Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 02 - Smrtící hodiny

Jules Vangard stále ještě myslel na dívku, jejíž hlas ho ve snech

uplynulé noci doslova pronásledoval. V duchu hladil její stehna, prsy a boky.

“Miluj mne, vezmi si mne, chci tě!” Lizzino milostné ševelení bylo nesmírně vzrušující. Vzpomínka se podobala balonu, který se neustále nafukoval, až se proměnil v obrovitý měsíc. Brzy by jistě praskl, ale tak daleko to Jules nechtěl nechat dojít. Musel prostě vidět Lizz Lamottovou znovu.

Nevěděl toho o ní mnoho. Jen její jméno a že byla artistkou v jakémsi potulném cirkusu. Přitom počítal s tím, že ani jméno nebylo skutečné. Znělo jako pseudonym. Ale skutečné bylo její tělo. Toužil po něm.

Vangard odstavil svůj malý vůz na kraji plácku, kde stály tři buky, které vozidlu skýtaly alespoň jakousi ochranu. Odtud mohl sledovat prostranství, kde se cirkus rozložil k přezimování. Ten kus plochy mu dalo k dispozici město. Zvířata přezimovala ve stájích, a tak město mohlo vyinkasovat alespoň nějaké poplatky za pronájem. Pro takovýto podnik vlastně nebylo slovo cirkus to správné označení. Samozřejmě tu stál stan, pod jehož špicí předváděli své umění artisté a krotitelé vnucovali zvířatům svou vůli. Byli zde i klauni, ale všechno ostatní nepatřilo k cirkusu, spíš někam na pouť.

Cirkus “Baresi” měl dva kolotoče. Jeden byl pro děti opravdový starý kolotoč s dřevěnými koníky, autíčky, otočnými židličkami, ovcemi a kravami. Autodrom, druhou atrakci, měla v oblibě spíš starší mládež. Obě zařízení zůstávala na zimu smontována. Při zvlášť pěkném počasí v neděli bývala v provozu. To slíbil Tonio Baresi osobně. Každý zájemce také zaplatil jen poloviční taxu.

Zatraceně, ta by ho dovedla připravit o rozum. Jak se jenom pod ním dovedla hýbat! Byla jako had. Prováděla s ním věci, jaké předtím nezažil.

Hlídači nebo strážní sice kolem rozestaveni nebyli, jak od Lizz věděl, ale přesto byl opatrný. Oči měl na stopkách, když se blížil k cíli své touhy.

Lizz Lamottová během těch dvou nocí, které spolu strávili, Julesovi mnoho vyprávěla. Vzpomněl si na její milostné škádlení a na varování.

“Nikdy nechoď po půlnoci!” žádala, ho důtklivě.

Napřed se tomu varování smál. Ale pak si uvědomil, že Lizz ho v obou případech poslala pryč před půlnocí. Než se to stane potřetí, chtěl té věci přijít na kloub.

Zeptá se jí. Věděl, že dívka bydlí ve světlém přívěsu.

Historie, trochu jinak tímhle sloganem lákal Tonio Baresi diváky. Zmiňoval se o jakýchsi záhadných hodinách, které vracely čas zpět a které umožňovaly platícím divákům pohled do minulosti.

Jules Vangard se o to nezajímal. Dozvěděl se to jen tak mimochodem.

Nebylo to pro něj důležité, chtěl jen a jen Lizz.

Už zvážil i své šance. Tuto zimu ji bude navštěvovat častěji. Ale co, až přijde léto a cirkus se vydá na cesty? Má pak táhnout s nimi? Nebo bude s láskou amen? Často se nad tím zamýšlel i přes varování, aby za Lizz nechodil po půlnoci.

Co to má ale znamenat? Chci ji před půlnocí i po půlnoci. Ve svých sedmadvaceti letech se cítil v plné síle, jak vždycky tvrdil, a už se mu jaksi omrzelo jezdit po vsích, vymetat zavšivené diskotéky a čekat na to, až se na něj přilepí nějaká vesnická buchta.

To Lizz byla docela jiná.

Tma byla jako houba. Tak to alespoň Julesovi připadalo. Bylo vlhko, mlhavo. Trávník byl měkký a stoupal z něj opar. Jako by byl pod ním skrytý nějaký obr, který v určitých intervalech vydechoval.

Tráva byla velice krátká. Ovce a dobytek ji vypásly. V zimě rostla jen pomalu. Zelenou plochu narušovaly početné hnědé skvrny a na jedné z nich stál i Lizzin obytný přívěs.

Vypadal ve tmě jako světlá krabice. Měl čtyři okna na každé straně jedno. Dveře byly zrovna vedle jednoho z nich. Tudy se chtěl noční vetřelec vplížit.

Nad pláckem se rozprostíralo ticho. Dokonce ani psi neštěkali. Schovali se, před zimou, z čehož měl Jules samo sebou radost. Když se podíval na hodinky, stál rovnou u karavanu své zbožňované krásky.

Přesně půlnoc!

Zasmál se, ačkoliv si vzpomněl na Lizzino varování. To si může strčit za klobouk. On k ní musí!

Možná by. jí z tohoto cirkusu mohl odvést a zmizet s ní v nějakém cizím městě, ve velkoměstě, kde by mohli zůstat v anonymitě.

Spatřil před sebou dveře. Nebyly zdaleka tak široké, jako normální dveře jen úzký průchod.

Nevěděl, zda Lizz Lamottová zamkla. Nejraději by do karavanu rovnou vtrhl, ale to mu nedovolovala slušnost a opatrnost.

Zaklepal. Přitom se lekl, zdálo se mu, že ten zvuk musí být slyšet až na druhém konci plácku. Podvědomě se přikrčil a tiše vyčkával. Ale měl štěstí. Neozval se ani pes, natož člověk.

Jules byl spokojený, dostával se do nálady. Měl chuť dveře otevřít.

Klika trochu drhla, stejně jako dveře.

Musel za ně zabrat ze vší síly. A pak se otevřely. Pohled padl do nitra temného vozu.

Na několik vteřin zůstal mladík stát nehybně na místě a zašeptal jméno svého idolu. Byl zklamaný, že nedostal odpověď. Zřejmě už spala.

Kdo spí, ten často sní, pomyslel si Jules. A myšlenku dále rozvedl. Možná dokonce o mně, protože jako milenec jsem nebyl špatný. To už mi potvrdily i jiné ženy.

Na ty ale zapomněl, když vstoupil do přívěsu a zavřel za sebou dveře. Ještě chvíli postál, mírně shrbený, protože jinak by hlavou narazil do stropu. Jules se tady vyznal. Věděl, že musí jít doleva, aby se dostal k lůžku

dvaadvacetileté Lizz. I když karavan byl dost malý, Lizz ho ještě rozdělila

příčným závěsem, který zatahovala, když šla spát.

Této noci byl ale roztažený.

To nezvaného návštěvníka trochu znepokojilo.

V přívěsu nebyla zase taková tma, že by nic nedokázal rozeznat. Oknem sem vnikala zář hvězd, takže některé obrysy byly patrné.

Spatřil i lůžko. Byla to stará kovová postel a jak Jules věděl, vydržela hodně.

Postel byla prázdná.

Jules nezaklel, ba ani hlasitěji nevydechl. Zklamání ho však přece jen zkrušilo.

Jak to, že je ta zatracená postel prázdní7.

Protože Lizz v. přívěsu nebyla, odpověděl si sám. Ale hned se v duchu ptal, kde může Lizz touto dobou být?

V nitru mu pomalu začala hlodat žárlivost. Cítil, jak rudne v obličeji.

Ruce mu zvlhly.

Jules si vzpomněl na dívčino varování, aby ji nikdy nenavštěvoval po

půlnoci.

Přišel, postel našel prázdnou… Lizz se asi někde válí s jiným milencem, třeba s někým z cirkusu, protože mezi nimi byli pěkně ostří hoši, jak se taky časem dozvěděl. Lizz se mu přiznala, že po ní hází očkem dokonce.i sám ředitel Baresi.

Ve voze bylo něco cítit. Zavětřil. Ten pach mu připomínal Lizzin parfém… Nebylo tu ale ještě něco, co tu první vůni téměř přebíjelo?

Jakýsi starý, zatuchlý, téměř až hnilobný pach, jako by ve voze ležela zdechlina. Jules se otřásl, když na to pomyslel. Pach ho dráždil v nose. Mámení smyslů to rozhodně nebylo.

Vedle postele stála židlička. Na ní byla lampička se žlutým stínítkem. Jules Vangard uvažoval, jestli ji má rozsvítit, aby viděl víc, ale ani nebylo třeba. To, co chtěl najít, mohl nahmatat i po tmě. Připadalo mu, jako by na prostěradle ještě cítil teplo těla té; která tam před chvílí ležela. Takže Lizz nemohla být pryč dlouho.

Šmátral dál a zděsil se. Pravá ruka mu čímsi zvlhla.

Stáhl ji zpět, nechal ji spočinout na prostěradle a znova jí pohnul. Prostěradlo bylo nejen vlhké, ale i jaksi lepkavé, na omak jako pudink.

Mladému muži se sevřelo hrdlo. Ozvalo se jeho podvědomí a varovalo ho. Udělal by nejlépe, kdyby nezkoumal dál a nerozsvěcel světlo. Otoč se a co nejrychleji se kliď odsud, znělo mu hlavou. Tělem mu projel strach.

Zase se narovnal. Srdce mu teď bušilo podstatně rychleji. Přiblížil ruku až těsně k očím a všiml si, že dlaň má vlhkou.

Jakási tmavá tekutina. Snad krev?

Při té myšlence se mu zvedl žaludek. Jules několikrát polkl. Nutkání odejít z vozu bylo stále naléhavější.

Tohle je náramně podivné místo. Se zážitky minulých dvou nocí se to vůbec nedalo srovnat. Udělá lépe, když teď zmizí a následujícího dne si s Lizz promluví. A je vůbec ještě naživu?

Jules Vangard ustupoval po špičkách dozadu. Pravou dlaň měl pořád ještě vlhkou a lepkavou. Mezi tou mazlavou hmotou ucítil i vlasy, které se mu otřely o kůži. Neodvažoval se ale o cokoliv si ruku otřít ani o své šaty ne. Dveře otevřel levačkou a o něco později se s úlevou ocitl na čerstvém vzduchu. Obytný přívěs nechal za sebou. Pomalu sestoupil ze schůdků. Pohltilo ho ticho a ten klid mu najednou připadal nenormální.

Nebyl to klid noci, jaký znal. Cosi se tady změnilo. Z hodiny na hodinu, protože před půlnocí mu to tak tísnivé nepřipadalo. Jules si opět vzpomněl na varování své přítelkyně.

Otřásl se, ale úzkostného pocitu se nezbavil. Zůstal v něm a stále hlodal v jeho nitru. Věděl, že se něco stalo, jen rozpoznat nic nedokázal. Nad odstavenými vozy a boudami leželo tíživé ticho. Zvláštní byl i ten stín, v němž se ocitl.

Jules pohlédl nalevo. V bezprostřední blízkosti maringotky s kuriozitami se necítil ve své kůži. Ten objekt vyzařoval cosi, co mu nedělalo dobře. Kdyby to chtěl vyjádřit slovy, nepodařilo by se mu to. Bylo to prostě tady a bylo to něco jiného než temno noci. Julesovi dokonce připadalo, jako by ty temné stíny byly plné života.

Když se nad pláckem zvedl mírný větřík, zaslechl ševelení listí. Suché listoví ze země se zvedlo a prohnalo se kolem něj.

Jules Vangard zaslechl kroky.

Na místě se zastavil, soustředil se a napjal se. Strach ho bodal jako ostrý šíp. Opatrně pohlédl doleva.

Postavu, která spěšně prošla kolem něj, nebylo možné nepoznat. Připadalo mu, že na místě zkamení. Chtěl něco zavolat, ale hlas mu uvízl v

hrdle. Sledoval Lizz pouze očima. Věděl, kam zamířila. Utíkala k zadní straně maringotky s kuriozitami.

O chvíli později zaslechl tiché zaskřípění. Skutečně se pohnuly dveře.

Jules viděl, co se děje. Lizz skutečně vešla do boudy a jemu nešlo na rozum, co to má znamenat. Proč tam jde o půlnoci? Zase si vzpomněl na její varování. V hlavě mu bušilo. Cítil tlak v žaludku i v očích. Přemýšlel, zda se má pustit za ní. Vzpomněl si na chvíle prožité s ní, a byl přesvědčen, že dnešní noci k ničemu takovému nedojde.

Jules si s Lizz chtěl alespoň promluvit.

Sehnul se a vytáhl kapesník. Také zapalovač, kterým cvakl. Přidržel si jeho plamínek těsně u dlaně. Chtěl konečně vědět, čím se to vlastně umazal.

Byla to krev!

Otřásl se hnusem. Hustá, zaschlá krev, objevil v ní dokonce vlasy. Jules zavrtěl hlavou. Pokoušel se očistit si ruku o trávu. Uvědomil si přitom, že se dotkl prostěradla. Tak krev byla v Lizzině posteli! Lepkavá hmota zase ho napadlo přirovnání k pudinku.

Jak se tam ta krev dostala?

Že by se Lizz poranila? Mohl by jí nějak pomoci? Možná už nemohla v přívěsu zůstat a hledala nějaký úkryt. V maringotce ji nikdo hledat nebude.

Jestli až dosud váhal, rozhodl se teď rázně jednat. Okamžitě se vydal toutéž cestou jako Lizz a byl rád, že se konečně odhodlal k činu.

Na rozdíl od přední nebyla zadní stěna maringotky pomalována pestrými obrázky. Byla to jen tmavá dřevěná plocha, která navíc páchla ztuchlinou a vlhkem.

Jules opět zůstal stát přede dveřmi. Za nimi ovšem bylo cosi neznámého.

Jak to vypadá uvnitř přívěsu, věděl předem.

Teď si připadal, jako by měl vkročit do neznámého, cizího světa, který byl čímsi úděsný. Úplně mu vyschlo v ústech. Vnitřní hlas mu říkal, že to, co dělá, je šílenství. Ale někde přece musí být hranice.

Musel se rozhodnout a on se rozhodl.

Vydá se tou cestou. Už jen kvůli Lizz. A překročí svůj vlastní stín. Připadalo mu to jako první zkouška odvahy v životě. Když na to pomyslel, musel se usmát. Ale zároveň jím cloumala křeč.

Jestli Lizz zamkla zevnitř, půjde pryč. To si umínil a v skrytu duše doufal, že to tak dopadne.

Jenže zamčeno nebylo.

Jules otevřel dveře. Zavrzání teď slyšel zřetelněji. Naskočila mu husí kůže, která nechtěla zmizet ani když udělal krok dovnitř, do neznámé, cizí, nepřátelské tmy.

Zavřel za sebou dveře.

Když tma ještě více zhoustla, dostal strach. Neviděl vůbec nic. Náhle se ho zmocnil klaustrofobní pocit. Tak, jak se cítil teď on, si museli připadat lidé, zaživa pohřbení.

Pomyslel na Lizz a opět si vzpomněl, jak jí jednou navrhl, aby zašli do téhle maringotky kuriozit spolu. Ale Lizz to tenkrát rázně odmítla. Nechtěla. Nebylo by to prý dobré, řekla mu. Teď viděl, že měla pravdu.

Tahle místa byla skutečně hrozná.

Byla nebezpečná. Přesto Jules Vangard pokračoval dál. Láska, jak známo, oslepuje. A někdy dokáže i zabíjet…

Kdo mě zná, ví, že jsem člověk, který si večer, pokud to čas dovolí, rád vleze brzy do postele a má radost z toho, že si může zhluboka a klidně pospat. Prostě vypnout a příští ráno vstát s dobrým pocitem, čerstvý, odpočinutý.

To se nepodaří vždycky, člověk přece není stroj, ale zpravidla jsem problémy se spánkem nemíval.

To se bohužel změnilo!

Poslední tři noci jsem sice usnul, ale můj spánek byl neklidný.

Měl jsem takový podivný sen, který jsem nedokázal nikam zařadit ani vysvětlit… Řekl jsem o něm svému příteli Sukovi. Ani ten mi ovšem nepomohl s vysvětlením. Jen pokrčil rameny a říkal, že si s tím problémem musím poradit sám.

Jasně, byla to moje věc. I ostatní si s těžkostmi musejí poradit sami. Jenže v mém případě to bylo něco jiného. Nebyly to různé sny, které by mě sužovaly, ale stále jeden a tentýž sen.

Čtvrtý večer už jsem nevěřil, že je to náhoda, protože sen byl natolik intenzivní, že jsem rozpoznával detaily. Zamýšlel jsem se nad řešením a dospěl jsem i k jistému výsledku: Ten sen bylo třeba chápat jako poselství.

Poselství mně ale od koho?

To byla otázka, kterou bylo třeba zodpovědět. Jenže v úvahách jsem se daleko nedostal. Hlavní postava toho snu mi byla totiž naprosto neznámá… Třetí noc už se objevily jisté detaily a já čekal na noc čtvrtou. Měl jsem pocit, že bude rozhodující a už přes den jsem z toho byl dost rozrušený.

V kanceláři jsem si vyžádal den volna, abych si dal do pořádku nějaké své záležitosti. Chtěl jsem zkontrolovat účty, promluvit si s Glendou Pekinsovou, ale zjistil jsem, že mi myšlenky pořád někam utíkají, že se vůbec nesoustředím a jen čekám, až se budu moci opět ponořit do toho snu.

Možná s dalšími detaily. S poselstvím, které teď pochopím naprosto a zcela.

Toho si všimla i Glenda. Navrhla mi, abych to zabalil a šel domů.

Nemá to prý smysl. A já s ní souhlasil.

Odpoledne jsem tedy odešel z kanceláře. Suko mi ještě pohrozil, že se za mnou večer zastaví a podívá se, co se mnou je. To také udělal.

Měl jsem radost, že ho vidím, protože čas mi prostě ne a ne utíkat. Samozřejmě jsem si mohl lehnout do postele, ale to by nebylo to pravé, protože jsem se ještě necítil dost unavený.

K tomu se přidalo očekávání, jestli to bude skutečně zase týž sen. Byl jsem nervózní a Suko si to nedovedl vysvětlit.

“Máš prostě jinou výchovu.”

“To je pravda, Johne. Občas je dobré nezapomínat na staré asijské moudrosti. Dodávají člověku sílu k uspořádání citů.”

“To se asi budu muset ještě hodně učit.” Suko se s úsměvem díval, jak chodím po místnosti sem a tam. Díval jsem se do země, opakovaně jsem se zamýšlel nad tím, jaký smysl ten sen může mít. Byl jako vzdálený obraz, který byl nedosažitelný, i když se k němu člověk přiblížil, protože když jsem měl pocit, že se ho zmocňuji v myšlenkách, uklouzl zase kamsi do prázdna. Přesto ten sen musel být poselstvím!

Zasmál jsem se, když jsem viděl Sukův obličej. Můj přítel vypadal, jako by si dělal o můj stav větší starosti než já sám.

“Co je ti?”

“Pozoruji tě.”

“No, to vidím.”

“A měl bych pro tebe návrh.”

“Ven s ním!”

“Půjdeme se někam najíst? K Italům, Číňanům…”

“Máš hlad.”

“To ano. A protože nerad vysedávám někde sám, chtěl jsem se tě zeptat, jestli mě doprovodíš.”

Posadil jsem se do křesla a ruce jsem složil tak, že se dlaněmi dotýka-

ly.

“Ne, Suko, zůstanu tady. Neber si to osobně, ale dnes večer bych ne-

byl dobrý společník. Kromě toho ani hlad nemám. Musel bych se moc nutit, abych vůbec do sebe něco dostal. Je to od tebe milé, ale ne, díky.”

“To jsem si mohl myslet.”

“Za pár dní, Suko. Dopřej mi pár dní, až to přejde.”

“Moc ses do toho zažral, Johne. Musíš brát všechno s odstupem.”

Pochybovačně jsem se na něho podíval. “Ty bys to udělal? Prostě to vzít jen tak, s rezervou?”

“No jasně.”

Stiskl jsem rty. “Tak tohle ti, kamaráde, nevěřím. Ty by ses taky, jako já, zamýšlel nad tou bledou postavou, která se pokaždé objevuje, aby tě varovala. Pokaždé se objeví, najednou, z ničeho nic, a já jí nemohu uniknout.”

“A ty chceš?”

“Ne. Jen bych chtěl přijít na to, co ode mě chce. To není normální sen, Suko. Přirovnal bych to k dětské skládačce. Každou noc se objeví nová kostka. Jestli se mi i tuto noc bude něco zdát, bude ta skládačka kompletní a já aspoň budu vědět, oč jde.”

“Jsi si tím tak jist?”

“Každopádně.”

Suko zase zavrtěl hlavou. “No, já nevím, je to tvůj sen. Já na tvém místě bych uvažoval jinak a na řešení bych se snažil jít z opačné strany.”

“Z které, prosím tě?”

Suko jen mávl rukou. “Už jsem ti to přece povídal. Je možné, že ve tvé minulosti bylo cosi, co ten sen vyvolává.”

“Tos řekl báječně.”

“A na tom taky trvám. Ten sen se určitě vztahuje k něčemu, na co dnes už vůbec nemyslíš.”

“To je i můj názor. Vzpomínám si na jeden případ.”

“No vidíš.” Zasmál se. “Na který?”

“Nemám tušení.”

“To neříkej, Johne. Musí to být případ, který se tě osobně dotkl. Velice osobní prožitek, řekl bych. Tví přátelé s tím nemají nic společného.”

Nechal mi čas na uvažování a já přikývl. “Ano, mohl bys mít pravdu.”

“To bych řekl.”

“Přesto jsem spíš skeptik. Nějak si nemůžu vzpomenout. A osobní případy bože můj,” pokrčil jsem rameny. “To je mám teď všechny probírat?”

“Taky možnost, ale ne zrovna efektivní.”

“No právě.”

Suko hovořil dále a dokresloval svá slova pohyby rukou.

“Nikde není řečeno, že to souvisí s věcmi, které jsi už zažil. Může to být něco velice osobního, co je ukryto hluboko ve tvém nitru. Ty sám víš, že lidská duše je to nejzáhadnější, co si člověk může na světě představit. Kromě mozku, přirozeně.”

“Duše,” zamumlal jsem.

“A jsme u tématu.”

“To mám jít daleko do minulosti a nezabývat se přítomností?” Suko se usmál. “Řekl bych, kamaráde, že jsi na správné stopě.”

“Minulost, která je daleko za mnou a kterou jsem neprožil jako John Sinclair?”

“To je velmi osobní.”

“A tam jsi mě chtěl mít.”

“Ano.”

“Tak dál!” vyzval jsem ho.

“Hector de Valois, Richard Lví Srdce, tvoje templářské časy, Johne.” Mávl jsem rukou. “Přestaň, člověče! To se nedá poslouchat! Prý templářské časy!”

“Zmýlil jsem se?”

Mlčel jsem, což bylo téměř přiznáním. Jenže když jsem se nad tím zamyslel důkladněji, musel jsem uznat, že můj přítel se moc nezmýlil, protože moje nová zrození byla velmi osobními prožitky. Vzpomínka na ně se klidně mohla oživit ve snu.

“Nu, pane detektive…”

“To není špatné. Byla by to možnost, východisko. Budu o tom uvažovat.”

“Nepodceňuj to. Musíš to prostě respektovat. Musíš s tím žít a jsem si jist, že minulost si dá nahlédnout do karet stále víc. Děje se s tebou cosi, co nedokážu vysvětlit.”

“Já taky ne.”

“A tomu neunikneš.”

“Možná,” připustil jsem.

“Určitě.”

Diskutovali jsme ještě hodnou chvíli a já si sotva všiml, jak čas utíká.

Sukovi se stále dařilo zaplétat mě do fascinujících teorií, nad nimiž jsem se teprve musel zamyslet. Podle něj to nebylo nic jiného než jakýsi proces, který souvisel s mou reinkarnací.

“Pevně věřím, Johne, tomu, že kdysi, v dávné minulosti, se stalo něco, co tenkrát nemohlo být vyřešeno. Jenže řešení muselo existovat a proto se to prostě přeneslo na tebe. Nebo se snad mýlím?”

“Nemám tušení.”

“Nechceš mít, ale nedokážeš se proti tomu ani bránit. Byl jsi konfrontován se svou minulostí a možná dokonce musíš platit za své hříchy.”

“Tak zlé to snad zase není.”

Zívl jsem, což Suka vyprovokovalo k smíchu.

“No, výborně,” řekl a vstal, přičemž pohlédl na hodinky. “Za chvíli budeme mít půlnoc. Čas tak utekl. Jsi unavený. Já taky. Ale už teď jsem zvědavý, co mi zítra ráno povíš.”

“Možná vůbec nic.”

“Počkejme.”

Doprovodil jsem ještě Suka ke dveřím. Zastavil se před nimi a zatvářil se vážně.

“Ať to člověk obrací, jak chce, Johne, ten tvůj sen není jen tak. I já bych s tím měl problémy. Radím ti, abys byl opatrný. Jen ho, proboha, neber na lehkou váhu.”

“Bez obav. Je to přece jen sen.”

Přítel pokrčil rameny, popřál mi ještě dobrou noc a pak zmizel.

Počkal jsem, až za ním zapadly dveře a pak jsem se vrátil k sobě do bytu. Rozhovor se Sukem mi toho sice moc neosvětlil a ani jsem nebyl klidnější, ale byl to dobrý pocit, že přítel je nablízku.

Občas se říká, že sny jsou hlouposti. Já si to ovšem nemyslím. V mém případě to hlouposti určitě nebyly, možná dokonce přímo dávaly jisté znamení. A bylo docela pravděpodobné, že ten sen je něco jako vize pro přítomnost nebo blízkou budoucnost.

Když jsem se svlékal, byl jsem zamyšlený.

Umyl jsem se a už jsem ležel v posteli, ale nechal jsem svítit lampičku za hlavou. Musel jsem se tomu zasmát, protože jsem si připadal jako ustrašená stará panna, která se bojí toho, že usne a přesto doufá, že se objeví bájný princ, který ji vysvobodí z jejího stavu.

Čekal jsem na spánek.

Zvláštní předtím jsem byl tak unavený a teď se spánek nechtěl dostavit. Čekal jsem na něj. Cítil jsem přitom, že mě cosi dráždí a připadalo mi, že se ve mně něco vzpírá, ačkoliv jsem chtěl usnout.

Několikrát jsem se podíval na hodinky.

Nový den trval teprve dvacet minut. Nikdy jsem nepřišel na to, kdy ty sny přicházely.

Ať krátce po půlnoci, nebo až brzy nad ránem, každopádně jsem ale doufal, že v příštích hodinách už budu mít jasno.

I venku bylo klidno. Bydlel jsem na okraji Soho a občas, zvláště za dlouhých podzimních nocí, i tady všechen hluk utichl.

A pak se mi zatemnilo vědomí. Padal jsem do hloubky. Měl jsem přitom pocit, jako by mě stahovaly čísi neviditelné ruce. Hloubka byla bezedná a tak jsem se prostě vznášel.

Už jsem nic necítil.

Svět kolem mne zmizel, vědomí bylo umlčeno. A stejnou měrou bylo aktivováno podvědomí. Náhle pro mne realita světa nebyla důležitá. Spal jsem hluboce a tvrdě, sám jsem si nic neuvědomoval, ale čekal jsem na sny.

Byl jsem v jakési šachtě. Kolem nebylo zhola nic. Tma, hloubka, ticho. Sám jsem nevěděl, co se se mnou děje. Necítil jsem své vlastní tělo, protože už jsem náhle nebyl Johnem Sinclairem. Stal jsem se kýmsi jiným. Byl jsem teď osobou, která své sny prožívala naprosto realisticky.

Kým jsem byl? Proč jsem se proti těm silám nedovedl bránit?

Kráčel jsem svým vlastním snem jako někdo naprosto cizí a stejně tak jsem se i cítil. Putoval jsem tmou, která se přede mnou rozestupovala jen velice pomalu a odhalovala tak podivnou scénu. Ocitl jsem se na cizím, ponurém místě, ale nedokázal jsem rozeznat, zda je to vesnice nebo město… Pod nohama jsem měl hrbolaté dláždění. Musel jsem dávat pozor, abych neupadl.

