, co prožily.

Nespěchali jsme na ně.

Teprve až jim dal lékař uklidňující prostředky, mohly hovořit. Dozvěděli jsme se všechno.

Zatelefonoval jsem také Edu Edsonovi a řekl mu, co se stalo.

Byl rád, že nezahynul nikdo nevinný. Mluvil vlastně z duše i nám.

“Chcete pokračovat, Ede?” zeptal jsem se ho.

“Samozřejmě. Hra nesmí byť přerušena, musí se v ní pokračovat.”

“To zřejmě platí pro vás.”

“Na veřejnosti se o tom nezmíním ani slovem.”

“Právě o to jsem vás chtěl požádat.”

“Nemějte obavy, Johne.”

“A kosmická rada?”

Ed Edson zapřemýšlel. Po chvíli mi odpověděl.

“Nebylo by, Johne, lepší, kdybychom ji nechali na pokoji? Jestli budou varovné hlasy jejích členů vyslyšeny, to nevím. Já každopádně udělám, co bude v mých silách.”

“Dobře, Ede. Občas člověku udělá dobře, když ví, že něco takového, jako kosmická rada, existuje.”

“To máte pravdu, díky.”

“Takže zatím na shledanou a hodně štěstí…” Položil jsem sluchátko a zamířil k Sukovi.

Mrkl na mě.

Oba jsme věděli, že na ten hrůzostrašný telefon do záhrobí jen tak snadno nezapomeneme. Protože kdo se může pochlubit “horkou linkou na onen svět”…?

KONEC