Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 03 - Hotel hrůzy

1

Obloha nad jižními Alpami byla jasná jako bleděmodré hedvábné sukno, v němž se zachytily paprsky přenádherného podzimního slunce, které jako by si chtělo utkat zlaté hnízdečko.

Počasí lidem vycházelo vstříc. Příjemně je naladilo, dovolená se jim zdála ještě krásnější a do paměti se vrývaly nezapomenutelné zážitky.

Ne všichni ovšem smýšleli takto. Cornell Degen čekal na smrt!

Toužil po ní, chtěl zemřít. Seděl v pokoji na posteli, opřen zády o stěnu, pohled upřený do okna, jehož tabule byly zahaleny závěsem, protože Degen chtěl mít tmu.

Nenáviděl slunce, nenáviděl světlo, nenáviděl jas a nenáviděl všechno, co s tím souviselo.

Jen temnota byla krásná, byla nádherná, tak skvělá, oblažovala jej, dodávala mu jistotu. Rád se jí nechal unášet a měl tak pocit, že je docela blízko smrti.

Ano, smrti…

Vždy, když na to Degen pomyslel, v očích se mu zablýsklo.

Měl ji rád, toužil po ní a věděl, že je na správném místě. Zemře…

Doufal, že už tuto noc, snad již dokonce večer. Slíbili mu to. Už přes hodinu seděl na posteli. Záda měl opřená o stěnu, nohy přitažené k tělu a rukama si obepínal kolena. Dýchal otevřenými ústy, z čela mu po obličeji tekl pot a dostával se mu i do očí.

Cornell Degen měl na sobě tenké tričko a seprané rifle. Vlasy měl ostříhané tak nakrátko, že na hlavě vypadaly spíš jako temný stín; obličej pod nimi připomínal žluté těsto, do něhož někdo vtlačil oči. Ústa byla pouhou štěrbinou, velmi široká a tenká.

Tma, pomyslel si Degen, musí se prostě setmít. Nechce se mi už sedět v tom příšeří soumraku, už se mi nechce, nechce se mi, sakra!

Myšlenky se postupně změnily ve slova, která sípavě a koktavě vyrážel do ticha. Pokaždé si olízl rty, jako by mu pot kdovíjak chutnal.

Pak zaslechl kroky.

Ozvaly se venku na chodbě. Osoba, která tam kráčela, se pohybovala vedle červeného běhounu, který chodbu rozděloval jako široký krvavý pruh. Že by tam venku už kráčel posel, který mu přinese smrt?

Cornell Degen v to doufal.

Jeho pohled náhle dostal toužebný výraz, když otočil hlavu a podíval se na dveře, za nimiž kročeje umlkly.

Zamkl, ale to pro onu osobu nebylo žádnou překážkou.

Měla univerzální klíč.

Pak se dveře otevřely dovnitř. Byly masivní a přesto se pohybovaly naprosto neslyšně.

Degen čekal a naslouchal.

Seděl jako na trní. Oči upřené na dveře. Z úst se mu draly chraptivé zvuky, rty se zároveň chvěly, jako by se pohybovaly v rytmu hudby, kterou slyšel pouze on…

Dveře se otevíraly stále víc směrem dovnitř.

Jako propast, pomyslel si Degen. Jako propast, která se otevřela, aby dala průchod temnotě. A ta se mě te’ konečně zmocní.

Ze tmy se však nevynořil netvor, nýbrž žena!

Stála na prahu jako ztělesněná hrozba a dívala se do místnosti.

Byla oblečená do černého. Šaty vypadaly jako kutna, převázaná páskem, který zářil jasnou bělostí a končil těsně nad okrajem šatů, sahajících až ke kotníkům. Velmi strohé šaty, k nimž se hodil i asketický obličej, zbrázděný množstvím vrásek.

Ústa byla v tom obličeji takřka nenápadná, a zrovna tak i oči. Jejich panenky se časem přizpůsobily našedlé pokožce a téměř je nebylo možno rozeznat.

Žena nesla podnos.

Na něm stála bílá mísa s tmavým víkem, které se k ní nehodilo, protože se posunovalo sem a tam a vydávalo škrábavé zvuky.

“Tvůj smrtící pokrm, Degene!”

Degen se nadechl. Připomínalo to nádech šelmy.

Zavrtěl se na posteli. Jinak svou radost nedokázal vyjádřit.

Pak sledoval ženu. Šla pevnými kroky ke stolu, který byl tak malý, že u něj sotva mohli sedět dva lidé. Žena odložila podnos a otočila se k muži, který stále ještě seděl na posteli.

“Můžeš jíst!”

Jen se houpal sem a tam. “Je to… vážně moje poslední jídlo?”

“Ano, ksakru. Nebo si snad myslíš, že ti lžu?” Žena přistoupila ke dveřím a zavřela je. “Až bude mísa prázdná, uvidíme, co dál.”

“Ano, to se mi líbí, to je fajn. Tak jste mi to slíbili,” řekl s vyčítavým tónem v hlase. “Měli byste to také dodržet.”

“Neměj strach, Degene.” Žena opět přistoupila ke stolu a rázným pohybem sundala víko.

Vyvalila se pára. Současně s ní se po místnosti rozprostřela ostrá vůně masa.

“Znáš tu vůni, Degene?”

“No… já… nevím.”

“Poj’ blíž.” Vytáhla z kapsy lžíci. “Je to tvé oblíbené jídlo.”

“Jo, díky, díky, hned jsem tam,” přímo zajásal.

Náhle byl zase plný energie. Seskočil z postele, rázným pohybem chytil židli a přisunul si ji ke stolu, aby si mohl sednout k talíři. Vzal si lžíci, na chvíli pohlédl do tváře ženy stojící vedle něj, spatřil její povzbudivé kývnutí a pustil se do svého posledního pokrmu.

Nejedl, ale hltal, polykal a vydával přitom mlaskavé, srkavé a sípavé zvuky, protože v té rychlosti měl problémy dostatečně dýchat.

“Víš, že tu mísu musíš vyprázdnit, Degene?”

Muž přikývl, aniž by se dal při jídle vyrušovat. Nevadilo mu, že mu hnědá omáčka kape po bradě jako zasychající krev. To, co mohl olíznout jazykem, olízl a zbytek mu stékal po krku a vpíjel se do látky trička.

Žena na něj pohlédla. Výraz jejího obličeje prozrazoval, že je se svým pacientem velmi spokojená. Jako všichni ostatní, dodržoval i on stanovená pravidla a vyškrábal hranatou misku do posledního zbytku masa a omáčky.

Žena na něj pokývla. “Bylo to dobré?”

“Ano,” zasténal, rozvalil se na židli a hladil si břicho,

“dokonce velice dobré.”

“To mě těší.

Jsem už te’ hoden jít vstříc smrti?”

Pohladila ho po hlavě. Ježaté vlasy jako by přitom zapraskaly. “Ano, můj milý, jsi hoden. Čeká na tebe velká šance.”

“A kdy?”

“Hned, pokud chceš.”

Kdyby ho žena nedržela za rameno, vyskočil by do výšky. Ale zůstal sedět a jen si ještě jednou olízl rty jako kočka, které náramně chutnalo.

Žena strčila do úst dva prsty. Ozval se pronikavý hvizd.

Do místnosti opět zazněly z chodby kroky. A pak se objevili katani!

Byli dva. Měli ohnivě rudé zástěry a lebky vyholené dohola. Jejich tváře vypadaly jaksi nepřirozeně strnulé jako by na těla byly nasazeny mrtvé hlavy.

Žena ustoupila o krok stranou, aby nebránila Degenovi ve výhledu.

Zíral na ně. Byl šťastný jako ještě nikdy v životě. Kývl na ně, rozpřáhl paže, aniž měl ovšem šanci ty dva obejmout.

“Přátelé,” zvolal. “Milí přátelé! Dove’te mě na poslední cestu, přátelé. Doprovo’te mne. Zave’te mě do nového světa prosím…”

Žena přikývla. Degenovi popřála šťastnou cestu na onen svět a pak odešla z místnosti. Teprve až ji nebylo vidět, oba kati se přiblížili.

Měli naprosto stejné pohyby. Mohla to být docela dobře dvojčata. Oba současně se pustili do práce. Jeden uchopil pravé, druhý levé mužovo rameno.

Degen se vylekal, když ucítil jejich tvrdý stisk. Pomyslel na svůj osud a podíval se k oknu. Chtěl se přesvědčit, jestli je už venku tma.

“Dost tma!”

“Děkuji vám…”

S kamennými tvářemi a dunivě znějícími kroky vyvlekli Degena z místnosti do pochmurně vyhlížející hotelové chodby. Nezamířili k výtahu, ale k sestupu o patro níž použili nouzové schodiště.

Teprve tam dorazili k železným dveřím s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN.

To ovšem pro katy neplatilo. Odemkli a strčili provinilce do kabiny obehnané kovovými stěnami. Dopadl až na protější stěnu. Tam se otočil.

Jeden z katů zamkl dveře. Byla tu naprostá tma.

A Degen se rozesmál. Třásl se přitom, ale tetelil se

očekáváním toho, co přijde.

Výtah sebou trhl, když se rozjel. Pak klouzal do hloubky a Degen už měl pocit, že jede vstříc peklu, ohni a zároveň temnotě.

Bylo to všechno nádherné, tak skvělé, že se mu nedostávalo slov, aby to vše popsal.

Všechno probíhalo náramně. Velký, rozhodující okamžik se blížil. Nemohl se dočkat, až už konečně výtah zastaví.

Další trhnutí. Kabina se zastavila.

Jeden z katů otevřel dveře. Do těsného prostoru vnikl čerstvý vzduch. Byl cítit jedlemi, senem a snad i trochu deštěm.

Před Degenem se rozestřely stíny. Mohutné stíny jako křídla smrti, která ho brzy obejmou a postarají se o to, aby se dostal na onen svět.

Toto bylo jeho místo.

Kráčel rychle, katani ho ani nemuseli postrkovat. Nohy brzy vlekl hustou, šťavnatou trávou svahu, na němž rostly mohutné smrky, vrhající úděsné stíny.

Kývl směrem, kde rostly stromy. “Je to tam? Najdu tam svůj konec?”

Kati v rudých kápích neodpověděli. Drželi ho a vlekli k výběžku lesa, který tvořil temně šedý stín.

Cornell Degen se ohlédl zpět, ale klopýtal dopředu. Spatřil zadní průčelí hotelu Grand. Majestátně se tyčil na kopci porostlém modříny a smrky. Byl to rozlehlý hotel, téměř zámek. Měl svou vlastní historii a podílel se na vytváření obecné historie. Tyčil se jako výstraha pyšný zámek nad letoviskem Sils Maria poblíž obce Svatý Mořic v Engadinu.

Degenovy rty sebou škubly, když spatřil čtverhrannou špičku věže. Vlála tam švýcarská vlajka: bílý kříž na červeném poli. Připadalo mu, že mu ta vlajka posílá poslední pozdrav.

Nikdo se nedíval.

Spousta oken na zadní straně byla prázdná. Nikdo je neotevřel, aby se vyklonil ven. Tabule skla vypadaly v přítmí téměř černé.

Tam, kde končil svah, začínala obec Sils Maria. Teprve tam přestávaly stromy, protože tam začínalo široké údolí, jehož střed tvořilo Silvaplanské jezero s nádherně průzračnou vodou, které v zimě zamrzalo a sloužilo běžkařům jako ideální terén.

Cornell Degen viděl jezero na vlastní oči pouze při svém příjezdu. Pak vlastně neopustil pokoj. Chtěl se prostě připravit na velký okamžik.

A ten již nebyl daleko. Větvičky ostře švihaly muže do tváří, když vkročili do lesa a začali si klestit cestu. Stromy tady rostly velmi hustě, jejich větve se dotýkaly, ba byly navzájem propleteny jako mohutné paže, vytvářely zelené hradby různé výšky, zatímco zem byla pokryta kobercem jehličí.

Byl to čistý, krásný kout, vhodný spíš k rekreaci, a ne k umírání.

Kati šli na jisto. Vyhlédli si zvlášť vhodné místo. Smrk byl urostlý. Měl mohutné větve, které z kmenu vyrůstaly jako silné paže.

Z jedné visel provaz!

Končil smyčkou. Byla zhotovena velmi odborně. Delikventova hlava se do ní přesně vejde, to oba katani věděli, protože patřili k rutinním zabijákům.

Když Cornella pustili, svezl se ještě kousek dopředu, zachytil se, prudce vydechl a pak pohlédl do výšky na oprátku, která se mu houpala nad hlavou.

Mírně se pohupovala ve větru, který si s ní pohrával. Byla zbrusu nová, vlákna provazu se jasně leskla. Odsouzenec se usmál. “Kdy to uděláte?”

“Hned!” Jeden z katů ho chytil. Zvedl ho tak vysoko, že mu druhý mohl snadno přetáhnout oprátku přes hlavu.

Degen jasně cítil, jak mu provaz drhne o krk. Vysunul z úst špičku jazyka a ještě jednou si zvlhčil rty. Druhý kat zkusil, zda oprátka pořádně sedí. Jeho druh Degena stále ještě držel ve vzduchu. Až ho pustí, Degen se zaklesne do

oprátky a zemře, protože nohama nedosáhne na zem. Svah tady byl příliš strmý.

Oprátku mu ještě v zátylku poopravili. Uzel byl v pořádku.

“Už?” zeptal se ten, který Degena držel.

“Ano.”

Degen se usmál. Měl radost, očekával smrt. Ti dva na ni také čekali.

Muž ho pustil.

Degen se stále smál, až se onen zvuk změnil v chroptění, které přešlo v temné chrčení a pak docela ustalo.

Nohy sebou ještě několikrát zaškubaly, i tvář se změnila.

Oba kati jen přihlíželi.

Zůstali stát tak dlouho, až se muž nehýbal. Teprve pak si byli jisti, že mají před sebou mrtvého. Kývli na sebe a vydali se nazpět.

Cornella Degena nechali zatím viset…

2

V bytě bylo temno. Závěsy propouštěly jen málo světla. Proto jsem si také sedl k psacímu stolu a zapnul jsem lampu, jejíž světlo mi dopadalo v šikmém úhlu na dopis, který jsem držel v rukou.