Všechno se změnilo. Když jsem otočil hlavu, díval jsem se na pochmurné fasády zchátralých, omšelých domů.

Nikde nesvítilo světlo. Nade mnou se rozprostíralo tmavé nebe, tísnivé jako vždy, a já jsem věděl, že sen začal, protože takováto scéna pro mě nebyla nová. Znal jsem ji, už jsem se na ni připravil a tak jsem netrpělivě čekal na pokračování.

Jenže se mi nepodařilo sen regulovat. To jsem musel přenechat jiným silám a mocnostem, které mě onou temnotou doprovázely.

V zatáčkách se vinula malou obcí silnice. Byla velmi úzká. Hluboké ticho, z jehož existence mi běhal mráz po zádech. A pak světlo.

Spatřil jsem ho nalevo od sebe. Mihotalo se. Bylo to patrně světlo svíčky nebo několika svíc. Zastavil jsem se a otočil hlavu. Přede mnou se otevřela úzká ulička, ze které to páchlo. Rozkládaly se tam všelijaké odpadky. Musel jsem do ní vkročit, ať jsem chtěl nebo ne. Byla to totiž jediná možnost, jak se co nejrychleji dostat do blízkosti světla.

Lákalo mě…

Vešel jsem tam.

Už třikrát jsem ve svých snech šel touto cestou. Teď jsem si ale připadal, jako bych tudy šel poprvé, protože jsem tušil, že učiním důležitý objev. Věděl jsem dokonce, že tam, kde bylo světlo, na mě kdosi čekal. Chtěl jsem jít rychleji, ale nedařilo se mi to. Ten sen byl totiž diktován jinými zákonitostmi.

Pohyboval jsem se stejnoměrnou rychlostí, přestože jsem kráčel hustou mlhou. Měl jsem totiž neustále pocit, že mě vede čísi neznámá paže.

Když jsem se dostal na konec uličky, díval jsem se rovnou na dům se světlem.

Byla to stejně nízká budova jako všechny ostatní kolem. Jen ono světlo v oknech ji odlišovalo od jiných.

Pronikalo čtverci oken a vytvářelo na zemi před domem světlé ostrův-

ky.

Stejně, jako ve třech předcházejících snech, jsem i tentokrát zamířil

rovnou k domu. V okolí se nic nehýbalo. Nade vším leželo ticho, těžké jako olovo. Občas se mi zdálo, že se vznáším, že prostě odlétnu a zmizím z toho snu.

Bylo to podivné. Prožíval jsem to velmi intenzivně, ačkoliv jsem si chvílemi připadal, že jsem jiný člověk. Té noci bylo prostě všechno jiné, dokonce i sny. Zřejmě to souviselo s tím, že to bylo něco jako živý sen, který pocházel z minulosti a byl určen jen mně osobně.

Zastavil jsem se, jako vždy, přede dveřmi. Byly ze dřeva a visely v pantech. Neměly ani kliku, jen železné madlo. Tím jsem dveře odsunul.

Protože horní příčný trám byl dost nízko, musel jsem sklonit hlavu, když jsem do domu vstupoval.

Jako v nocích předtím mě uvítal dobře známý pach. Tentokrát tady ovšem bylo chladněji, jako by se v domě shromáždili duchové mrtvých.

Nevešel jsem do chodby, ale hned jsem se ocitl v místnosti. Rychle jsem za sebou dveře zavřel, aby vítr nesfoukl plamínky čtyř svíček. Železný svícen stál na malém stolku. Všiml jsem si i dřevěné lavice, krbu, židlí a skříně. Sám jsem stál na tvrdé podlaze. Nebyla pokryta ani kobercem, ani dlaždicemi, ani prkny. Byla to prostě udusaná hlína.

Nehýbal jsem se.

Zůstat stát, čekat, důvěřovat světlu svíček, které mi ani nepřipadalo teplé, ale spíše jako by z něj vycházel ledový chlad.

Z minulých snů jsem věděl, co se stane. Zaslechnu podivný hlas, který

mě vyláká z pokoje do jiné místnosti a já se vydám za ním.

Zatím jsem byl sám.

Světlo kreslilo na stěnách a zemi stíny. Chladný dech zesílil, obemkl mne jako síť, která mi přilnula i na tvář.

“Johne Sinclaire…”

To byl onen hlas. Tak vzdálený a přece tak blízký. Jiný než lidský. Přízračný, šeptající, zároveň ale rozhodný a jaksi drásavý, jako by se ten, kdo volal, potýkal s náramným problémem.

Otočil jsem se.

Bylo to jako minulé noci. Nic se nezměnilo. Mohl jsem z místnosti odejít, bez toho, aby mě někdo zadržel. Dveře do druhé místnosti jsem spatřil teprve, až jsem se ocitl před nimi. Byly vedle krbu, ve stínu. Věděl jsem také, co mě za nimi čeká. Rozrazil jsem je a trochu jsem zamžoural, protože mě oslepily plamínky svíček. Všechny dohromady vydávaly takový jas, že jsem si na něj napřed musel zvyknout.

Tato místnost byla menší než ta, ze které jsem přišel. Zato ale byla vyšší. Musela být nutně vyšší, protože jinak by se do ní nevešel předmět, který zastiňoval všechno ostatní. Soustředil jsem se pouze na něj.

Byly to hodiny!

Stojací hodiny z tmavého dřeva. Připadaly mi neobyčejné, jako mistrovské dílo hodinářského umění. Skládaly se z normami spodní části, značně masivní, která byla dole širší než nahoře. Tím dostaly i hodiny potřebnou stabilitu.

Zároveň vypadala jejich spodní část jako odříznutá nebo nedokončená. Proporce prostě neseděly a to bylo velice nápadné. K hodinám totiž patří ciferník a tenhle byl nadměrně veliký. Téměř porovnatelný s výškou spodní části hodin. Obrovský kruh s římskými číslicemi a pouze s jedinou ručičkou, z čehož se dalo usoudit, že hodiny byly velmi staré, protože před několika staletími podobných hodin byly spousty. Ručička ukazovala přesně na dvanáctku. Byla to zvláštní ručička. Až po okraj hodin byla normální. Pak se ale rozbíhala do dvou špic, které vypadaly jako dlouhá kopí, jako nebezpečné zbraně. Prostor mezi oběma špičkami ručičky nebyl ani na dlaň široký. Všiml jsem si barvy ručičky. V jasném světle svíčky byla dost zřetelná.

V horní polovině byla třpytivě rudá. Barva, kterou bylo možné přirovnat ke krvi. V mých očích dělala ručička z hodin docela obstojný vražedný nástroj.

Ačkoliv jsem ty hodiny ve snu viděl už počtvrté, znova jsem se zachvěl hrůzou. Po zádech mi přeběhl mráz…

Věděl jsem, že ten neznámý hlas mi dává šanci, abych si na ten pohled zvykl. Včas se ozve.

A tak se také skutečně stalo.

Plameny svíček se zachvěly, ještě než byla pronesena první slova.

“Johne Sinclaire… tentokrát mám obzvlášť velkou radost. Tentokrát jsi přišel, abys vyslechl, co se má stát…”

To bylo pro mě něco nového.

Opět mě zamrazilo v zádech. Roztřásl jsem se, což souviselo i s vnitřním vzrušením, které se mě zmocnilo. Byl jsem připraven vyslechnout další instrukce, které na sebe ovšem nechaly čekat.

Zato se stalo něco jiného. Zároveň jsem totiž zažíval už známé pokračování svého snu, protože ve světle svíček, mezi plameny a nad nimi se cosi pohnulo.

Zhmotnila se tam jakási postava. Byl to ten, kdo hovořil.

A byl to přízrak!

Snil jsem dál, ale ten sen byl natolik realistický, jako by to byla skutečnost. Nebylo možné poznat, zda se ona postava vytvořila z plamenů. Téměř to tak vypadalo. Stála každopádně přede mnou a působila, jako by byla z jakési takřka nehmotné látky.

Duch, přízrak, zhmotnělá duše, která přesto dokázala mluvit, jak jsem to již zažil. I teď jsem počítal s tím, že mne onen bezejmenný přízrak osloví a doslova jsem na to čekal. Můj strach byl ten tam. Namísto něj se mi v nitru rozhostilo jisté očekávání, ale bylo mi, jako by mě natahovali na skřipec, protože to zjevení se pořád k ničemu nemělo.

Bylo to šedivě bílé cosi. Ve snu jsem hledal nějaký příměr. Připadalo mi to jako mužská postava, posypaná od hlavy k patě moukou a přitom jaksi nehmotná.

Působilo to na mne dojmem jakéhosi křížence ducha a člověka a nedokázal jsem to pochopit. Vedle hodin se postava zastavila. Ve světle svíček jsem mohl dokonce rozeznat detaily jeho obličeje. Všiml jsem si, že to musí být starší muž, protože pokožku měl dost svraštělou. Stál přede mnou v mírném úklonu, s lehce zdviženými pažemi a ukazoval rukama na hodiny.

“Mé dílo!” zaslechl jsem přízračný hlas. “Je to jen a jen mé dílo. Jsem Gallio, nazývaný Chronos, nejlepší hodinář v zemi. Říkali mi také vládce času. To já jsem vyrobil tyto hodiny. Jsou mým životním dílem, na které jsem byl pyšný. Jenže mé mínění se později změnilo. Uvědomil jsem si, že jsem se dopustil chyby. Nechtěl jsem totiž jen příliš, nýbrž všechno. Chtěl

jsem pochopit čas, počátek a konec nebe i pekla, chtěl jsem se vyrovnat bohům nebo Bohu, hrát si s časem, abych tak mohl ovládat lidi. Jenže stromy, které zasadí lidé, nerostou do nebes. A když jsem to pochopil, bylo už pozdě. To už jsem se dostal pod nadvládu času. Zvolil jsem si špatného spojence. Lucifer není pomocníkem lidí, je to bestie, která živé tvory jen zneužívá. Dal mi šanci měnit čas. Jednu hodinu dne hned po půlnoci jsem si mohl hrát s těmito hodinami, a tak jsem se stal Chronosem vládcem času. Nastavoval jsem je dopředu i nazpět, minulost a budoucnost se promísily. Spojily se tak důkladně, že se mi podařilo čas docela překlenout. Viděl jsem přemnohé věci, prožil jsem to, co pro mne dosud bylo pouhým snem, ale zjišťoval jsem také, jak mě ta moc stále více svírá ve svých spárech. Zatrpkl jsem a byl jsem posedlý. Člověkem jsem byl už jen zevnějškem. Ztratil jsem přátele i zákazníky. Ale bádal jsem dál, dokud jsem si neuvědomil, že už není cesty zpět. Tu jsem začal ty hodiny nenávidět, protože jedině jejich vinou jsem se stal naprosto opuštěným. Kvůli nim se ode mne odvrátili přátelé. Velmi jsem je nenáviděl, jen jsem je nedokázal zničit. Cosi mi v tom bránilo. Když jsem zjistil, že mě ty hodiny ovládají a že proti nim ani nedokážu prosadit svou vůli, rozhodl jsem se jít jinou cestou. Když jsem nedokázal zničit hodiny, chtěl jsem skoncovat se sebou. A to jsem také udělal. Rafije k tomu byla jako stvořená…”

Tu jeho řeč skončila a já jsem bez hnutí stál na místě. Musel jsem to, co jsem slyšel, teprve strávit. Bylo toho na mne najednou trochu moc. Nevěděl jsem si s tím rady a můj pohled se střídavě upíral na Gallia a na hodiny.

Když muž zvedl paži, poznal jsem, že chce pokračovat. Opět jsem se soustředil jen na něj.

“Bylo mi jasné, že smrtí ten problém nevyřešíme, a tak jsem uvažoval, zda neexistuje někdo, kdo by byl dostatečně silný, aby hodiny zničil, až já tu nebudu. Musím podotknout, že doba byla tehdy velice divoká, nikde nebylo klidu. Bylo mnoho zemí, hrabství, vévodství a provincií. A byla tu i církev, která nad tím vším bděla. Neodvažoval jsem se jí přednést svou prosbu, protože by mne zajali a popravili jako kacíře. Po dlouhém přemýšlení jsem si však vzpomněl na někoho, kdo nebyl v přímém kontaktu s církví, kdo však leccos věděl a byl nepřítelem pekla a jeho strašlivých démonů. Byl to templář, a nejen to, patřil dokonce k představeným, měl značnou moc a všichni si velmi vážili jeho slov. Jmenoval se Hector de Valois…”

Bylo zvláštní, že mě to vůbec nepřekvapilo. Soudě podle posledních slov to bylo naprosto jasné. V minulosti existovalo mnoho vlivných templářů, ale pouze jeden měl takový těsný kontakt ke mně, jako právě onen Hector de Valois, který se ve mně znovu zrodil.

Měl jsem něco říci? Čekala snad ta postava na to, že se nějak projevím?

Když jsem se na ni podíval, nevěřil jsem tomu, protože Gallio na mě dělal dojem kohosi, kdo je plně pohroužen do svých vlastních problémů. Hlavu měl sklopenou a pohyboval jí. Tiše sténal a když hlavu opět zvedl, v obličeji se mu objevily ustarané vrásky. Zřejmě pro něho bylo těžké vyprávět o událostech minulosti. Opět sebral síly a ještě jednou zamumlal jméno mého předka.

“Co s ním bylo?”

“Podal jsem mu zprávu,” zaslechl jsem jeho přízračný hlas. “Poslal jsem hned tři posly a královsky jsem je odměnil, abych měl jistotu, že ho najdou. Ale všichni tři mne zklamali. Ani se ke mně nevrátili. Možná, že s penězi zmizeli nebo přišli o život v divokých válkách, které tehdy zmítaly jednotlivými zeměmi. Já jsem to ovšem nevěděl. Pro mne bylo všechno hrozné, protože ubíhalo stále více času a já se do tenat zaplétal tím více. Změnil jsem se. Už jsem nepracoval. Scházel jsem stále víc. Už jsem dokázal myslet jen na hodiny a na prvních šedesát minut dne. Na ně jsem pokaždé čekal. Tu jsem se mohl projevit, byla mi dána šance hrát si s časem. A já jí pokaždé využíval do poslední vteřiny. Šťastný jsem nebyl, naopak, šlo to se mnou stále z kopce. Hec-tor de Valois nepřicházel, ale nějaké řešení přece existovat muselo. Když už jsem nedokázal hodiny zničit, musel jsem se sám rozloučit se životem. Vymyslel jsem plán.”

Otočil hlavu a pohlédl na rozdvojenou rafiji.

“Vidíš ji?” zeptal se mne.

Přisvědčil jsem.

“Tak ta mě přivedla na ten nápad.”

Více Gallio neřekl. Zato se pohnul směrem k hodinám. Počítal jsem s tím, že mi něco ukáže, ale nepočítal jsem s tím, co se náhle stalo.

“Je hodina po půlnoci,” řekl mi a vystoupil na stoličku, která byla vedle hodin. Bílá postava napjala paže, aby se mohla prsty dotknout okraje ciferníku. Natáhla se hodně vysoko a opřela se o něj. “Je to magická doba,” pokračoval Gallio. “Musím jí využít…”

Šplhal se dál.

Brzy se dotkl rafije. Byla natolik pevná, že se pod ním ani neprohnula.

Chronos se vyšplhal na obrovskou ručičku a sklonil se nad ní.

Už mi bylo jasné, co chce provést. “Co to znamená?” zvolal jsem. “Ty hodiny jsi zničit nedokázal…”

“Ne, to ne.”

“Co se s nimi stalo? Existují ještě?”

“Ano, existují. Nedají se zničit. Existují dnes jako předtím. Měl je zničit Hector de Valois, ale ten nepřišel, je jen v mých snech. A teď jsem oslovil tebe, jako bytost mezi různými světy. Ty jsi ten, který to dokáže. Ty jsi druhý Hector, tobě se to určitě podaří…”

“Kde je najdu?”

“Má je jistý muž stále u sebe. Je daleko. Jmenuje se Tonio Tonio Baresi. Cirkus… atrakce, to je důležité. Hodiny jsou tam. Skrývají v sobě nebezpečí. Hledej je, nenech se odradit. Musíš se jich zmocnit…”

Měl jsem spousty otázek, ale Gallio je nepřipustil. Pohyboval se nahoře na obou špičkách rafije. Sklonil pak horní polovinu těla a v další chvíli jsem byl svědkem otřesné podívané.

Oba hroty rafije, které mi připadaly jako kopí, projely jeho tělem jako máslem. Doslova ho provrtaly! Viděl jsem, jak se ze dvou ran řine krev. Kontrastovala ostře s bledostí postavy. Duch, který se takovýmto strašným způsobem připravil o život, skonal ještě jednou a já jako svědek jsem sledoval každý detail.

Viděl jsem jeho tvář zkřivenou bolestí, ale v očích se mu zračila úleva, protože se konečně zbavil šíleného břemene, které ho tížilo.

Zemřel a rozplynul se. I já jsem se rozplynul. Pod sebou jsem ucítil lehký odpor vzduchu. Pak jsem otevřel oči.

ny.

Probudil jsem se, otočil jsem se napravo, abych se podíval na hodi—

Přesně v tu chvíli uplynula první hodina nového dne a s ní zmizel i

můj sen…

Se mnou samotným se nezměnilo nic, bylo to jako po tři uplynulé noci. Tělo jsem měl zalité studeným potem. Cítil jsem jakési vnitřní pnutí a přesto už mě jisté otázky netrápily. Protože jsem na ně dostal odpověď. Věděl jsem teď víc. Pravděpodobně tolik, kolik jsem vědět potřeboval. Bylo mi jasné, že tenhle sen se pro mne stal případem. Ty hodiny ještě existují, dostal jsem pokyn, kde je mám začít hledat.

Tonio Baresi!

To jméno jen tak rychle nezapomenu. Souviselo s cirkusem. Ještě v posteli jsem začal uvažovat dál, napadl mne termín zimní přestávka.

Ne všechny zábavní podniky ovšem na zimu zastavovaly provoz. Některé z nich pokračovaly i v zimním období v krytých halách. Bylo docela možné, že k nim patří i cirkus Baresi, ale jisté to nebylo.

To se dalo snadno zjistit, protože za sebou jsem měl Scotland Yard, obrovskou organizaci, dokonale fungující soukolí, které, pokud se rozběhlo, nebylo možné jen tak snadno zastavit.

S touto myšlenkou v hlavě jsem vstal, prohrábl jsem si vlasy, odešel do koupelny a opláchl si rozpálenou tvář studenou vodou.

Když jsem se osušil, vešel jsem do obývacího pokoje a posadil se k telefonu. Mezitím už bylo téměř půl druhé, naštěstí se ovšem v Yardu pracovalo ve dne v noci.

Hlas, který se ozval, zněl unaveně. “Ano, tady Greyson.”

“Sinclair…”

“Ne, prosím vás, ne! Už zase, a zase v noci, Johne. Co jsem jenom udělal?”

Lamentoval dál. To jsem znal, protože kolegové věděli, že moje telefonáty vždycky znamenaly spoustu problémů a práce.

“Je to docela jednoduché,” řekl jsem.

“To známe.”

“Vážně. Chtěl bych, Luke, jenom vědět, kde se momentálně nachází cirkus Baresi, kde má případně zimoviště.”

“Víc nic?”

“Ne.”

Luke Greyson zasténal. “Nemůžete mi dát aspoň nějaký tip?”

“Zkuste to nejprve tady v Anglii.”

“Jenže to jméno zní tak trochu italsky.”

“Zní to lip.”

“Takže to nemusí znamenat nic.”

“Přesně tak.”

Greyson ještě jednou zasténal a slíbil, že udělá nemožné.

“Proto jsem se taky obrátil na vás.”

“Nechtě si ty poklony, Johne.”

Luke Greyson zavěsil a já si uvědomil, že jsem naprosto svěží. Přesto, že jsem měl ten sen, dokázal mě krátký spánek osvěžit. Umínil jsem si, že ze spánku vyruším ještě jednoho člověka, který ležel v posteli nedaleko odtud.

Vytočil jsem Sukovo číslo.

Měl jsem smůlu. Ozval se hned, z čehož se dalo usuzovat, že nespal.

“Věděl jsem, že zavoláš,” řekl.

“Jsi jasnovidec?”

“Ne, ale na rozdíl od tebe občas přemýšlím. Počkej, hned jsem u te-

be.”

Protože Suko měl klíče i od mého bytu stejně jako já od jeho ne-

musel jsem mu jít otevřít. Vešel do pokoje a vypadal na můj vkus trochu moc čerstvě. Přispíval k tomu i optimistický úsměv na jeho tváři. Z kuchyně přinesl pomerančový džus, minerálku a dvě sklenice.

“Dáš si čistý nebo zředěný?”

“Zředěný,” zamumlal jsem.

“Fajn.” Připravil nápoje a přistrčil mi jednu sklenku. “Tak a teď ven s tím,” řekl. “Vidím na tobě, že se ti něco zdálo a pokud se nemýlím, byl to zase tentýž sen.”

Upil jsem několik doušků a cítil jsem, jak mě směs minerálky a oranžády probrala. Odložil jsem sklenici a přikývl jsem. “Ano, dá se to tak říct a přesto to bylo cosi jiného.”

“No tak to vyklop!”

“Tentokrát se mi to zdálo až do konce.”

Suko povytáhl obočí. “Až do hořkého konce?”

“Ne, to bych netvrdil,” odpověděl jsem a odkašlal jsem si. “Nebyl to přímo hořký konec, ale přinesl problémy, které jsem ve snu nedokázal vyřešit a které se ani samy nevyřešily. Musím jít za fakty ze sna ve skutečnosti.”

“To zní napínavě.”

“Taky že to je napínavé.” Pustil jsem se do vysvětlování a vylíčil jsem

příteli dopodrobna, co jsem zažil.

Suko nad tím žasl. Občas zavrtěl hlavou, zašeptal jakési komentáře, které se týkaly čehosi nesrozumitelného.”

“To je ale vážně věc,” řekl tiše. “Na to bych nikdy nepomyslel. A ty si myslíš, že ty smrtící hodiny ještě existují?”

“Ano. V tom cirkuse Baresi. Byl jsem vybrán, abych dokončil to, co nedokázal Hector de Valois.”

Suko přikývl. “To je zase docela nová varianta. Nikdy bych nevěřil, že se někdy vydáme touhle cestou.

“Ale je to stopa a my ji nesmíme ztratit. “Zavrtěl hlavou a začal hovo-

řit o hodinách.” A ony dokážou skutečně manipulovat s časem?”

“Ne vždy. Jen v první hodině dne. Všechno pak může být jinak.”

“Jak jinak?”

Pokrčil jsem rameny. “To nevím. Já jen zažil, jak se Gallio rozžehnal se životem. Ani předtím to pro něj nebylo snadné a nakonec si zvolil cestu, která měla dokázat, že ty hodiny mají větší moc než člověk, který je nedokáže ovládnout.”

“Nikdo přece nedokáže ovládnout čas,” řekl Suko tiše. “Je to veličina, nad kterou si lámou hlavu dokonce i matematikové. Někteří lidé jsou snad s to jej pochopit, ale ne ovládnout,” prudce zavrtěl hlavou. “To je nemožné. To se jim nikdy nepodaří.”

Dával jsem mu za pravdu, ale svou odpovědí jsem ho trochu znejistěl.

“Lidé ne, Suko.”

“Ale kdo jiný?”

“Démoni!”

“Myslíš? Takže ty k nim máš takovou úctu?”

“To v žádném případě, ale Gallio se spolčil s ďáblem. To znamená, že se nezmínil ani o Asmodisovi, ale přímo o Luciferovi. A docela bych věřil, že ten čas dokáže ovládnout. Ten zřejmě nasadil Galliovi tohohle brouka do hlavy. Nesmíš zapomínat, že byl hodinář. A ne ledajaký. Ten své práci dokonale rozuměl. Občas mu říkali Chronos, což už také o čemsi svědčí.”

“Nebyl to římský bůh času?”

“Řecký.”.

“To je jedno, člověk nemůže vědět všechno. Kromě toho jsem tě chtěl jenom vyzkoušet.”

“Děkuji.” Po těchto slovech jsem se opět vrátil k vlastnímu tématu.

“Musíme tedy vycházet z toho, že ty hodiny, já jim říkám smrtící, ještě existují, a to právě v tom cirkuse Baresi. Musíme ho najít.”

“Tak něco podnikni.”

“Už se stalo.”

“Kdy?”

“Než jsem volal tobě. Postarají se o to kolegové z pátračky. Je možné, že ten Tonio Baresi je dokonce v počítači, jestli se něčeho dopustil.”

“To by bylo ideální.”

Jinak bychom museli vypátrat, kde ten cirkus přezimuje. Moc známý není. To bych to jméno musel znát. A cirkus Lucifer to snad nebude.” Touhle poznámkou jsem narážel na jeden z našich dřívějších případů.

“Jenže za tím stejně je ten tvůj Lucifer.”

“V hodinách.”

“Už jsi uvažoval o tom, jak ho vyženeš?”

“Ne. Že to nebude snadné, to vím. Taky bych raději nevystupoval jako policista, ale jako člověk, který se k věci dostane docela náhodou. Ke všem lidem z cirkusu budu přistupovat nanejvýš opatrně a zvlášť ředitele si důkladně proklepnu.”

“Jenže jsem tu i já, starouši.”

“Když tak moc chceš.”

Suko se zeširoka usmál. “No samozřejmě. Staré hodiny byly odjakživa můj koníček.”

Ukázal jsem na něj prstem. “Jenže jestli je najdeme, patří mně.”

“Jistě. Taky ti je nezávidím, protože budeš muset dokončit to, co nedokázal nebo co nestihl Hector de Valois. Ale nechme minulost. Teď snad ještě ty hodiny nestačily napáchat příliš mnoho zla.”

“Proč myslíš?”

“To už by se rozkřiklo.”

Nesdílel jsem ten názor a hned jsem to zdůvodnil.

“Když všechno zůstane hezky pod pokličkou, když není nikoho, kdo by o jistých věcech mluvil a když se to nevynese ven, tak ty hodiny mohou docela klidně řádit i teď.” Trochu se mi zakalil pohled. “Víš, Suko, když člověk chce, není pro něj nic lepšího, než se ztratit někde v cirkuse. Tam na minulosti nezáleží. Vždycky tam potřebují pomocníky, lidi, co staví a bourají šapitó. Tam člověk dostane mzdu, místo na přespání a táhne krajem sem a tam. To je pro démonické aktivity přímo ideální.”

“Jistě, tak by se to dalo také chápat.”

V nočním tichu zaznělo zapípání telefonu velice hlasitě.

“No a máme to tady,” řekl Suko a zamnul si ruce. “To je určitě kolega z pátračky a ten ti poví…”

Suko zmlkl, protože jsem sňal sluchátko a ohlásil jsem se. Byl to skutečně Luke Greyson, který mi chtěl podat zprávu.

“Podařilo se?!”

“Ano, Johne, podařilo.”

Ulevilo se mi, což jsem potvrdil i hlubokým výdechem. Pak jsem poslouchal a dozvěděl jsem se, že skutečně existuje cirkus Baresi, který je teď na zimo visti, a to na jihozápadě, v malé obci Ash nedaleko od Canterbury.

“To je paráda, Luke. Jak jste to tak rychle dokázali?”

“Docela jednoduše. Byl tam jednou menší zádrhel.”

“Jaký?”

“Šlo o dva mladé muže, kteří zmizeli. Rodiče se obrátili na policii a sdělili, že ti dva se dali k cirkusu. No a byl to právě cirkus Baresi.”

“Objevili se ti mladíci?”

“Ne.”

“Proti cirkusu se ale vedlo vyšetřování?” Samozřejmě. Bohužel se ale k ničemu nedospělo. Nic tam nevěděli.”

“A tím to bylo vyřízeno.”

“Ano. Ale ne pro počítač. Tam jsem ty údaje našel.”

“Mám ještě jednu otázku, Luke. Kdy se to stalo? Je to už dávno?” Zaslechl jsem smích. “Ne, nedávno. Bylo to před dvěma týdny.” Hvízdl jsem. “Není to omyl?”

“Vyloučeno.”

“Dobrá.”

“To bych řekl, Johne, ale víc vám opravdu říct nemůžu.”

“To taky ani nepotřebujeme, Luke. Už těmihle informacemi jste nám velice pomohl.”

“Můžu pokračovat ve spánku?”

“Pro mě za mě třeba do příštího roku.”

Zasmál se a zavěsil. Suko samozřejmě slyšel, jak rozhovor probíhal.

Viděl na mně, jakou mám radost a i on sám dal na sobě znát nadšení.

“Co ještě stojí vyřešení případu v cestě?” zeptal se plný odhodlání.

“Možná ty hodiny.”

“Ty zvládneme.”

Já jsem tak optimistický nebyl. “Vyčkejme, můj milý. Každá rána se může vrátit nazpátek. Asi ti nemusím říkat, že s takovou bytostí, jako je Lucifer, není radno žertovat.”

“To je jasné. Ale přece jenom, jak se do toho pustíme? Nebo platí ten tvůj předběžný plán?”

“Jistě.”

Suko ťukl špičkou ukazováčku několikrát do stolu, aby zdůraznil následující slova.

“To znamená, že tam oba pojedeme, ale ty se nedáš poznat, je to tak?”

“Přesně, Suko. Jen s maličkou změnou. Ty se tam oficiálně objevit nemůžeš. Myslím, že by ses měl ujmout toho starého případu. Ještě jednou se poptáš po těch dvou pohřešovaných. Docela by ti sedlo, kdyby ses vydával za soukromého detektiva.”

Protáhl obličej. “Myslíš?”

“No samozřejmě.”

“Ale to je spíš záležitost Jane Collinsové.”

Zvedl jsem ruce. “Nic proti ní, ale Jane vynech ze hry.”

“To jsem taky řekl jen tak mimochodem.”

“Tak,” řekl jsem a vstal jsem, “noc ještě neskončila. Na chvíli se ještě natáhnu.”

“Copak ty můžeš spát?”

“To doufám,” řekl jsem. “A myslím taky, že tentokrát to bude beze sna…”

Hrob obrovský, temný, ponurý. Vlhko, dusno a chladno. Neza—

bloudil sem jediný paprsek světla, který by narušil klid mrtvých.

Tak to alespoň Vangardovi připadalo. Měl pocit, jako by vstoupil do jiného světa a pokoušel se proklestit si cestu, což se mu dařilo jen s největším úsilím. Musel před sebou šmátrat jako slepec. Váhavě kráčel po úzkých schodech, šmátral po nějakých předmětech, občas o jiné zavadil a měl neustále pocit, jako by ho svíraly pařáty kostlivců.

V týle ho mrazilo, žaludek se mu svíral. Jules si přiznával, že udělal chybu.

Ale vydat se nazpět?

Ne, to nechtěl. Nevyznal se tady. Nenašel by východ a zbloudil by. Tenhle kabinet kuriozit bylo jedno velké bludiště, které vedlo minulostí a za světla bylo docela jistě zábavné.

Jenže ve tmě už méně. Navíc Jules nenašel vypínač. Ocitl se teď kdesi uprostřed onoho kabinetu, schoulil se, aby vyčkal, až přejde noc.

Přitom mu šlo jen a jen o Lizz. Jenže tu nepotkal. Jenom slyšel, že sem, do maringotky, vešla, nic víc. Potom její stopu ztratil. Zavrzání dveří se potom, když vstoupil, neopakovalo a nezaslechl ani jiný zvuk z jiného směru. Takže vycházel z toho, že Lizz musí být ještě někde nablízku.

Jules si vzpomněl, že vystoupil po schodech. Na druhé straně však po žádných nesestoupil, a tak uvažoval, co má podniknout. Nejlepší by bylo, kdyby zavolal na Lizz jménem. Jenže si netroufal, protože nezapomněl na její varování.

Vangard proklínal sám sebe. Do téhle situace ho přivedla jeho hloupost a chtivost: Kdyby se byl řídil tím varováním, jenže kdo by to udělal, když se mu před očima vznášelo nahé tělo?

Netroufal si ani cvaknout zapalovačem. I nejmenší záblesk světla mohl být nebezpečný a mohl ho prozradit. Kdo ví, co na něj v té proklaté tmě číhá? Julesovi stejně připadalo, že je obklíčen jakýmisi bytostmi, které neviděl, ale ani netušil.

Kolik času uteklo od té doby, co sem vnikl, také nedokázal říci. Hodinky neměly svítící ciferník, a tak mohl jen odhadovat. V té tmě mu ovšem každá, minuta připadala dvojnásobně dlouhá.

Protože seděl nepohodlně, usadil se do jiné polohy. Natáhl nohy. Lýtky se přitom otřel o dřevěný podstavec, na němž seděl. Měl alespoň

pocit, že je to jakýsi podstavec, protože před sebou nahmatal zábradlí. Zaslechl šramot!

Jules se polekal. Přestal dýchat. On ten zvuk nevydal a nepřicházel ani z bezprostřední blízkosti. Byl vzdálený a kdesi nad ním.

Vangard zadržel dech tak dlouho, jak jen mohl a poslouchal. Pak tiše vydechl nosem. Polkl, znova se nadechl a zaslechl děsivé kroky. Nebyl to přelud, nic si nenamýšlel. Kdesi nablízku se kdosi pohyboval. Co dělat?

Zůstat sedět nebo vstát?

Zůstal zatím sedět a sledoval sluchem směr kroků, které se ve tmě tak děsivě ozývaly. Pohybovaly se směrem od něj, ale v určité úrovni se zastavily. Připadalo mu, jako by mu čísi neviditelné nehty čuchaly vlasy a drásaly kůži na hlavě. Po zádech mu zase přeběhl mráz a strach mu působil v žaludku bolest, jako by ho někdo řezal nožem.

Kdesi ve tmě se odehrávalo něco, co mu nahánělo strach, co nechápal. Myslel na Lizz. Byla to ona, která se plížila tmou? Zřejmě ano, protože se tady v kabinetě vyznala. Člověk jako ona nepotřeboval světlo pokud to byla vůbec Lizz.

Jules už teď počítal se vším. Tahle veliká místnost mu připadala jako kobka. Po chvíli udělal něco, co ho stálo veliké přemáhání.

Zavolal Lizzino jméno. Nejprve šeptem a pak hlasitěji. Kroky ustaly.

Byl to úspěch? Jules to zkusil znovu. “Lizz?” Přitom se postavil.

“Lizz, jestli jsi to ty, tak se, prosím tě, ozvi. Odpověz mi. Víš přece, kdo jsem…”

Hlas mu uvízl v hrdle. Ta ubíjející temnota ho dočista vysála. Jako by jeho hlas byl voda, která dopadla na vyschlou houbu.

Kdosi se zachechtal.

To nebyl smích. Julesovi připadal ten zvuk odporný, protože zněl potutelně a zároveň vítězoslavně. Zauvažoval, zda je to skutečně Lizz, která se takhle chechtá.

Pak zase zaslechl ony kroky. Tentokrát hlasitěji. Pohybovaly se v jeho úrovni.

Jules ustoupil dozadu natolik, že se zády opřel o zábradlí. Ta opora mu poskytla alespoň jakousi jistotu.

Opřel si hlavu. Oddal se přitom plně svému pocitu, zadíval se šikmo do výšky, na strop. Ten ovšem kvůli tmě neviděl.

Zato spatřil cosi jiného.

Náhle se zamihotalo světlo. Pak ještě jedno, třetí, čtvrté. Světlo svíček!

Po té naprosté tmě to Julese nejprve oslepilo. Musel si zastínit oči dlaní, aby rozeznal, co se nad ním odehrává.

Jestli se tam táhla nějaká galerie, to nedokázal rozpoznat. Každopádně svítilo světlo vysoko nad ním a vypadalo to, jako by stál uvnitř nějaké pyramidy, která se směrem nahoru zužovala., přičemž na její špici byl předmět, který nade vším čněl a vládl jako jakási planeta.

Byly to hodiny!

Ano a ne, protože Vangard dokázal rozeznat vlastně pouze ciferník, který i odtud, z dálky, vypadal obrovský a nedal se srovnat s ciferníkem normálních stojacích hodin.

V blízkosti ciferníku nepokojně plápolaly plamínky svíček. Jejich světlo postačovalo na to, aby bylo možné přečíst číslice. Trhl sebou. Zmocnila se ho hrůza ze dvou špic obrovské rafije. Všiml si, že na jejím kovu lpělo cosi tmavého, co se nedalo z jeho místa dost dobře rozeznat.

Vangard se otřásl…

Náhle mu vyschlo v hrdle. V hlavě cítil nesmírný tlak. Ačkoliv teď prostor ozařovalo světlo svíček, měl pocit, že je ve smrtelném nebezpečí. Byl teď mnohem intenzivnější než předtím v úplné tmě. Čím to asi je? Prsty sevřel zábradlí. Obličej měl zalitý potem a stejně tak i záda.

Číhá tady nebezpečí!

Plížilo se kolem. Jules měl dojem, že ho přímo slyší, protože se znovu ozýval šramot kroků. Pak se ve světle objevila postava Lizz.

Jásavý výkřik se mu zadrhl v hrdle, když ženu spatřil. Její vnějšek se nezměnil, a přece mu pohled na ni nahnal obrovskou hrůzu.

V dlouhých bílých šatech vypadala jako jedna z Drákulových nevěst, které jen čekají, až se jejich pán objeví a mohly se mu oddat. Lizz Lamottová se pomalu pohybovala vpřed. Nohy a chodidla zakrývala kompaktní balustráda. Viděl pouze horní polovinu těla, která se pohybovala pořád jedním směrem k hodinám.

Ani ruce Jules neviděl, ale přitom ho cosi napadlo. Byla to levá paže, která se tak podivně pohybovala. Na rozdíl od pravé ruky se kývala ze strany na stranu a Vangard si ten pohyb nedokázal při nejlepší vůli vysvětlit. Žádný zjevný důvod to totiž nemělo.

Před hodinami se Lizz zastavila. Ani se na něj nepodívala, pouze vzhlížela ke špičaté rafiji, jako by to bylo něco zvláštního.

O chvíli později vyhodila cosi do vzduchu. Teprve, když se to dostalo do světla svíček, poznal Jules ten předmět. Roztáhlo to čtyři pracky a on poznal zdechlinu kočky.

Na Lizz ještě vystříkla krev a pak padala kočka zase dolů. Dvojitá rafije hodin ji nabodla.

Vangard jen stěží potlačil výkřik. Přitiskl si dlaň na ústa. Viděl, jak zdechlina pomalu sjíždí, nabodnutá na rafiji; dolů a jak se Lizz zase rozchechtala. Po chvíli se otočila. Po schůdkách či spíše po žebříku za hodinami se vyšplhala nahoru, až se dostala k ciferníku.

Na určitém místě se zastavila a zadívala se dopředu. Její pohled se upíral rovnou na Julese. Zda ho vidí nebo ne, nevěděl. Každopádně na něj upřeně zírala. Ano, bylo to tupé zírání hrozivých zakrvavených očí.

Pak se předklonila.

Po chvíli obě špice rafije pronikly jejím tělem. Rafije se pod tou váhou vychýlila doprava. Lizz přitom sjela ještě hlouběji. Z ran jí prýštila krev, ale ona se smála a napínala ruce k Vangardovi.

Náhle jako by se mu zatmělo před očima.

Všechno kolem se změnilo. Obrysy se slily, kontury zmizely. Připadalo mu, jako by na vše náhle padla hustá mlha.

Otočil se.

Zmocnil se ho strach, když spatřil, kde je. Už totiž nestál v tom zatraceném kabinetu, ale jakási síla ho přenesla kamsi ven. Ale kam?

Na to Jules Vangard nedokázal odpovědět. Spatřil hořící kříž, ucítil ve tváři horký závan větru a spatřil postavy, zakuklené do bílých hávů. I když nechápal, jak se to stalo, bylo mu jasné, že se ocitl v minulosti.

V jižních státech a v osidlech Ku-Klux-Klanu!

Dostal jsem kopanec do boku a ta rána mě probrala.

Nebylo to příjemné probuzení, spíše procitnutí z jakési tuhé hmoty.

Přesto jsem se chtěl obrátit na bok, abych rozsvítil světlo. A tu mě napadlo

ne, až jsem narazil na tělo muže vedle mě že neležím u sebe v posteli. Páchlo to tu potem a starými hadry.

V hlavě jsem neměl zrovna moc klid. Bzučelo mi v ní jako v úlu. Přesto jsem se posadil a napnul paže, abych se protáhl. Jen s námahou jsem se dotkl prstů na nohou, které vězely v tlustých ponožkách.

Ten kopanec jsem dostal neúmyslně, protože muž vedle mne spal dost neklidně. Navíc ještě chrápal. Z úst mu byl cítit alkohol a ten se mísil s nakyslým pachem potu.

Uvědomil jsem si, že jsem se dopustil chyby, když jsem si vzpomněl na minulý večer. Tom mi dal ochutnat tu svoji zvláštní pálenku. Jen dva hlty, ale i ty mě zmohly, proto to hučení v hlavě.

Otřásl jsem se zimou a nejraději bych se byl zase zachumlal do deky, ale neudělal jsem to. To probuzení jsem vzal jako pokyn osudu, pohlédl jsem na hodinky a zjistil jsem, že jsou tři minuty po půlnoci.

Spal jsem snad dvě hodinky. Teď už se mi nechtělo ležet. Byl zrovna tak čas na malou obchůzku.

Plán vyšel.

V zimovišti cirkusu Baresi jsem se objevil ne zrovna jako fajnový

člověk.

Že to byl podnik značně riskantní, jsem dobře věděl, ale spolehl jsem se na štěstí a šel jsem do toho.

Do cesty mi vběhl sám direktor a já se mu “uvedl” jako Stromer John Sinclair. Tulák, všeuměl, jak jsem ho ujišťoval. Potřebuji jen střechu nad hlavou a za ni budu pracovat.

Práce nebyla. Na ni měli jako pomocníka Toma. Naštěstí se objevilo děvče jménem Lizz a to se u ředitele přimluvilo. Direktor nakonec souhlasil, ale ujistil mě, že mi nemůže vyplatit ani halíř.

To nebylo tak zlé. Místo k přespání mi dal, denně teplé jídlo taky a za to jsem musel pracovat. Čistit jakési stroje, odrezovávat nějaké kovové

součásti, uklízet klece zvířat, která tady přezimovávala spolu s lidmi. Ostatní byla prozatím zapůjčena jiným podobným podnikům.

Vykázali mi místo na spaní. Ležel jsem spolu s Tomem v budce pokladny obytného přívěsu. Nebylo to sice pohodlné, bylo tady velice těsno, ale teplo, protože malá elektrická kamínka spolehlivě zahnala zimu.

Zatím jsem jen získával přehled. Věděl jsem, kdo k cirkusu patří, ačkoliv všechna jména jsem si zapamatovat nedokázal. Oba kolotoče jsem už zahlédl, i maringotku, která sloužila jako kabinet kuriozit, ve skutečnosti ale měla být zrcadlem lidských dějin. S opravdu neobvyklými věcmi, jak jsem se dozvěděl od Toma. A pak jsem tady ještě viděl vozy se zvířaty, která zde rovněž přezimovala.

Byli to psi, sněhobílí pudli. To bylo číslo Madame Bovary, která se specializovala na drezuru psů. Další zvířata byla umístěna někde jinde.

Vstal jsem.

Chrápání ustalo. Měl jsem dojem, jako by vedle ležící Tom cosi zavět-

řil.

Zůstal jsem stát ve tmě přívěsu. Naslouchal jsem, vyčkával, pohled

jsem sklopil k zemi, abych zjistil, co dělá Tom. Spal dál.

Spadl mi kámen ze srdce, protože jsem nechtěl, aby si Tom mého zmizení všiml. Znal jsem ho příliš málo na to, abych mohl říci, jak by se zachoval. Jen se převalil a zabral i polovinu mého místa.

Stačilo udělat krok, abych se dostal ke dveřím. Měly skleněnou výplň a byly umístěny na boku přívěsu, v pravém rohu čela, kde si vždycky někdo sedl, kasíroval a vydával lístky.

Vyklouzl jsem ze dveří. Zlobil jsem se sám na sebe, protože jsem to nedokázal bez hluku.

Tom mě neslyšel. Nalokal se té své kořalky a spal jako dudek. Na dřevěném vnějším okraji autodromu jsem se zastavil a přetáhl jsem si bundu. Dostal jsem ji od Billa Conollyho.

Byla to už dost omšelá kožená bunda, kterou už vyřadil a odložil do sklepa. Pro mě byla ideální. Nebyl jsem v ní nápadný a musel jsem se usmát, když jsem si vzpomněl, jak si mě direktor přeměřil. Jestli tomu mému přestrojení uvěřil, to jsem nevěděl.

Ráno se tady objeví Suko a bude se ještě jednou vyptávat na ty dva zmizelé mladíky. Přitom se snad naskytne alespoň nakrátko příležitost, abychom si promluvili.

Odešel jsem z autodromu.

Celý objekt byl jako hranatý stín uprostřed noční tmy. Malá autíčka byla odstavena na okraji plochy a byla zakrytá. Věděl jsem, že se mají nově natírat, sám jsem se k tomu dokonce přihlásil. Byla to lepší práce než někde smirkovat zrezivělé plechy.

No a jen tak mimochodem jsem ještě chtěl vyřešit úkol, který už nestihl Hector de Valois.

Byl jsem napjatý, zda vůbec dostanu šanci.

Byla velmi tmavá noc. Jedna z oněch podzimních nocí, během nichž se obloha ukrývá za těžkými mraky, kdy studený vítr odvívá nad krajem poslední listí. Počasí, které rozhodně nebylo stvořeno k procházce. Byl jsem si celkem jist, že nikoho nepotkám.

Neměl jsem ještě pevný plán a chtěl jsem si nejprve jen tak obhlédnout okolí. Někde přece musí být alespoň nějaký náznak nebo stopa.

Také jsem už uvěřil, že cirkus a ony nebezpečné smrtící hodiny spolu bezprostředně souvisí. Jak, to jsem teprve musel zjistit.

Měkký trávník tlumil mé kroky. Připadal jsem si, jako bych kráčel po koberci. Od autodromu to bylo na okraj plácku už jen pár kroků. Tam už začínaly stromy, které přecházely v poměrně hustý les, i když touto roční dobou už bez listí.

Byla tady spousta příležitostí k úkrytu. Rychle jsem se k nim dostal. Méně bezpečný jsem byl u obytných přívěsů, které stály seřazeny těsně vedle sebe, jako stádo ocelových zvířat.

Jen za několika okénky se svítilo. Lidé tady chodili spát brzy. Když jsem se dostal na úroveň dětského kolotoče, zastavil jsem se a zadýchal si trochu do dlaní. Nahmatal jsem své zbraně. Nikdo mi je ve spánku nevzal.

Nad celým prostranstvím leželo ticho. Divil bych se, kdyby tomu bylo jinak a přesto se mi to ticho nezamlouvalo. Působilo na mne tísnivě. Jako by lidi varovalo před tím, aby je sebemenším šramotem narušili. Mohl jsem si to sice jen namýšlet, ale já jsem se naučil dbát na své pocity. Varoval mě vnitřní hlas. Bylo velice pravděpodobné, že v mé bezprostřední blízkosti se pohybují nějací nepřátelé.

Bylo by pošetilé počítat s úspěchem hned první noc. Jenže jsem nechtěl ani zbytečně čas ztrácet.

Nikdo a nic se nehnulo. Ticho, klid. Dokonce i vítr se ztišil, přestože na následující dny předpovídali silné proudění a mírnou bouřku. Přesně

jsem nevěděl, co hledám. Chtěl jsem se prostě nechat překvapit a tak jsem nejprve kráčel obloukem a držel jsem se při okraji plácku.

Překvapení se dostavilo.

Téměř jsem zakopl o bok odstaveného vozidla, které stálo mezi několika stromy a nebylo vidět.

Bylo to německé auto, což už mě dál nezajímalo. Něco mne napadlo. Večer předtím jsem ten vůz ještě neviděl. Takže sem přijel až po setmění. Obešel jsem vůz a uvažoval jsem, jaký to mohlo mít důvod. Možná byl docela prostý někdo z cirkusu měl návštěvu, ale to se mi nezdálo, protože to auto vypadalo, jako by ho jeho řidič záměrně odstavil do úkrytu, aby nebylo nápadné. Nic podezřelého jsem neobjevil, ani když jsem ho obešel podruhé. Vůz byl prázdný/ na sedadle spolujezdce ležely dvě krabičky cigaret a na opěradle tmavá bunda.

Pokračoval jsem v chůzi tmou. Vítr rozfoukal mraky na obloze a vykoukl měsíc. Vypadal jako gondola se zdviženými okraji a připadal mi velice bledý.

Přede mnou se vynořil velký stín. Byla to největší bouda na prostranství něco jako atrakce cirkusu Baresi, jak jsem už věděl.

Historický kabinet kuriozit tvarem připomínal strašidelnou dráhu. Podíval jsem se na průčelí. Všiml jsem si prázdné budky, která sloužila jako pokladna, a nalevo od ní dveří. Po zaplacení návštěvník vystoupil po čtyřech dřevěných schůdcích a dostal se k mřížoví, obrátil se doleva a mohl vstoupit do kabinetu. Dveře teď byly zavřené, nesvítilo zde ani světlo, ve tmě se jen rýsovaly malby na průčelí jako tajemné moře, jehož motivy jsem nedokázal jednotlivě rozeznat.

Nevěděl jsem také, odkud se vzalo to nutkání, ale velice mě zajímal kabinet. Už když jsem si ho všiml poprvé, předsevzal jsem si, že do něj vstoupím, jenže noc nebyla právě vhodným časem. A navíc jsem tam nechtěl vniknout násilím.

Protože mě ta myšlenka neopustila, vydal jsem se k zadní straně maringotky. Předpokládal jsem, že je tam rovněž vchod. Pokud by to tak bylo a pokud dveře nebudou zavřené, podívám se dovnitř.

Dřevěné stěny na zadní straně držela pohromadě široká dřevěná prkna. Přesto mezi nimi byly škvíry a já jsem si všiml, že uvnitř se cosi děje. Neslyšel jsem žádný hluk, ale jednou ze škvír pronikal tlumený paprsek světla.

Hned jsem si vzpomněl na prázdný vůz. Že by měl někdo stejný nápad jako já a chtěl v kabinetu podniknout noční návštěvu?

38 -

Zaslechl jsem výkřik.

Byl to jen nepatrný zvuk, dosti vzdálený, ale přesto zřetelný.

Výkřik zazněl zevnitř. Moje zvědavost vzrostla. Jen jsem musel najít vchod, protože to, co se podařilo někomu jinému, mělo by se povést i mně. Ruka už mi zajela do kapsy, abych vytáhl baterku, když jsem zaslechl tupý úder, jakoby kopnutí. Už bylo pozdě, abych hledal nějaký úkryt. Nechal jsem baterku baterkou a otočil jsem se. Oslepilo mne prudké světlo

kapesní svítilny, které mi mířilo rovnou do obličeje.

Copak tady děláš, Sinclaire?” ozval se z oslnivé záplavy světla pronikavý ředitelův hlas…

V duchu jsem si zanadával a zlobil jsem se na sebe, že jsem nebyl opatrný. To mě tady musel objevit zrovna Baresi! Horečnatě jsem hledal výmluvu, která by zněla věrohodně. Neustále mi svítil do očí. “Tak zatraceně! Čekám na odpověď!”

“Jo, já vím.”

“No tak!”

Zvedl jsem pravou paži a zastínil jsem si oči. “Mohl byste tím světlem uhnout někam jinam?”

“Jo, to můžu.” Spustil paži. Paprsek světla vykouzlil na špinavé zemi kruh. Současně na mě muž kývl. “No tak, mluv konečně!”

“Já… já jsem…”

“Nekoktej.”

“Já jsem nemohl usnout, pane Baresi.” Mlčel. Postupně si i moje oči zvykly na světlo. Muže s polopleší už jsem teď viděl lépe. Měl na sobě kožený plášť a vypadal v něm jako nějaký tajný. Měl kulatou hlavu, tlusté tváře a tmavé vlasy mu už natolik ustoupily dozadu, že už by pomalu mohl pomýšlet na zakoupení příčesku. Měl masitá ústa a dokonce i ve tmě byly nápadné jeho smyslné rty a sliny, které se mu leskly v koutcích. V drobných, tmavých očkách mu zajiskřilo. Byl menší než já, což ho zlobilo. Možná proto zase vystoupil na špičky a posvítil mi do očí. “To je málo, Sinclaire.”

“Copak?”

“Ta tvoje výmluva.”

“To není výmluva, pane. Já… vážně nemohl usnout, Je to pro mě takový nezvyk. A Tom chrápe jako slon.”

“To by ti vadit nemělo!”

“Já jsem na to strašně citlivý.” Zavrtěl hlavou a posvítil mi blíž do tváře. “Tak už se konečně přiznej, žes tady chtěl čmuchat!” Protože si na mě posvítil, musel jsem svou roli hrát obzvlášť dobře. Hledal v mé tváři něco, co by jeho domněnku potvrdilo, já ale jen zavrtěl hlavou a dokonce jsem se zmohl na cosi jako úsměv.

“Jak to, pane Baresi? Já… já se jen tak ve tmě procházel, to dělám

často. Zatím jsem vedl dost volný život a chtěl jsem trochu popřemýšlet.” Zasmál se. Vypadalo to, že mi nevěří ani slovo. Naštěstí spustil svítil-

nu.

“Takže popřemýšlet! No, to je mi novinka, že lidi jako ty taky umějí

přemýšlet.”

“Aspoň se o to pokouším, pane.” Přeslechl ironii nebo si ji vůbec neuvědomil, protože jeho další otázka zněla zase normálně. “Tak o čem sis chtěl popřemýšlet?”

“O sobě, pane.”

“To je všechno?”

“Ano.”

“Copak má takový tulák jako ty co o sobě přemýšlet? Musíš být rád, že jednou denně dostaneš něco teplého k snědku ne?”

“To je pravda.”

No tak!” Jeho hlas zněl spokojeně. “A o čem jsi přemýšlel ještě?” Brzo přijde zima, pane. Takže se musím porozhlídnout, kde se usadím.”

Moje odpověď ho pobavila. Potichu, a přesto pronikavě se zasmál.

“Kde se můžou usadit pobudové jako ty?”

“Nemám potuchy.”

“V base, ne?”

Předstíral jsem rozpaky. “Ne, pane, to… to bych nerad.”

“Už jsi seděl?”

“Tak trochu.”

“To není odpověď.”

“Ne dlouho, pane,” řekl jsem rychle. “Dvakrát po dvou týdnech. Potom mě zase nechali jít. Stojím na rozcestí a vážně uvažuju, co mám dál dělat a jak to se mnou dopadne.”

“Na nočních procházkách.”

“Správně, pane.”

ješ.”

“A to ti mám spolknout?” vybafl na mě. “Vždyť si tady ze mě utahu-

“Ne, pane, ne. V žádném případě. Ale je to bohužel tak. V noci se mi

nejlíp přemýšlí.”

“A čmuchá!”

“Jak to?”

Posvítil teď na zadní stěnu velké boudy. Na tmavohnědém dřevě se ukázal světlý kruh.

“Tady jsem tě dostal. Připadal jsi mi jako někdo, kdo se chce dostat do tohohle kabinetu. Připlížil ses sem. Pozoroval jsem tě už chvíli, jenže tys mě neviděl. Nechci tady krmit lidi jako ty, aby mě…”

“Pane, prosím vás!” hrál jsem dál poníženého. “To si o mně nesmíte myslet. Nechtěl jsem tady špehovat. A nechtěl jsem ani nic ukrást…”

“To by ti taky přišlo draho.”

“Já vím, pane, já vím,” přisvědčil jsem kývnutím. “Jenom jsem přemýšlel o sobě. Dal jste mi takovou malou šanci, za to vám děkuju, ale co bude pak? Zima může být dlouhá. Minulý rok, to jsem měl ještě štěstí. Málem bych tehdy byl zmrzl. Člověk se o sebe nějak přece musí postarat.”

“Ale ne u mě, Sinclaire!”

Nevyvíjelo se to pro mě dobře. Nevěřil mi. Musel jsem situaci otočit ve svůj prospěch a tak jsem se pokusil vystrouhnout co nejzkroušenější obličej. “To mi zase chcete tu šanci vzít, pane? Já jsem…”

“Tys tady špehoval.”