Bylo to zajímavé psaní. Napsal ho muž jménem Cornell Degen. Dopis byl nalezen v Degenově bytě, v němž jsem byl spolu s jedním člověkem z tajné služby, protože Cornell Degen byl jedním z jejích spolupracovníků.

Z toho, že se tihle lidé obrátili zase na mého šéfa, se dalo soudit, že si nevěděli rady a navzdory spoustě pravomocí, jimiž disponovali, se ocitli v koncích. Případ totiž nabyl okultních dimenzí, jak se vyjádřil můj šéf, Sir James.

A vyslal mne. Informace jsem neměl téměř žádné. Obsah toho dopisu byl přirovnáván k bombě, ale to jsem musel nejprve prověřit. Psaní už bylo důkladně prověřeno v laboratoři. Experti Secret Service se jím zabývali dost dlouho, ale našli pouze otisky prstů pisatele, nic víc.

Mně musel stačit jen a jen obsah. A ten byl sice krátký a stručný, ale šokující.

Polohlasně jsem si text přeříkával. “Už nehodlám dělat to, čím jsem se zabýval doposud. Byla to má práce, která mi ukázala špatnou cestu. Dospěl jsem ke konci. Volím cestu smrti, abych získal život. Jedu jí vstříc. Budu na ni čekat v hotelu Grand v Sils Maria a brzy se vrátím, abych poreferoval o tom, jaké poselství má pro nás lidi onen svět.”

Četl jsem to jednou, pak znovu, mohl jsem to udělat i u sebe v kanceláři, ale muž z tajné služby trval na tom, abych

si prohlédl Degenův byt ve městě a abych si udělal vlastní

představu.

Spustil jsem ruku s dopisem a položil jsem ho na secesní psací stůl. Celý ten velký byt byl zařízen v secesním stylu. Ten, kdo by si chtěl takovýto pokoj v londýnské City pronajmout, musel by na nájemném platit pořádný balík peněz. Jenže to nebyl Degenův případ. On totiž ten byt zdědil.

Svou práci dělal takříkajíc jako koníčka. Žil z úroků svého majetku.

Nahlas jsem se jeho činnosti podivil, ale dostal jsem odpově’, že Degen byl dobrým agentem. Jedním z nejlepších, protože vypadal tak nevinně a každý ho považoval za hejska, který jen rozhazuje peníze.

A te’ zmizel. V hotelu Grand o něm prý nic neslyšeli. Neznali ho tam, čemuž ovšem jeho kolegové neuvěřili. Navíc se mezi nimi rozkřiklo, že existuje člověk jako já, který se zabývá záhadnými případy. To ovšem byla pravda, stejně jako to, že jsem už nejednou Secret Service pomáhal z bryndy.

Stál jsem v pracovně a rozhlížel jsem se.

Z nábytku čišel kus historie. Byl přes osmdesát let starý, velmi masivní, dosti souměrný a bez velkých ozdůbek.

Stála tady knihovna, sahala až ke stropu a byla plná velkých bichlí.

Přistoupil jsem ke skleněné výplni a pohledem jsem

přejížděl po hřbetech knih.

Z knih lze často usuzovat na povahu a náturu jejich majitele. Jenže tyto svazky vypadaly, že je Degen nikdy nečetl. Vypadaly spíš jako část dědictví, které převzal po svých rodičích.

Místnost byla tak veliká, že pojala ještě druhou knihovnu.

Mezi oběma mohutnými kusy byly široké dveře.

Nebyly docela zavřené. Škvíra v nich byla asi na loket široká. Proto jsem také zaslechl hluk zvenčí.

Chtěl jsem se opět otočit a zamířit k psacímu stolu, ale tu jsem ztuhl.

Ten zvuk se mi pranic nelíbil. Nepraštil tam někdo čímsi do podlahy?

Hned mě napadl Ryman, člověk ze Secret Service. Jestli to bylo jeho pravé jméno, jsem nevěděl. Každopádně se mi tímto jménem představil a připadal mi tady, jako by dohlížel.

Po špičkách jsem zamířil ke dveřím. Nebylo to těžké, protože hustý koberec tlumil kroky tak, že vůbec nebyly slyšet. Vypadalo to, jako bych se vznášel nad zemí. Zastavil jsem se vedle dveří, natáhl ruku a položil ji na masivní kliku.

Zvuk se nezopakoval. Nic jsem nespatřil ani tehdy, když jsem nakoukl do široké chodby, která mi připomínala spíš hotel.

Ale patřila k tomuto velkému bytu, který se skládal z

několika místností. V jedné z nich musel být Ryman.

Pootevřel jsem dveře ještě víc. Ale ani te’, když jsem

měl příznivější úhel pohledu, jsem ho nespatřil.

Všude bylo naprosté ticho.

Klamné ticho, které se mi nelíbilo a z něhož mi naskočila husí kůže. Něco tady nebylo v pořádku. Neměl jsem pro to zatím žádné důkazy. Říkal mi to pouze instinkt, na který jsem se mohl spolehnout.

Provoz z Picadilly sem nebyl slyšet. Dvojitá skla v oknech tlumila hluk, a tak jsem otevřel dveře, protože jsem chtěl vyjít do chodby.

Zdi byly obloženy dřevem. Pod rovněž obloženým stropem svítil veliký pětiramenný lustr. Připomínal mi drápy nějaké nestvůry.

Po Rymanovi nebylo ani vidu, ani slechu. Ostatní dveře byly zavřené. Přesto jsem ten zvuk zaslechl. Že by Ryman na něco narazil? S tím jsem musel počítat. Pokud ano, pak by se ohlásil.

Zavolal jsem ho.

Dřevěné obložení stěn pohltilo můj hlas, takže jsem vykřikl podruhé a hlasitěji.

Ani te’ však nepřišla odpově’.

Podíval jsem se doprava. Na konci chodby byly těžké dveře bytu. Byly zamčené. Že by Ryman z bytu odešel?

To mi však nešlo do hlavy. Bylo to nelogické, vždyť by mi dal vědět. I když lidé ze Secret Service často informace zatajovali, přece jen neměli ve zvyku postupovat takto nekolegiálně.

Napadlo mě, že snad vzniklo nějaké nebezpečí, jakési překvapení, které nebylo možno zakalkulovat. Možná osoba, která v této nebezpečné hře nastražila léčku.

Měl jsem na vybranou několik dveří, za nimiž ležely různé místnosti. Přemítal jsem o tom, co mi sdělil Ryman, ale nedošel jsem k žádnému výsledku. Řekl mi jen, že se chce trochu porozhlédnout.

Mohl jsem si vybrat stranu, dveře, pokoj a rozhodl jsem se pro levé.

V pokoji vedle, který byl zařízen jako obývací, jsem Rymana nenašel.

Našel jsem ložnici, dva pokoje pro hosty a dostal jsem se pak do traktu, v němž byla umístěna kuchyň. Ze dvou místností tady udělali jednu, byla tudíž dost velká a měla několik oken.

Venku na Picadilly byl rušný provoz, ale tady vládlo tíživé ticho.

Před několika lety bylo náměstí přestavěno a kašna od té doby už nebyla ostrůvkem ticha. Dostat se k ní bylo možné pouze s nasazením života.

Místnost měla nová okna, aby do ní dopadalo více světla. V duchu jsem se ptal, kdo tady mohl vařit.

Na konci kuchyně jsem si všiml úzkých dveří. Za nimi byla stejně úzká chodba, která prudce zahnula a končila zase dveřmi. Když jsem je otevřel, ocitl jsem se opět na normální chodbě.

Byt byl dost veliký, aby tady cizí člověk mohl zabloudit. Rymana jsem pořád ještě neobjevil, a tak má nedůvěra nezmizela.

Uvědomil jsem si, že jsem prošel mnoha pokoji, ale nikde jsem neviděl toalety, sprchy a koupelny. Ale musely tady někde být.

Jenže kde?

Kalkuloval jsem, vzpomněl jsem si na polohu ložnice a vycházel jsem z toho, že koupelna a toalety od ní nebudou příliš daleko.

Ještě jednou jsem vešel do ložnice, která byla zařízena velmi světlým nábytkem, a zvlášť nápadná mi byla vestavěná skříň. Uprostřed byla rozdělená.

Vypadala jako výklenek. Ve skutečnosti to ovšem byly dveře, i když měly tak malou kliku, že ji bylo možné snadno přehlédnout.

Stiskl jsem ji, zatlačil do dveří a nestačil jsem žasnout. Koupelna byla prostě nádherná.

Vyložená světlými kachlíky, vyzdobená rostlinami, které byly zasazeny v květináčích. Stěny byly ozdobeny zrcadly a strop nade mnou se leskl matným svitem.

Velkolepá byla ovšem vana. Tvořila střed celé místnosti a nebyla to pouhá vana, ale malý bazén.

Do kulaté nádrže s dost vysokými stěnami mohla voda natékat z několika kohoutků.

Zasykl jsem, když jsem spatřil ve vaně ležet ve zkroucené poloze Rymana.

Už na první pohled mi bylo jasné, že není naživu. Někdo mu totiž rozdrtil lebku…

Byl mrtev. Zavražděn tím nejbrutálnějším způsobem. Postřehl jsem, jak se mi stáhl žaludek, jak se sliny v mých ústech změnily v jakousi lepkavou hmotu a mezi zuby se rozšířila pachuť žluči.

Ryman byl mrtev.

Byl zabit a já nemohl napevno počítat s tím, že jeho vrah už odešel z bytu pryč. Ten člověk nezemřel zbytečně. Navíc na něj tady musel někdo čekat. Někdo, kdo ho zabil a kdo věděl moc dobře, že Ryman nepřišel sám. Takže znal i mě. Když jsem zamířil ke kulaté vaně, připadal jsem si, jako by mě škrtil drátem.

Rozhlížel jsem se kolem sebe, spousta zrcadel mi pomáhala, abych mohl důkladně prozkoumat okolí. Ale přítomnost žádného nepřítele jsem nezjistil.

Vedle velké vany jsem se zastavil.

Do nosu mě udeřil zápach. Osamocená moucha našla cíl a začala bzučet kolem agentovy rozbité lebky. Nikdy bych nepočítal s tím, že se ten případ takto vyhrotí. Ukázalo se

však, že i druhá strana dávala velmi dobrý pozor a že nebyla padlá na hlavu. Zareagovala bleskurychle a chladnokrevně.

Opět jsem se napřímil. I když jsem se na mrtvolu už te’ přímo nedíval, nemohl jsem se zbavit prvního dojmu. Zaryl se mi do mozku snad i proto, že se tenhle mrtvý do jinak dokonale luxusního prostředí jaksi nehodil.

Jenže kde číhá jeho vrah?

Je ještě v bytě, nebo ho už tajně opustil? Poslední možnost by byla nelogická, protože mrtvola mu nijak nepomohla. Kdyby chtěl mít skutečně jistotu, musel by zabít i druhého svědka a případně odstranit důkazy. V úvahách jsem si opět vzpomněl na dopis, který jsem nechal v pracovně.

Zatraceně, mohlo se stát, že by vrah našel cestu tam. To by byla rána!

Náhle jsem měl naspěch, ale zachoval jsem obezřetnost a dokonce jsem vytáhl pistoli, když jsem vyšel z koupelny a kráčel po chodbě, která byla zatím pořád prázdná.

I dveře do pracovny byly zavřené. Přivřel jsem je já, nebo to udělal vrah po mně?

Nohou jsem se opřel do dveří a díval jsem se, jak se pomalu otvírají do místnosti. Kusy nábytku tam stály jako němí svědkové. I dopis ještě pořád ležel na psacím stole, jehož zadní stěna byla otočena k oknu sahajícímu až k podlaze.

Zamířil jsem k němu. Náhle jsem se zastavil. Nebezpečí!

Varování přišlo jako blesk. Najednou jsem vycítil, že nejsem v místnosti sám. Kromě mne se v ní zdržoval ještě kdosi.

Prudce jsem se otočil.

Zbraň mířila do prázdna, na chodbě nikdo nebyl. Opět jsem se otočil a zahlédl jsem stín.

Číhal za psacím stolem a te’ jako šotek vystřelil nahoru.

Během dalších dvou vteřin jsem zjistil, kdo Rymana zabil.

Bledá postava trpasličího vzrůstu zahalená do tmavého oděvu nebo černého sukna se vztyčila vzhůru a třímala strašnou zbraň.

Skládala se z malé rukojeti a z delšího řetízku, na němž byla umístěna železná koule posázená ocelovými bodci.

Postava se rozpřáhla. Smrtící koule mířila rovnou na mne.

Nestačil jsem zacílit. Vypálil jsem sice ránu, ale ta nezasáhla cíl, jelikož jsem se pohnul.

Dopadl jsem na podlahu, převalil se po koberci a koule s

třeskotem dopadla na desku psacího stolu.

Zabiják vyskočil na stůl.

Zahlédl jsem ho, když jsem se otočil. Opět udeřil.

Rychlým obratem jsem kouli unikl i tentokrát. Ocelové hroty natrhly drahý koberec jako zuby nějakého dravce. Ale nepřítel se nevzdával.

Znovu se rozmáchl.

Tentokrát se otočil a rozkýval vražednou zbraň jako argentinský kovboj bolu.

Opsal ovšem o jeden kruh navíc. Moje kulka byla rychlejší.

Než stačil vyslat ocelovou kouli na dráhu, zasáhla ho posvěcená střela rovnou do hrudi. Přesto se ještě zapotácel směrem ke mně a dostal se dost blízko, takže jsem mu docela jasně viděl do tváře.

Byla to nažloutlá těstovitá grimasa, jakou jsem viděl jen u umrlců.

Byl to umrlec?

Kdyby byl, zásah stříbrnou kulkou by nepřežil. Ta by skoncovala s jeho přízračnou existencí.

Zbraň mu ztěžkla v ruce. Pravá paže klesla k zemi. Koule těžce dopadla na koberec a vydala tlumené bouchnutí.

Zabiják upustil rukojeť. Kulka mu vězela v prsou. Vrávoral dozadu a já jsem slyšel, jak sípe a chroptí. Vyplázl jazyk potažený vrstvou nažloutlé tekutiny. Pak narazil do psacího stolu, zády udeřil o jeho desku a nekontrolovaným pohybem z ní shodil telefon. Poté se sám převalil, ztratil rovnováhu, spadl a zůstal nehybně ležet na podlaze.