“Ale vždyť tady přece nic není.” Tonio Baresi si dal na čas. Zhluboka se nadechl. Nafoukl se, jako by chtěl vyrůst. Nezamlouvalo se mu, že se na mě musí dívat nahoru. Levou dlaň si třel o kůži kabátu. Ty šoupavé zvuky mi nedělaly dobře. Pak několikrát pokýval hlavou.

“Nepřesvědčil jsi mě sice, Sinclaire, ale nejsem nelida. Můžeš zůstat.”

“Díky, pane.”

“S děkováním počkej.” Podíval se na mě se zákeřným úsměvem.

“Jestli k tomu ještě potom budeš mít chuť.”

Prohrábl jsem si rukou vlasy a nasadil jsem zmatený výraz. “Jak jste to myslel, pane?”

“To ještě uvidíš. Záleží to jenom na tobě, jestli tě touhle atrakcí provedu nebo ne.”

“Jakou atrakcí?”

“Tím kabinetem, do kterého ses chtěl dostat, jestli jsem viděl dobře.”

“To tedy rozhodně ne, pane.”

Baresi mě přerušil. “Nevykládej. Já na tom trvám. Záleží jenom na tobě, jestli se tam podíváš nebo ne. Musíš se jen správně chovat.”

“Budu dělat svou práci.”

To doufám,” zamumlal a pokývl baterkou. “Nejlíp bude když tě dovedu až tam, kde spíš. Zítra tě čeká tvrdý den, který ti určitě nepřipraví moc potěšení. Na to se můžeš spolehnout.”

Neměl jsem důvod mu odporovat. Jistě by toho na mě navalil tolik, až bych necítil tělo, až bych byl natolik vyčerpaný, že bych nekladl odpor. Téměř mi slíbil, že mě zavede do toho kabinetu. Nevěděl jsem, jestli z toho mám mít radost nebo ne. Protože se v tom možná skrývala i léčka.

Stačilo si vzpomenout na ty dva zmizelé mládence. Pomyslel jsem také na onen tichý výkřik a než jsme odešli, pohlédl jsem ještě jednou zpátky.

“Děje se snad něco?” zeptal se Baresi.

“Ne, pane, v podstatě ne.” A pak jsem vynesl nebezpečnou kartu. “Ale mám pocit, že jsem zaslechl výkřik.”

Baresi se zastavil. “Cože, výkřik?”

“Ano, pane. Z kabinetu.”

Přimhouřil oči, když se na mě podíval. “To se ti jenom zdálo, ty trhane. Kdo tady křičí a kdo ne, o tom tady ještě rozhoduju já. Jasné?”

“Ano, pane.”

Odvedl mě až tam, kde jsem měl spát. Cestou jsme spolu nepromluvili ani slovo. Když jsem vešel do malé budky pokladny, Tom se neprobudil. Baresi zůstal stát přede dveřmi.

“Vždyť je to tady fajn,” řekl. “Hlavně teplo. Zima ti tady nebude. Na tvém místě bych si teď lehl a snažil se spát. Zítřek nebude žádná procházka.”

Dřepl jsem si na zem a narovnal přikrývku. “Samozřejmě se o to pokusím.”

“To bych ti radil.”

Stáhl se a dveře za sebou docela nezavřel, když jsem na něj zavolal.

“Jo, pane, ještě něco jsem vám chtěl povědět.”

“Tak a co?”

“Děkuju!” Baresi odfrkl.

Nenapadla ho žádná odpověď. Znejistěl a nevěděl, jestli si z něj neutahuju.

Dost prudce zavřel dveře. Můj úsměv už neviděl, ale ten hluk probral ze spánku Toma. Zavrčel, podvědomě se posadil a zeptal se: “Děje se něco?”

“Ne, Tome, spi dál.” Zavrtal jsem se pod přikrývku, která strašně páchla a skoro vůbec nehřála.

Ale Tom nechtěl spát. “To byl přece Baresi,” řekl a zakašlal.

“To se ti zdálo.”

“Kdepak. Co chtěl?”

Založil jsem si ruce za hlavou. “Přivedl mě sem, víš.”

“Odkud?”

Tom se obrátil ke mně. Z jeho zarostlého obličeje byl ve tmě vidět jen stín. Pořád to z něj ještě táhlo po laciném pití.

“Byl jsem venku, nemohl jsem usnout. Trochu jsem se porozhlídnul kolem a to se mu nelíbilo.”

Tom se zachechtal. “To znáš starého špatně. Ten takhle obchází venku

často.”

“Má k tomu nějaký důvod?”

“To nevím. Je velice nedůvěřivý.”

“I vůči svým lidem?”

“Jasně.”

“Špatné zkušenosti, co?”

“Možná,” zabručel Tom. I on si pomalu zase lehl. Chce mít prostě o všem přehled. Nikdo nesmí moc vyvádět.”

“To vypadá, jako by něco ukrýval.” Kdo ví,” vzdychl můj soused.

Dloubl jsem ho loktem. “No tak, Tome, nedělej drahoty. Řekni něco.”

“Co ti mám říct?”

“Že je tady nějaké tajemství.”

“Blbost.”

“Nezdá se mi.”

“Jsi tady teprve pár hodin.”

“Přesto už je mi leccos jasné. Já už toho viděl, Tome. To mi můžeš věřit. Byl jsem několikrát mimo ostrov na pevnině. Viděl jsem tam spoustu jarmarků a cirkusů. Často jsem je pomáhal stavět a bourat. Ale takového člověka, jako je Baresi, jsem ještě nezažil. Žádný direktor se přece jen tak bez důvodu neprochází o půlnoci venku.”

“To nevím…”

“Musí to mít nějaký důvod.”

Tom zasténal. “Kde tě vyhmátl, ty zatracený trapiči?”

“U té veliké boudy, u historického kabinetu kuriozit. Ale zezadu.”

“Aha…”

“Co to znamená?”

“Chtěl ses dostat dovnitř, viď?”

“Nesmysl. Co bych si tam vzal? Jenom mě štvalo to tvoje chrápání, a tak jsem se chtěl nalokat trochu čerstvého vzduchu.” Plácl jsem dlaní na ruksak, ve kterém jsem měl svoje věci a který stál vedle mě. “To je ten důvod.”

“A to ti Baresi nevěřil.”

“Tak, tak.”

“Tady nezmůžu ani já nic.” Vypadalo to, jako by Tom už neměl chuť se na toto téma bavit. Chtěl mít klid, což bylo pochopitelné. Příští den bude těžký i pro něj.

Nedopustil jsem se té chyby, že bych ho zasvětil do celé věci. V žádném případě jsem mu nemohl důvěřovat.

Tom byl unavený, slyšel jsem to na jeho hlase, který zněl ospale.

“Dám ti dobrou radu, Johne. Nedělej tady žádné hlouposti, jinak to s tebou dopadne náramně zle.”

“Ty něco víš?”

“Možná,” zamumlal a o pár vteřin později už spal, jak nasvědčovalo jeho chrápání.

Ležel jsem ještě dlouho a byl vzhůru. Nedobrý pocit ve mně byl stále intenzivnější. Ačkoliv se v mém okolí nestalo nic konkrétního, měl jsem dojem, že tady všechno není, jak by mělo být. Byl jsem už zvědavý na následující den.

Vangard nevěděl, zda sní či bdí, ale horký plamen mu téměř popá-

lil kůži. Byl nucen ustupovat dozadu, až se dostal do tmavého stínu obrovité koruny stromu, který ho ochránil. Divil se, že ho nikdo nezadržel, museli ho přece vidět, protože krátce předtím, než se dal na ústup, jedna ze zahalených postav prošla těsně kolem něho. Ten člověk mu nic neudělal, ani na něj přimhouřenýma očima zpod kapuce nepohlédl. Pokrývka hlavy končila nahoře dost dlouhou špicí a její opačný otevřený široký konec spočíval po obou stranách kolem krku na ramenou.

Postava šla dál a Julesovi tak umožnila volný rozhled.

Pořád ještě měl pocit, jako by dostal ránu do hlavy. To všechno mu nedávalo pražádný smysl. Dělo se tady něco, nač byla jeho logika krátká. Rozhodl se, že zatím nebude přemýšlet. Vangard si umínil, že bude pouze sledovat a nebude jednat.

Myšlenkový aparát však přesto pracoval dál. Samozřejmě hledal vysvětlení. Hlavou mu táhly ty nejbláznivější nápady a nejroztodivnější myšlenky. Měl dojem, že se dostal do nějakého mizerného filmu nebo do hologramu, který ho přenesl do jiné skutečnosti, dosud člověku nepochopitelné. Jsou prostě v životě věci, jež není možné vysvětlit, jenže tahle jiná skutečnost byla podle jeho názoru zatraceně opravdová. Vždyť nevnímal jen celkovou scénu, ale veškeré jevy kolem: horko, vycházející z ohně, křik zahalených mužů, kteří se zmateně pohybovali kolem hořícího kříže a

stále volali po čarodějnici, která měla být konečně přivedena.

Oheň zahalil kříž mihotavým, planoucím hávem. Nebe nad krajem bylo temné, ale plameny šlehající nahoru narušily jednolitou tmu a naplnily ji rudými, žlutavými a černými odlesky, takže vznikaly strašidelné stíny.

Vangard ty muže v kutnách nepočítal. Bylo jich velmi mnoho a jeden z nich se nad nimi zvlášť vypínal. Na přední straně jeho kutny mu zářil krvavý kříž. Muž držel v ruce těžký býkovec, kterým stále mával a hlučně jím švihal.

“Čarodějka!” zakřičel kdosi.

Vůdce se otočil. Ruka s bičem mu klesla. Kožený pás se stočil na zemi. “Přiveďte ji sem, k sakru! Hned!”

Praskání plamenů přehlušil jiný zvuk. Jules ho napřed nedokázal identifikovat, až ho napadlo, že to může být jen dunění kopyt. V další chvíli se ze tmy za hořícím křížem vynořili čtyři jezdci, kteří zaujali podivné pozice. Nakláněli se na různé strany a kolem zápěstí měli omotané provazy. Jejich

konce byly připevněny ke kotníkům a k zápěstím oné čarodějky. Vlekli ji po zemi jako kus hadru. A její pronikavý křik přehlušil dokonce i dusot kopyt. Kdyby tu ženu vlekli ještě dál, zemřela by, ale jezdci koně zastavili poblíž hořícího kříže, pak seskočili ze sedel a čarodějku zvedli ze země.

Žena byla nahá!

Jules Vangard zaťal pěsti. Náhle byl vzrušený a jako by dostal ránu do hlavy. Tu mladou ženu poznal. Byla to Lizz, jeho Lizz, která se svíjela v sevření svých trýznitelů. Ostatní na ni nestydatě zírali.

“Ne!” zasípal Vangard. “To nemůže být pravda, to prostě není pravda! To je…” Nohy jako by se mu samy daly do pohybu a tak zamířil k místu, kde se to všechno odehrávalo. Ačkoliv nebyl ozbrojený, musel Lizz pomoci. Nesměli ji zabít! Podrážky jeho bot dopadaly na měkkou půdu tupými údery. Hlasitě sípal, oči měl vytřeštěné, rty sevřené a cítil sálající žár ohně. Už ho ovanul do tváře a Jules měl pomalu pocit, že mu spálí kůži.

Čtyři muži uvolnili pouta.

Lizz se nahá svíjela na zemi. Její hnědé vlasy nespoutané vlály kolem.

Pořád ještě křičela.

Ale byly to skutečně výkřiky?

Jules to už sám nedokázal rozlišit. Byl docela zmaten, když kráčel ke svému cíli. Nemusely to být zrovna výkřiky, protože ten pronikavý zvuk zněl spíše jako smích, jako by se Lizz nad svými trýzniteli náramně bavila.

A už byl tady. Udeřil.

Ve vzteku se vrhl na vůdce a praštil ho pěstí těsně pod škvírky očí, protože mu chtěl rozmáčknout nos na kaši.

Zasáhl ho a přesto ne!

Pěst prolétla tím mužem naskrz a svým vlastním nápřahem byl Jules vymrštěn dopředu. Na dost hladké zemi uklouzl, upadl, převalil se na stranu, ale nikdo se na něj nevrhl. Vůbec to nechápal. Nebyl ničím víc než statistou, který to celé drama sledoval, ale ostatní ho nebrali na vědomí.

Znovu vyskočil.

Lizz se rovněž postavila na nohy. Svíjela se v sevření těch chlapů, plivala a kopala kolem sebe a náhle začala chrlit zelený sliz.

“Je to čarodějka! Do ohně s ní!”

Na to ostatní zakuklenci čekali. Seběhli se k ní. Nesčetné ruce uchopily nahou ženu.

Dokonce zahlédl její obličej, protože když ji nesli k ohni, ležela na zádech.

46 -

“Lizz…”

Usmála se na něj a přitom slintala. Z úst jí vycházel zelený sliz nebo jakási žluč. Oči měla vytřeštěné, panenky byly lesklé a zrcadlily se v nich obrazy, které se skládaly do celých dějů.

Odporné obrazy rozšklebené postavy, pekelné bytosti a hrůzostrašná tvář s chladnýma očima.

Smála se, ta čarodějka měla radost. Dosáhla vítězství. Věřila v Lucifera, v peklo a v jeho ochranu. Muži pospíchali se svou zajatkyní k hořícímu kříži. Donesli ji až tam. Jejich vůdce udílel rozkazy. Rozhoupali nahé Lizzino tělo a pak ho pustili. Vylétla směrem k planoucímu kříži. Její tělo se ve vzduchu ještě otočilo. Zalomila pažemi a z úst se jí vydral pronikavý chechot.

Krátce nato se dostala až k hradbě plamenů, vnořila se do nich a narazila na kříž.

Byl dost silný a měl by vydržet náraz těla, jenže když na něj tělo narazilo, zlomil se. Kříž se změnil v hromadu žhnoucího dřeva, ze kterého do výše šlehala oblaka jisker a plameny.

Žhnoucí oheň, planoucí klády, které hledaly potravu. Lizz jim ukázala, jak dokonale, jako čarodějka, dovede oheň ovládat.

Muži ustoupili. Čekali, že všechno shoří na popel. Ale stalo se něco jiného. Z ohořelých zbytků kříže se zvedla postava čarodějky jako bájný pták Fénix z popela. Nahá, bledá, zářící bytost s dokonale hladkou tváří a otevřenými ústy, z nichž vycházel smích, který dokonce i mužům v kutnách naháněl strach. Oběma rukama se hrabala v plamenech. Ještě oheň rozfoukala a pak rozžhavené uhlíky vrhla dopředu na své trýznitele, kteří byli natolik vyděšení, že docela zapomněli ucouvnout.

Několik kuten začalo hořet.

Nad celým prostranstvím se ozvaly výkřiky. Koně s řehtáním utíkali pryč. Čarodějka triumfovala, když viděla, že čtyři muži stojí v plamenech a nemohou se rychle dostat z kuten. Jednomu se podařilo strhnout hořící kapuci. Mohutný nápor plamene mu šlehl zespodu do obličeje a kůže na něm se seškvařila.

To Jules Vangard ještě docela jasně viděl. Pořád ještě si to nedokázal vysvětlit a tu se všechno náhle změnilo.

Podivná mlha zahalila celou scénu. Nejen že ji zakryla, ale všechno se doslova vypařilo. Když se Vangard konečně mohl nadýchnout, ucítil na jazyku prach a zase se díval do plamene svíček, které se seskupily kolem ciferníku hodin…

Nehýbal se. Byl zdrcený. Záda měl 1 ohnutá do oblouku a vypadal, jako by každou chvíli čekal ránu. Oči měl zavřené, protože světlo sví-

ček mu vadilo. Nechápal, jak souvisí s plameny, které předtím zažil.

Postupně se mu vracely vzpomínky. Vynořovaly se pomalu, z hlubin. Slyšel se dokonce, jak křičel a zděsil se nad svou vlastní reakcí. Pak oči otevřel. Světla tady ještě stále byla. Nic se nezměnilo. Viděl i hodiny. Ručička se ovšem již posunula doprava. Bylo přibližně dvacet minut po půlnoci. A vzpomněl si také, co prožil s Lizz. Vznášela se nad rafijí a pak na ni dokonce nalehla. Nechala se jí usmrtit.

Vzpomněl si na krev, která tryskala z jejích ran a která jí potřísnila šaty. Pří tom pomyšlení mu přeběhl po zádech mráz.

Že by si to namlouval? To se mu všechno vážně jen zdálo? Byl to výplod jeho fantazie?

Jules Vangard zvedl dlaně a přitlačil si je na skráně. Nedokázal nic pochopit, protože nic nevěděl, a cítil se tak zbytečný. Po těle mu vyrazily krůpěje potu a v hlavě měl úporné bodavé bolesti. Nohy se mu chvěly tak, že se na nich sotva udržel. Musel začít uvažovat a srovnat si události v hlavě, jinak se z toho zblázní.

Zase si vzpomněl, proč sem vůbec přišel. Chtěl najít Lizz. Musel s ní mluvit, chtěl vědět, co tady dělá. Zabila se. Zabila!

Vangard byl na pokraji zhroucení. Teprve teď si uvědomil, co to znamená. Už nikdy ji nebude moci držet v náručí, nikdy ji nebude moci hladit po nahém těle.

Nikdy už neokusí její vášeň’ protože v posledních minutách se všechno změnilo.

Viděl ji dvakrát zemřít. Nejprve na rafiji hodin a podruhé ve snu, pokud to byl sen. Jules nebyl odborníkem na sny. Patřil k lidem, kteří si sny ani moc nepamatují, ale něco takového zatím ještě nezažil. Tento sen byl prostě až příliš realistický, aby ho bylo vůbec možné označit za sen.

A co to potom bylo? Ptal se sám sebe. Jestliže ve snu intenzivně vnímal žár ohně, pak to tentokrát byl mrazivý chlad. Cítil ho v zádech a připadalo mu, že ho zahalila jakási ledová mlha.

Strach…

Zmocnil se ho chlad strachu. V hrdle měl nepříjemný pocit. Musel si odkašlat.

Zaslechl temný úder.

Cosi tady spadlo nebo ne? Podíval se před sebe.

Ve světle svíček se zadíval na ciferník hodin. Nalevo od něj zaregistroval pohyb, který ještě ovšem zahalovala tma. Vangard se přesto soustředil na ten bod, protože tušil, že v nejbližší chvíli se něco důležitého stane. Světlo svíček odhalovalo temnotu, ale ne příliš, takže v ní nebylo mnoho vidět. Ten pohyb Jules spíše tušil, než viděl.

Jeho napětí neustále rostlo. Čelo se mu orosilo kapkami potu. Pot mu vystoupil i nad horním rtem a naskočila mu husí kůže.

To byla ona.

Byla to Lizz, která se náhle vynořila ze tmy a v první chvíli vypadala jako bytost z říše smrti. Bílé šaty jí splývaly až ke kotníkům a zakrývaly dokonce i chodidla.

Jules Vangard stál nehnutě na místě a prostě to nechápal. Jisté věci mu nešly na rozum, myšlení měl zablokované a hrdlo se mu stáhlo tak, že sotva dýchal.

Zasténal. Z úst se mu mělo vlastně vydrat slovo, ale jméno Lizz nedokázal vyslovit. Místo toho ucítil, jak se mu z očí spustily slzy a stékaly v malých kapičkách po tvářích.

Lizz se zastavila. Vybrala si místo, odkud měla dobrý přehled. Rukama objala balustrádu a na tváři se jí objevil úsměv svůdnost sama.

To všechno ho nezajímalo, přehlížel to, pro něj byla důležitá jen postava, protože na ní hledal krev a rány. Neviděl je.

Vangard se už už chtěl zasmát, ale pak pomalu zvedl paži a hřbetem ruky si otřel obličej. Zvlášť oči, jako by chtěl obraz docela normální Lizz zaplašit a místo něj čekal, že se objeví cosi strašlivého. Nebylo to však možné.

Lizz vypadala i nadále v pořádku, odtáhla teď ruku z balustrády a natáhla ji k Julesovi. Přitom pohybovala prsty. To bylo vábení, jemuž nemohl odolat, přestože už netoužil Lizz obejmout v náručí. Měl by při tom pocit, že objímá mrtvou a na něco takového nechtěl ani pomyslet. “Ahoj, Julesi…”

Jak měkce zněl její hlas, tak nádherně svůdně. Ano, tak mu zůstala v paměti a na tom se nic nezměnilo. Prudce oddychoval, doslova se nafoukl a uvědomil si, že má najednou sevřené hrdlo. Pokusil se také opětovat její

úsměv, ale nevzešlo z toho víc než trhnutí koutkem úst. Mlčel a strach z Lizz nemohl popřít.

“Ty nic neřekneš…” Pokrčil rameny.

“Nemáš radost?”

I kdyby to tak bylo, nedokázal by to říci, protože knedlík v krku mu znemožňoval mluvení. Tak přece něco pověz, Julesi…”

Zavrtěl hlavou.

Lizz se usmála. Zaklonila se, zvedla obě paže a roztaženými prsty si prohrábla vlasy. Byl to velice smyslný pohyb a Jules si vzpomněl, že ho měl tak rád.

Ani teď tomu vábení neodolal. Nepodlehl sice, ale jeho vnitřní zábrany se už už bortily.

Lizz mluvila dál.

“Je to nádhera, když o mne stojíš,” zašeptala. “Varovala jsem tě, abys sem nechodil. Přesto jsi to udělal. To je ta tvoje vášeň tak silná?”

Jules náhle mohl mluvit, i když to bylo jen “ano”, které se mu vydralo z úst.

Rozzářila se. Její tvář jako by pohladily teplé sluneční paprsky. V mžiku se stala jinou, než jak ji znal. Vnitřně jásala a zdálo se, že na všechno ostatní zapomněla.

“Tak pojď sem!” zavolala na něho. “Pojď konečně ke mně. Čekám přece na tebe!”

A Jules na podobnou výzvu čekal. Přesto, že měl strach, neustále s tím počítal. Zábrany padly, mezi nimi dvěma už nebylo nic, co by je oddělovalo. Láska zvítězila.

Co mu je po upálení čarodějnice?

Nebylo to nic jiného než zlý sen. Hrůzostrašné vzpomínky, které ani neodpovídaly skutečnosti. Můra, která zmizela. Nereálné výjevy zplozené fantazií, protože tohle zde byla ta pravá a jediná Lizz Lamottová.

“Prosím tě, Julesi, musíš si pospíšit, hodina bude už brzy pryč. Je

čas…”

“Ano, ano, už jdu.”

Nezamýšlel se nad jejími slovy a ani se nepodíval na ručičku, která se neustále pohybovala po ciferníku a postupně se blížila k celé hodině. Dělilo ji od ní ještě deset minut.

Protože Jules stál níž než jeho milovaná, musel teprve najít cestu, kterou by se k ní dostal. Možná k ní vedou schody, které viděl napravo.

Stupně byly úzké a vysoké, sbité z obyčejných dřevěných prken. Železné zábradlí mu poskytovalo potřebnou oporu. Každým krokem, který ušel, rostlo jeho napětí. Ne, to, co se ho zmocňovalo, bylo cosi jiného. Byla to touha, aby Lizz konečně sevřel v náručí, protože na to čekali oba, tím si byl jist.

Konec schodiště. Cesta doleva, kde na něj čekala a už k němu vztahovala paže. Ve světle svíček vypadala ještě krásnější, protože záře plamenů dodávala jejímu tělu jemné obrysy. Lizz mu připadala jako postava z obrazu a už se nemohl dočkat, až ji sevře v náručí.

Zaleskly se mu oči. Jí také. Navíc se v panenkách odráželo světlo sví-

ček a vytvářelo v nich podivné odlesky.

Když kráčel dál, začala se mu podlamovat kolena. Srdce se mu rozbušilo a on si vzpomněl na jejich první setkání. Tehdy měl stejný pocit.

Najednou mu čas připadal strašně krátký. Nedokázal už čekat.

“Lizz!” s výkřikem na rtech, poslední kroky přímo běžel a vrhl se ženě do náruče.

Objala ho pevným stiskem, který by ho měl vlastně překvapit, ale Jules byl opilý láskou. Dosáhl toho, co si přál aby ji ještě jednou tuto noc držel v objetí a aby se jeho ruce dotýkaly jejího těla.

A to se také stalo.

Látka byla velice tenká. Ucítil pod ní pevná prsa se vztyčenými bradavkami. Hladil ji po stehnech a ruce mu klouzaly výš. Přitom si uvědomil, jak pevný byl její stisk a že ho najednou zvedla do výšky.

Ocitl se oběma nohama nad zemí a žena postoupila krok dopředu. Pak další.

Jules ji políbil. Jeho rty se dotkly jejích úst a on měl pocit, že ho sžírá vnitřní žár. Pokračoval dál. Jeho ruce jí obepínaly hrdlo, jehož pokožka byla stejně hebká a pak se dostaly až na obličej, zajely do měkkých, hnědých, nádherně hustých vlasů a on si vůbec nevšiml, že se Lizz pohybuje. Byl zcela v zajetí bouře svých citů.

Odtáhl rty od jejích úst a zasypával polibky její tvář. Líbal ji na skráně, na oči, na čelo. Slyšel sám sebe, jak mumlá slova, která nedokázal pochopit, která ho ovšem strhávala do zcela nepochopitelné vášnivosti.

Lizz zůstala chladná.

Dokonce ledově chladná, když se otočila, zasténala přitom a šeptala mu slůvka, která ho měla rozpálit ještě víc. Sestupovala po schodech, ale její pohyby nebyly ani trhavé, ani křečovité, nýbrž nádherně plavné. Jako by se i přes těžké břemeno, které nesla, na schodech vznášela.

Jules Vangard slyšel svůj dech. Z jeho úst na ženiny skráně proudil jeho dech jako horký vánek. Na události nedávno prožité docela zapomněl. Pro něj už existovala jedině tato žena, jejíž prsa ho při každém pohybu dostávala do ještě větší ráže.

Chtěl se s ní milovat! Tady a teď, na schodišti. Už se pokoušel vyhrnout jí šaty. Byla pod nimi nahá. Chtěl se dlaněmi dotýkat její hedvábně jemné pokožky, plamen vášně se rozhořel v pochodeň.

Sám se divil tomu, jaká přirovnám ho napadala, ale neviděl, že by se smála. Lizz otočila hlavu stranou, aby se mohla podívat za Julese. Oči upírala kamsi dozadu, protože v tu chvíli ji zajímaly jen a jen hodiny. Postavila ho na zem.

Nijak rázně, spíš jemně, takže si toho Jules sotva všiml. Oba teď stáli u hodin a Jules rychlým pohledem zjistil, že ručička se zase posunula dál. Ještě pět minut… Byl nejvyšší čas!

“Pojď!” zašeptala mu. “Tak už konečně pojď…” Vzlykl, ačkoliv se chtěl vlastně nadechnout. “Kam… kam mám vlastně…?”

“Sem!”

To slovo ho šokovalo. Rozervalo závoj vášně. Jules se probral jakoby ze sna, prudce oddychoval a na tváři se mu míhal nejen odraz světla svíček, ale i rudé, nepravidelné skvrny, vyvolané jeho vzrušením. Nikdo je tady nebude rušit a on byl najednou rád, že nedbal Lizzina varování.

Lizz Lamottová provedla, co chtěla. Udělala to rafinovaně a šikovně. Najednou se převážil na stranu a v příští chvilce už ležel napříč na jejích pažích. Znejistěl. Její tvář se nad jeho obličejem vznášela jako usměvavý obrázek. Ten výraz ji nesmírně uklidňoval a Lizz otevřela ústa, aby se mohla zhluboka nadechnout.

“S tebou je to nádherné!” zašeptala Julesovi a on se nechal jejími slovy uchlácholit. Nevnímal, že s ním ušla zase několik kroků. Zůstal jí ležet v náručí. Teprve až se její pohyby změnily, protože začala vystupovat po příčkách žebříku, zarazil se.

“Co děláš?”

“Přinesu mu důkaz své lásky.” Uvažoval.

Lizz šla dál.

Konečně dokázal zformulovat otázku. “Komu chceš přinést důkaz své lásky?”

Ozval se její hlas. “To hned uvidíš. Dostává ho vždy mezi půlnocí a koncem první hodiny dne. Nemusíš se bát, nejsi první.”

První?

Ta otázka mu jako blesk prolétla hlavou. Usadila se mu v mozku.

Otevřel ústa, protože náhle dostal strach a chtěl vykřiknout.

Tentokrát si vzpomněl na planoucí kříž, na hořící muže a na čaroděj-

ku.

Čarodějku?

“Tak a teď to zažiješ. Hodiny jsou tvůj osud. Budou tady pro tebe a

pro mne. Lucifer bude mít radost…”

Mladík nechápal. Jen si všiml, že se vznáší výš a výš, podařilo se mu otočit hlavu doprava. Tak moc, že se mohl podívat rovnou dolů.

Trčely proti němu dvě ostré špice! Rafije hodin…

Ještě kousek… Jedna hodina!

V té chvíli a byla to skutečně ta nejzazší Lizz svou oběť pustila. Dívala se, měla radost a v očích jí zářily jiskry. Po ruchala hrůzostraš-

ný výkřik, který zněl jejím uším hudba a pak se zasmála do ticha, které se rozprostřelo po výkřiku.

Lucifer bude spokojen a hodiny opět dostaly další oběť.

nala.

Ráno bylo víc než pošmourné, ale dostal jsem kávu, která mi chutPil jsem ji z plechového hrnku, který mi zároveň zahříval dlaně. Z šál-

ku se linula horká vůně, která mi stoupala do nosu. Tu kávu uvařila jakási

starší žena a pak postavila konvici dokonce vedle mne.

Tom žmoulal krajíc chleba. Nedal si ani hlt té hnědé břečky, a raději se uchýlil ke své laciné samohonce. K čemusi, co šplouchalo v jeho polní láhvi a co vzdáleně připomínalo červené víno. Z nízkých mračen se snášel v drobných kapkách déšť a vytvářel hustou clonu. Jenže pod střechou autodromu jsme byli chráněni.

“Dáš si krajíc?”

Zavrtěl jsem hlavou. “Díky, Tome, ale jeden mi stačil. Chutnalo mi to jako lepenka.”

Zasmál se. “Co bys nechtěl? Tím se tady krmí i zvířata.”

“Paráda.”

“Jak to?”

“Co nechtějí žrát zvířata, to dostaneme my.”

Roztřásl se smíchem a několikrát se plácnul do kolen. Zůstal jsem raději u kávy a nalil jsem si ještě jeden šálek.

Tom byl rozšafa. Bylo sporné, jestli by ho mohli označit za alkoholika. Podle mě patřil k těm, co pijí z labužnictví bohužel hned od rána. Kdo ho spatřil, mohl by dostat strach. Byl urostlý, široký, chlap jako hora, ramenáč, s masitým zátylkem a mohutnými pažemi. Ale stejně jako na spoustu sádla na těle byl pyšný i na porost ve tváři, kterému říkal plnovous. Ústa v něm téměř nebylo vidět. Stačilo jen sledovat, odkud vychází ten alkoholový zápach, abych zjistil, kde má rty.

“To je ale divné,” vymáčkl ze sebe Tom. “Copak?”

Poškrábal se ve vlasech na zátylku. “Že se ještě neobjevil šéf. Touhle dobou už tady normálně lítá jako zběsilý.”

“Aha…”

Tom mou poznámku vzal jako podnět k tomu, aby pokračoval. A přesně to jsem chtěl.

“Jo, Johne, tohle se ještě nikdy nestalo. Nebo tak nanejvýš jednou za tu dobu, co jsem tady.” Zadloubal se v nose. “To je teda síla. Kdybych měl kalendář, tak si v něm dnešek zaškrtnu červeně.”

“To má jistě nějaký důvod,” dal jsem mu za pravdu. “No jasně.”

Pokrčil jsem rameny. “Ale jaký?”

“Nemám tušení.” Tom se začal šťourat v zubech. “Je tady nějak moc klidno. Koukni se kolem. Vidíš tady snad nějaké lidi, že by něco dělali?”

“Venku nepracuje nikdo. Je to možná i počasím.”

“To sotva. Tady na autodromu je spousta práce. Musí se vyměnit část podlahy. Je to pěkně hnusná práce, vyšroubovávat desky. Dnes ráno se s tím mělo začít. Dali bychom si s tím pořádně do těla, ale nikdo nás nehoní. To se mi celkem líbí.”

“Mně taky.”

Upil vína, aniž by se mu přitom pohnul ohryzek na krku. V pití byl skutečný přeborník. Pak popotáhl nosem a uplivl si.

“Sám od sebe nezačnu, to jsem ještě nikdy neudělal. Mě musí člověk vždycky do práce dokopat. Ale když už se do ní jednou pustím, neznám bratra, kámoši.”

Poplácal mě po rameni. “Ani kamaráda, však to poznáš. Jestli nebudeš dost rychlý, budeš si muset dát odchod.”

“Uvidíme.”

Nechal mě dopít šálek a pak chtěl, abych mu ukázal ruce. “Ruce?” Jo, ukaž je.”

“Prosím.” Podržel jsem je před ním. Tom si je důkladně prohlédl. Musel jsem je obrátit a znovu otočit. Konečně, když už se dost vynadíval, zavrtěl hlavou. “Ne, není to to pravé.”

“Jak to myslíš?”

“To nejsou ruce vandráka. Vypadají sice dost silné, ale moc jsi v životě nepracoval. Jenom mi neříkej, že lžu, já se vyznám.”

“To je fakt. S prací jsem nikdy nebyl velký kamarád. Kromě toho nejsem na cestách dlouho. Teda vlastně ještě vůbec ne. Jenom se tak potloukám. Řekl jsem si tak dva tři roky. Kromě toho bych se strašně nerad nechal chytit.”

“Chlupatí?”

“Ne, moje stará.”

Vyštěkl hlasité: “Ha! Ty ženské, Johne. Říkám to pořád a mohl bych to opakovat do nekonečna. Ženy jsou naše záhuba. Vyřídí tě, zneužijou, jsou to největší upíři na světě. To znám, já už taky byl v manželském chomoutu.”

“Takže ti nemusím nic vykládat.”

“Máš pravdu. A po dvou letech chceš zase sekat dobrotu?”

“To doufám.”

Mávl rukou. “To není dobré, Johne, to ale vůbec není dobré, to ti povídám.”

“Jak to, že ne?”

“Protože už se nedokážeš vrátit zpátky. Natolik si zvykneš na svobodu a bude ti všechno fuk. Se mnou to tak aspoň je.”

“Můžeš mít pravdu.”

Tom se zachechtl a zase se napil.

“Šéf tady pořád ještě není. A ani ostatní není vidět. Jenom naše Madame Bovary šla vyvenčit ty svoje psí bestie.”

“Tu jsem ještě neviděl.”

“Je to malý blondýn s obrovitým kloboukem.” Tom se znovu zachech-

tal.

“Blondýn? Copak to není žena?”

“Ne, něco mezi. Je to chlap, ale cítí se jako ženská. Travistet nebo ně-

co takového.”

“Transvestita.”

“Správně. Vidím, že se vyznáš.” Udivilo ho to.

“Kdysi jsem o tom něco četl. Občas to může být pěkně hnusné, když se člověk necítí dobře ve své kůži. Jenomže mě teď napadlo něco jiného.”

“Copak?”

“Řekl bych, že v noci se muselo něco semlít.”

“No jasně, tys byl venku.”

“Tak to nemyslím. Něco jiného, protože jsem objevil auto. Polo německý vůz.”

“To vím taky.”

“Promiň. Komu ten vůz patří?”

“Od nás na Polu nejezdí nikdo.”

Natáhl jsem ruku a ukázal pak doleva. “Bylo odstavené támhle vzadu.

Dobře ukryté.”

Tom pokrčil rameny.

Chtěl na to ještě něco říci, ale najednou se zarazil, protože přes plácek si to rovnou k nám rázoval šéf, Tonio Baresi.

Musel jsem se usmát, když jsem toho muže zahlédl. K jeho krátkým nohám se jaksi nehodily vysoké gumáky. Měl na sobě pláštěnku a hlavu se zbytkem vlasů měl chráněnou baskickou čapkou. Když kráčel, vypadal

jako trpaslík v oděvu dospělého. Rozzlobeně se rozhlížel kolem sebe. Pohyboval masitými ústy, ale nic neříkal a mně připadalo, že si vyhlédl mne. Přesto jsem nedokázal potlačit smích nad tím, jak vypadal.

Před námi se zastavil. Upřeně se na mě zahleděl. “Co se tak blbě chechtáš?”

“Mám radost.”

Baresi nevěděl, jestli si z něj utahuju nebo ne. Pro jistotu odpověděl poněkud výhružně. “Ta tě brzy přejde, to si piš. Čas lenochů je pryč!”

“Problémy, šéfe?” zeptal se Tom.

“Proč?”

Můj kolega pokrčil rameny. “Nemám ponětí, ale řekl bych, že nějaké jsou. Jinak přece vždycky začínáme dost brzy, dnes to vypadá jako dovolená.”

Baresi zalapal po dechu. To slovo mu nešlo do hlavy.

“Dovolená?” zařval.

“Jo, šéfe. Vy vždycky přidělujete práci.”

“A to se taky hned stane.”

Chtěl jsem ho vyprovokovat, protože už se soustředil na to, co máme

dělat, podíval se za nás k autodromu a chtěl něco povědět.

“Támhle stojí nějaký auťák, šéfe!”

Ta věta ho vyvedla z konceptu. “Co tím chceš říct?”

“Německý auťák, Polo. Komu patří?”

“Do toho ti nic není.”

“No tak jo, šéfe.”

Zle se na mě podíval. Jiný člověk by to možná nevydržel a uhnul by pohledem stranou, ale já ne. Vydržel jsem jeho pohled a viděl jsem, že se v jeho zorničkách usadilo ještě cosi jiného. Veliká nedůvěra, ostražitost.

Pochopil jsem, že ho moje otázka ohledně cizího auta vyvedla z relativního klidu.

“Já to Polo taky neznám,” přidal se ke mně Tom.

Baresi hledal výmluvu. Snažil se ze všech sil. A nakonec ji našel. “Jo,

přijela mi návštěva. Soukromá věc, jasné?” Tom zvedl ruku. “Jasné, šéfe.”

“A vy můžete začít.”

“Tady?”

“Ne, na kolotoči. Odmontujete figury, dáte je dolů a odnosíte. Očistit, nově natřít, jestli to bude třeba. A to bude vaše práce na nejbližší dobu. Může to trvat i dost dlouho.”

“Ale nespěchá to, že?”

“Vidím, Tome, že se vyznáš.” Vstali jsme.

Baresi o krok ustoupil. Nelíbilo se mu, že jsme vyšší než on. Rychle se otočil a se supěním se vzdálil.

Tom se probíral vousy. “Moc rád mě nemá, a tebe už vůbec ne.” Koho má rád?”

“Lizz.”

“Kdopak to je?”

“Lizz Lamottová. Fantastická ženská, ohnivý typ, řeklo by se kdysi. Je tady prostě jednička. Je artistka, taková malá atrakce. Šéf a ona jsou spolu moc a moc zadobře.”

“Velice zadobře?”

“Nemám tušení, jestli s ní spává. Ale spíš bych řekl, že jo. I když Lizz dokáže zamotat hlavu mnoha chlapům.”

“Rád bych ji viděl.”

Lehce mě bouchl pěstí do ramene. “Jenom raději ruce od ní. Popálil by ses, to ti povídám. Je to… nebezpečná ženská.”

“Opravdu?”

“Jo, Madame Bovary říká, že Lizz má v sobě cosi z čarodějky. A já tomu věřím.”

“Fajn, ten nebo ta to musí vědět.”

Došli jsme ke kolotoči, vyšplhali jsme se na kulatou plochu a zamířili k pokladní budce uprostřed. Byla uzounká, vlezl se do ní sotva jeden člověk. A byl to Tom, který se dvířky protlačil dovnitř. Čekal jsem na něj, rozhlížel jsem se. Viděl jsem nejen koníky, krávy, autíčka, ale i pestrobarevné kresby, které byly napodobeninou motivu z padesátých let. Tak alespoň ty postavičky vypadaly.

Ustoupil jsem, když Tom vyšel ven. Přinesl nářadí. Bylo zabaleno v tašce a v krabici. Vrtáky, klíče, kladiva, kleště a spousta dalších věcí.

“Doufám, že s tím umíš aspoň trošku zacházet. Jak jsem povídal, při práci neznám bratra ani kamaráda.” Odkašlal si. “Hej, Sinclaire, ty mě vůbec neposloucháš!”

Byla to pravda, nevnímal jsem ho a odešel jsem až na okraj plochy, abych se podíval na vůz, který přijížděl na plácek. Bylo to tmavé BMW a já jsem věděl, že teď dostanu posilu…

Brzy ráno Suko vyrazil. Hustému rannímu londýnskému provozu

sice ujel, nemohl však jet příliš rychle, protože mu nepřálo počasí. Nakonec dorazil až k cíli.

Nebyla tady přímá komunikace, která by končila u odstavených vozů, a tak Suko zajel svým BMW doprostřed prostranství.

Vystoupil. Rázně zabouchl dveře a rozhlédl se. Velice rychle zaregistroval svého přítele Johna Sinclaira. Vypadal na dětském kolotoči dost opuštěně jako by ho tam někdo odložil a zapomněl. Suko si všiml nářadí, které leželo mezi Johnem a tím druhým zarostlým obrem! Takže už dostal práci.

Inspektor se rozhodl, že kamaráda trochu pozlobí. Namířil si to přes mokrý trávník rovnou ke kolotoči. Všiml si, že John tady nemá ještě hlavní slovo, protože vousáč ho odsunul stranou, rozkročil se a založil si ruce v bok.

I Suko se zastavil. “Vy jste tady šéf, jestli správně tuším.” Ne”

“Tak tedy vy?”

“Taky ne,” odpověděl John a zeptal se se stejným nenápadným úsměvem jako Suko. “Hledáte práci? Chcete drezírovat hovnivály nebo berušky?”

“To ne, člověče. Jsem od policie. Tak kde najdu ředitele?”

“Má ten největší vůz,” odpověděl Tom a nasadil významnou grimasu.

“Díky.”

Suko se s úsměvem otočil. Doufal, že si Tom ničeho nevšiml. Dlouho hledat nemusel. Největší obytný přívěs přímo bil do očí. Byl natřený na bílo a nad červenými pruhy bylo napsáno jméno podniku. Před karavanem stál drobný mužík a nadával na počasí. Mluvil se dvěma tmavovlasými ženami, tenkými jako proutek. Protože bylo chladno, přehodily si přes ramena ponča. Pod nimi měly trička.

“Malý stan zatím ještě stavět nebudeme. Nechci ještě zakrývat trávu. Aspoň zatím ne. Počkáme, jak se vyvine počasí a pak si můžete nacvičit nové číslo. Zatím pomozte s něčím jiným.”

Obě dívky odešly. Vypadaly dost zkormouceně. Jedna na ředitele vyplázla jazyk. On si toho ovšem nevšiml, protože Suko si odkašlal a muž se na místě otočil, aby si ho prohlédl.

“Kdo jste?”

“Jmenuji se Suko.”

“Za to já nemůžu. Co chcete?”

“Položit vám pár otázek.”

Ředitelův obličej se zachmuřil. “Nenávidím zvědavce, to vám můžu

říct rovnou. Ode mě žádnou odpověď nedostanete.”

“Tak to bych vás musel dát předvolat.”

Tonio Baresi nebyl hlupák. To poslední slovo znělo zatraceně úředně.

Odkašlal si, svraštil obočí a zeptal se:

“Co to má znamenat?”

“Policie.”

“S tou nic nemám.”

“Ale ano, dokonce se Scotland Yardem.”

Baresi mlčel. Nenaskočila mu sice husí kůže, jenom mu bylo jaksi divně. V očích se mu objevila nedůvěra.

“Nevím, co bych mohl mít se Scotland Yardem…”

“To se ukáže.” Suko cítil, jak mu po zádech stéká krůpěj potu. “Jde o ty dva pohřešované, pokud si vzpomínáte.”

“To je vyřízeno.”

“Pro nás ne.”

Baresimu došlo, že takhle se dál nedostane. Pokrčil rameny, otočil se a všiml si, že ho už několik lidí sleduje. To se mu vůbec nelíbilo. “Pojďte ke mně do vozu. Bude tam víc sucho, pane. Jakže se vlastně jmenujete?”

“Inspektor Suko.”

Baresi si mohl prohlédnout i jeho průkaz. Teprve teď byl spokojený. Ale uvnitř byl celý nesvůj, protože dveře otevřel zbytečně rázným pohybem.

Suko šel za ním, vystoupil po kovových schůdcích a vešel do protáhlého karavanu, ve kterém se elektrická kamínka postarala o příjemné teplo.

Přední část sloužila jako kancelář, v zadní byl obytný prostor a místo na spaní.

Zůstali v kanceláři. Když se Suko posadil k malému psacímu stolku, zaslechl kroky. Z druhé části vozu sem přišla mladá hnědovláska, která jak si Suko všiml byla dost překvapená. Vstal, aby se představil, ale Baresi byl rychlejší.

“Lizz, tenhle pán je od policie.”

“Ach…”

“Jde mu o ty dva, co od nás zdrhli.”

Sáhla po bundě a oblékla si ji. “Co my s tím máme společného?”

“To taky nevím.”

Lizz si zapnula zip. “Můžu jít, ne?”

“Jistě.”

Lizz pokývla směrem k Sukovi. Byl mu nápadný její dost bledý obličej. A temné kruhy pod očima svědčily o tom, že za sebou měla dost krušnou noc.

Promluvil, teprve až Lizz odešla z vozu. “Vaše dcera?”

“Ne!” odpověď byla dost vzteklá.

Suko se v duchu zasmál, nechal to téma a začal mluvit o těch dvou pohřešovaných. “Musí být nějaké řešení, pane Baresi, věřte mi. A já…”

“Ale ne tady u nás!” vpadl mu ředitel do řeči. “Zaměstnal jsem je, to

přiznávám, ale pak, v noci a za mlhy, zmizeli.”

“Nebylo vám to divné?”

Za psacím stolem vypadal Baresi větší. “Ne, nebylo. Kdo u nás pracuje a koho zaměstnám jako pomocnou sílu, ten dostane mzdu vyplacenou večer pokud ovšem nedělá jen za jídlo. Máme tady systém denního odměňování. Občas se stává, že to lidi přestane bavit a přes noc zmizí. Takový je život.”

“Zdá se, že jste celkem hodný šéf.”’ Baresi nepřeslechl ironický podtón. “Co to povídáte? Co to je hodný šéf? Jde o živobytí a já musím taky počítat. Velcí chtějí vyřídit malé. Já ještě ale nejsem na dně a za to taky vděčím tomu, jak lidi řídím. Nedám si prostě jen tak tahat peníze z kapes. Musím hledět, abych se protloukl, musím držet lidi nad vodou.”

“To je pravda. Ale proč zmizeli ti dva?”

“Nemám tušení.”

“Už se nikde neobjevili.”

“To není můj problém, inspektore.”

Suko si povzdechl. “Ale můj ano, pane Baresi. Bohužel se to stalo mým problémem a tak se musím snažit, abych ten případ objasnil.”

“Co to znamená pro mě?”

“Maličkost. Budu si muset promluvit s vašimi lidmi.” Baresi vycenil zuby. “To je pěkné svinstvo.”

“Proč?”

“Vnášíte do našeho ležení neklid.”

“Copak tady něco ukrýváte?”

“Ne, ale proč tady?”

“Někde začít musím.”

“Tak jděte nejdřív do Ashe, inspektore. Tam ty dva znali. Spoustu nocí tam prochlastali. V hospodách je určitě znají. Jednou sem dokonce přišel hostinský a chtěl, abych za ně zatáhl účet. Pěkně jsem ho hnal.”

“Škoda.”

“Dá se to tak říct.” Baresi se usmál. “Tady nic nenajdete, inspektore. Kromě toho vám mí lidé příliš neřeknou. Ti dva byli samotáři. Drželi jen spolu a o ostatní se moc nezajímali. Dejte na mou radu a začněte v Ashi.”

“Uvidíme.” Suko odsunul židli. “Vím, že vám to není příjemné, když tady slídí policie. Ale nepřišel jsem sem bezdůvodně.”

“Chcete se vyptávat?”

“To mám v plánu.”

Tvář Tonia Baresiho potemněla. Vypadal teď jako rozzuřený trpaslík.

“Dobrá, v tom vám bránit nemůžu, to vím. Dělejte, jak myslíte, ale je to ztráta času.”

“Uvidíme.”

“Zůstanu s vámi.”

Suko zvedl ruce. “Proboha ne, to není potřeba. Můžete se věnovat své práci. Myslím, že jí máte i tak dost.”

“Chcete se mě zbavit.”

“To taky.”

Baresi se podíval na Suka tak, jako by ho chtěl zakousnout. Nadechl se, zavrtěl hlavou a když inspektor vycházel z karavanu, zanadával.

Odmontoval jsem dřevěného koníka z úchytky a opatrně jsem ho

položil stranou. Tam mohl zůstat ležet, než ho odnesou jinam. Divil jsem se, jak je ten koník těžký, byl zřejmě z masivního dřeva.

“Zbytečně tady bude překážet při práci,” stěžoval si Tom.

Otřel si nos a pak si rukou přejel po látce kalhot. “Máš pravdu, Sinclaire, takže dojdu pro káru, ať je můžeme odvézt pryč.”

“Dobrá. Já si zatím odskočím. Asi jsem té kávy vypil moc.”

“Nebuď tam dlouho.”

“Neměj obavy.”

Tom ještě neodešel. Zůstal na kraji plochy kolotoče a vrtěl hlavou.

“Co je ti?”

Ukázal na Sukův BMW. “Príma auťák.”

“Jasně, takový bych taky chtěl. Ale myslím, že to není tvůj problém.”

“Jo, spíš ten šofér.”

“Ten inspektor?” zasmál jsem se. “Z chlupatých strach nemám,” poznamenal jsem.

“Já taky ne,” zamumlal Tom, “jenom mi je divné, co tady, k čertu, chce.”

“Promluvit si s Baresim.”

“To vím taky.”

“Znáš snad důvod?”

Tom zavrtěl hlavou. “To taky není můj problém,” dodal a seskočil na zem. Dopadl hladce do mokré trávy, dlaně zabořené v kapsách.

Už teď mě z nezvyklé práce bolelo v zádech. Proto jsem sem nepřišel. Chtěl jsem vyřešit případ. Minulou noc jsem měl šanci, ale nemohl jsem ji využít. V hlavě mi pořád strašily ty smrtící hodiny. Byl jsem přesvědčen, že je tady najdu.

Ne někde venku, ale ukryté v některém z karavanů nebo v maringotce. Ten kabinet kuriozit mi pořád nešel z hlavy. Byl jsem také přesvěd čen, že jsem v noci zaslechl výkřik a musel jsem té věci přijít na kloub. K tomu se možná teď naskytne příležitost, protože Suková přítomnost zřejmě odvede ostatní od obvyklých problémů. Navíc tady bylo ještě to Polo také záhada. Uvažoval jsem, komu může patřit. Zřejmě nikomu ze zaměstnanců, spíše někomu cizímu.

Nenamířil jsem si to napříč pláckem, ale držel jsem se poblíž několika odstavených karavanů. Ukryt za nimi jsem zůstal nezpozorován. Počasí

navíc nebylo zrovna vhodné k tomu, aby se někdo zdržoval venku. Lidé byli raději zalezlí v suchu a v teple.

Všechno bylo vlhké. Na mokré zemi nebylo mé kroky téměř slyšet a já se neustále snažil, abych zůstal skryt.

Teprve v úrovni poněkud nenápadněji odstaveného auta jsem zase vyšel z lesíka. Normální svět a s ním i malý cirkus vypadaly na míle vzdálené. Tady mě obklopovalo tíživé ticho. Nezazpíval ani ptáček. Slyšel jsem, jak do sebe narážejí větve a jak z nich padají kapky deště.

Vůz vypadal, jako by byl zavinut do mokrých plachet. Byl celý mokrý, jenže se nevytvořily kapičky, což svědčilo o ne zrovna dobrém stavu laku. Ale to mi mohlo být jedno. Já měl na práci něco jiného.

Chtěl jsem si ten vůz pořádně prohlédnout. Možná teď, za světla, objevím nějakou stopu po jeho majiteli.

Plížil jsem se kolem vozu jako zloděj, který se chce přesvědčit, jestli ho někdo nesleduje. Protože tabulky nebyly z kouřového skla, mohl jsem bez problémů nahlédnout dovnitř, přestože kapky zanechávaly zvenčí na sklech roztodivné vzory. Zahlédl jsem bundu, ale nic víc. Dveře byly zamčené, jak už jsem předtím zjistil. Zkusil jsem to ještě u zadních dveří, ale ani ty se nehnuly.

Napadlo mě ovšem něco jiného, a sice pach, který se k tomuhle svěžímu, upršenému ránu ani trochu nehodil. Byl jaksi jiný, nedal se vysvětlit, byl tíživý, znepokojivý.

Co to tak páchne?

Připadalo mi to povědomé, a tak jsem pátral dál. Sklonil jsem se ke kufru vozu, protože tam musel být zdroj toho zápachu.

Vtom mě to napadlo! Cosi zkaženého…

Zase jsem se narovnal, zauvažoval jsem a prohrábl si mokré vlasy. Cosi zkaženého také nebylo to pravé označení. Měl jsem na mysli mrtvolu. Ano, takhle páchnou mrtvoly. Pomyslel jsem na nářadí, které leželo na kolotoči. Velice rád bych ho měl tady s sebou, abych se dostal do kufru, protože mrtvolný zápach se nerozplynul. Byl tady neustále a já už si nemyslel, že by to bylo jen nějaké mámení.

Donést nářadí a…

Zaslechl jsem zakašlání. Otočil jsem se a užasl. Přede mnou stála mladá žena! Už jsem ji předtím jednou viděl a věděl jsem, že se jmenuje Lizz a že požívala zvláštní přízně ředitele Baresiho, jak mě ujistil Tom. Žádný jiný muž se k ní nesměl přiblížit, jinak byl Baresi vzteky bez sebe.

Měla na sobě světlý plášť do deště a přes hnědé vlasy si přetáhla kapuci.

Vypadalo to, že chce odejít z tábora. “Dobré ráno,” řekl jsem trochu nucené. Žena se na mne jen podívala. Pozdrav neopětovala, namísto toho se mne zeptala: “Kdo jste?”

“Pracuju tady.”

“Pověz mi své jméno,” řekla důvěrněji, ale rozhodně tak nevypadala.

“John Sinclair.”

“Dobrá.” Znělo neutrálně. “A kdo jsi ty?” Ve tváři jí překvapeně zacukalo. “Jmenuji se Lizz

Lamottová.”

“Hezké jméno.”

“Nemluv nesmysly a radši mi řekni, co tady hledáš.”

“Jsem tady nový,” řekl jsem a pokrčil rameny, “a chtěl jsem se trochu porozhlédnout.”

“Pomáháš tady?”

“Dá se to tak říct.”

“Tak to bys měl makat, k čertu.”

“Ano i ne. Už jsem makal.” Naštěstí jsem si vzpomněl na Suka. “Jenže je tady ten policajt, co chce vyšetřovat. Vyrušil mě v práci a ostatní taky. Máme prý zůstat nablízku pro případ, že bude mít další dotazy.”

Lizz ke mně přistoupila o krok blíž. Byla napjatá a oči měl mírně přimhouřené. “Řekl ti něco?”

“Jak to myslíš?”

“Jak dlouho se tady ještě zdrží, například.”

“Ne.”

“A oč jde?”

“Myslím, že o nějaké pohřešované.”

Svraštila v údivu čelo. “Tys použil množné číslo?”

“Ano, tak to říkal i on.”

“Znáš počet těch pohřešovaných, o kterých ten policajt mluvil?” Touhle otázkou mě‘dostala do úzkých. Stáli jsme pořád ještě v blízkosti vozu a kolem byl mrtvolný zápach. Šlo o dvě osoby, ale možná se k

nim teď přidá i třetí. Dosud jsem neměl žádný důkaz, ale budu prostě předstírat, jako by to policista už věděl.

Lizz projevila netrpělivost. “Co je? Nemůžeš nebo nechceš mluvit?”

“No, já nevím…”

“Co nevíš?”

Hrál jsem i dál hlupáka. “Totiž ten policajt nám řekl, že nikdo nesmíme s nikým mluvit o tom, na co se nás ptal a co jsme odpověděli.”