Stál jsem opodál zeširoka rozkročen se zbraní připravenou k výstřelu. Čekal jsem několik vteřin, ale nehýbal se. Kulka nebo posvěcené stříbro ho musely zničit. Nohou jsem ho převalil na záda.

Veškerým jeho ošacením byla široce střižená dlouhá košile, která připomínala pochmurný posmrtný rubáš. Pokud to byl umrlec, pak se k němu tohle oblečení právě hodilo.

Přitiskl jsem mu ke tváři hlaveň pušky. Ve skráni mu zůstala prohlubeň a zdeformovala obličej. Pro mne to byl dostatečný důkaz toho, že jsem měl co do činění s obživlou mrtvolou.

Ale kdo toho netvora poslal?

Nemělo to smysl, ale přesto jsem přistoupil k oknu a podíval se z prvního patra ven na Picadilly.

Dole pořád pulsoval provoz. Nespatřil jsem nikoho, kdo by mě sledoval.

Z vlastního popudu tento muž jistě nejednal. Zvedl jsem telefon. Vydržel pád na podlahu. Fungoval. Zavolal jsem svému šéfovi a vysvětlil mu situaci. Slíbil mi, že se spojí s tajnou službou. Několik minut budu mít klid. Využil jsem ho k tomu, že jsem si zapálil cigaretu.

Myslel jsem přitom na Suka, na svého partnera. Byl bych moc rád, kdybych ho měl vedle sebe, ale vinou kletby se proměnil v dítě.

Kdy a zda se nám jeho problém podaří vyřešit, bylo ve hvězdách.

Přednost měl případ Degen, který jsem zpočátku nebral vážně.

Jenže te’ jsem smýšlel jinak. Docela jsem už počítal s tím, že se vydám na služební cestu do Švýcarska…

3

Kancelář byla sice prostorná, ale ne tak veliká, abych tam mohl zůstat i já a nerušit ostatní. Stáhl jsem se proto do obytné místnosti, posadil se do koženého křesla s vysokým opěradlem a usrkával whisky, která mi po tom úleku dost pomohla. Sir James slíbil, že se tady objeví a svůj slib také dodržel.

Nepůsobil zrovna spokojeným dojmem, když otevřel dveře. Zamířil ke druhému křeslu a svalil se do něj. Oči mu za tlustými skly brýlí nepokojně jiskřily. Ten výraz jsem znal. Když se Sir James díval tímto způsobem, bu’ ho předtím někdo rozhněval, nebo zase dumal nad nějakým novým nápadem.

“Chutná vám ta whisky, Johne?”

“Nestěžuju si.”

“Fajn, tak to si dám taky jednu. Té bestii jste ušel tak tak.”

“Ano, pane. Byl to umrlec a mě by zajímalo, kdo ho poslal a proč.”

Superintendant si sáhl do náprsní kapsy a vytáhl z ní Degenův dopis na rozloučenou. “Proto.”

“Takže předpokládám, že jsme ho neměli najít.”

“Ano, je to stopa, s níž naši protivníci nepočítali.” Sir James si odkašlal. “Něco jim zřejmě nevyšlo. Řekl bych, že je to tak.”

“Jistě.”

“Co si o tom dopise myslíte, Johne?”

Natáhl jsem nohy a odložil jsem prázdnou sklenku. “Je to přinejmenším dost nezvyklý dopis na rozloučenou, jestli

to tak mohu říci. Nevyznám se v tom sice tak důkladně, ale myslím, že ne každý sebevrah zanechává takový text. Nebo jak se na to díváte vy, pane?”

“Ano, je to neobvyklé. Chtěl jít na smrt, aby získal život.

Co to má znamenat?”

“To nechápu.”

“Někdo ho tam vlákal?”

“Myslíte ‘ábel?” opáčil jsem otázkou a slyšel jsem, jak se Sir James tiše uchechtl.

“Ano, něco takového. Napadlo mě, jestli náš přítel Asmodis třeba ještě pořád nemá dost. Pase po lidských duších a chce svým protivníkům dokázat, že je to nakonec stejně on, kdo má nad lidmi moc. Mohlo by to tak konečně dopadnout.”

“A k tomu využívá hotel Grand ve švýcarských horách?”

Sir James zvedl ramena. “Víme toho o tom případu velice málo, Johne.”

“Takže to znamená, že se mám připravit na cestu do Sils Maria, pane?”

“Určitě by nám to pomohlo.”

“Rád se tam porozhlédnu.”

Sir John zabubnoval konečky prstů do pravého opěradla.

“V Secret Service je samosebou pěkné pozdvižení. Nejraději by ten případ vyšetřili sami, ale moc si netroufají. Mají strach, že by se příliš dostali na veřejnost. A pak jsou tu ještě další aspekty, které hovoří pro nás. Je tedy jasné, Johne, že pokud tam pojedete, budete pracovat jak pro nás, tak pro tajnou službu.”

“To je mi jasné. Ale chtěl bych se ještě jednou vrátit k tomu zabijákovi. Je mi jasné, že jsem se tady setkal s umrlcem. Máte na to stejný názor?”

Sir James přikývl.

“A kdo nám tu bytost poslal?”

“Odpovědí by snad mohl být Cigam ten výplod ‘ábla. Počítám, že chce zase vzkřísit staré časy. Dokázal to přece docela nedávno.”

“To je pravda. Jenže tomuhle bych nevěřil.”

“A proč ne?”

“Cogam by postupoval jinak. S mnohem větší silou, mnohem tvrději.”

“Myslíte?”

“Ano.”

“Tak kdo za tím vězí?”

“Kdybych to věděl, nemusel bych se vydávat na tu cestu. I když v Engadinu bude určitě nádherně. Podzim je ideální doba k cestování.”

“Když se zmiňujeme o cestování, vzpomněl jsem si na hotel Grand. Nechal jsem si o něm shromáždit informace. Nic negativního. Naopak má vynikající pověst a výborně se hodí k rekreaci. Patří jakémusi Reto Kirchnerovi. Vede ho se svou rodinou. Navíc je ten hotel v majetku té rodiny už celá léta. Takže nic špatného.”

“Přesto se o něm Degen zmiňoval. Jel do hotelu Grand, aby tam zemřel.”

“Ano. I to jsem dal zjistit. Výsledek byl negativní. Švýcarští kolegové se mi vysmáli. Když jsem trval na svém, začali se zlobit. Nechtěl jsem do toho tedy vrtat a prosil bych i vás, kdybyste tu svou cestu považoval za tajné

poslání. Glenda už vám dala rezervovat jednolůžkový pokoj.”

“Škoda.”

“Jak to?”

Zeširoka jsem se usmál. “Dal bych přednost dvojlůžkovému pokoji a Glendu bych si vzal s sebou.”

Sir James se na mne káravě podíval. Pak přikývl a s vroucností odpověděl. “Ano, Johne Sinclaire, to docela chápu. To jste celý vy, jenže to bohužel nepůjde. Slečnu Perkinsovou nemohu postrádat.”

“No, vždyť to byl taky jen takový nesmělý návrh.”

“A ze hry vynechte i Jane Collinsovou, pokud byste snad měl nějaké podobné choutky. Bude skutečně lepší, když pojedete sám a soustředíte se plně na ten případ.”

“Jen jsem žertoval, pane.”

“Znám ty vaše žertíky.”

Přešel jsem opět k věci. “Je jasné, že ten trpasličí zabiják nemohl spadnout z nebe. Máte nějaké informace, pokud jde o jeho totožnost? Zjistil jste, odkud je?”

“Bohužel nic. Vyptávali jsme se lidí, kteří v tom domě bydlí, ale ti ho neviděli.”

“Smůla.”

“Ať chcete či ne, Johne, vysvětlení nenajdete zde, ale v Sils Maria. Je to prý nádherné místo, prakticky na konci světa, obklopené horami, kde se dá báječně odpočinout.”

“Díky za radu, pane.”

“Pokusíte se samosebou vyřešit ten případ co nejrychleji. Nejedete se tam rekreovat.”

“Na to jsem zvyklý, pane.” Natáhl jsem ruku. “Mohl bych si vzít ten dopis?”

“Dostanete kopii.”

“Stačí.”

Někdo zaklepal na dveře a přerušil náš rozhovor. Než jsme ho stačili vyzvat, vstoupil do místnosti muž a kývl směrem k nám. Věděl jsem jen, že je u tajné služby něčím jako vedoucím oddělení a tady celé akci velel. Přitom tak ani nevypadal. Byl hubený, dost malý, měl na sobě šedý oblek, nevýraznou kravatu a podle mého soudu trochu malé brýle, které ho musely tlačit do nosu. Oči měl chladné jako ledovec. Mne přehlédl a kývl na Sira Jamese.

“Posa’te se, Robertsi.” Muž si sedl.

Sir James ho znal lépe. “Nechci spekulovat, Robertsi, ale z výrazu vaší tváře bych řekl, že jste na něco přišli. Našli jste něco?”

“To je pravda, našli.”

“A co jste zjistili?”

Roberts svraštil čelo a přiložil ruce dlaněmi k sobě. “Šli jsme trochu po tom zabijákovi, protože jeden z mých lidí měl dojem, že ho poznává.”

“A měl pravdu?”

“Ano. Nemýlil se. Ten trpaslík je v našich kruzích skutečně známý. Nechci zrovna tvrdit, že je jedním z nás, ale pracuje v téže oblasti. Jenže stojí na opačné straně.”

“Takže agent.”

“Přesně tak. Pracuje pod krycím jménem Dunajský lodník a pracoval pro rumunskou tajnou policii. Asi před půl rokem zmizel. Předpokládali jsme, že se stal obětí tamního převratu. Jenže te’ zjišťujeme, že to byl omyl. Pracoval dál.”

Sir James přikývl. “A pro koho podle vás pracoval pak?”

“O tom nám chybí informace. Jak jsem říkal, v naší branži se už neobjevil.”

“Jak to, že jste o něm tak dobře informováni?” zeptal jsem se.

Roberts na mne vrhl zlobný pohled a dal vyhýbavou odpově’. “Mám své zdroje.”

S tím jsem se nechtěl uspokojit. “Nebo pracoval jako dvojagent?”

Roberts pohnul ústy. Uvažoval a nakonec odpověděl.

“Tu a tam pro nás udělal nějakou laskavost, ale to se vás netýká,” vyjel zostra. “Všichni si samozřejmě přejeme, aby se ten případ vyřešil. Cornell Degen byl dobrým pracovníkem. Nebyl to člověk, který by jen tak všechno hodil za hlavu a zmizel. To nepřichází v úvahu. Muselo se s ním něco stát. A říkali mi, že vy, pane Sinclaire, patříte k odborníkům, kteří se takovými záhadnými případy zabývají. Kromě toho jste nám už několikrát pomáhal.”

“Na což ovšem nejsem příliš hrdý.”

Tato odpově’ úředníka s chladným pohledem značně zmátla. Podíval se na Sira Jamese, jako by si na mě chtěl stěžovat, ale superintendant se jen usmál a byl to úsměv, který toho člověka z tajné policie nabádal k opatrnosti. Věděl jsem totiž, že ani Sir James nechová k lidem z tajné služby právě sympatie.

“No jo,” řekl Roberts a pak se prkenným pohybem postavil, “takže vy už si zřejmě poradíte sami a jistě už jste ukuli nějaké plány.”

“To ano.”

“Kdy pan Sinclair poletí?”

“Zítra.”

“Dobrá. Má zamluvený pokoj?”

“Ano, to jsme zařídili.”

Roberts se podíval na superintendanta. “Těší mě, že se tak staráte. To dokazuje, že případ je v nejlepších rukou. Na shledanou.”

Zamířil ke dveřím a zmizel.

Otřásl jsem se. “Nejraději bych otevřel okno, abych vyvětral ten suchý zápach, který tady Roberts zanechal.”

“Nechtě to být, Johne, on už jiný nebude.” Sir James se rozhlédl. “Tady už zřejmě nemáme nic na práci. Byt necháme specialistům. Mohu vás vzít s sebou do kanceláře?”

“Ano, nemám tady auto. Metro je rychlejší.”

“To máte pravdu.”

Nešel jsem už do pokoje, kde byl vrah, ale ven, do mírného zářijového dne, jehož obloha byla jasně modrá.

Služební vůz Sira Jamese stál na chodníku spolu s auty ostatních kolegů. Všiml jsem si černého pohřebního vozu. Takže mrtvoly ještě ven nevynesli. Jako vždy se shromáždili čumilové, které museli policisté zatlačit zpátky.

Řidič Sira Jamese stál vedle auta. Podíval se na mne a zeptal se zpříma. “Šéf už jde taky?”

“Ano.”

Vzápětí přišel Sir James. “K Yardu, prosím vás.”

“Ano, pane.” Jemu otevřel dveře, mně ne. Posadil jsem se na zadní sedadlo a sledoval jsem Sira Jamese. Vypadal zamyšleně.

“Nač myslíte?”

“Povím vám to, Johne.” Upravil si buřinku. “Mám dojem, že za tím případem vězí víc, než jsme dosud předpokládali.”

“To nejste sám, pane.”

“A co myslíte vy?”

“Degen byl agentem a tenhle oživlý umrlec také. Možná jde o celé hnízdo agentů.”

“Přesně tak.”

“Půjdu dokonce ještě o krok dál, pane. Možná máme co

dělat s obživlými mrtvými agenty.”

Šéf mlčel a jen hleděl z okna vozu, jako by bylo nesmírně zajímavé sledovat dopravní zácpu kolem.

“Nemalujte čerta na ze’, Johne.”

“Ale opomenout ho také nesmím.”

” Sir James přikývl.

“To je asi pravda.” Pak se zhluboka nadechl. “Ale počkejte, jak dopadne ten váš výlet do Engadinu.”

“Určitě to nebude dovolená, pane.” Sir James neodporoval…

4

Přiletěl do Curychu, tam si vzal v půjčovně vůz a přes Chur, Lenzerheide a Julský průsmyk odjel do Engadinu. Na cestě plné serpentýn se mu udělalo téměř špatně. Ale Vladimír Golenkov pokaždé jen zaťal zuby a ani ho nenapadlo, že by se vzdal.

Nedělal to ani před perestrojkou. Jen jednou měl strach, když v jeho zemi nastal puč. Převrat se ovšem nezdařil, takže její obyvatelé te’ mohli dýchat mnohem svobodněji.

Vladimír Golenkov byl příslušníkem KGB. Patřil k organizaci, která se právě v poslední době dostala do krize a jejíž struktury byly těsně před rozpuštěním a měly být vytvořeny nové.

Mnozí z jeho kolegů byli propuštěni, museli odejít, někteří skončili dokonce za mřížemi, ale Vladimír si o budoucnost starosti dělat nemusel.

Patřil odjakživa k lidem, kteří stáli na straně reformátorů a často pluli proti proudu. Při své práci projevil mnoho lidskosti a dokázal současně, že i v socialisticky spravované zemi existují démoni, kteří nedbali na mocenské či stranické struktury a sledovali vždy jen své vlastní cíle.

Zpočátku měl Vladimír potíže s tím, aby se prosadil, ale když se dostavily první úspěchy, začali o něm smýšlet jinak a dali mu pokoj. Jeho přítel John Sinclair měl podobnou práci a v poslední době se stal známým i v Rusku především proto, že společně s Vladimírem dosáhli značných úspěchů. I te’ si Vladimír přál, aby měl svého přítele po boku, ovšem uznával, že tenhle případ je příliš

záhadný a choulostivý a že by to nebyla zrovna dobrá vizitka pro KGB, poněvadž šlo o zmizelé agenty, kteří se bu’ před svým zmizením ozvali, nebo prostě jen zanechali krátký dopis na rozloučenou. Napsali v něm, že jedou do Švýcarska, aby tam zemřeli.

Ne jen tak nazdařbůh někam ale do určitého místa a do konkrétního hotelu.

I když se pracovalo na vyřešení minulosti, přece jen byly jisté záležitosti, které se nesměly dostat na veřejnost. A mezi tato témata patřilo i zmizení agentů KGB.

Nejprve byli považováni za zrádce. Ale neexistovaly absolutně žádné stopy, nestalo se nic, co by naznačovalo, že zradili. Nic nebylo vyzrazeno, nedošlo k žádným incidentům. Jediné, co trvalo, byl klid před bouří.

Bylo docela dobře možné, že ve Švýcarsku se vytvářela nová síť a že tam pracovníci věrní minulému režimu tesknili po starých časech a nechtěli se smířit s tím, že ta doba je definitivně pryč.

Vladimír jel do Švýcarska proto, aby tu síť zlikvidoval, ještě než se ji podaří vybudovat. A měla jméno.

Doktor Satorius!

Člověk, který se považoval za světoobčana, který se občas tu a tam objevoval, zakládal sekty a nabízel své služby i tajným policiím po celém světě.

Prý se te’ také zdržoval ve Švýcarsku, přesněji v Engadinu, kde bylo letovisko Sils Maria a v něm hotel Grand. Na to všechno přišel Vladimír se svými kolegy, ale pak se rozjel sám, aby se ujal případu zmizelých agentů a prověřil Satoria.

Nebylo pro něj snadné uvažovat během jízdy o případu, protože překrásná krajina příliš odváděla jeho pozornost.

Občas mu připadala jako to, co se označuje termínem zázrak přírody. Mohutné hory, vysoké štíty, jiskřivý sníh, sytě zelené louky, nádherné pastviny, husté lesy a báječný vzduch, který byl stále chladnější, čím výše Vladimír stoupal. Byla to skutečně správná doba na dovolenou s horskou turistikou.

V Julském průsmyku si udělal přestávku. U kiosku vypil láhev minerálky a díval se přes svahy suti, pokryté tu a tam skvrnami starého sněhu.

Zde, v horském sedle, byl dost veliký provoz, protože v údolí, v nadmořské výšce asi 1 900 metrů, ležel Svatý Mořic, jedno z nejslavnějších lyžařských středisek na světě.

Ruch tam byl i v létě, i když ne tak velký jako v zimě. Ale bylo tady mnoho turistů, kteří přijeli do Svatého Mořice jen na krátkou jednodenní návštěvu.

Rus asi půl hodiny počkal. Seděl na malé lavičce, nohy měl natažené před sebe a díval se přes sluneční brýle nejen na hory, ale pozoroval i lidi, kteří postávali kolem.

Většinou to byly manželské páry, které tady trávily dovolenou a rozplývaly se nadšením nejen nad nádherným počasím, ale i nad překrásnou kulisou hor.

Golenkov byl stále nedůvěřivější. Byl to zřejmě jeho úděl, že nedokázal žít jako ostatní. Díval se na lidi ve svém okolí jinýma očima. A nedůvěra byla součástí jeho postoje.

Tady v horském sedle ovšem ne.

Tady po něm nikdo nic nechtěl, tady ho nikdo nesledoval, a tak nebyl ve střehu ani on.

Vladimír Golenkov si předsevzal, že bude v Sils Maria dopoledne a vypadalo to, že termín také dodrží.

Sils Maria a Svatý Mořic ležely prakticky v témže údolí a oddělovalo je od sebe Silvaplanské jezero. Podél něj vedla také cesta do Sils Maria.

Jízda podél jezera byla požitkem. Přestože svítilo slunce, byla jeho hladina zbarvena do zelena. To svědčilo o tom, že jezero je dost hluboké. Voda byla nesmírně chladná, protože jezero napájely tající ledovce z okolí.

Golenkov obdivoval surfaře, kteří se proháněli po hladině. Jezero bylo pro tento druh sportu mimořádně vhodné. Byly zde totiž ideální větrné podmínky.

Hory se jasně rýsovaly v jasném vzduchu. Jako by Bůh dal za úlohu nějakému sochaři, aby vytvořil takovouto krajinu pro potěchu lidí.

Vladimír ovšem věděl, že lidé také hodně zničili. Zvlášť v zimě, když sem přijížděly davy lyžařů, zdejší příroda velice trpěla a ani v následujících měsících neměla dost času, aby se z náporu zotavila.

I v jeho vlasti začali mít lidé postupně smysl pro ekologii a Vladimír doufal, že ještě nebude pozdě. Některé oblasti ovšem už byly zamořené.

Jel podél břehu jezera. Volvo z půjčovny zatím zvládalo cestu výborně. Do horského terénu bylo ideální.

Na konci jezera musel zahnout doleva a vzápětí již četl ceduli s názvem obce Sils Maria.

Vzpomněl si i na to, že tady nějakou dobu žil i německý filozof Nietzsche. V Sils Maria byl ještě Nietzscheho dům. Nebyl daleko od hotelu Grand a bylo možné jej navštívit.

Hotel zahlédl Golenkov cestou. Majestátně se vyjímal na kopci porostlém smrky a modříny a jeho věž se hrdě tyčila nad korunami stromů. Byla ozdobena švýcarskou vlajkou,

která se třepetala ve větru, jako by chtěla přilákat návštěvníky.

Ani památky po nějakých betonových monstrech, do kterých by byli nacpáni turisté. Tyto domy byly vystavěny ve stylu typickém pro Engadin a měly rétorománský charakter, který se projevoval četnými kresbami na stěnách, úzkými okny a světlým zdivem.

Truhlíky a květináče přetékaly podzimními květinami. V obci vládla dost povznesená nálada. Souviselo to zřejmě s turisty, kteří se letoviskem potulovali nebo si udělali pohodlí v zahradách či na terasách, popíjeli kávu nebo si pochutnávali na místních kulinářských specialitách.

Z dálky jim kynuly na pozdrav špičky vrcholů Piz Palü, Piz Nair nebo Piz Corvatsch. Zledovatělé hřebeny pohoří Bernina jiskřily, jako by je někdo posypal diamanty a Vladimír Golenkov téměř zapomněl, proč do Sils Maria přijel.

Ovšem brzy se mu skutečnost velice drasticky

připomněla.

Ocitl se uprostřed obce. Byla tu pošta a zastavovaly zde autobusy. Náhle spatřil tři muže. Vešli do malého lokálu.

Jedním z nich byl doktor Satorius.

Nebylo možné ho přehlédnout. Navzdory překrásnému počasí svůj tmavý plášť, který mu při chůzi vlál kolem těla, neodložil.

Další dva muži měli tlusté kožené bundy a čepice se štítkem.

Satorius se zastavil a dal se s oběma do řeči. Dívali se na

něj téměř nevěřícně a pozorně naslouchali jeho slovům.

Vladimír Golenkov sebou trhl, když zaslechl troubení houkačky. Teprve te’ si uvědomil, že zastavil vůz a blokuje tak provoz.

Rychle se zase rozjel. Nedaleko našel parkoviště. Hned vystoupil.

Tři muži stáli pořád před poštou. Vypadali značně nerozhodně, jako by ještě docela přesně nevěděli, jak stráví následující chvíle.

To Rusovi velmi vyhovovalo.

Chtěl se hned od počátku pustit do věci pořádně, aby Satorius věděl, na čem je.

Znali se, ale nebyli přáteli, protože Vladimír nenáviděl takovéto lidi, kteří se točili jako korouhvička ve větru.

Chystal se mu položit několik otázek a byl velice zvědav, jak na ně bude Satorius reagovat.

Vladimír nechal projet terénní vůz a pak přešel přes cestu. Na prostranství před poštou se zastavil zády k oněm třem mužům.

Nevšimli si ho a bavili se dál, takže se mohl přiblížit až těsně k nim. Na ulici však bylo příliš hlučno, než aby rozuměl, o čem hovořili. Když ovšem sám promluvil, muži ho slyšeli.

“Jste tady na dovolené, Satorie?”

Neotočil se ten, kterého oslovil, ale oba jeho tělesní strážci. Podívali se na Vladimíra, ale ten hned položil další otázku.

“Nebo snad chcete navštívit Nietzscheho dům? Taky se

přece považujete za něco, jako je psycholog, ne?”

Te’ se otočil i Satorius a Rus si všiml, že se od jejich posledního setkání téměř nezměnil.

Ve tváři měl pořád onen zavilý výraz alespoň kolem úst. Našpulil rty a přitom mlaskl jazykem, jako by se chystal pozřít zvlášť chutné sousto.

“Ale to se podívejme, přítel ze starých časů.”

“To myslíte vážně, Satorie?”

Pokrčil rameny. “Nemám tušení, Golenkove.” Usmál se a přiložil si prst k bradě. “Počkejte, nechte mě hádat, proč vás potkávám právě tady.”

“To je docela jednoduché.”

“Ne, ne.” Zavrtěl hlavou. “Docela chápu, že se vám událostí u vás v zemi nehodí do krámu. S KGB je konec, všichni mají řeči o demokracii a té vaše organizace nikdy nesloužila. Takže jste na cestách a hledáte si novou vlast, co? Utíkáte a vybral jste si zemi, kterou mají uprchlíci ve zvláštní oblibě. Jenže většinou z daňových důvodů.

“Nesmysl.”

“Ano?”

“Jistě. Mohu vám říci, proč jsem tady.” Vladimír chtěl hned přejít k jádru věci. “Do Sils Maria jsem přijel kvůli vám, Satorie.”

“Ne.”

“Ale ano.” Rus zachoval chladně přívětivý tón. ,Jen kvůli vám.”

“To je pro mne příliš veliká čest. Když jste se chtěl se mnou setkat, nemusel jste podnikat takovou dlouhou cestu. Mohli jsme si telefonicky domluvit místo a termín, který by nám oběma vyhovoval.”

“Ale po pravdě řečeno, to není jediný důvod,” řekl Vladimír.

“A jaký máte ještě?”

“Chci vám překazit vaše čachry, Satorie. Potřeboval bych, abyste mi odpověděl na pár otázek, rozumíte?”

“Ne. Bu’te konkrétnější.”

“Rád. Prostě se mi nelíbí, že se někteří lidé prakticky rozloučí se světem a pak se vydají sem, do Sils Maria, a hodlají tady zemřít. Přitom se domnívají, že smrt jim dopomůže k lepšímu životu, i když je to více než paradoxní. Už je vám to jasné?”

Satorius pochopil. Pohlédl na Rusa s pevným a odhodlaným výrazem ve tváři. Jiný člověk by se takového pohledu zděsil panenky jako by se mu pokryly ledovým povlakem.

“Něco vám řeknu, Golenkove. Zmizte ze Sils Maria. Zmizte odsud co nejrychleji! Už mi nikdy necho’te na oči!”

Vladimír se na něj usmál. “To nepůjde. Už jsem si rezervoval pokoj v hotelu Grand. A nemyslete si, že ty vaše gorily mi nahánějí strach. Takovéhle střízlíky vyřídím levou rukou.”

Satorius neodpověděl. Jen mírně zavrtěl hlavou. Pak se otočil a odešel.

Jeho dva tělesní strážci se vydali za ním. Po několika krocích se ještě jednou otočili.

Kdyby mohli zabíjet očima, nebyl by už Vladimír Golenkov naživu.

Zamířil ke svému autu. A rázem mu Sils Maria tak milé nepřipadalo…

5

Nového hosta přivítal srdečným stiskem ruky a se zářivým úsměvem sám majitel hotelu, pan Kirchner. Úslužně se zeptal, jestli měl pán dobrou cestu. “Ano, dobrou.”

“Takže bych vás te’ poprosil, abyste vyplnil tenhle lístek. Pak vám ukážou pokoj a přinesou vám zavazadla. Ještě se uvidíme. Zatím tedy přeji příjemný pobyt.”

“Děkuji, jistě bude příjemný.” Vladimír se dokázal dobře přetvařovat, protože Satorius mu ani na chvíli nešel z mysli.

Než stačil tmavovlasý a opálený Reto Kirchner zmizet, zadrželo ho zvolání nového hosta. “Ještě moment, pane Kirchnere.”

“Ano…?” Vrátil se.

“Měl bych otázku.”

“Račte.”

“Jde o jednoho mého známého, který prý tady v Sils Maria bydlí. Možná ho znáte.”

“Možná ano. Jak se jmenuje?”

“Doktor Satorius.”

Vladimír nespouštěl z hoteliéra oči, ale při jeho odpovědi si nevšiml jediné reakce, která by vzbudila jakékoliv podezření. Naopak, dokonce se otevřeně a upřímně usmál.

“Toho skutečně znám.”

“To je dobře. Kde bydlí?”

“U nás.”

Vladimír zavrtěl hlavou. Nepochopil to. “Jak to myslíte?”

“Bydlí v malém domku na pozemku, který patří k hotelu. Pronajímáme ho…”

“Aha tak je to tedy.” Vladimír si odkašlal. “Pořádá tam i své semináře?”

“Myslíte léčení?”