Lizz Lamottová se potichu zasmála. “Toho se asi nebude držet nikdo, ale jak chceš. Měl by sis ale uvědomit, že tady patřím k těm lidem, co tu mají úžasný vliv. Mohlo by se ti to vyplatit a já bych ti za to nebyla nevděčná.”

Předstíral jsem pořád chabý rozum. “Jak… jak tomu mám rozumět?”

“Ruka ruku myje. Když za tebe u Baresiho ztratím dobré slovo, mohl bys snad u nás i zůstat. To přece není tak špatné, co? Příští rok jedeme do Irska. Léto tam bude báječné.”

Zadíval jsem se na ni a předstíral jsem, že jí nevěřím. “To… to bys vážně udělala?”

“Jasně. Za předpokladu, že se mi svěříš a povíš mi, co ten policajt chtěl.”

Zatvářil jsem se spiklenecky. “Ale musíš mi slíbit, Lizz, že to zůstane mezi námi.”

“To si myslíš, že jsem nějaká drbna?”

“Ne, to ne, ale…”

“No tak, Johne Sinclaire. Nedělej okolky a rychle to ze sebe vysyp.”

“Jo,” zamumlal jsem, “ten… ten policajt hledá tři lidi, co zmizeli.” Lizz se lekla a poprvé se přestala ovládat. Držení jejího těla se změnilo a já zaslechl její tiché zasténání.

“To nemůže být pravda,” vydechla.

“Copak?”

“Tři lidi.”

Kývl jsem na ni. “To říkal, můžeš mi věřit.”

“Samozřejmě ti věřím.” Pokrčila rameny. “O dvou pohřešovaných vím, ale ten třetí…”

Zbytek nevyslovila a čekala na mou reakci, která přišla vzápětí.

“Já toho taky moc nevím, ale do nosu mě tady praštil takový divný smrad.”

Najednou měla oči ledově chladné.

“Divný smrad, říkáš?” Dokonce i hlas se jí změnil. Zněl mnohem ostřeji a ostražitěji.

“Jasně, zrovna tady.” Ukázal jsem na vůz.

Lizz se tam rovněž podívala a pak se zasmála. “Ach tak, tohle myslíš.

No, když to není víc…”

“Ale on smrdí.”

“Páchne. Je to moje auto, používám ho na výlety. Tu a tam v něm vozím něco, co zrovna nevoní. Proto ten Podivný zápach.”

“Co je to?”

“To je přece jedno.”

Hrál jsem pořád naivku, ale přece jen jsem zašel dál.

“Podle mě to páchne jako mrtvola.” Přitom jsem kývl hlavou. “Jo, páchne to jako nebožtík. Jako rozložené maso.”

Žena mlčela. Ne dlouho, pak se opět vzpamatovala. “Odhadl jsi to docela přesně, Johne. Předpokládám, že jsi na to odborník.”

“Ano.”

“Můžu se zeptat, jak a kde jsi získal takové schopnosti?”

Odpověď jsem měl připravenou už dlouho. “Na hřbitově, Lizz. Jednu dobu jsem dělal na krchově. Je to sice už dost dávno, ale na ten zápach člověk jen tak nezapomene.” Bouchl jsem do kufru auta. “Můžeš si říkat, co chceš, Lizz, ale tady to smrdí jako mrtvola.”

Při tom bouchnutí sebou škubla, ale jinak se držela celkem dobře. Našla už východisko a změnila teď téma hovoru. “Je tady moc zima. U sebe ve voze mám kávu. Je ještě čerstvá.”

“Ty se máš,” řekl jsem, “tak já se zase pustím do práce, než z toho budu mít zle.”

“To snad ne. Dokud je tady ten policajt, nedá se tady normálně pracovat.” Usmála se na mě. “Co kdybychom si tu kávu vypili spolu, Johne?”

Nadechl jsem se. “U tebe?”

“Kde jinde?”

Přejel jsem si rukou po mokrých vlasech. “No, to by bylo něco,” zamumlal jsem. “Přesto ale nevím, jestli…”

Přistoupila ke mně, chytila mě za ramena a táhla mě k sobě. “Všechno ostatní nech na mně. Řekla jsem ti přece, že si s direktorem moc dobře rozumím. Nebude ti už házet klacky pod nohy, Johne.”

To jsem si myslel také, jenže trochu jinak.

To pozvání bylo upřímné jen do té míry, že jsem ho považoval za léčku. Tahle osoba mě chtěla mít pod kontrolou, aby mě pak mohla co nej-

rychleji zlikvidovat. Objevil jsem něco, na co se nemělo přijít a proto jsem měl být prostě odklizen z cesty. To byla logika, kterou jsem docela dobře chápal. Dělal jsem, jako bych byl jejím návrhem nadšen a tak jsem se nechal ochotně vést pryč.

Karavan nestál sice o samotě, ale poněkud stranou od ostatních

přívěsů. Byl to ovšem jediný vůz, který stál v bezprostřední blízkosti kabinetu kuriozit, což mě trochu zarazilo. Muselo to mít nějaký důvod.

Lizz Lamottová si všimla, že si prohlížím velkou boudu.. Ptala se, co se mi na ní zdá tak zajímavé.

“Nevím.”

“To není odpověď.”

“Strašně rád bych si ji prohlédl zevnitř. Musí být nádherná. Kuriozity

tam návštěvníci určitě vidí věci, že se jim ježí vlasy na hlavě.

“To je docela možné.”

“Ty s tím taky něco máš?”

“Ne, to není moje věc.” Lizz se se mnou zastavila před přívěsem.

“Slibuji ti, že si ten kabinet jednou prohlédneš i zevnitř.”

“Paráda! A kdy?”

“Co nejdřív,” zamumlala a vyndala z kapsy úzký klíček, který zastrčila do zámku a dvakrát jím otočila, aby mohla otevřít dveře.

Přivítalo nás líné teplo a příšeří, které pohlcovalo zařízení vnitřku karavanu. Zatvářil jsem se, že se necítím dobře a hned jsem pocítil tlak její dlaně v zádech.

“Můžeš jít klidně dovnitř, Johne. Není tam nikdo, kdo by tě kousl.”

“To věřím.”

“No tak, šup!”

Vystoupil jsem po schůdcích a vešel do dost úzkého vozu, který ale pro jednoho člověka poskytoval dostatek místa. Musel jsem sehnout hlavu, zahlédl jsem úzkou lavičku a posadil jsem se na ni. Šikmo naproti byl malý kuchyňský koutek, vařič se dvěma plotýnkami a vedle stál kávovar.

Vůz byl napojen na proud, vyráběný generátorem. Teplo vycházelo z malého infrazářiče na stropě. Shlížel odtamtud jako veliké oko.

“Klidně si svleč bundu, mně je tady taky horko,” řekla Lizz a roztáhla závěs. Za ním byla miniaturní ložnice. Jedna postel a úzké vestavěné skříňky docela stačily. “Hned jsem zpátky, Johne. Můžeš zatím prostřít stůl.”

“Dobře.”

Šálky už jsem objevil. Stály spolu s ostatním nádobím na malé poličce nad dřezem. Postavil jsem je na stůl a přinesl jsem i konvici s kávou. Bundu jsem si svlékl. Svetr jsem stáhl dolů, aby zakryl pistoli.

Lizz Lamottová se vrátila.

Zaslechl jsem chrastění závěsu, ohlédl jsem se a vytřeštil jsem oči… Usmála se na mě, když viděla, že sedím jako zařezaný.

“Stalo se něco?” zeptala se konečně.

Přikývl jsem. “No a ne?”

“Jak to?”

“Já… no, já jsem si myslel, že se chceš převléknout.”

“To jsem taky udělala. Je tady tak horko.”

Měla na sobě elastické barevné kalhoty s křiklavým vzorem. Přehodila si průsvitnou halenku, která proti světlu skýtala docela příjemný pohled. Lizz přistoupila s úsměvem blíž a posadila se v pravém úhlu ke mně na úzkou stranu stolu.

Nalila nám oběma kávu. Díval jsem se na ni, zčervenal jsem a předstíral, že se mi chvějí prsty. Ať mě dál pokládá za troubu.

Lizz nalila kávu.

“Chceš cukr nebo mléko?”

“Bez.”

“Dobrá, já taky.” Zaradovala se. “No vidíš, zase máme něco společného.” Lizz zvedla šálek a připila mi. “Na tvoje lepší časy.”

“Jo, díky.” I já jsem se napil horké kávy. Téměř mi popálila rty. Lizz vzdychla a opřela se.

“Je to něco zvláštního, když tak člověk po ránu sedí a popíjí kávu, i když by měl vlastně pracovat. Ale za to vděčíme jen a jen tomu policajtovi. Myslím, že bychom si na to měli přiťuknout.”

“Jo.”

“Ale ne kávou.”

“A čím?”

“Nech se překvapit.” Rychle vstala, zatímco já se vyzývavě díval na její kyprá ňadra. Lizz zmizela za závěsem. Nechala mě samotného pohrouženého v myšlenkách. Počítal jsem s léčkou nebo s nějakým podfukem a byl jsem napjatý, jaké plány má. Vrátila se celá rozesmátá. Držela přitom v ruce láhev, ve které šplouchala průzračná tekutina. “Domácí, přesně něco pro našeho kamaráda policistu. Co říkáš?”

“No jo…” Zkřivil jsem ústa. “Tak brzy ráno já zrovna moc…”

“To nic, Johne. Nejkrásnější jsou výjimky, co potvrzují pravidlo.”

Otevřela zátku. Skleničky už také přinesla. Ne malé, tohle byly skoro dvoudecové pohárky. Naplnila je oba do třetiny a jeden mi podala.

Už teď mě ten zápach udeřil do nosu. Zavětřil jsem.

“Je ti něco?”

“V podstatě ne. Jenom uvažuju, z jakých bylin to je.”

Naklonila se ke mně. Měla jemný obličej, ale přesto působil jaksi nepřirozeně. Kolem očí se jí napínala pokožka. Ani výraz panenek v očích jsem nedokázal vysvětlit. Nebyly úplně tmavé, ale ani docela světlé, byla to jakási divná směs barev.

“To jsou lesní byliny, Johne. Zvláštní, sama jsem je sbírala.”

“Paráda.”

“Lidově se jim říká čarodějné byliny.”

Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo brečet. Jak se teď mám zachovat? Zatím jsem nedělal nic, kromě toho, že jsem se prudce rozkašlal.

Divně se usmála. “Děje se něco, Johne? Řekla jsem něco špatného?

No tak, přivoň si ještě.”

To jsem dělal celou dobu, ten pach mi neustále stoupal do nosu. Bylo to cítit nasládle a současně i ostře. Nalít to svinstvo do sebe mě bude stát ohromné přemáhání. Kdo ví, co do toho namíchala. Mohlo v tom být něco čertovsky nebezpečného. Docela bych řekl, že mě chce omámit.

“Copak je, Johne?”

Zvedl jsem hlavu. Sklenička stála na stole a já ji svíral v dlani. “Nechci tady vznášet nějaké nároky, na to ani nemám právo. Nechci se tě ani dotknout, ale poctivé whisky by mi bylo milejší.”

Usmála se. “Mně taky.”

“Nemáš?”

“Bohužel ne,” řekla. “Mám jen tenhle čarodějnický šnaps.”

Najednou se zasmála a o chvíli později bylo všechno jinak. Cosi se na

mě řítilo. Bylo to mrštěno z tak malé vzdálenosti, že jsem nestačil uhnout.

Tekutina mi chrstla do tváře. A zasáhla mi oči!

Pálilo to jako kyselina. Úplně mě to oslepilo. Nevykřikl jsem sice, ale zasténal jsem a uvědomil jsem si, že mě ten alkohol oslepil. V zoufalém gestu jsem zvedl ruce. Bránit jsem se už nemusel, protože Lizz Lamottová mi mezitím chrstla do tváře i druhou dávku.

Zato mi dopadla na krk její dlaň. Zasáhla mě tak prudce, že jsem ztratil dech a upadl jsem. Odstrčila mě. Tím šikmým úderem jsem upadl doleva a současně jsem se převrátil na záda.

Neviděl jsem. To, co se dělo v mé blízkosti, jsem zrakem nevnímal, musel jsem se řídit jen podle hluků a zvuků a naslouchal jsem chvatným ženiným krokům.

Automaticky jsem zvedl ruce, pořád jsem ještě lapal po dechu a současně jsem se snažil vytřít si to svinstvo z očí. To byla ovšem hloupost, protože lepší by bylo, kdyby ho vyplavily slzy. Takhle jsem si oči ještě víc dráždil. Ale kdo by si v takové situaci zachoval chladnou hlavu?

A já se musel vzpamatovat, než se Lizz vrátí. Vidět alespoň trochu, abych mohl vytáhnout pistoli a držet jí Lizz v šachu.

Vrátila se.

Její kroky se ozývaly dost hlasitě. Také šeptala cosi, čemu jsem nerozuměl. Slzy mi z očí vyplavily zbytky oné cizí tekutiny. Sice jsem pořád ještě nic neviděl, ale tmu už vystřídal jakýsi šedivý závoj, který se rozestřel jako opona.

Za ním se pohybovala postava. To byla Lizz, která prudkým pohybem odsunula stůl stranou. Teď měla místo.

“Ty zatracený pse! Ty lháři! Říkal jsi zápach z mrtvoly! Ano, je to tak. Máš pravdu, ale to už ti nepomůže, protože další mrtvolou budeš ty! Mě nebudeš vodit za nos. Hraješ tady hlupáka, vetřeš se sem jako obejda, jenže to už je pryč.”

Doufal jsem, že bude mluvit ještě dlouho. Začínal jsem vidět pořád jasněji.

Ale nedopřála mi to.

Už jsem ji rozeznával, stála přede mnou a pohybovala se. Vlastně jen jedna paže se pohnula a něco ke mně letělo. Byl to stín, který ovšem stínem nezůstal, když mě to bouchlo do hlavy.

Vtom se onen stín změnil v tvrdý předmět, který mi přivodil hluboké bezvědomí. Vnořil jsem se do tmy!

I když se Suko moc zlobil, nedal na sobě nic znát. Seděl v Baresiho

karavanu, nechal si po jednom volat všechny lidi a dával jim otázky.

Od nikoho nedostal odpověď, která by ho zavedla dál. Nikdo nic nevěděl nebo nechtěl vědět. Jen krčili rameny. To inspektora zlobilo. Připadalo mu, že si z něj dělají blázny a úsměv Baresiho, který při inspektorových výsleších přece jen zůstal, byl stále potutelnější.

Jako předposlední osobu si Suko pozval Madame Bovary. Ani tato dáma nic nevěděla a nakonec odešla rozzuřená a s pichlavými poznámkami, přičemž držela pod paží své dva sněhobílé pudly.

“Až na dva tu byli všichni,” řekl Suko a podíval se přitom na Baresi-

ho.

Ten seděl na židli a bafal z cigarety. Jeho tvář zmizela za oblakem

kouře a vypadala, jako by se chtěla rozplynout.

“Mí dva pomocníci.”

“Jak se jmenují?”

“Jeden se jmenuje Tom.”

“A ten druhý?”

“John!”

“Mají ti dva i příjmení?”

Baresi zase vyfoukl kouř a vytvořil další kouřovou clonu. “Tom se dál jmenuje Packard. U toho druhého se musím zamyslet, ten je u nás teprve od včera.”

“Udělejte to.”

“Jmenuje se Sinclair.”

“Aha. A je u vás teprve od včerejška?”

“To už jsem povídal. Proto vám o těch dvou pohřešovaných taky sotva

něco řekne.”

Suko se usmál. “Přesto bych si s ním chtěl promluvit.”

“To můžete, inspektore, to můžete. My tady nemáme co schovávat.” Že je tady ještě žena jménem Lizz, to Baresi Sukovi úmyslně zatajil.

“Tak dejte ty dva pomocníky přivést, pane Baresi.”

“A co bude, jestli ani oni nic nevědí?”

“Nad tím jsem ještě neuvažoval. A je to taky moje věc, a ne vaše.”

“Zeptat se snad můžu.” Baresi vstal. Nakvašeně zamířil ke dveřím a prudce je otevřel. Do vozu vnikl vlhký a studený vzduch a smísil se s kou-

řem cigarety. Volat ředitel nemusel, protože Tom Packard si mohl domyslet, že teď je na řadě on. Už čekal. “Pojď dál, Tome.”

‘Medvěd’ přikývl. Kymácivými pohyby vešel do karavanu, mnul si ruce a naznačil tak, že se cítí nesvůj. Suko mu nabídl místo. Packard se opatrně posadil na židli a položil si dlaně na stehna. Nebyl ve své kůži jako většina lidí, ale to Sukovi nevadilo. Teprve když se posadil i Baresi, položil první otázku. “Jmenujete se?”

“Tom Packard.”

“Jako co jste tady zaměstnán?” Tom se podíval na ředitele a mlčel. Baresi odpověděl za něj. “Je tady jako dobrovolný zaměstnanec. Ale to jsem vám už vysvětloval. Nemá tady trvalý pracovní poměr. Využívám ho k různým pomocným pracem a na všelijaké opravy.”

“Je to pravda, pane Packarde?”

“Správně.” Pořád si ještě mnul mohutné dlaně. “Ale o těch dvou zmizelých vážně nic nevím. Byli prostě najednou pryč, docela nenadále vzali roha.”

“Myslíte si, že ti dva už nežijí?”

“He?”

“Že jsou mrtví!”

“Proč to?”

Suko obrátil oči v sloup.

“Občas jsou lidé zavražděni, pane Packarde. O tom jste už snad slyšel nebo četl.”

Tom se usmál. “No, se čtením je to u mně trošku horší, ale něco takového jsem už slyšel. I viděl v televizi. Ale ti dva přece nic neměli. Ani prachy, ani drogy. Na těch by si nikdo nic nevzal.”

“O to ani nemusí jít,” řekl Suko. Musel zase jednou projevit božskou trpělivost. “Pro mne je důležité, zda jste vy osobně viděl něco, co by mi pomohlo.”

“Vůbec nic.”

“Určitě jste s nimi pracoval.”

“To jo.”

“To jste se spolu nebavili?”

Tom se opět zadíval na Baresiho, ale ten jen pokrčil rameny a nechal to na něm.

“Jo.”

Suko si vydechl. “No báječně. Mohl byste mi říci, o čem jste hovořili?”

Tom zavrtěl hlavou. “Proč nechcete nic říct?”

“To sem nepatří.”

“Možná ano.”

Packard se díval na zem. “Byly to takové… no, co si povídají chlapi.” Suko se usmál. “Chápu. Řeč se zřejmě točila kolem určitého tématu.”

“Jasně. Šlo o ženský.”

“Vy máte ženy rád.”

“No jasně.”

“I ti dva?”

Tom se skoro postavil, protože Suko svou otázkou trefil do černého.

“Prý, jestli byli na ženský! Ti byli po nich přímo posedlí.”

“Po kom?”

“No, po Lizz.”

Koutkem oka Suko zahlédl, jak se Baresi napjal. Jen na nepatrnou chvilku, ale to mu stačilo. Svou otázkou se zřejmě Suko dotkl bolestivého místa. Přešel to ovšem a dělal, jako by se nic nestalo.

“Kdo je to Lizz?”

“Ta tady pracuje.”

Suko zavrtěl hlavou. “Ne, tomu nevěřím. To jméno jsem ještě nesly-

šel.”

“Musím vám něco vysvětlit,” řekl Baresi, zvedl ruku a předklonil se

na židli.

“Jsem zvědavý,” zamumlal Suko sametově měkkým hlasem, “čekal jsem, že budete hrát s otevřenými kartami, pane Baresi, a teď tohle.”

“Hrál jsem s otevřenými kartami, ale člověka, který zde není, se ptát

přece nemůžete.”

“Chcete tím říci, že není tady poblíž?”

“Ano.”

“Kdy se vrátí?”

“To může trvat…”

“Kdy?”

“Nevím, sakra. Poslal jsem ji dnes ráno pryč. Má pro mě něco vyřídit v Londýně. Má dojednat u jedné banky překlenovací úvěr, který potřebuji a bude muset podniknout i nějaké přípravy pro naše hostování v příštím roce. Je na čase, vždyť starý rok končí ani ne za dva měsíce.”

“To vím.”

“Dva dny to Lizz určitě zabere. Mluvit s ní budete moci až pak. Chcete na ni tady čekat tak dlouho?”

To neměl Suko v úmyslu. Počítal ovšem s tím, že mu Baresi lže. Nevěřil tomu, že ta žena je v Londýně. Jenže ji nemohl jen tak označit za podezřelou. Musela zřejmě vědět víc o těch dvou mužích, a i o jiných věcech, které se tady odehrály. Je dokonce možné, že už ji zlikvidovali.

Suko se podíval na Baresiho. Ten jen pokrčil rameny a řekl, že víc říci nemůže.

“To mi také stačí,” prohlásil inspektor. Baresi sebou trhl. “Jak to myslíte?”

“Jak jsem to řekl.” Obrátil se opět na Torna Packarda. “Předpokládám, že Lizz Lamottovou také znáte.”

Tomovi se zaleskly oči. “No samo, že ji znám. Je to třída, jenže pro našince je tabu. My se na ni můžeme jenom dívat.”

“Ti dva to také dělali, nebo se stalo něco víc?”

“Co tím myslíte?”

“Začínali si s Lizz?”

“Ne, to si nemyslím.”

“Nemyslíte si to, nebo nevíte?”

Tom se zatvářil kysele. Nedokážu si to představit. Všichni měli veliký strach. Ta se s takovými, jako jsme my, nezahazovala. Ta měla jiné možnosti…”

Suko to celé chtěl ukončit a tak se zeptal: “A jinak, Tome, nevíte nic?”

“Ne, vůbec nic.”

“Fajn, jestliže tady Lizz není, pak zbývá ještě jeden člověk. Vzkažte pro pana Sinclaira.” Suko to řekl jen tak mimochodem, když zaslechl odpověď.

“Není tady.”

Suko zůstal klidný. Svraštil čelo a stáhl koutky úst. Nebyl to smích, spíše lehký, ironický úsměv.

“Ani ten tady není? Je pryč s Lizz?”

“Ne, to ne.”

“Ale?”

“Dělal jsem s ním na kolotoči to jste přece viděl, inspektore. Vy jste pak odešel. John tam ještě zůstal a chtěl si odskočit.”

“A udělal to?”

“Jo.”

“Co se stalo pak?”

Tom zvedl mohutná ramena. “Vlastně nic. Odešel a už se nevrátil.”

“Aha. Kde jsou tady toalety?”

Packard se uchechtl. “Ty používáme jenom zřídka. Šel se vyčurat někam do lesa. Ale ještě se nevrátil.”

“To je divné.”

“Taky se mi zdá, inspektore.”

Suko se otočil a podíval se na ředitele. Ten rozpřáhl paže. “Poslyšte, inspektore, já s tím nemám nic společného. Myju si nad tím ruce. Překvapuje mě to stejně jako vás. Ale ujišťuju vás, že si na toho Sinclaira posvítím. Už teď má padáka.”

“To mi taky nijak nepomůže.”

“To je mi jasné. Navíc by vám stejně nic neřekl. Je u nás teprve od

včerejška, ten ty dva vůbec nezná.”

“Můžu už jít?” zeptal se Tom.

“Ano, pane Packarde. Mockrát vám děkuju!”

“Prosím, není zač.”

Tom byl rád, že může z vozu odejít. Ven se vyřítil, jako by utíkal.

Zůstali jen Suko a Tonio Baresi.

Ředitel zase získal svou dřívější jistotu. Usmál se na inspektora. “Jestli pro vás ještě něco mohu udělat, povězte mi to. Udělám to rád.”

“Momentálně ne:”

Baresi zamáčkl v popelníku zbytek cigarety. “Znamená to, že nás ještě jednou poctíte svou návštěvou?”

“Přesně tak.”

“Hm, to je divné.” Natáhl své krátké nohy. Gumáky mu sahaly až ke kolenům. “Smím z toho usoudit, že u nás ještě nějakou dobu pobudete?”

“To ne. Pojedu pryč.”

“To je dobrý nápad.”

“Do Londýna.”

Baresi přikývl. “Čím dál lip.”

“A vy budete tak laskav a dáte mi adresu, kde bych mohl najít Lizz.” Baresi přimhouřil oči. “Aha? A co jí chcete? Lizz Lamottová má práci

a…”

“Chci ji vyslechnout.”

“Je to tak důležité?”

“Pro mne ano.”

Ředitel divoce zašermoval rukama. “To je všechno nesmysl! Já vám ani nemohu přesně říct, kde Lizz Lamottovou najdete, protože mi není známo, ve kterém hotelu se ubytovala. Pokud s ní za každou cenu chcete mluvit a ztrácet tím čas, tak přijeďte za dva dny.”

Suko se na něj podíval. “Ano, pane Baresi, to udělám. Za dva dny vás opět navštívím.”

Baresi si v duchu oddechl, ale navenek na sobě nedal nic znát. Jen drobné zajiskření v jeho očích prozradilo, že je s výsledkem rozhovoru spokojen. Díval se, jak Suko vstal.

U dveří se inspektor zeptal: “Kterou dobou by mohla být z Londýna zpátky?”

“Přijeďte nejlépe kolem poledne.”

“Díky za tip, pane Baresi.” Suko otevřel dveře a opustil luxusní vůz. Docela si dokázal představit, že se mu Baresi za zády směje, jenže pořád platí, že kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp.

Déšť ustal. Způsobil to silný vítr, který rozehnal mraky. Nad krajem byla modrá obloha.

Suko se vrátil ke svému BMW, samozřejmě sledován mnoha páry očí. Všichni měli radost, že je inspektor opouští. Nastoupil do vozu a nastartoval motor. Otočil auto a odjížděl. Míjel přitom obytné přívěsy. Viděl přitom lidi, kteří buď stáli v otevřených dveřích, nebo se dívali ven z okýnek. Madame Bovary mu dokonce poslala vzdušný polibek. I když to gesto působilo velice legračně, Suko se mu nedokázal zasmát. Příliš se užíral starostmi, především obavou o Johna Sinclaira…

Tonio Baresi čekal, dokud černé BMW nezmizelo. Teprve pak se odvážil vyjít přede dveře. V nitru mu to vřelo. Až na Torna Packarda se všichni jeho zaměstnanci chovali výborně. Ten hlupák mu ovšem málem hodil smyčku na krk. Naštěstí ho napadla ta výmluva s Londýnem. Jen ať si ten policajt čmuchá dva dny v Londýně. Zatím on, Baresi, už si tady s lecčíms poradí.

Teď je důležité postarat se o Torna. To je Achillova pata. Baresi nevěděl, co všechno Packard tomu policajtovi navykládal. Bude lepší, když

ho odklidí z cesty. Jenom to musel udělat rafinovaně, protože Packard měl zdravý selský rozum a lotrovinu cítil na sto honů. A potom se neznal.

Baresi zamkl dveře. Klaun s ním chtěl ještě o čemsi hovořit, ale Tonio ho odbyl. “Ne, teď ne. Nemám čas.”

“No dobrá.”

Muž jen zakroutil hlavou a odešel. Musel sklapnout, v jeho věku už ho žádný jiný podnik nechtěl. A tak tady byl jen z milosti.

Baresi kráčel ve vysokých holínkách směrem, kde pracoval Tom Packard. Spatřil ho na plošině kolotoče, kde sám dělal práci, při které mu měl vlastně pomáhat Sinclair.

Protože byl Tom odvrácen k plácku zády, všiml si Baresiho, teprve když si odkašlal. Zvedl se a těžkopádně se otočil. Hřbetem dlaně si přejel rty a vousy. “Ach, to jste vy, šéfe.”

“Jo, já.” Ředitel vystoupil na plošinu. Protáhl se kolem dřevěného slona. Vedle Torna se zastavil a dvakrát pokývl hlavou.

Packard nepochopil situaci, protože řekl: “Sorry, šéfe, ale Sinclair se pořád ještě neobjevil.”

“To jsem si mohl myslet.”

“A ani netuším, proč se zdejchnul. Kvůli mně to určitě nebylo. My dva jsme se docela dobře snášeli. Byl to dobrý kumpán.”

“To nikdo nepopírá.”

Tom pokrčil ramena a nevěděl, co by měl ještě dodat. Na svoji výpověď si ani nevzpomněl, ale Baresi opět zapředl rozhovor.

“Říkal jsi něco o Lizz.”

“To jo.”

“Máš ji rád?”

Tom se zeširoka usmál. “Ještě se ptejte, šéfe. Neznám chlapa, který by ji neměl rád. Je to kus.”

“To vím.”

“No jasně, šéfe, vždyť je u vás často.” Tom se začervenal, protože řekl příliš.

Zato se ozval ředitelův mečivý hlas “V podstatě máš pravdu, je to kus, to můžu jenom potvrdit. Ale má taky jistá přání, protože je to ženská. Rozumíš mi?”

“Zatím ne, šéfe.”

“Tak ti to povím. Chtěla by si občas povyrazit s jinými chlapy. Tak mi to aspoň naznačila a já se jí samosebou zeptal, co za tím vězí. No a tak mi to řekla. Chceš to vědět, Tome?”

“Jasně, šéfe.”

“Lizz chce nastudovat nové číslo a hledá k němu nového partnera.”

“Paráda.”

“Už ti svítá?”

“Ne, ještě ne, ale…”

Rysy Tomova obličeje ztvrdly. Pak si klepl pravým ukazovákem na hruď. “To mám být tím partnerem já?”

Baresi vychutnával situaci. Mrkl okem. “No, Tome, budu upřímný. Tak přesně to neřekla, ale nebudu ti taky tajit, že padlo tvoje jméno. To jsem ti chtěl říct.”

Tom tomu nemohl uvěřit. Ustoupil dozadu tak daleko, že narazil do dveří pokladní budky.

“Šéfe, šéfe…”

“No, copak?”

“Vy si děláte legraci, šéfe.”

“Ne.”

“Lizz se na mě ještě nikdy nepodívala.”

Teď na něj ukázal Baresi. “To říkáš ty, protože ses na ni pořádně sám nepodíval. Tajně se o tebe Lizz zajímala. Vím to. Už mi to řekla. Kromě toho to ženy nedělají tak nápadně.”

“To… je možné.”

“Proto jsem za tebou přišel. Půjdeme teď za ní spolu.”

Tom se otevřenou pusou nadechl. “My…?” zasmál se. “Teď hned?”

“Přesně tak.”

Utřel si ruce do kalhot. “Ale šéfe, podívejte se, jak vypadám.”

“Jako když se pracuje. To ještě nikdy nikomu neubralo na ceně. Nech to tak, Lizz tě stejně jinak nezná. Vždyť s ní nechceš tancovat. Zatím…”

Tom nevěděl, jak má reagovat. Byl úplně vedle. To je dnes bláznivý den. Splní se mu sen! Lizz ho chce, zrovna jeho! Že by mu Baresi lhal, to si nedovedl představit.

Ne, tohle by ředitel neudělal.

“Tak můžeme jít?”

“Už teď?”

Tonio Baresi věnoval naivnímu Tomovi úsměv. “Čeká, chlapče.” Tom přikývl. Měl úžasnou radost, ale za chvíli sebou ustrašeně trhl.

Tvář se mu zachmuřila a vyjel na šéfa.

“Proč mi lžete?”

“Já že ti lžu?”

“Ano.”

“No promiň, ale to mi musíš vysvětlit.”

Packard přistoupil až těsně k němu. “Je to docela jednoduché. Sám jste říkal, že Lizz je v Londýně. Byl jsem u toho, slyšel jsem to a…” Nepokračoval dál, protože ho přerušil ředitelův smích.

“Ty má svatá prostoto, Tome. Nesmíš věřit všemu, co jsem tomu policajtovi napovídal. Lizz je samosebou

tady. Jenom jsem nechtěl, aby s tím zatraceným Sherlockem mluvila. Chlupatí ať si tady klidně čmuchají, ale dozvědět se všechno nemusí. Capto?”

Tom zíral do prázdna. Trvalo to chvíli, než pochopil a pak se zasmál.

“Samosebou šéfe, jasně, už jsem pochopil. Nechcete, aby se policajti moc dozvěděli.”

“Správně.”

Další otázkou Tom potvrdil, že přece jen není tak hloupý. “O čem, šéfe?”

“To je jen a jen moje věc. Nemluvím o tom rád. Musíš to chápat, ale ujišťuju tě, že je to jen pro tvoje dobro.”

“Rozumím,” zamumlal Tom, ačkoliv ve skutečnosti nepochopil nic. Jenže to jeho šéf vědět nemusí. Ještě jednou si otřel ruce a vydal se za Baresim, který už seskočil z plošiny a přikrčil se, jako by nechtěl, aby ho někdo viděl. Bylo to skutečně tak, svědky teď nepotřeboval.

Tom Packard přistoupil na všechno. I kdyby ho teď vedli do pekel, šel by. Nechtěl si tu šanci nechat v žádném případě ujít a ani mu nebylo divné, že jdou směrem k lesíku.

Baresi mu přesto vysvětlil důvod. “Aby ostatní nežárlili. Nikdo by neměl vidět, kam jdeme.”

“To je dobré, šéfe.”

“To bych řekl.”

Když procházeli kolem kabinetu kuriozit, věnoval mu Baresi dlouhý pohled a dokonce se přitom usmál.

Toho si Tom nevšiml. V myšlenkách už byl s Lizz. Jak často v noci bděl a představoval si ji. Neustále si maloval, jak asi vypadá nahá. Musí to být fantastický pocit, cítit její nádherné tělo na svém. Úžasně se těšil.

Vedle karavanu se zastavili. Že se mu to všechno nezdá, si Tom po-

řádně uvědomil až ve chvíli, kdy Baresi vytáhl klíč.

Dveře nebyly zamčené, ale přesto bylo třeba napůl pootočit klíčem.

Ředitel vstoupil do přívěsu jako první a když ho do nosu udeřil jistý zá-

pach, nějak zneklidněl. Páchlo to tady jakousi nezvyklou tekutinou a on ten pach poznal. Znamenalo to, že Lizz Lamottová se zase napila svého zvláštního destilátu.

Na stole stály dvě sklenice důkaz, že tady nebyla sama. Baresi tušil, kdo ji zřejmě navštívil.

“Ta svině,” zašeptal.

“Děje se něco, šéfe?”

“Ne, zavři dveře.”

Tom to velice pečlivě udělal. Byl zklamaný, že nevidí Lizz.

I on zaregistroval ten pronikavý zápach. Nakoukl škvírou v závěsu, jestli na něj náhodou nečeká v posteli.

“Není tady, co?”

“Ještě ne.”

Tom stál ve voze celý roztržitý a mnul si bradu. Prsty se škrábal ve vousech. Připadal si tady dost nemístně, ani oblečení, které měl na sobě, se mu nezamlouvalo. Díval se k zemi a několikrát si odkašlal.

Baresi odsunul závěs poněkud stranou, aby mohl vstoupit do druhé poloviny vozu. Mělo to svůj důvod. Baresi se ledově usmál, když jeho prsty obepjaly držák těžkého svícnu. Byl z mosazi a měl pořádnou váhu. Docela dobře mohl posloužit jako dokonalý vražedný nástroj.

“Pojď sem, Tome!”

Packard zaslechl hlas svého pána a mistra. Přikývl, ačkoliv Baresiho neviděl. O chvíli později se Tom pohnul. Odsunul polovinu závěsu doleva, udělal další krok a divil se, že Baresiho nevidí.

“Šéfe, co je?”

Rána dopadla z boku, když už se chystal k dalšímu kroku.

Byl to pořádný úder. Hlava mu téměř odlétla. Náhle se mu zablýsklo před očima. Celá místnost se zahalila mlhou a jeho těžké tělo se naklonilo dopředu. Nesesunul se ale na zem, nýbrž dopadl na břicho na postel, kde zůstal ležet.

V tmavých Tomových vlasech se na levé straně hlavy objevila mokvající rána.

Tonio Baresi spokojeně přikývl. Ještě spokojenější byl, když vytáhl z bundy revolver. Měl zkrácenou hlaveň a Baresi by na něj nejraději nasadil tlumič. Jenže ten neměl, takže si musel pomoci jinak.

Z postele vzal žlutý polštář a přitiskl ho ke zbrani. Tak se přiblížil ke své oběti, která ještě byla při vědomí. Tom toho vydržel strašně moc. Byl

jen na chvíli mimo sebe, slyšel sám sebe, jak sténá, ale znělo to jako z velké dálky.

Ředitel se ledově usmál. Přiblížil se k levé straně postele, na které ležel Tom.

“Za chviličku bude po všem, ty medvěde. Už tě nebude nic bolet a ani tvoje řeči už nikdo neuslyší…”

Přitiskl prst na spoušť.

V další chvíli padl výstřel!

Cítil jsem na skráni cosi vlhkého, lepkavého a měl jsem pocit, že

ležím ve vlastních zvratcích. Ta představa mě vyděsila natolik, že jsem se otočil na stranu, abych se z toho svinstva dostal.

V ústech jsem měl odpornou pachuť, žaludek pořád ještě protestoval a hlava mě bolela jako střep.

Nedovedl bych říct, jak dlouho jsem tak ležel. Když jsem se podíval na hodinky, ručičky se mi jaksi rozplývaly před očima. Všude kolem byla tma.

Podařilo se mi posadit a posunout se dozadu natolik, až jsem ucítil v zádech mírný tlak. Byla to látka nebo čalounění. Každopádně jsem byl za tu oporu vděčný a chtěl jsem v téhle pozici vydržet ještě chvíli.

Padl jsem do pasti! Starý trik. Ženská lest a rafinovanost, takřka klasická. Chyběl ještě jed a všechny předsudky vůči ženám by se potvrdily.

Ta žena měla své jméno. Jmenovala se Lizz Lamottová.

I když to byl pseudonym, nevadil mi. Šlo mi výlučně o osobu, která mě přemohla. Se záhadami, které jsem chtěl rozluštit, musela mít bezprostřední souvislost.

Bylo pro mě typické, že i přes bolesti hlavy jsem začal přemýšlet, i přes ten zápach, který mě neustále dráždil v nose a který jsem konečně identifikoval. Přesně tak páchl i ten likér. Pálení v očích jsem už necítil. Ale tvář jsem měl tím odporným svinstvem ulepenou. Lizz mířila dobře. Byl jsem ve vězení, ale neměl jsem pouta. Jenže pistoli mi ta zatracená ženská vzala.

Takže v tom jede! Kdo ještě?

Vzpomněl jsem si na nezvyklá setkání ve svých snech a na bledou postavu, která měla jméno Gallio. Hodinář, jemuž přezdívali Chronos. Byl nadšen fenoménem času a pokusil se ho pochopit. Chtěl zjistit, jak funguje, jenže čas je záhadou. Je to něco relativního, co může pochopit nanejvýš vysoce inteligentní vědec. A tím Gallio nebyl. Pokusil se jít jinou cestou a spolčil se s Luciferem. Díky němu a jeho pomoci chtěl čas pochopit a pohrávat si s jeho jednotlivými fázemi.

Jen něco z toho se mu podařilo.

Minulost, budoucnost i přítomnost sice dokázal pro-mísit, ale ne pochopit. Hodiny a jeho vědomosti se mu staly prokletím a on se pokusil ho zastavit. Hector de Valois byl tehdy známým mužem a možná by se mu

povedlo ony hodiny ovládané Zlem napravit, jenže se k tomu z časových důvodů byť to zní sebedivněji nedostal.

Gallio si vzal život. Jeho sebevražedným nástrojem se staly hodiny. A zabíjely dál. Celá dlouhá staletí. Museli existovat lidé, kteří poznali, jaká moc v nich vězí. Naposledy tady na tom zimovišti cirkusu.

Ty hodiny jsem znal ze svých snů a byl jsem přesvědčen, že je brzy uvidím ve skutečnosti. Předpokládal jsem, že už od nich nejsem daleko.

Tma nebyla tak intenzivní, jako když jsem byl uvězněn v temné místnosti… Všude kolem byly škvíry a díry, jimiž sem pronikalo denní světlo. Jestli je už některý z mých protivníků v mé blízkosti, to jsem rozeznat nedokázal. Chtěl jsem zjistit, zda tady nablízku někde netikají hodiny.

Nic ticho. Žádné tikání smrtících hodin. Slyšel jsem pouze svůj vlastní dech. Pomalu jsem natáhl nohyZašoupaly po drsné podlaze a já hledal v kapse malou baterku. Pistole sice zmizela, ale svítilnu mi nechali. Alespoň něco, protože světlo v téhle tmě má nejen symbolický charakter. Bylo i velice praktické, protože mi jistě v mnohém pomůže.

Tmou projel ostrý jasný paprsek. Chvěl se v něm zvířený prach. Pohyboval jsem světleme z temnoty se jako duchové vynořovaly různé předměty, nad nimiž jsem žasl.

Zírala na mě grimasa. Odporně roztaženými ústy se chechtala. Vypoulenýma očima hleděla do prázdna a celý ten obličej patřil k horní části úzké dřevěné skříně, která stála přede mnou. I na jejím obložení se šklebily grimasy a mne napadlo, že mohu být jen na jediném místě právě v onom kabinetu kuriozit.

Tohle musel někdo sesbírat. A muselo mu to trvat celé roky. Svědkové historie, kuriozity ať jsem posvítil kamkoliv. Flašinety, dětské hry, skříň se sklopnými dvířky a všude jakési masky a hrozné tváře. Často i ďábli v nejrůznějších zobrazeních.

Nádhera pro toho, kdo v tom nacházel zalíbení. Jenže to nebyl můj případ. Mně šlo pouze o hodiny, a ty jsem při prvním rozhlédnutí kolem neviděl.

Postupně mi z dlouhého sezení začaly tuhnout končetiny. Zjistil jsem, že se zády opírám o pohovku. Když jsem vstal, zavrzala. Vypadalo to jako křik malých dětí zase takový malý výmysl.

lem.

Zůstal jsem stát u pohovky a paprsek svítilny jsem nechal klouzat ko-

Všude se leskl prach. Objevil jsem schody vedoucí do prvního patra.

Objevila se cesta, zajištěná mříží.

Touto cestou se museli návštěvníci vydat. Skládala se spíše ze zakřivených než z rovných úseků.

Podařilo se mi stát celkem dobře. Už jsem neměl závratě. I bolesti už byly snesitelné. Nejhorší byl ten zápach likéru, kterým jsem měl ulepený obličej. Jenže poblíž nebyla bohužel žádná sprcha.

Zvířený prach mě lechtal v nose. Kýchl jsem. Bolest v hlavě poněkud povolila a zase jsem se mohl nadechnout.

Kde jsou ty hodiny? Jsem tady sám? Číhá tady na mě někde Lizz Lamottová? Už jsem byl napevno přesvědčen, že má něco společného s těmi hodinami. Možná převzala roli zemřelého hodináře Gallia a já se teď měl ujmout úlohy Hectora de Valois. Říká se, že v dějinách se vše opakuje. Možná teď totéž prožívám na vlastní kůži.

Nechali mě ležet stranou od trasy prohlídky. Protože smrtící hodiny patří určitě k hlavním atrakcím, povede trasa jistě kolem nich. Rozhodl jsem se proto, že se po ní vydám.

Při prvních krocích jsem zrovna nejásal. Připadal jsem si, že kráčím po gumě. Další kroky už šly lépe, cítil jsem se poměrně dobře; dospěl jsem až k mříži, sehnul jsem se a ocitl se na trase.

Jít nahoru nebo zůstat tady?

Rozhodl jsem se pro cestu nahoru. Vzduch tady byl vydýchaný. Vystavené předměty navíc dodávaly celému prostoru zatuchlý pach. Bylo tu cítit staré dřevo a vlhké látky. Pomalu jsem šel dál, pořád jsem svítil napravo a nalevo, přičemž jsem objevoval další a další překvapení.

Spatřil jsem dokonce i podivně zakřivené meče, dlouhá kopí, stará brnění, komodu s různými nočníky, mezi nimiž se povalovaly zaprášené paruky. Člověk nemohl upřít vystavovatelům jistou dávku vtipu. Mně ovšem do žertování nebylo.

Vystoupil jsem na první schod. Po dalších čtyřech schodech následovala úzká plošinka, z jejíhož pravého okraje vedly schody dále do výšky.

Plošina samotná mne nezajímala, mnohem důležitější byly předměty, které na ní byly odstaveny. Když jsem otočil paži nalevo, padl úzký paprsek na cosi bílého, třepotavého, co připomínalo strašidlo. Navíc se to v mírném průvanu pohybovalo a skutečně to vypadalo jako umrlčí háv. A

jistě to také byl on, protože spolu se dvěma rakvemi, které byly na zemi, to vytvářelo působivou scénu.

Rakve byly sice zavřené, ale ne zamčené. Jako policista člověk prostě musí být zvědavý a já nejsem výjimkou.

Mrtvolný zápach!

Polkl jsem. Tušil jsem něco hrozného. Přesto jsem chtěl mít důkaz, a tak jsem otevřel nejprve jedno a pak druhé víko a posvítil dovnitř rakví.

Jestliže to dosud bylo všechno jen celkem dobrodružnou hrou, pak nyní šly všechny žerty stranou.

Obě truhly byly plné!

Kdosi vměstnal do úzkých rakví dvě těla. Dvě mužská těla. Vypadala hrozně. Musela tak ležet už hodně dlouho. Jejich obličeje už byly rozložené.

Přestal jsem dýchat. Pomyslel jsem si, že ty dva asi návštěvníci nikdy neviděli a vzpomněl jsem si i na zápach, který vycházel z odstaveného auta.

Jenže tenhle byl intenzivnější, odpornější. Hned mi bylo jasné, že mám před sebou ty dva pohřešované, na které se vyptával Suko. Má je na svědomí Lizz nebo ředitel? Ani jednomu z nich jsem nedůvěřoval.

Zase jsem se otočil, protože jsem chtěl vystoupit výš. Ještě jednou jsem zkusmo posvítil tím směrem. Objevil jsem úzkou balustrádu, za kterou se opět rozšiřovala malá plošina.

A tam stál další předmět. Zahlédl jsem ještě jeho zaoblení a vtom se ozval hlas.

“Dej to světlo pryč!”

Syčivý hlas, který jsem přesto poznal. To promluvila Lizz Lamottová. Neposlechl jsem ji. Naopak, chtěl jsem si na ni ve tmě ještě víc posví-

tit. Udělal jsem dobře, protože když zvedla ruce, objevil se černý předmět, který svírala oběma dlaněmi. Byla to moje pistole! Mířila jí šikmo do hloubky a zdálo se, že s takovou zbraní dovede zacházet.

“Mám skvělou střeleckou průpravu,” řekla mi. “Můžeš mi věřit, že na tuhle vzdálenost dokážu ten tvůj špehounský mozek rozstřílet na maděru.”

“No dobrá,” řekl jsem.

Zhasl jsem svítilnu a zastrčil ji. Opět mne obklopila tma. Všiml jsem si, kde je východ, ten najdu i bez světla.

Ze tmy se náhle opět ozval syčivý Lizzin hlas: “Pohneš se, až ti to přikážu. Jinak ještě zažiješ pořádné překvapení. Nezapomínej, kde jsi, Sinclaire.”

“No dobře.”

V dalších chvílích nás pohltilo ticho. Slyšel jsem bušení vlastního srdce, ale ticho netrvalo dlouho.

Lizz opět promluvila. Její hlas zněl výhružně, což možná způsobila ta tma. Velice rychle se potvrdilo, že má něco v plánu.

“Ty smrtící hodiny uvidíš, Sinclaire. Vím, že jsi přišel kvůli nim. Chceš dokončit to, co se nepodařilo Hectoru de Valois. Mohu ti slíbit, že ty hodiny spatříš. Jen trochu trpělivosti…”

Tu jsem musel mít, protože tón tady teď udávala ona. Já jsem byl vedlejší. Kromě toho jsem byl zvědavý na setkání se smrtícími hodinami a současně mě udivilo, kolik toho ta osoba ví. Jméno Hector de Valois jí vyklouzlo z úst docela samozřejmě. Byla do všeho zasvěcená a já se v duchu ptal, kdo to vlastně je.

Snad Gallio?

Bloudil snad hodinářův duch časem? Nenacházel klidu, protože se dopustil čehosi strašného? Chtěl snad napravit něco, co před dávnými věky způsobil? Tok mých myšlenek se přerušil, protože jsem náhle spatřil světlo. Neklidně se nade mnou mihotalo a jeho odlesk dopadl i na postavu ve světlých šatech.

Lizz držela v rukou zápalku, pohnula jí a přidržela pak plamínek u knotu svíčky. Hned vzplál. O chvíli později se rozhořely ještě další čtyři svíce a zahnaly tíživou temnotu.

Lizz Lamottová se pohybovala neslyšně jako duch. Tu a tam jsem mohl zahlédnout její tvář. Přesto, že po ní poskakovaly stíny, byla neobyčejně strnulá tvář i oči.

V záři plamínků bylo konečně možné rozeznat předmět, který jsem hledal. Kvůli němu jsem sem vlastně přišel.

Spatřil jsem smrtící hodiny!

Po zádech mi přeběhl mráz, když jsem si uvědomil jejich minulost. Vzpomněl jsem si na svůj sen a neviděl jsem teď žádný rozdíl mezi tím snem a skutečností.

Důležitý byl ciferník!

Neobyčejně veliký kruh, který zhotovil ze dřeva opravdový mistr svého oboru. Římské číslice byly rozeznatelné i ve světle svíček, které se odráželo i na jediné rafiji.

Obrovitá ručička byla současně i vražedným nástrojem. Bylo to dobře vidět z temných skvrn a z dlouhých špičatých konců.

Dokonalejší a záludnější snad už žádný ze smrtících nástrojů nemohl být. Nemohl jsem se ubránit tomu, abych se neotřásl hrůzou.

Lizz Lamottová se pohybovala kolem hodin jako přízrak. Nebylo slyšet nic. Zdálo se, že se vznáší nad zemí a ne, že se jí dotýká. Hlavu mírně zaklonila, aby se mohla podívat na ciferník. Zasmála se.

Smíchem, který mi připadal vědoucí, roztržitý a současně i upřený. Bylo v něm všechno. Napověděl více než sáhodlouhé vysvětlování. Definitivně mi potvrdil souvislost mezi Lizz a těmi zpropadenými smrtícími hodinami.

Hořelo celkem pět svíček. Stály v držácích či svícnech a byly rovno—

měrně rozmístěny tak, že tvořily jeden ostrůvek světla v moři temnoty.

Lizz se dlouhými kroky blížila k balustrádě a pohlédla na mne. Pistoli neodložila z ruky. Zdůraznila jí naopak další povel.

“Pojď sem!”

“Teď?”

“Ano.”

Měl jsem ještě jednu otázku. “Co ti dva mrtví tady? Leží v rakvích

a…”

“Udělali chybu, stejně jako Jules Vangard.”

“Kdo je to?”

“Jeho bylo to Polo. Nacpala jsem ho do kufru. Ale brzy s ním odjedu.”

Něco podobného jsem si myslel. Spolkl jsem vztek ‘ a zeptal jsem se,

jakých chyb se ti muži dopustili.

“Je to docela jednoduché, Sinclaire. Mysleli si, že se mě mohou zmocnit. Ale já se s nimi nezahazovala. Nemám to zapotřebí. Já jsem ta, kdo tady rozhoduje, co se stane. Využila jsem je. Když pak chtěli, aby se náš vztah stal intimnější, museli zemřít.”

“Viděl jsem, že měli oblečení celé zakrvavené. Zabila jsi je ty?”

“Ne, byly to hodiny!”

To jsem chtěl vědět. Museli přijít o život tímtéž způsobem jako Chronos to mi ukázal v mých snech. Bylo mi také zároveň jasné, že jsem jediný, kdo dokáže zastavit vražedné řádění Lizz Lamottové a těch smrtících hodin. Ty hodiny skutečně existují. Musí být zničeny, protože je ovládají temné mocnosti. Luciferovou silou se podařilo změnit čas nebo si s ním zahrávat.

Jenže moje šance byly dost slabé Lizz měla pistoli.

“No tak pojď!” vyzvala mne.

Klid, nemusíš mít strach, všechno vyjde. Chladně jsem se usmál a zamířil jsem ke schodišti. Světlo shora sotva postačovalo. Viděl jsem jen poslední stupně, po kterých poskakovaly barevně odlišné odlesky.

Po pravé straně byly schody zajištěny zábradlím. Prsty mi klouzaly po kovovém držáku a stoupal jsem výš a výš.

Vstříc záhubě?

Tomu jsem nevěřil. Nebyl jsem sice přehnaný optimista, ale jednu zbraň jsem ještě u sebe měl. Byl to kříž, který mi visel kolem krku pod košilí.

Nebyl to sice samospásný prostředek, ale proti silám pekla jsem ho mohl spolehlivě použít. A to věděl i Hector de Valois. Kdysi ten kříž totiž patřil jemu.

Lizz Lamottová na mě čekala. Ještě pořád svírala pistoli pevně v obou dlaních. Ozařovalo ji světlo svíček. Na bílém rubáši se jí objevily skvrny, které se pohybovaly jako rudé, žluté i temné ostrůvky. Zbraň sledovala každý můj pohyb. A pak mi zamířila na čelo.

Poslední schod.

Velkým krokem jsem překonal i jej. Stál jsem před Lizz.

Mezi námi dvěma byla ještě ovšem dostatečná vzdálenost. Kdybych se pokusil o útok, kulka by mě jistě zasáhla.

Usmála se na mne.

“Hodiny,” zašeptala, “nechtěl jsi je vidět?”

“Ano.”

“Nechtěl jsi je taky zničit?”

“To přiznávám.”

“To se ti nepodaří. Jsou příliš mohutné. A pohání je duch pekel. Podívej se na ciferník. Není šíleně veliký?”

Stačilo jen hlavu otočit trochu doprava, abych si to potvrdil. Byl obrovitý, nepřirozeně veliký, vyšší než dospělý člověk. Bylo třeba použít žebříku, aby se člověk dostal k hornímu okraji, kde byla i dvanáctka. Nad ní čněly dvě špice rafije.

Polilo mne horko, když jsem si pomyslel, kolik obětí už si ty hodiny vyžádaly. Pojmenování smrtící hodiny jim patřilo právem.

“Líbí se ti, Sinclaire?”

“Znám je.”

“Ano? A odkudpak?”

Udivilo mne, že jsem ji svou odpovědí překvapil.

91 -

“Ano, byl jsem před těmi hodinami varován. Budeš mi věřit, když ti řeknu, že se mi zjevily ve snu? Spolu s osobou, která se pokoušela ty hodiny nebo čas ovládnout, ale musela se toho vzdát a nechat se těmi hodinami zabít.”

“To byl Gallio.”

“Ano, správně.”

“Znám ho.”

“Odkud?”

Lizz zvedla obočí a stejně i já.

“Ty to nevíš?” zasyčela. “Copak ti to tvůj vykladač snů opravdu nevysvětlil?”

“Ne.”

“Tak ti to povím.”

“Na to čekám.”

“Byla jsem Chronosovou milenkou!” Vyslovila tu větu plná pýchy a já musel přiznat, že mě to dokonale překvapilo.

Že byla Galliovou milenkou? O tom mi nic neřekl. Určitě by se o tom zmínil, kdyby i ona měla nějaký vztah k těm hodinám.

“Ty mi nevěříš,” konstatovala. Jistým pohledem poznala mou nedůvě-

ru.

“To ne, protože jsem dost překvapen.”

“Je to pravda. Chronos mě miloval. Jenže nevěděl, že i já jsem se

upsala ďáblu. Byla jsem služebnicí, čarodějkou a hrála jsem si s časem!” Zachechtala se a náhle řekla: “Ale co je pro čarodějku život? Ne, nedá se to nazvat životem, protože se neustále pokoušeli mi ho vzít. Upálili mě a ne jednou, bili mě, mučili. Zemřela jsem několikerou smrtí, ale vždy jsem se vrátila, protože moje duše našla pokaždé nové tělo. A tak jsem sledovala pouť hodin, protože i ony prošly několikerýma rukama, měly mnoho majitelů, ale já jim byla vždycky nablízku. Ty hodiny jsem nespouštěla z očí, protože to bylo dědictví po mém milém.”

“Věděl o tobě Gallio?”