“Ano to je lepší výraz.”

Kirchner přikývl. “Ano, pořádá. Už asi dva roky. Vždycky v letních měsících. Jeho pacienti bydlí u nás.” Nuceně se usmál. “Ten výraz pacienti se mi nezamlouvá. Jsou to prostě hosté a to z celého světa.”

“Ano, to vím.”

“Mohl bych pro vás něco udělat, pane Golenkove?”

“Ne, děkuji, už tak jste mi velice pomohl. Jsem vám velmi vděčený, pane Kirchnere.”

“Och, děkuji.”

Přišel mladý hotelový zřízenec, který se měl postarat o Rusova zavazadla. Vladimír si uvědomil, že přiletěl do Švýcarska bez zbraně. Hodlal si ovšem co nejdříve obstarat pistoli nebo revolver, protože ty dva zabijáky mohl udržet v šachu zřejmě jen zbraní.

Pokoj měl ve třetím poschodí. Vešel do vysoké a široké chodby.

Všechno v tom krásném hotelu bylo vznešené a ohromující. Ze stavby všude dýchala secese.

Mladý zřízenec měl zcela očividně s těžkými kufry co

dělat a když dorazili k pokoji, byl celý udýchaný.

“Zbytek si už udělám sám,” řekl Vladimír, vtlačil mladíkovi do dlaně minci a odemkl.

Pokoj se mu líbil. Neměl sice přímo luxusní vybavení, ale člověk se tu mohl cítit docela příjemně.

Zanesl kufr dovnitř, otevřel ho a vyložil věci do skříně.

Pak se podíval na koupelnu.

Byl v ní pouze sprchový kout ne vana což mu nakonec vyhovovalo. Pak zamířil k malému oknu, které otevřel, aby do místnosti vpustil čerstvý horský vzduch.

Vladimír přikývl a zaradoval se z toho, že pokud jde o polohu pokoje, měl docela štěstí. Z okna mohl přehlédnout část obce a viděl dokonce i na místo, kde se před chvílí setkal se Satoriem.

Vzpomněl si na to, že Satorius pořádá v domě na pozemku nedaleko hotelu semináře. A jeho pacienti nebo hosté bydlí v hotelu Grand. Pokud je to opravdu tak, uvažoval agent KGB, pak tady mohu potkat i leckteré staré známé. Dokonce možná i ty, kteří mi nejsou dvakrát přátelsky nakloněni. Pokojů měl hotel Grand dostatek.

Kdo přijížděl do takovéhoto kraje, aby tu dobrovolně zemřel? Nebo vyjádřeno jinak aby se vnořil do jiného života? Pro Vladimíra byl onen jiný život totožný se smrtí.

Blázni?

To asi sotva, protože pak by museli být blázny agenti, na které sázelo mnoho tajných služeb. Musel existovat jiný důvod, který je lákal na toto místo.

Satorius!

Musel to být jeho vliv. Odjakživa byl dosti excentrickou postavou v negativním smyslu. Často se účastnil všemožných společenských oslav a navázal spousty kontaktů.

To jemu se zřejmě podařilo přilákat všechny ty lidi do Sils Maria.

Ale kde zemřeli? A jak?

Doposud neexistovala prakticky jediná stopa. Ani Vladimír už žádného z pohřešovaných nespatřil. Domníval se, že přece není možné, aby se všichni někam beze stopy ztratili.

Tvář mu ovanul svěží vánek, který s sebou přinesl i vůni jedlí.

V obci dole vládl normální ruch. Zahlédl i kousek klikaté silnice, která vedla nahoru k rozlehlému hotelu.

Vladimír zavřel okno. Zůstávat v pokoji nemělo smysl. Tady žádné informace o Satoriovi získat nemohl. A chtěl se dozvědět o jeho aktivitách v Sils Maria co nejvíce. Bylo by tedy dobré podívat se na onen domek, v němž organizoval své semináře.

Jak si vzpomínal, zamířil Satorius se svými gorilami z obce ven. Takže domek by měl být prázdný.

Možná se dokonce naskytne i šance nahlédnout dovnitř. Otočil klíčem a vyšel z pokoje.

Chodba byla prázdná.

Nikde nebylo slyšet ani pokojskou, vládlo tady absolutní ticho. Stejně tak i na příčné chodbě, jejíž ústí leželo přímo proti dveřím Vladimírova pokoje.

Nikde nebylo okno, a tak chodba vypadala jako temný tunel.

Golenkov se tam podíval. Nebyla to cesta, kterou se chtěl vydat, ale patřilo k jeho profesi, aby vždy pohledem pozorně prozkoumal okolí.

Zaslechl zvolání.

Kdyby nebylo takové ticho, snad by ho byl přeslechl. Takto se ale v napjatém střehu zastavil s nakročenou

pravou nohou. Přimhouřil oči a pak pomalu a tiše zamířil k ústí příčné chodby.

Ozve se ten zvuk znova?

Vladimír doufal, že ano, protože tady bylo mnoho dveří.

A to zvolání se mohlo ozvat za kterýmikoliv z nich.

Zastavil se na koberci a naslouchal. Jenže stále nic. Že by se zmýlil?

To se mu nezdálo. Zvolil nejjednodušší cestu a pozorně naslouchal u každých dveří.

Za jedněmi se ozvalo sténání. Tady to je!

V duchu horečně uvažoval. Normálně byly dveře zamčené. Nedělal si přílišné naděje. Ale přesto to zkusil.

Zmáčkl starou kliku a dveře otevřel.

Pokoj vypadal stejně jako jeho, jen byl poněkud užší. Úzkou chodbou měl výhled do místnosti. Spatřil třetinu postele a na ní pár nohou v polobotkách s vyššími podpatky.

Golenkov přistoupil po špičkách blíž. Měl dojem, že se o značný kus přibližuje řešení. Vstoupil do místnosti, pohlédl doprava a strnul.

Na posteli seděl vzpřímeně starší šedovlasý muž. Zády se opíral o čelo postele.

Pravou paži měl pokrčenou. V ruce svíral pažbu revolveru s nasazeným tlumičem. Ústí hlavně měl přiložené k hlavě a prstem se dotýkal spouště.

Ten muž musel Rusa zahlédnout, poněvadž jeho pohled na chvíli zajiskřil.

“Ne!” zašeptal Vladimír.

A v tom okamžiku muž stiskl spoušť!

Golenkov to bral jako svou vlastní prohru. Následující vteřiny mu připadaly jako ve zpomaleném filmu. Střela zajela do lebky s takovou silou, že na druhé straně pronikla ven a vytvořila ošklivou ránu.

Pak se sebevrah zhroutil.

Prostě se svalil jako tělo bezvládné loutky. Zbraň mu vypadla z ruky. Zůstala ležet vedle něj na přikrývce, která byla potřísněna krví a mozkovou hmotou.

Golenkov stál, jako by do něj udeřil blesk. Na mrtvého skutečně nebyl pěkný pohled. Neměl ani moc chuti si ho dlouho a důkladně prohlížet. Ale patřilo to bohužel k jeho řemeslu. Bylo totiž docela dobře možné, že toho muže znal. Tiše přistoupil až k posteli. Ze strany se k mrtvému sklonil.

Polovinu tváře měl zalitou krví. To mu dodávalo strašidelný výraz. Navíc měl pootevřená ústa.

Golenkov si velmi důkladně prohlédl obličej.

Ano, nemýlil se. Toho muže znal. Nebyl ani z východního, ani ze západního tábora. Pokud se nemýlil, říkalo se mu Vídeňák. Ale jeho doby už dávno skončily. V šedesátých letech se o něm mluvilo jako o dobrém informátorovi.

Vladimír ho předtím nikdy osobně nepoznal. A te’ tedy stál tady, díval se na mrtvolu a zoufale se v duchu ptal na důvod téhle sebevraždy.

Co ho k ní dohnalo, Kdo za tím stál?

Satorius! Jen člověk jako tenhle údajný psycholog mohl spískat něco takového. Byl to ‘ábel v lidské podobě, odporný parazit, který po celá léta žil v ústraní a čekal na svou velkou příležitost.

“Copak jsem neříkal, abys mi už nechodil na oči, rusáku?”

Ne, tenhle hlas se Vladimírovi nezdál. Chmátl po zbrani s tlumičem, otočil se a zamířil na postavu, která vešla do pokoje.

Doktor Satorius musel přijít docela neslyšně. Vladimír nezaregistroval jediný šramot ale stejně nehlučně vešly i jeho dvě gorily, které se te’ postavily za něj a nehýbaly se. Agent KGB se ostře uchechtl. “Oukej, Satorie, oukej, rozumím. Ale jen si nemysli, že budu plnit tvoje rozkazy.

To se mýlíš. Mám zbraň a použiju ji, na to se můžeš spolehnout!”

Satorius ani nevytáhl ruce z kapes pláště a jen přikývl.

“Jo, to máš pravdu!”

“To je dobře, že to uznáváš. A te’ k těm tvým gorilám! Ať vytáhnou bouchačky a zahodí je. Jsem si jistý, že jsou ozbrojeni.”

Psycholog přikývl. “I v tom máš pravdu, kamaráde. Je to tak.”

“Fajn. Tak ať sebou pohnou.”

Satorius docela nevzrušeně hleděl na pistoli s tlumičem. Zavrtěl hlavou, současně zvedl ukazovák a zakýval jím sem a tam. “Kdepak, rusáčku, takovýhle rozkaz jim nedám za nic na světě.”

“Kam chceš kulku, Satorie?”

“Vůbec nikam!”

“Dostaneš ji rovnou mezi oči. Bude to čistý zásah!”

,Jen to zkus!”

Vladimír Golenkov dělal své řemeslo dost dlouho na to, aby dokázal přesně odhadnout reakci. Sebejistota toho chlapa v něm vzbudila nedůvěru. Ten neblafoval. Tak

pevné nervy nemá přece žádný člověk - ovšem za

předpokladu, že Satorius je vůbec člověkem.

Přesto zamířil na jeho čelo.

“No tak, vystřel!”

Golenkov už sevřel ukazovákem spoušť. Stačilo jen o malounko stlačit dozadu.

Udělal to.

Nestalo se nic kromě tichého “cvak”.

Zkusil to ještě jednou, a pak potřetí. A úsměv na tváři muže před ním se pokaždé prohloubil.

Zbraň najednou ztěžkla. Vladimír současně ucítil, jak mu na čele naskočil pot. Rozbušilo se mu srdce, bilo velmi rychle, i když navenek Golenkov vypadal klidně.

“Mám ti to vysvětlit?” zeptal se Satorius. “Je to velice jednoduché. V té pistoli byla pouze jedna kulka, ta zabila toho člověka.”

“Ano, to vím.”

Satorius přikývl. “Pořád ještě si přeješ, aby mí dva

přátelé vytáhli pistole?”

Golenkov na něho upřeně hleděl. V očích se mu chladně zablýsklo. Pak zavrtěl hlavou, nadechl se a zašeptal:

“Nemyslím, že by to bylo třeba.”

“Taky si myslím, rusáku. Až dosud šlo všechno podle tvých představ. A te’ jsem na řadě já.”

Vladimír přikývl. Vypadal, jako by se chtěl vzdát.

“Jo,” zopakoval, “te’ jsi na řadě ty. Je mi to docela jasné. Mrzí mě, že jsem…”

Ještě než se dvě gorily stačily pohnout, prudce vymrštil pravou paži do výše.

Obrovskou silou mrštil pušku s tlumičem na psychologa…

6

Když jsem vyjížděl klikatou cestou k hotelu, malé šedivé kamínky pod koly vypůjčeného golfu nepříjemně skřípaly. Pořád ještě jsem vychutnával dojem, kterým na mne zapůsobila okolní krajina. I samotné Sils Maria bylo jako sen. Bylo naprosto nepředstavitelné, že se zde odehrávaly takové zločiny a hrůzy.

Parkoviště bylo přímo proti velkolepému vchodu, k němuž vedlo rovněž dost impozantní schodiště. Jednotlivá místa k parkování byla zastřešena jakýmisi pergolami. Dost míst bylo volných, takže jsem bez problémů zaparkoval. Mohl jsem autem zajet i do podzemních garáží, jejichž vjezd byl opodál. Ale z pochopitelných důvodů jsem to neudělal. Kdybych totiž potřeboval velice rychle odjet, bylo výhodnější mít vůz po ruce.

Vystoupil jsem. Ze sedadla spolujezdce jsem si vzal kufr a zamkl dveře. Zhluboka jsem se nadechl čirého horského vzduchu. Byl to přímo balzám na plíce.

Můj příjezd už zaregistrovali. Mladý hotelový zřízenec ke mně chvatně přiběhl a chtěl se postarat o má zavazadla.

“Mám jen jeden kufr.”

“Mohu vám přesto pomoci?”

“Prosím.”

Vyšel jsem za ním po schodech a došel až pod přístřešek. Po pravé straně vedly dveře k podzemní místnosti, která v zimním období sloužila jako lyžárna.

Podél proskleného vchodu byly rovněž skleněné vitríny, v nichž byly vystavěny věci, které bylo možno zakoupit v

obchodech v obci. Většinou to byly předměty, které nějak souvisely s folklórem tohoto nádherného kraje.

Zevnitř nám někdo podržel dveře, takže jsem mohl vejít do velké nádherné okrouhlé secesní haly, jejíž parketová podlaha byla vyložena hustým kobercem. Interiér vhodně doplňovala křesla, stoly a pohodlné židle s opěradly. Široká okna v pozadí haly poskytovala nádherný výhled na urostlé jedle a modříny, jejichž větve se pohybovaly v mírném vánku.

Ideální poloha pro odpočinek.

Malou část haly zabírala recepce. Vedle ní vedlo nahoru velmi široké schodiště. Jeho střed pokrýval pestrý běhoun, který přidržovaly naleštěné mosazné tyče. Podél tepaného železného zábradlí byla natažena ozdobná šňůra. Měl jsem najednou dojem, jako by se v hotelu Grand zastavil čas. Ale líbilo se mi to.

Tady se člověk necítil stísněně jako v moderních hotelích střední kategorie, ale mohl se skutečně zhluboka nadechnout, cítil prostor a nemusel se přitom zříci vymožeností civilizace. Samozřejmě tady byl i výtah.

Přistoupil ke mně zdravě růžolící muž s hnědými vlasy.

Usmíval se.

Představil se jako Reto Kirchner majitel hotelu. Srdečně mě uvítal a mimochodem poznamenal, že počasí snad vydrží.

“To doufám,” odvětil jsem s úsměvem. “Chtěl bych podniknout delší vycházky.”

“Tak to jste v Sils Maria na tom správném místě.” Mírně se uklonil. “Jistě se ještě uvidíme u večeře.”

“Také si myslím.”

V recepci pracovaly dvě milé mladé dámy. Jedna z nich se jmenovala Lisa Kirchnerová. Bylo to napsáno na malé jmenovce, kterou měla připnutou k blůzce. I ona mě přivítala a představila se jako hoteliérova sestra.

“Čistě rodinný podnik?”

“Ne tak docela.” Přisunula mi knihu hostů. “Jste dnes již druhým novým hostem, který přijel sám.”

“To se stává.”

“Takže se i vy zúčastníte kursů?”

Zarazil jsem se v psaní. “O jakých kursech jste to hovořila, paní Kirchnerová?”

“O těch, které pořádá doktor Satorius v budově vedle.

Zřídil si tam něco jako školu.

“Ne, to jsem neměl v úmyslu. Ale mohl bych to zvážit.”

Podívala se na mne. Úzký obličej jí lemovaly vlnité vlasy. Měla na sobě svetřík barvy rozkvetlých slunečnic.

“Nevím, jestli byste zrovna vy potřeboval doktorovy kursy.”

“To se nikdy neví. Copak dělá?” zeptal jsem se a podepsal jsem vyplněný formulář.

,Je to psycholog a psychoterapeut.”

“No, pokud mám být upřímný, pak to opravdu není nic pro mne. Ten druhý host k němu chtěl jít?”

“Myslíte pana Golenkova?”

Lisa Kirchnerová položila tu otázku naprosto lhostejným a normálním tónem. Já jsem sebou ale trhl, jako bych dostal ránu palicí do hlavy. A bezděky jsem se přitom přikrčil.

Lisa Kirchnerová si mé reakce všimla. Natáhla ruku, ale nedotkla se mne. “Co je vám?”

Odkašlal jsem si a snažil jsem se zakrýt své překvapení.

“Není… není, to nic, nic, co by vás muselo znepokojovat. Nejmenuje se ten host náhodou křestním jménem Vladimír?”

“Ano.” Usmála se. “Jmenuje. Zapamatovala jsem si ho proto, že je dost neobvyklé… Vladimír Golenkov. Neříkejte, že ho znáte.”

“Dokonce velice dobře.”

“A ani jeden jste nevěděli, že jedete do tohohle hotelu ve stejnou dobu?”

“Přesně tak, jak říkáte.”

“No páni,” řekla a vydechla. “To je tedy skutečně překvapení.”

“Dalo by se to tak říci. Ale chtěl bych si být úplně jistý.

Můžete toho hosta popsat?”

“Ano, to mohu.”

Poskytla mi docela dobrý popis a musel jsem konstatovat, že se navlas hodil na Golenkova.

Takže byl tady. Náhoda? Ne, jistě ne. Vladimír nebyl z těch, kdo se zdržují jen tak náhodou zrovna tam, kde mám práci i já. To prostě nebylo reálné a logické. Bylo ale docela možné, že se tady sbíhají dva případy v jeden.

Vzhlédl jsem.

Lisa se na mne podívala. “Je na vás vidět, pane Sinclaire, že jste překvapený.”

“To je pravda. Měl bych ještě jednu otázku.”

“Prosím.”

“Nevzpomínáte si na dalšího mého známého? Na muže jménem Degen? Cornell Degen?”

Nadechla se a trochu naklonila hlavu. Nepřikývla, ale zašeptala: “Samozřejmě, že si na něj vzpomínám. Bydlel u nás.”

“A dál?”

“Odcestoval. Dokonce velmi rychle. Ale šlo to všechno přes doktora Satoria, který si pronajal jednu z našich budov. Cornell Degen byl naším hostem, ale patřil spíš k němu.”

Rád bych si sám poklepal na rameno. Případ se tedy začínal rýsovat dost rychle. Doufal jsem také, že informační zdroj Lisa Kirchnerová jen tak nevyschne. O telefon se postarala její kolegyně a já se dále vyptával na Cornella Degena.

“Nebylo vám na panu Degenovi něco nápadné?” zeptal jsem se.

Svraštila čelo. “Jak to myslíte?”

“No, vždyť jsem vám říkal, že ho znám. Byl vždycky tak trochu uzavřený do sebe. Nikdy se do ničeho nehrnul. Dalo by se dokonce říci, že byl plachý.”

V duchu jsem se modlil, abych tím popisem trefil do

černého.

“Není to jednoduché.”

“Já vím, paní Kirchnerová…”

Lisa si prohrábla vlasy. “Ano, máte pravdu. Byl trochu divný. Pořád takový bledý, takový neviditelný…”

Zarazil jsem se nad tím pojmem. “Cože byl?”

Usmála se. “To byl špatný výraz. Jsou prostě lidé, kteří jsou absolutně nenápadní.”

“Aha takhle jste to myslela.”

“Ano, podíval jste se na něj, a zapochyboval jste, jestli jste se nespletl.”

“A on byl pacientem doktora Satoria?”

“Přesně tak.”

“Všichni pacienti bydlí ve vašem hotelu?”

“Tak to bylo domluveno. Jsme spíš hotel pro zimní sezónu. V létě tady najdete dost často volná místa. A doktor pronajal několik pokojů pro své pacienty.”

“Ale pan Golenkov k nim, předpokládám, nepatří.”

“Ne. Tedy alespoň myslím, že ne. Jeho jméno, pokud vím, nebylo na seznamu.”

“Rád bych se s ním pozdravil. Kde bych ho mohl najít?”

“Ve druhém poschodí. Tam jsou také pokoje, které pronajal doktor Satorius. Jsou v příčné chodbě. Je to takový malý zvláštní trakt.”

“Aha, děkuji. Jaké číslo pokoje má můj známý?” Podívala se do záznamů. “Dvě stě dvacet dva.”

“Děkuji. A jaké mám já?”

“Dvě stě dvacet čtyři.”

Musel jsem se usmát a vzal jsem si klíč, který mi Lisa Kirchnerová přistrčila.

“No to je nádhera, tak to ani nebudeme od sebe tak daleko.”

“Ano. Máte štěstí. Přeji vám příjemný pobyt v našem hotelu, pane Sinclaire.”

“Děkuji. Jistě bude příjemný, když jsem byl přijat tak mile. Co by se mohlo nevydařit?”

“Nic,” usmála se. “A počasí také vydrží, jak jsem slyšela.”

“To je vynikající děkuji.”

Mladý hotelový zřízenec už čekal s kufrem. Vydal se

přede mnou směrem k výtahu.

Mohl jsem být docela spokojený, že se případ začíná slibně rozvíjet. Lépe to ani zatím jít nemohlo…

7

Zbraň zasáhla! Nikoliv mužovu tvář, jak Vladimír předpokládal, ale dopadla na psychologovu hru’. Satorius se totiž v poslední chvíli otočil, jako by vytušil, že zbraň letí na něj. Zaklel, dopadl na stěnu a Vladimír Golenkov, opět v plné formě, se nedal zastavit.

Samozřejmě mu byly trochu na obtíž těsné rozměry pokoje, jenže ty omezily i možnosti pohybu obou goril, které proto nemohly zaútočit současně.

První z tělesných strážců se na Rusa vrhl.

Úder, který dostal do těla, byl tvrdý a prudký. Muž zafuněl, zapotácel se, ale zachytil se dlouhými pažemi. Neupadl a čapl Rusa za vlasy.

Vladimír ho bouchl pěstí do brady. Slyšel, jak mu v ústech cosi křaplo. A to už tady byl druhý. Hrana dlaně mu sjela dolů jako srp.

Vladimír stáhl hlavu. Víc udělat nemohl. Cosi ho prudce praštilo do týla. Zapotácel se po té ráně. Dostal kopanec, který ho odmrštil až k posteli.

Svalil se na záda.

Druhý chlap vytáhl boxer. Zákeřná zbraň mířila na Vladimíra Golenkova. Ten se ještě stihl bleskově převalit na bok.

Temně to zadunělo, když boxer zasáhl čelo postele. Chlap zaklel.

Golenkov zase vstal a už před sebou viděl horu. První gorila se zeširoka rozkročila, sepjala ruce a chystala se jimi Rusa praštit.

Ten sehnul hlavu a prudce jí praštil muže do břicha.

Jenže i on sám dostal ránu.

Zasáhla mu záda a Golenkov měl na chvíli pocit, že je má vejpůl. Všechno ho bolelo a pálilo jako v šíleném ohni. Ztratil přehled, slyšel sám sebe, jak křičí. Inkasoval ještě ránu kolenem, která ho trefila do ramene a opět ho odmrštila dozadu.

Ležel na posteli s žíravou bolestí v těle. Už ani jasně neviděl své tři protivníky. Nebylo přitom ani důležité, že ti dva hromotluci dostali také pořádně do těla. Stáli alespoň na nohou a měli v rukou pořádné palice. Bylo nepochybné, že jsou odhodláni svého protivníka umlátit k smrti.

Jenže tu zasáhl Satorius.

Sáhl si pod plášť, vytáhl pistoli. Byl to Luger. Namířil ústí na Rusa.

“Nechte ho,” řekl. Jeho hlas zněl naprosto klidně, což si také mohl dovolit, protože byl vítězem. “Já se o něj postarám. Rozhodl jsem se jinak. Proč bychom ho měli zabíjet hned, když jsou mnohem lepší metody.”

Gorily poslechly.

Satorius se sehnul ke Golenkovi. Jeho tvář vypadala jako tenká omeleta. V očích měl podivný divoký lesk, rty roztažené do šířky. “Ta bouchačka je nabitá, rusáku. Stačí hnout prstem a máš hlavu na maděru.”

“Jo, to věřím.” Vladimír měl pocit, jako by mluvil cizím hlasem.

“Mám jiné metody, Golenkove. Nové, které jsem sám vymyslel. Vyzkouším si na tobě, jak se osvědčí v praxi. Neuposlechl jsi mé rady. Věděl jsi, že tady mám hlavní slovo já. Tohle je můj revír. Tady vládnu, tady dělám pokusy. Zde sklízím plody své dlouholeté práce. Dlouho

jsem hledal a konečně jsem našel místo, kde mohu realizovat své plány. Jsou velké, dalekosáhlé, zahrnují celý svět. To ti mohu odpřísáhnout, rusáku.”

“Oukej, vyhrál jsi. A co bude dál?”

“Jen se otoč.”

“Tady na posteli?”

“Kde jinde?”

Muž z Ruska věděl, že od Satoria nemůže očekávat žádnou milost. Ten člověk sice mluvil měkce a téměř přívětivě, ale za onou fasádou se skrýval netvor.

Jen velice ztěžka se otočil. Vladimír měl pořád ještě pocit, jako by se mu postupně záda rozpadala na kusy. Neměl na těle jediné místo, které by ho nepálilo.

Když konečně ležel na břiše, udělalo se mu navíc ještě špatně. A te’, když ještě polevilo napětí z boje, cítil následky ran. Dostavil se šok. Začal se plně soustředit na svůj stav.

“Te’ je řada na vás!”

Satorius pronesl ten povel velice tiše. Oba tělesní strážci poslouchali jako roboti.

Začali mlátit.

Vladimír se ani nepohnul. Vypadalo to, jako by ho těmi ranami chtěli vmasírovat do matrace. Za pár vteřin se na něm nepohnul ani sval.

Satorius kývl na své lidi. “Odneste ho pryč!” přikázal.

“Ale rychle! Ven s ním!”

8

Hotel Grand patřil ke starým stavbám. Byl postaven již v minulém století, ale pravidelně byl rekonstruován, takže host tady měl k dispozici všechen moderní komfort.

Původního ducha si však zachoval. A to platilo i pro chodby, které obepínaly jako paže každé z pater. Dopadalo do nich příliš málo světla, takže i ve dne se zde muselo svítit.

Mladík s kufrem kráčel přede mnou.

Naše kroky pohlcoval koberec. Nahoře nikdo nebyl. Většina hostů byla jistě venku v horách, a tak nás obklopovala samota.

Mladík se zastavil před číslem dveří 224.

“Mohl bych vás poprosit o klíč?”

“Prosím.”

Odemkl, zatímco já se rozhlížel kolem. O dvoje dveře dál byl pokoj mého přítele Golenkova. Ten mě zajímal víc než můj vlastní.

“Prosím, pane.” Vešel jsem dovnitř.

Místnost byla velká, zařízená starým nábytkem. Vypadal velmi masivně.

Okno mělo dělené tabulky. Když jsem se podíval ven, spatřil jsem celou obec Sils Maria.

“Líbí se vám tady?” Mladík postavil kufr a vzal si spropitné.

“Ano, jsem spokojen.”

“Děkuji, pane. Přeji příjemný pobyt.”

“Okamžik.” Zadržel jsem ho. “Měl bych otázku.”

“Prosím?”

“Poslyšte, ten doktor Satorius bydlí také v této budově?”

“Bydlí vedle.”

“Ale jeho pacienti ne?”

“Ne, ti mají pokoje v příčné chodbě prakticky přímo naproti vašemu pokoji.”

“Děkuji.”

“Mohu pro vás ještě něco udělat?”

“Ne, zatím nic.”

“Vy jste také ohlášen u doktora Satoria?”

“Ještě ne…”

“Promiňte, nechci se míchat do vašich záležitostí, ale nemyslím si, že vy byste byl člověk, který toho doktora potřebuje.”

Musel jsem se usmát. “Jak to myslíte?”

“To se dá těžko říct. Nepůsobíte takovým dojmem, jestli mi rozumíte.”

“Ne tak docela. Ale pokračujte, prosím.”

“Hosté, kteří přijíždějí na kurs doktora Satoria, se nechovají tak uvolněně.”

“Možná ne.”

“Jsou vždycky takoví zamlklí a pak najednou odcestují.

A přitom jsem nikoho odjíždět neviděl.”

“Mohl bych se dozvědět něco bližšího?”

Mladík přikývl a přistoupil ke mně. Pod tmavými vlasy vynikal pobledlý obličej. Nad horním rtem měl náznak kníru.