Lizz pokrčila rameny. “To nevím jistě. Možná, že něco tušil, ale nikdy se mnou o tom nehovořil. Vzal si život a já zůstala, protože jsem musela dávat pozor na jeho odkaz. Nechtěla jsem z něj spustit oči Luciferův duch spoutával i mne. Pokaždé, když jsem zemřela, znovu jsem se narodila tam, kde se právě nacházely smrtící hodiny. A tak jsem poznala jejich různé majitele a omotala jsem si je přitom kolem prstu.”

“Takže ty hodiny ti nepatří?”

“Ne.”

“Baresimu?”

“Ano. On je novým majitelem. Ale neptej se mne, jak k nim přišel. Stojí ostatně zcela na mé straně a já jsem ho do funkce těch hodin zasvětila. Ví moc dobře, že díky nim má možnost prožít jiné časy, že se může vnořit do minulosti a zažít v ní scény stejně plasticky, jako by se odehrávaly nyní. To potěšení jsi ještě nikdy neměl, co?”

“Ne, ještě ne.”

“A ani mít nebudeš.” Řekla to soucitně a já se jí zeptal na důvod.

“Protože nechci čekat až do půlnoci.”

“Ta kouzla začínají účinkovat až pak?”

“Tak je to. Od půlnoci do skončení první hodiny dne vyvíjejí ty hodiny veškerou svou moc. Pak zažije ten, kdo se svěří rafiji, cesty časem. Každá minuta ho dokáže zavést do jiné doby. Ale nesmí se rafije pustit.”

,A kdy se z ní stává smrtící nástroj?”

“Stačí jen na ni nalehnout, nechat se nabodnout.”

“To jsem viděl.”

“U koho?”

“Viděl jsem Chronose.”

“Aha?”

“Ukázal mi cestu, zjevoval se mi ve snech. Neměl jsem klid. Byl to poutník v čase. Nevěděl, kam patří. Měl špatné svědomí, že se mu nepodařilo ty strašlivé hodiny zničit. Hledal pomoc, ale nedostalo se mu jí. Dozvěděl se ovšem o mně a tak jsem teď tady.”

“Abys dokončil to, co se nepodařilo mně?”

“Tak je to.”

“Omyl, Sinclaire, protože i když jsi následovníkem Hectora de Valois, prese mne se nedostaneš. Nedopustím, aby ses hodin zmocnil a zničil je. Opak se stane ony zničí tebe a já budu mít do budoucna volnou ruku. To je můj plán.”

“A jak vypadají jeho detaily?”

Blížili jsme se k jádru věci, to věděla i Lizz. Zvedla zbraň a zamířila mi přesně mezi oči. “To ti můžu říct. Vystoupíš nahoru a nalehneš na ty bodce. Copak ti to Chronos nepředvedl?”

“Ano.”

“Tak ho budeš následovat…”

Tonia Baresiho udivilo, že ránu bylo tak moc slyšet. Přitom obalil

hlaveň polštářem, který měl zvuk ztlumit. Pak ucítil bolest!

Rozhněvalo ho to. Současně mu ale zády projela ostrá bolest. Ochromila všechny jeho pohyby a on ucítil, jak mu ochabují síly. Zbraň v ruce mu ztěžkla. Nedokázal už ani zmáčknout prst a v tu chvíli si uvědomil, že to nevystřelil on, ale kdosi jiný. Kulka mu vězela v zádech!

Vyrazila mu dech, zničila ho a stala se smrtícím nožem, který mu půlil

tělo vedví.

Slyšel sám sebe, jak zasténal a v téže chvíli ucítil na jazyku chuť krve. Za sebou zaslechl kroky. Vnímal je jako neobvykle hlasité a zřetelné,

a pak se s ním najednou v divokém víru všechno zatočilo.

Ještě než byl tím vším pohlcen, pocítil v zádech tlak. Někdo k němu najednou přiskočil a podržel ho. O chvíli později ležel na boku na podlaze a skláněla se nad ním čísi tvář. Baresimu připadala jako obrovský stín, jehož rysy nedokázal přesně rozeznat, protože se neustále slévaly. Ale ve vzpomínce se mu cosi vybavilo. Uvědomil si, že ten obličej už viděl. Patřil člověku, který sem přišel, aby se tady vyptával.

“Zůstaňte ležet v klidu, Baresi. Jste raněn.”

Pokoušel se promluvit. Napoprvé se mu to nepodařilo, a na druhý pokus dostal slova přes rty jen s největším úsilím.

“Zemřu! Tys mě zabil.”

Suko vedle něj poklekl a zavrtěl hlavou.

Na lůžku se pohnul sténající Tom Packard. Netušil, v jakém nebezpečí byl. A nedokázal se zorientovat ani v následujících minutách.

“Bylo to v poslední chvíli, Baresi. Musel jsem vás uchránit před tím, abyste provedl hloupost. Mrzí mě, že jsem neměl víc času, abych mohl mířit přesněji. Když jsem přijel, bylo už po půlnoci. Měl jste jít jinou cestou. Nic na světě není tak cenné, aby se pro to musel obětovat lidský život.”

Baresiho udivilo, že těm slovům rozumí. Všechna je vnímal a zamyslel se nad nimi. Dokonce se zmohl i na odpověď. “Ne, omyl. Jsou tady ty hodiny a ty stojí za jakoukoliv oběť. Jsou čímsi jedinečným a patří mně a Lizz. My dva jim vládneme. Ty hodiny jsou zázrak, připomínka pekelné magie. Díky nim dokážeme plnit sny. Musíme je chránit. Nikdo cizí se jich nesmí zmocnit a Tom už toho napovídal příliš. Nesmí už žít!”

“Teď bude žít!”

“Hodiny také!”

“Nevím, jestli to inspektor Sinclair připustí,” prohlásil Suko.

Ředitel zauvažoval. Řasy se mu při tom zachvěly. “John Sinclair?”

“Ano, váš pomocník.”

“On patří k vám?”

Suko přikývl. “Je to můj přítel a kolega, Baresi. Přišli jsme na stopu smrtících hodin a společně je zničíme. Staré časy jsou definitivně pryč. Ty hodiny jsou pro lidi příliš velkým nebezpečím. V minulosti se to nepodařilo Hectoru de Valois, jenže John Sinclair je jeho následovníkem. Ten Hectorovo dílo dokončí.”

Baresi naslouchal. Na čele mu vystoupily krůpěje potu. Zároveň se chvěl zimou, drkotaly mu zuby. Měl třesavku, přesto se ho Suko zeptal. Věděl, že Johna Sinclaira najde tam, kde jsou hodiny.

“Kde stojí ty hodiny?”

Baresi pohnul rty. Suko si všiml, že na nich má krůpěje krve. Kulka musela zasáhnout Baresiho plíce. “Nikdy… nik…”

“Kde stojí?”

“Na plácku…”

“V kabinetě?”

Baresi se zmohl na úsměv.

“Ano, měli jsme s otcem sbírku. K ní patří i hodiny. Zjistil jsem, co dokážou. Díky Lizz, která se u mě objevila. Vysvětlila mi všechno. Je to báječná žena, která se vyzná v minulosti, protože v ní mnohokrát žila. Zná Chronose, je jeho milenkou. Ví mnoho, ví všechno…”

“Je se Sinclairem?”

Ředitel otevřel ústa. Chtěl se nadechnout, ale nepodařilo se mu to.

Náhle ztuhl. Ústa měl otevřená dokořán. Přes spodní ret mu po bradě stékal pramínek krve.

Torno Baresi zemřel!

Suko se zhluboka nadechl, než vstal. Tohle nechtěl. Dosud mu však nedopřál ani vteřinu, aby mířil přesněji, šel pozdě a jen náhodou zjistil, kde vůbec Tom s ředitelem jsou. Jejich hlasy pronikly z přívěsu ven. Pozdě pro Baresiho, ale včas pro Toma Packarda. Takže osud se zase jednou projevil jako spravedlivý.

K lůžku, na němž ležel Tom, mu stačilo udělat pouhý krok. Packard pořád ještě sténal. Když se ho Suko dotkl a obrátil ho na záda, spatřil ránu na hlavě. Krev už prosákla vlasy a zanechala na prostěradle skvrnu. Mužovy rty se chvěly. Vypadalo to, jako by chtěl něco říci, ale místo toho jen zachroptěl.

“Tome…”

Packard jeho hlas zaslechl. Trhl sebou, ale hleděl kamsi do prázdna.

“… to jsem já.”

Upřel pohled do výšky. Zadíval se Sukovi do tváře a v ní se najednou rozjasnilo. “To… to jsi ty?” vydechl.

“Ano, já…”

Tom zkřivil rty. “Chtěl jsem za Lizz,” zašeptal, “a tady mě Baresi…”

“Vím, že tě praštil. Chtěl tě zabít. Byl jsem rychlejší.”

“Proč zabít?”

“Tím se už netrap. Chtěl bych tě jenom poprosit, abys zůstal tady, ve voze, dokud ti nedám vědět. Všechno je v pořádku, Tome. Nemusíš si dělat starosti.”

Tom nic nechápal. Pak dokonce ztratil vědomí. Asi to tak bylo lepší.

Suko se postavil. Nesměl už ztrácet čas. Cílem všech jeho přání byl teď kabinet kuriozit…

Lizz, Chronosova milenka, vystřelila a kulka mi kolem čela zasviš-

těla tak těsně, že jsem ucítil závan vzduchu.

Tím mi dokázala, že se zbraní skutečně dokáže zacházet. . Když ozvěna výstřelu utichla, přikázala: “Vyšplhej se po žebříku nahoru!”

“To jsem taky chtěl!”

“Rychleji!”

Zuřil jsem. Měl jsem na ni hrozný vztek, ale ani já bych na jejím místě nejednal jinak. Chtěla mě vidět co nejrychleji mrtvého.

Šplhal jsem se po kraji ciferníku nahoru. Pak jsem ho viděl zblízka. Světlo svíček postačovalo k tomu, abych zjistil, jak pevný je to materiál. Dokonce i ciferník byl z masivního dřeva.

Připadalo mi, že vystupuji do temné hrobky. Pokaždé, když jsem se nadechl, měl jsem na jazyku pach rozkladu a krve. Strašně rád bych se něčeho napil, ale myslel jsem na jiné věci než na sklenici vody. Už teď jsem uvažoval, jak se odtud dostanu živý.

Když jsem pohlédl nalevo, spatřil jsem pod sebou Lizz. Dívala se z bezpečné plošiny a stála ve stínu. Zbraní mi přitom neustále mířila na záda.

“Jenom dál…”

“Hned to bude!”

“To vidím.”

Musel jsem překonat ještě dvě příčky dřevěného žebříku. Rafije, přečnívající okraj hodin, už byla na dosah ruky. Byla potřísněna krví smrtící, zákeřná zbraň, svým

způsobem ojedinělá. Čekala na další oběť, na mne!

Zůstal jsem stát a pod sebou jsem zaslechl šoupavé zvuky. Lizz se přiblížila.

“Předkloníš se teď dopředu a nalehneš na rafiji. Ty dvě špice ti proniknou do hrudi a ty se necháš pomalu nabodnout. Budu se dívat. Nadešla doba tvého zmaru. Nic neuspěcháš, protože teprve mezi půlnocí a uplynutím první hodiny dne zaúčinkuje síla hodin.”

Díval jsem se na Lizz a přitom jsem viděl ústí své pistole. Měl jsem na vybranou mezi kulkou a pomalým umíráním na rafiji. Kulka bude rychlejší. Mám se odvážit?

“Ještě něco,” řekla Lizz. “Vím, o čem přemýšlíš, ale stačí jediný nesprávný pohyb a je po tobě.”

“Rozumím.”

“Tak si lehni na tu rafiji!”

Na čele mi vyrazil pot. Byla to zatracená situace. Počítal jsem s tím, že se mi podaří vytáhnout kříž, ale Lizz mě neustále sledovala.

Oběma rukama jsem se zachytil okraje hodin. Dřevo bylo dokonale hladké. Sehnul jsem se a skrčil přitom hlavu.

“Tak je to správně, Sinclaire!” komentovala Lizz moje úsilí. “Vedeš si opravdu skvěle.”

Mlčel jsem. Každé slovo by mě rozptylovalo a stálo by mě navíc i spoustu sil.

Levou rukou jsem se pustil dřeva a natáhl jsem paži. Poprvé jsem se dotkl rafaje. Pod prsty jsem ucítil nejen tvrdý kov, ale i vrstvu lepkavé krve, která se na něm vytvořila. Na povrchu měla škraloup, který mi pod tlakem prstů povolil. Vnitřně jsem se otřásl, když jsem se podíval na zakrvavenou ruku. Musel jsem zahnat představu, že tady umírali lidé.

“Tak se mi to líbí, Sinclaire! Pokračuj.” Ležel jsem břichem na okraji ciferníku. Ucítil jsem tlak v žaludku. Bylo mi nevolno a dostavovaly se závratě. Celý svět se se mnou točil. Už jsem nemohl dál.

Jak to jenom dopadne?

Musím se dostat ke kříži na prsou. Získal teplotu těla, ale nedal o sobě zatím vědět, protože hodiny touto dobou nevyzařovaly nic zlého. Ani rafije se nehýbala, jen trčela do výšky. Nebezpečná bude až po půlnoci.

V krku jsem měl pořád sucho. Špatný vzduch způsobil, že mi bylo zle, V podstatě už jsem se dostal do ideální polohy, čehož si všimla i Lizz Lamottová, protože mi přikázala, abych si lehl na ostří rafije.

“Udělej to, Sinclaire! Udělej to v následujících vteřinách!”

“Ne!”

“Chceš kulku?”

Tentokrát jsem s odpovědí zaváhal. Tu předchozí jsem mohl dát rychle. A ne bez důvodů. Protože za Lizz, tam, kde se už ztrácelo světlo svíček, se ve tmě cosi mihlo a hýbalo.

Z ničeho nic se tam objevila postava.

Lizz se přikrčila, jako by ucítila ledový dech, který jí ovanul týl.

Náhle znejistěla, takže mně znova svitla naděje. Tu postavu jsem znal ze svých snů.

“Otoč se, Lizz!” křikl jsem na ni.

Nevěděla, co má udělat. Samozřejmě počítala s tím že ji chci oklamat, zároveň ale vycítila, že se opravdu něco děje. Její obličej se úplně změnil.

“No tak, rychle!”

Obrátila se. A spatřila Chronose!

Gallio-Chronos stál na plošince jako na jevišti.

Lizz vzteky vykřikla. Ta krátká chvíle mi poskytla možnost dostat se ke kříži. Musím to stihnout, dokud se Lizz dívá na Gallia.

“Ty!” zvolala. Chronos se ani nehnul.

“Ty jsi přízrak! Ty sem nepatříš, i když jsi byl kdysi mým milencem. Teď ale patří ty hodiny mně! Rozumíš? Patří mně jen mně samotné! Jsem jejich vládkyní a já je nechci zničit. Spolčila jsem se s Luciferem. Miluji ty hodiny a budu je milovat navždy. Na tom nikdo nedokáže nic změnit. Ani ty ne, prokletý Gallio! Byl jsi příliš slabý, abys je dokázal ovládnout. Nevěřil sis, byl jsi příliš nicotný a to se mi nelíbí. Já jsem a budu! Chrání mne samotné peklo. Budu znova a znova přicházet na svět, slyšíš?”

Chronos mlčel.

Visel jsem v nepohodlné poloze a pokoušel jsem se uchopit kříž do dlaně, což nebylo tak jednoduché, protože mi v tom bránil svetr.

Už jsem dvěma prsty držel řetízek, zbytek se také musí podařit. Pak jsem měl potíže s rovnováhou, protože jsem se pořád ještě držel jen jednou rukou.

“Co tady chceš?” vykřikla Lizz. “Vrať se zpátky do říše mrtvých, kde nikdy nenajdeš klid. Tady už tě nechci!”

Chronos neodpovídal. Zřejmě ani nechtěl navázat telepatický kontakt.

Jen prostě mlčky stál.

Když se pak ten přízrak z minulosti pohnul, nebylo slyšet jediný zvuk.

Dokonce i Lizz pocítila cosi jako strach, protože ucouvla zpět.

Chronos se nedal zadržet. Musí jisté věci napravit a udělá to. Vystřelila!

I když stříbrné kulky byly dobré a jistě i posvěcené, proti duchům nic nezmohly. Ti byli z příliš jemné substance a tak i v tomto případě kulka jen tělem prolétla. Postavu ducha, která vypadala jako posypaná cukrem, nezadržela.

Přízrak chtěl konečně najít klid.

To bylo jasné i Lizz. Jenže se nechtěla vzdát a opět se otočila. O Gallia se už nestarala, ale byl jsem tu ještě já.

Konečně jsem držel kříž, jenže tu jsem spatřil její pohyb. Všimla si mě a viděla, že se držím jen jednou rukou. V druhé jsem svíral kříž a chtěl jsem ho mrštit po ní. Přitom jsem musel překonat jistou vzdálenost. Nemohl jsem jím hodit bez rozmáchnutí. Napřáhl jsem tedy paži a tím jsem změnil těžiště.

To, co tady tak zdlouhavě popisuji, se ve skutečnosti odehrálo velice rychle. Několik pohybů se slilo v jeden, protože časově probíhaly současně a zřejmě jsem se aniž jsem si to uvědomil přecenil.

Zapomněl jsem na svou nestabilní polohu a spadl jsem.

Protože jsem se už napřahoval k hodu, padal jsem hrudí rovnou na hrot rafije hodin…

Suko jen doufal, že ani tentokrát nepřijde pozdě. K cíli to bylo už

jen několik kroků. Trochu se zdržel, protože utíkal podél přední strany boudy. Tam nenašel žádný vchod. Alespoň ne takový, který by byl otevřený. Z jisté vzdálenosti zaslechl hlasy lidí z cirkusu. Bylo mu jedno, jestli si ho všimli. Snažil se co nejrychleji dostat na zadní stranu.

Jeho nohy čvachtaly v mokré trávě. Zem byla kluzká a vzadu za boudou se leskly kaluže vody.

Suko přes ně přeskákal a konečně zahlédl úzká dvířka.

Vydechl a zároveň sebou trhl. Neudělal tu chybu, aby se hned jako blázen vřítil dovnitř. Překvapení, které ho tam možná čekalo, mohlo být zpropadeně nebezpečné.

Dveře jen trochu pootevřel a škvírou vklouzl do zatuchlé tmy. Udeřil ho do nosu pronikavý pach. Spatřil světlo a zaslechl hlasy. To spolu rozmlouvali Lizz a jeho přítel John Sinclair. V té chvíli spadl inspektorovi kámen ze srdce. Smrtící hodiny si tedy zatím nevyžádaly další oběť.

Prudce vydechl. S předpaženýma rukama postupoval dopředu. Před ním a kolem něj byly různé překážky. Nevěděl, kolem čeho všeho se musí prodírat, pro něj bylo důležité jen jedno dostat se tam, kde viděl světlo.

Naštěstí se dostal na trasu pro návštěvníky. Suko se přehoupl přes plot, slyšel teď všechno zřetelněji a pochopil, že přítel je v nebezpečí. Pak padl výstřel!

Sukovi se téměř zastavilo srdce. Snad Johna nezabili! Téměř vykřikl vztekem, ale ovládl se a soustředil se na svůj úkol.

Musel dál, aby tu věc zničil. Ještě jedna zatáčka a pak schody. Když pak vzhlédl vzhůru, spatřil scénu ozářenou svíčkami.

Přestal dýchat, protože dorazil právě ve chvíli, kdy se všechno změni-

lo.

Bílou postavu vůbec nebral na vědomí, viděl jen Lizz Lamottovou a

především svého přítele, který visel nahoře na ciferníku hodin. Dokonce už držel v ruce kříž, ale nestačil ho použít.

Pustil se a padal rovnou na ostré hroty rafije! Bože můj, zemřu! prolétlo mi v tu chvíli hlavou. Měl jsem pocit, že mě spaluje žár ohně.

Nabodnu se a poteče ze mě krev. Definitivní konec. Jak to, že nepřišel?

Sám to nedovedu pochopit, byl to zřejmě pud sebezáchovy, který mi přikázal jednat reflexně. Bodec už mi zachytil šaty, když-jsem sebou škubl a zároveň se pootočil. Špice se zabodly do kožené bundy a pak jí projely.

Tu se rafije pohnula!

Lizz vykřikla. Náhle mi bylo jasné, že v téhle situaci mi ani kříž nebude nic platný. Nestihnu ho použít, Lizz vystřelí.

“Odprásknu tě!” A padl výstřel!

Zásah? Suko nevěděl. Chtěl ještě zachránit, co se zachránit dalo.

Vyběhl po schodech, aby se dostal na plošinu, kde stála žena v rubáši.

I ona počítala s tím, že John Sinclair se nabodne na rafiji a tím víc ji zklamalo, že ho ta smrtící zbraň minula o vlásek.

Vztekle vykřikla. Nejbližší okolí ji nezajímalo, proto se ani nepodívala na blížícího se inspektora. Namířila zbraň na postavu, visící na ciferníku. Tentokrát už ji nemohla minout.

John byl bezmocný. Stiskla spoušť.

Suko se blížil. Poslední metry, které ho od ní dělily, překonal mohutným skokem. Narazil do ženy v poslední chvíli.

Střela sice vylétla z hlavně, ale zavrtala se do stropu, a ne do těla. Lizz byla natolik překvapená, že zavrávorala stranou, otočila se kolem své osy, až se konečně zachytila o zábradlí.

Než mohla pistolí namířit na cíl, zasáhl Suko.

Špičkou boty ji kopl do zápěstí. Do výšky vylétla nejen pravá ruka, ale i pistole, která silou vyklouzla z prstů.

Otočila se ve vzduchu a dopadla v bezpečné vzdálenosti na plošinu, kde zůstala ležet.

Lizz na ni zírali. Nechápala to. Suko ale jednal. Chytil ženu a rázně ji

převalil na záda.

Vykřikla. Nebyl to výkřik strachu, ale vzteku a čiré nenávisti. Oči se jí chladně zableskly a Suko měl dojem, že v nich zahlédl ledovou tvář nejvyššího démona Lucifera. Jiskřilo to v nich.

Pocítil mrazení. Nevěděl, jestli je Lizz člověk nebo jakési démonické stvoření. Pro jistotu však vytáhl bič na démony. Dřív, než jím mohl udělat kruh, Lizz zase vyskočila. Ještě zdaleka se nevzdávala. Chtěla bojovat. Další úder nohou jí zase mrštil na prkna. Zakřičela.

U úst se jí náhle vytvořila zelená pěna. Pokožka jí zrudla, jako by se pod ní rozhořel pekelný plamen. S tím Suko počítal, pro něho už ta osoba nebyla člověkem, ale přinejmenším prokletou čarodějkou.

Vylétla do vzduchu.

Bylo to něco, co Suko nechápal. Tady zasáhla jakási neznámá síla, která ji vymrštila do výšky. Příšera roztáhla ruce, vlasy se jí narovnaly. Mezi jednotlivými prameny poskakovaly drobné plamínky.

Tvář Sukovi už jen vzdáleně připomínala lidský obličej. Byla to odporná grimasa a z očních důlků se řinul sliz. Stékal po skráních a mizel v otevřených ústech.

Lizz se projevila ve své skutečné podobě a dokázala, že přináleží pek—

lu.

“Zmiz v pekle!” zakřičel Suko a švihl postavu bičem na démony.

Byl to velmi příhodný okamžik, protože Lizz Lamottová padala na Suka. Chtěla ho roztrhat vlastníma rukama, ale řemínky se jí kolem nich omotaly.

Suko ji přitáhl.

Lizz v nich visela jako zajatkyně.

Dopadla na zem a svíjela se. Tři řemínky ji stále ještě obepínaly.

Příšera vyla a házela sebou na všechny strany.Z jejího těla, které se Sukovi před očima změnilo v cosi zahnívajícího, stoupal odporný kouř.

Lizz se rozplynula. A její síla teď chyběla i smrtícím hodinám.

Suko vytáhl řemínky biče z rozbředlé hmoty a otočil se, protože další problém, John Sinclair, nebyl ještě vyřešen.

Visel jsem na té zatracené rafiji. Z bundy mi trčely dva mohutné

bodce. Pod mou tíhou se rafije posunula a ukazovala teď půl jedné. Pak jsem zahlédl Chronose.

Šedobílá postava se vznášela ke mně a vyjevila poselství.

“Ne Hector de Valois, ale ty je zničíš. Děkuji ti, protože jsem našel klid…”

Vznášející se postava se mi před očima rozplynula. Odešla do říše smrti. Navždy.

Můj problém ovšem trval.

Díval jsem se dolů. Suko v boji s čarodějkou zvítězil. Zbyl z ní na zemi jen chuchvalec hmoty. Její krása byla nadobro ztracena. Bylo po ní. Jenže to bylo málo. Chtěl jsem, aby byly zničeny i hodiny.

Ale jak?

Můj kříž zaříkávači formule dobro proti zlu!

Hlasitě jsem zvolal: “Terra pestem teneto salus hic maneto!” Ještě jsem ta slova ani nedořekl a vypukla hrůza.

Hodiny jako by náhle ožily.

Uvolnila se v nich obrovská síla, síla, která byla mocnější než já. Když se rafije divoce otočila, byl jsem i já vymrštěn do výšky. Uvolnila se obrovská, nekontrolovatelná energie. Ani jsem se neodvážil jí vzdorovat. Cosi mě vytáhlo nahoru a pak zase tlačilo dolů a znovu jsem byl tažen vzhůru. A pak se to všechno opakovalo.

Z hodin vystupovalo zlo.

Cítil jsem neuvěřitelný tlak mohutné postavy a náhle jsem zahlédl chladnou Luciferovu tvář. Byl to pohled, na který nikdy v životě nezapomenu. Tak chladný, opovržlivý, sinalý a přesto jako by podlitý krví. Tvář, která vlastně nebyla tváří, protože nežila.

Byla jen brutální!

Blízko sebe jsem zaslechl, jak se cosi láme. Tak praská dřevo! Tvář náhle zmizela.

Tentokrát mě dostaly mechanické síly.

Rafije už se neudržela na ciferníku. Ulomila se. Ne hned, ale na několikrát, takže jsem se mohl připravit na pád. V paži mi to škubalo a prokletá rafije se otáčela dál.

Kdy se konečně zlomí docela?

Nezlomila se, ale rozpadly se celé hodiny a já padal do temné hlubiny. V posledních vteřinách už jsem neviděl nic ze svého okolí a ani jsem nepomyslel na plošinu.

A na ni jsem dopadl.

Náraz to byl tvrdý. Skoro mi vyrazil dech. Cítil jsem, jak mě podepírají čísi ruce. Přiběhl ke mně můj přítel Suko a odtáhl mě od oné zatracené rafije. Ta změnila svůj směr a oběma špičatými konci nabodla zbytky Lizz Lamottové.

šiny.

Suko mi pomohl na nohy a podepíral mě, když jsme scházeli z ploZdola jsem se ještě jednou zadíval zpátky. Bylo to divné, ale světlo

svíček po celou tu dobu nezhaslo.

Svíčky hořely a jejich záře dopadala až nahoru. Jenže tam už nic neosvětlovala.

Pouze po stropě poskakovaly podivné stíny. Smrtící hodiny neexistovaly!

Kývl jsem.

“Zvládli jsme to, Suko.” Pak jsem se usmál.

“Nikdy bych tomu nevěřil. Na konci se chovaly jaksi podivně a vychrlily všechnu svou démonickou sílu. Luciferovo dědictví už nebude stát další lidské životy, na to se můžeš spolehnout!”

“Díky tvému kříži!” Pokrčil jsem rameny.

“Nejen to,” řekl jsem, “ty nebuď zbytečně skromný. Kdybys tu ženu nezničil, zahynul bych svou vlastní zbraní.” ,

Po těch slovech Suko zrozpačitěl.

“Aha, ano, pistole,” řekl a podal mi zbraň.

“Postaral jsem se ti o ni.”

“Díky.”

“Přestaň.”

Odešli jsme z kabinetu kuriozit. Cestou ven mi Suko vylíčil, co zažil. Nepřekvapilo mne, že i Tonio Baresi spolupracoval s tou čarodějkou.

Oba se pokoušeli ovládnout čas a lidi, ale Bůh naštěstí nenechá růst stromy až do nebe.

Někdo přece musí všem lidem ukázat, kde jsou meze. Když jsme konečně vyšli ven, svítilo slunce.

Připadalo mi, že se na mě směje a že mě vítá do nového života…

KONEC