“Taky nevím, proč vám to povídám, pane Sinclaire, ale mám k vám jaksi důvěru. Mně ten doktor nahání strach.”

“Skutečně?”

“Je tak temný, málo otevřený. A má pohled, jako by jím chtěl člověku proniknout do duše. Možná se mýlím, ale neřekl bych.”

“Znáte ho blíž?”

Tato otázka ho vyděsila, protože zvedl ruce. “Ne, proboha. Neznám ho blíž a ani bych ho poznat nechtěl. Ale chtěl bych vás varovat, abyste nenavštěvoval jeho kurs. Jedna moje kolegyně pokojská totiž často slyšela v noci výkřiky, když se vracela do vsi.”

“Kde to bylo?”

“V jeho domě.”

“Někdo křičel strachy?”

Pokrčil rameny. “Dalo by se předpokládat, ale přesně to nevím.”

“Hm,” zabručel jsem a přikývl. “Pak bych se chtěl zeptat ještě na něco. Znáte také toho hosta z čísla dvě stě dvacet dva?”

“Toho Rusa?” Sám si odpověděl. “Ano, toho jsem viděl.

Bydlí tady ode dneška.”

“A kdy jste se s ním setkal?”

“Jen když přijel. Nevím, jestli je u sebe v pokoji. Je to váš známý?”

“Ano, přítel.”

Mladík najednou zrozpačitěl. “Prosím vás, zapomeňte na to, co jsem vám říkal. Nemám normálně ve zvyku povídat si s hostem o jiném hostu. Vůbec nevím, co mě to popadlo. Prostě jsem to ze sebe musel dostat.”

“Nemějte obavy, to nic. Naopak, velmi jste mi pomohl. Moc vám za to děkuji. Přesto ještě jednu otázku. Ty kursy navštěvují jen muži nebo i ženy?”

“Ne, je to různé.”

“Děkuji.”

Mladík se otočil a zmizel tak rychle, jako by měl špatné svědomí.

Dveře se za ním zavřely a já velmi zamyšleným pohledem přelétl tmavé dřevo jejich výplně. Pak jsem se otočil a chtěl jsem co nejrychleji vybalit věci z kufru.

Mnoho věcí jsem si s sebou nevzal. Důležité byly

především zbraně.

Měl jsem univerzální průkaz, který mě opravňoval k nošení zbraní i v cizině. Při celním odbavení jsem tedy neměl žádné problémy.

Na Satoria jsem byl skutečně velice zvědavý. Podle toho, co jsem si vyslechl, měl patrně moc nad lidmi. Patřil zřejmě k moderním guruům, za nimiž se lidé stahují třeba i z velkých dálek.

Říkal si psycholog.

Nevěřil jsem tomu však, protože jsem si “vzpomněl na text Degenova dopisu na rozloučenou.

Ten muž psal, že chce zemřít a že smrt je prý pro něj novým životem. I tohle se dá člověku namluvit, když se to vezme za správný konec. Pokud to bylo skutečně tak, pak jsem se v duchu ptal, co všechno Satorius těm lidem nasliboval. Další zajímavou okolností bylo, že účastníci kursů měli dost neobvyklá povolání a že v minulosti pracovali pro tajné služby.

A pak tady byl můj zážitek s obživlým umrlcem.

Z toho všeho se dalo usuzovat, že Satorius patrně tyto oživlé umrlce vysílá do světa a že si k tomu vybral právě toto nádherné místo, poněvadž nikdo nepočítal s tím, že by se tady mohlo usídlit takové zlo.

Dosud to bylo pouhé tušení. Ale já jsem si umiňoval, že pro ně najdu důkazy.

Zhluboka jsem se nadechl. Otevřel jsem dvířka minibaru a napil se minerálky. Uvažoval jsem přitom, zda Vladimír Golenkov pracuje na stejném případu jako já.

Určitě, jelikož možnost, že by se tady sbíhaly dva případy, byla značně nepravděpodobná. Pro mne te’ bylo důležité, abych navázal kontakt se svým ruským přítelem.

Bydlel jen o dva pokoje dál.

Ačkoliv postel mě velice lákala, přemohl jsem únavu a vyšel jsem z pokoje ven. Zastavil jsem se o pár kroků dál před dveřmi číslo 222.

Zaklepal jsem. Žádná reakce.

Pak jsem prostě zmáčkl kliku a byl jsem překvapen, že se dveře daly otevřít.

Na chvíli se mne zmocnil strašný pocit, že spatřím Vladimíra ležet v posteli zalitého krví, ale nestalo se tak. V pokoji, který byl navlas stejný jako můj, nebyl kromě mne nikdo. Vladimír tady ale už musel být. Vybalil kufr a šaty pověsil do skříně.

Pak však zase odešel.

Neznal jsem sice cíl jeho pobytu, ale počítal jsem s tím, že ho najdu někde v blízkosti onoho podivného psychologa. Jistě i KGB zaznamenala ztráty svých agentů, a kdo by tento případ mohl vyřešit lépe než Vladimír Golenkov.

Velmi rychle jsem zase odešel z pokoje, vrátil jsem se a zastavil se tam, kde odbočovala úzká příčná chodba. Vedla do temného šera. Světlo v ní nesvítilo a ani na jejím konci nebylo žádné okno.

Takže tady měli bydlet lidé, kteří sem přijeli kvůli jakémusi doktoru Satoriovi.

Nebylo slyšet sebemenší zvuk. To sice patří v takovém hotelu, jako je Grand, k dobrému tónu, ale přesto se mi to ticho nezamlouvalo. Bylo jaksi tíživé. Připadalo mi, jako by se tady něco stalo a toto ticho to mělo zakrýt.

Namlouval jsem si to snad?

Nevěděl jsem. Necítil jsem se dobře. Měl jsem dojem, že jsem jediný, kdo neví zhola nic. Všichni ostatní byli dobře informováni, ale nebyli ochotni ty informace poskytnout. Pak jsem zaslechl kroky. Musel jsem se otočit. Nějaký host vystupoval z výtahu.

Velmi brzy jsem si všiml, že to je dost podivný host. Širokoplecí muž, který měl na hlavě golfovou čepici. Parku měl rozepnutou a její cípy mu při každém houpavém kroku vlály.

Ano, skutečně vypadal jako někdo, kdo má ohromnou sílu a zdálo se, že chce zmizet v úzké chodbičce. Zřejmě ho zarazilo, že jsem tam stál já, a tak se zastavil.

Podívali jsme se na sebe.

Měl jsem dojem, že mě dost důkladně hodnotí a uvažoval jsem, co to může být za chlapa. Rozhodl jsem se usmát.

“Prosím?”

“Chtěl bych se na něco zeptat. Nemáte náhodou něco společného s doktorem Satoriem?”

“A co když jo?”

“Rád bych s ním mluvil.”

Jeho tvář byla absolutně bez výrazu. Zůstala hladká a vypadala jako namalovaná.

,Jste ohlášen?”

“Ne, to ne.”

“Vy nejste účastník kursu?”

“Ani to ne.”

“Tak co mu chcete?”

“Slyšel jsem o něm. Víte, jsem tady v hotelu ubytovaný a …”

“No jo, to jsem si domyslel.”

“A tak jsem si řekl, že bych mohl využít jeho služeb. Dost dlouho hledám nějakou vhodnou protistresovou terapii. Chápete?”

“Tak to jste vedle.”

“Jak to?”

“Doktor není odborníkem na stresy. Zabývá se něčím jiným. Kromě toho jsou ty kursy plně obsazeny.”

“Škoda.”

Pokrčil rameny a zmizel. Jeho postavu pohltilo pološero.

Přesto jsem si všiml, že se zastavil před posledními dveřmi.

Pokračoval jsem v chůzi.

Pokud se Satorius obklopuje takovými nebo podobnými lidmi, pak to byl někdo, s kým bylo zapotřebí zacházet velmi obezřetně. Protože který psycholog zaměstnává spolupracovníky, kteří vypadají spíš jako zabijáci než jako terapeuti?

Možná ví Vladimír Golenkov víc. Bylo velmi důležité, abych ho našel.

Sjel jsem dolů do haly. Lisu Kirchnerovou jsem už v recepci neviděl. Zato tam byla její kolegyně. Vyrušil jsem ji, když cosi zapisovala.

S úsměvem se zeptala, co si přeji.

“Hledám pana Golenkova. Nevíte, jestli odešel z hotelu?”

Chvíli uvažovala. “Ne, tudy neprošel. Jistě bych ho viděla. Opravdu lituji.”

“To nevadí. Děkuji.”

Vyšel jsem z hotelu a zahloubán jsem se zastavil na schodišti. Něco se tady dělo a mně se to vůbec nelíbilo. Vzduch mi už najednou nepřipadal tak čistý a svěží. Zdálo se mi spíš, že je cítit závanem smrti…

9

Pokud jste se chtěli dostat z hotelu do vsi, museli jste se vydat doprava a sestoupit po svahu, jímž vedly serpentiny. Ačkoliv Sils Maria bylo milé a přívětivé, vydal jsem se opačným směrem tam, kudy pokračovala silnice dál, ale mizela pak v hustém lese, kde rostly jedle, smrky a modříny.

Bože můj, to byl požitek, trávit tady dovolenou zaslechl jsem dvojici manželů, kteří si chtěli udělat túru až do Fexského údolí, protože tam je to prý docela jako na konci světa.

Tak daleko jsem nechtěl. Mne spíš zajímala druhá část ohromného pozemku, na němž stála budova, v níž onen údajný psycholog pořádal semináře.

Určitě to nebylo v tenisové hale, jejíž zelená fasáda prosvítala mezi stromy. Našel jsem úzkou pěšinu. Vedla kolem haly a ústila do parku, v němž stál domek.

To musí být ono. Neviděl jsem jinou možnost, protože široko daleko žádná další budova nestála.

Zůstal jsem v úkrytu a díval jsem se na vchod a polokulatá vysoká okna po obou jeho stranách. Dům měl dost širokou střechu.

Ale po Satoriovi ani stopy.

Pokračoval jsem dál, ale ne k domu. Velkým obloukem jsem ho obešel.

Les prořídl a otevřel se malý parčík.

Když jsem se podíval doleva, spatřil jsem zadní stranu hotelu, jejíž spodní patro bylo pouze ze skla. To bylo znamení, že za ním se ukrývá velký sál snad restaurace.

Loudal jsem se dál a uvědomil jsem si, že terén tady není tak rovný jako všude jinde. Někdo tady něco kopal a pak zasypával. Spatřil jsem tmavé skvrny, jako by tady někdo opatrně odstranil trávník a po nějaké době zase na to samé místo zelený koberec položil.

Úmysl? Náhoda?

Podle mého soudu se to k okolní hladké ploše nehodilo. Někdo tam něco ukryl. Podíval jsem se doprava. Už předtím jsem si všiml jasné skvrny. Když jsem přišel blíž, zahlédl jsem mezi dvěma stromy napříč postavenou světlou dřevěnou lavičku.

Byla obsazená.

Seděla na ní žena. Měla oblečené džíny, její dlouhé tmavé vlasy byly protkány několika světlejšími prameny. Na nohou měla obuté tenké kožené lodičky a špičkou pravé boty dloubala do země. Červený svetr zářil jako světlá skvrna.

Přiloudal jsem se k lavičce. Bylo pro mne důležité s tou ženou promluvit, protože jsem ji pokládal za jednu ze Satoriových pacientek. Téměř mě nevzala na vědomí. Když jsem se zeptal, zda se vedle ní mohu posadit, jen mlčky přikývla.

Sedl jsem si.

Koutkem oka se na mne podívala.

Měla bledou pokožku. Úzký obličej neměla vůbec nalíčený a dokonce ani rty nenesly stopy rtěnky. Pohled upírala kamsi do dálky, jako by ani nebyla na tomto světě. Seděla, jako by byla mrtvá. Musel jsem se velice důkladně podívat, abych zjistil, jestli vůbec dýchá.

Začal jsem hloupě, ale přece jen nějak. “To máme dnes hezky, že?”

Jen pokrčila rameny.

“Doktor to také říká.” Te’ zareagovala.

Na chvíli ztuhla a pak ke mně otočila obličej. “Ty patříš taky k nám?” zeptala se tichým hlasem.

“Ano. Přijel jsem dnes.”

“Tak proto tě neznám.”

“Jmenuji se John Sinclair. A ty?”

“Monika Grandiová.”

“Italka?”

“Ne, pocházím z Tessinu.”

“Moc hezký kraj. Znám Asconu. Připadá mi, že je to tam nádherné.”

Jen pokrčila rameny.

Rýpnul jsem si znova. “Jaký je doktor? Až doposud jsem o něm jen slyšel…”

“Dodá ti odvahu,” řekla tiše.

“K čemu?”

“Vydat se novou cestou.Musíš si ji zvolit. Otevře ti bránu do onoho světa.”

“To jsem slyšel.”

,Je to přenádherný svět. Je nesrovnatelný s krásami tohoto pozemského.”

“Onen svět?” zeptal jsem se opatrně.

I te’ zůstala její tvář naprosto bez jakéhokoliv výrazu. Nenaznačila více než kývnutí.

“Jak se tam dá dostat?”

“To se mě neptej,” řekla tiše. “Na to se musíš zeptat doktora.”

“Kdy s ním budu moci promluvit?”

“Nevím, jak má naplánované termíny.”

“No jasně.” Přikývl jsem a předklonil jsem se. Prsty jsem měl propletené do sebe a protáhl jsem paže. “A proč tady sedíš?”

“Čekám na nový život.”

“Ano?”

Te’ přikývla. “Je to naštěstí můj poslední den. Loučím se se světem.”

“Ty chceš zemřít?”

“Ó ne,” zašeptala a rozesmála se. Navíc dokázala vykouzlit na tváři andělský výraz. “To s umíráním nesouvisí. Půjdu jen cestou, která je mi určená. Doktor mě na ni dlouho připravoval. A te’ to konečně přijde.”

“Ale copak nejsi smutná z toho, že tady všechno zanecháš? Rodinu, přátele, známé…?”

“Ne.”

“A není ti líto ani tvého zaměstnání?”

“Nebylo nijak důležité.”

Ptal jsem se dál, protože jsem se už zakousl do stopy.

“Proč nebylo důležité? Co jsi dělala?”

“Byla jsem sekretářkou.”

“A kde?”

“V Ženevě, na jednom úřadě.”

To mohlo znamenat leccos. V duchu jsem počítal s tím, že Monika Grandiová byla pověřena nějakou agentskou činností. Dál jsem se na to však nevyptával, protože mně zajímal Satorius. Zeptal jsem se jí, jestli by mě k němu mohla zavést.

“Ne, to nemůžu.”

“Co ti v tom brání?”

“Musíš tu cestu absolvovat sám.”

“Jenže já nejsem sám. Je u vás ještě jeden můj přítel.

Vladimír, znáš ho?”.

Na okamžik se zamyslela a pak zavrtěla hlavou. “Ne, to jméno jsem nikdy neslyšela. V naší skupině určitě nebyl.”

“To je možné.”

Měl jsem být rád nebo ne, že jsem se ještě nedozvěděl nic o Vladimírovi? Nevěděl jsem. Bylo třeba brát věci tak, jak se vyvíjely.

“Ty máš doktora ráda, že?”

“Ano,” řekla mladá žena. “Je báječný. Ukázal nám cestu. Tedy tu správnou. Dokáže přesvědčit. Vysvětlil nám také, že jsme se až dosud ubírali špatnou cestou. Absolutně špatnou.”

“A proč to?”

“Mnozí zrazovali, lhali, dělali…” Monika Grandiová polkla a pak zavřela ústa tak náhle, jako by řekla něco zlého.

“Proč nepokračuješ?”

Odpověděl mužský hlas. Položil mi otázku: “A proč jsi tak zvědavý, ty čmuchale?”

Neotočil jsem se, ba ani jsem nezměnil polohu. Hlavu jsem měl mírně předkloněnou a díval jsem se trochu stranou, abych mohl sledovat Moniku Grandiovou. Musela toho muže slyšet také, ale nezareagovala. Strnule seděla na lavičce, byla však vnitřně rozrušená, protože tváře jí mírně zčervenaly.

Zaslechl jsem za sebou kroky, jak se onen muž pohnul. Vypadalo to, že chce lavičku obejít, ale když byl na stejné úrovni se mnou, zastavil se. Pohlédl na mne. Zvedl jsem hlavu a spatřil jeho mohutnou postavu.

Zpočátku jsem si myslel, že je to ten chlap, kterého jsem předtím potkal na chodbě. Měl tytéž šaty i stejnou golfovou čepici, jenže ne černou, ale šedou. A jen tím se ti dva od sebe lišili.

Zachoval jsem klid. “Proč čmuchale?”

“Protože vedeš takové hloupé řeči.”

“Chci se jen informovat. Slyšel jsem o tom doktorovi a chtěl bych se k němu přihlásit do kursu.”

“O tom. nerozhoduješ ty, ale on.”

,Já vím. Ale snad bych s ním mohl promluvit nebo ne?”

“Doktor sám rozhoduje o tom, s kým bude mluvit.

Nemyslím si, že máš šanci.”

“Nemohli bychom to zkusit?”

“Ne!” Vyslovil to velmi rezolutně, vykročil a postavil se za Moniku Grandiovou. Ruce si založil v bok, takže vypadal dost výhružně. I na ni pohlédl chladně.

Mladá žena jako by se ještě více schoulila do sebe jako kočka, která se chce protáhnout škvírou ve dveřích a neodvažovala se pronést jediné slůvko.

“Doktor si nepřeje, abys každému na potkání o nás vykládala. Copak to nevíš?”

“Ale vždyť mě nechal odejít. Chtěla jsem se jen rozloučit, chápeš?”

“Ne, půjdeš te’ se mnou.” Natáhl k ní ruku, ale Monika se jí ani nedotkla.

Vmísil jsem se do rozhovoru. “Ale když nechce…”

Prudce se otočil. “Ty se drž stranou, jestli je ti zdraví milé.”

“To ten váš doktor jedná stejně?”

Ta otázka se mu nelíbila. Vypadal, jako by se na mě chtěl vrhnout, ale ovládl se. Nemusel svůj povel opakovat. Žena se zvedla sama. Pohybovala se přitom trhavě jako loutka, kterou někdo v nepravidelných intervalech tahá na šňůrkách.

Chlap s čepicí se na mě zazubil. Tvrdě ji sevřel za zápěstí. Monika Grandiová sebou škubla.

“Tak, moje milá, a te’ se jde hezky domů. Doktor už

čeká. Trochu sis pustila pusu na špacír, a to on nemá rád.”

“Takže s ním nemůžu mluvit?”

Strážce se otočil, aniž pustil ženinu ruku. “Zmiz už, k

čertu!”

“No jo, dobrá, člověče.” Zvedl jsem obě ruce a předstíral jsem, že jsem se polekal. Trochu jsem se roztřásl. Posadil jsem se.

Ti dva odešli.

Po několika krocích jsem ještě zaslechl, jak ten chlap

říká:

“Doktor rozhodl, má milá. Konečně budeš moci odevzdat svůj starý život.”

“Kdy?”

“Hned.”

Ten krátký útržek rozhovoru mě doslova vyburcoval. Nebylo to nic jiného než zašifrované oznámení, že se schyluje k vraždě.

A proti tomu jsem musel něco podniknout…

10

Vladimír Golenkov netušil, kde leží. Věděl jen, že už se cítí lépe. Dokonce mnohem lépe. Jen nedovedl určit, co ho bolí víc, jestli hlava nebo záda. Palčivou bolest totiž cítil všude.

V každém případě ho vyřadili z boje. A to bylo zlé.

Měl vztek, že už se nemůže těm lumpům postavit na odpor. Byl zcela záměrně pověřen tímto choulostivým případem, jeho představení do něho vkládali velkou důvěru. A te’ se ukázalo, že jí nebyl hoden. Naletěl jako zelenáč.

Chtěl se pohnout. Jenže to nešlo.

Rus si nejprve myslel, že je to důsledek bolestí. Ale pak zjistil, že leží na hladkém dřevěném stole a že je k němu doslova připoután. Tělo měl převázané od nohou k hrudi širokými šedými pásy z materiálu, který se ani s největším vypětím sil nedal prohnout. Guma to nebyla.

Pravděpodobně šlo o plech. V místnosti nebyla tma.

Nade dveřmi svítila lampa, která poskytovala dostatek světla, takže viděl spousty předmětů, jež ho obklopovaly nebo visely na stěnách.

Byla to dílna.

Dobře vybavená od jednoduchého hřebíku až po

řetězovou pilu, která stála v koutě.

Když ji spatřil a všiml si odlesku jejího hladkého listu, který vypadal jako zrcadlo, udělalo se mu ještě hůř. Spatřil i její mohutnou rukojeť, která zároveň skrývala motor.

Ostře vydechl.

Golenkov sice nebyl z těch, kteří se jen tak snadno vzdávají, ale tato situace se mu vůbec nelíbila. Byl naprosto bezmocný. Mohli si s ním dělat cokoliv. A Satorius toho jistě bohatě využije. Dílna se musela nacházet někde ve sklepě, protože okno nikde na dohled nebylo. Vladimír ležel v zatuchlé místnosti, páchnoucí olejem a dřevem. Podlahu tvořily kameny s leštěným povrchem.

Žádný hluk neslyšel pouze svůj vlastní dech.

Bylo mu jasné, že ho tady nenechají jen tak ležet. Za

nějakou dobu přijdou a začnou.

Ale s čím?

Napadl ho výslech třetího stupně, což neznamenalo nic jiného než mučení.

A pak se zase podíval na pilu a představoval si, jak to zní, když se spustí motor.

“Do prčic!” ulevil si, zkřivil obličej a pokoušel se trochu pohnout pod napnutými pouty. Už při prvním náznaku pohybu mu zády projela šílená bolest.

Vzdal to.

Nedokázal by říci, jak dlouho tady dole už leží. To sklepení bylo jako hrob. Čas tady nebyl důležitý. Počítal ovšem s tím, že Satorius ho navštíví ještě jednou. A nemýlil se, protože vzápětí se ozvaly kroky. Pak zakvičely dveře do sklepa, jak je kdosi otevřel a najednou se v místnosti ocitl Satorius, tentokrát v doprovodu pouze

jednoho ze svých tělesných strážců, který se postavil za ním.

Psycholog se usmíval. Přejel si po vlnitých vlasech, které mu spadaly do čela, zamířil k vězni a potřásal hlavou.

“Vladimíre Golenkove, pokládal jsem tě za chytřejšího.

Zklamal jsi mě.”

Rus se chtěl zeptat na důvod, ale zjistil, že ze sebe nedostane ani slovo. Měl hrdlo jako sešněrované. Odkašlal si.

“Budeme pokračovat?”

“Možná.”

Satorius se přiblížil. Jeho gorila zůstala stát u dveří a upírala lačný pohled na motorovou pilu, což se zajatci ani trochu nezamlouvalo.

“No?”

“Co se mnou chcete udělat, Satorie?”

Přejel mu prsty přes hru’. “Vlastně je mi tě trochu líto. V branži se o tobě mluví s respektem. Ale stejně mi pořád ještě nejde do hlavy, že je někdo tak hloupý a chce mě dostat.

Potřeboval jsem k uskutečnění svých plánů hodně času. Čekal jsem, až budou některé tajné služby natolik zdecimovány, že budou těsně před zrušením. Nejdále se v tom dostala KGB. Nebo jsem se zmýlil?”

“Nezmýlil.”

“Díky.”

“Přesto ještě fungujeme. Jen do vedení se dostali jiní lidé.”

“A ti tě poslali přímo do jámy lvové.”

“Udělal jsem to dobrovolně.”

Satorius zděšeně ucouvl, jako by se ho ta odpově’ přímo fyzicky dotkla. “Ne, ne, tohle ti nevěřím. To… to je přece nemožné.”

“Jak to?”

“Ty jdeš dobrovolně na smrt?”

“To jsem neřekl.”

“Jenže je to tak. Protože už jsi téměř mrtev.” Satorius se předklonil. Oči se mu zablýskly, na rtech měl ‘ábelský úsměv. “Víš co, Golenkove, hodíš se ke mně. Ano, hodíš se ke mně a k mým drahým zákazníkům.”

“Tomu nevěřím.”

“Počkej. Nech mě domluvit. I mí pacienti sem

přicházejí, protože už je omrzel život.”

“Pro ně to možná platí, ale mě neomrzel.”

“Jenže se s ním budeš muset rozloučit.”

“Ne.”

Satorius si odkašlal. “Nemyslíš si, že se trochu přeceňuješ, rusáku? Vím, že máš na kontě spoustu úspěchů a že patříš k nejlepším agentům. Jenom ses neměl holt pouštět do tohohle případu.”

“Ještě jsi nezvítězil.”

“Ne docela, to je pravda. Pokládám se za dost rušivý element. No uznej sám, jestli jsem nevnesl do tajných služeb ve světě neklid. A zejména do východních.”

“To je pravda.”

“Proto tě poslali. Jenže ty, které hledáš, už nikdy nespatříš takové, jací byli.”

“Takže jsou mrtví?”

Satorius přemítal o odpovědi a trochu přitom Rusa napínal.

“Ano, myslím, že by mohli být mrtví. Ale dokážeš si

představit, že existuje i jisté mezistadium?”

“Jak to myslíš?”

Zvedl ukazovák jako učitel. “Přemýšlej o tom, příteli.”

Vladimír Golenkov nebyl žádný zelenáč. Již mnohokrát přišel do styku se silami černé magie a pochopil i psychiatrovu narážku. Jen to nechtěl přímo přiznat. Vědět příliš mnoho mohlo být občas značně nebezpečné.

Při odpovědi tedy postupoval oklikou. “Nemám tolik fantazie, abych tě pochopil. Kdo je mrtvý, je mrtvý, jedině, že by…”

“Co že by…?”

“No, jsou jisté teorie. Hloubková hypnóza, zdánlivá smrt… Je mi známo, že někteří odborníci dokážou ovládat lidskou duši a celého člověka.”

“A pokládáš mě za jednoho z takových odborníků?”

“Bohužel ano.”

Satorius se usmál. Ruský agent nevěděl, jestli se ten muž cítí polichocen, ale přímou odpově’ nedostal. “Řekl bych, že ses přiblížil k řešení. Dokonce velmi blízko, ale víc nic.”

“Sbíráš agenty?”

“Dalo by se to tak vyjádřit.”

“Jaký to má smysl?”

Satorius na něj pohlédl. V očích měl ledový výraz.

“Nevím, jestli ti to mám říct. Navíc si nejsem jist, co s tebou provedu. Mohl bych tě dát zabít, jenže to by bylo příliš jednoduché. V jistém směru si tě vážím. Dostal ses daleko, hodně jsi toho vypátral a já bych ti docela rád ukázal plody své práce.”

Golenkov se musel usmát. “Neříkej, že to jsou ty dvě gorily, které tě normálně doprovázejí.”

“Ne, to ne.”

“Ale…”

Přejel si prsty po bradě. Občas měl v sobě cosi zženštilého. “Následující vteřiny budou pro tebe důležité. Jestli se rozhodnu ve tvůj neprospěch, vezme Rocco motorovou pilu a přestane se na tebe dívat jako na člověka. Chápeš, co tím myslím? Nebo se mám vyjádřit jasněji?”

Rus polkl. “Ne, ale díky,” zašeptal. “To… to stačí.”

“Dobrá.” Doktor se usmál. “Je to skutečně těžké. Pro mě by vlastně bylo lepší, kdybys byl po smrti. Ale když už sis dal takovou námahu, zasloužíš si odměnu.”

“Takže Roccovi nedáš příkaz?”

“Nedám.”

Vladimír si vydechl úlevou nad tím, že dostal přece jen ještě trochu času. Jak dlouho ovšem bude tento odklad trvat, to netušil.

“A co bude dál?” zeptal se.

“To si ještě musím rozmyslet. Nechám tě tady ve sklepě až do setmění, protože musím ještě něco zařídit. Až bude tma, uvidíme dál. Vyhovuje ti to?”

“Jakž takž.”

“Co ti ještě chybí?”

“Nemám rád pouta.”

Satorius se rozchechtal. Natáhl ruku a přejel prsty Rusovi po skráních.

“Občas jsi náramný šprýmař. Jo, máš opravdu smysl pro legraci. To se mi moc líbí. Hlavně aby tě nepřešel.”

“Neměj strach.”

Satorius se otočil. Dal Roccovi pokyn a ten

překontroloval pouta. Spokojeně přikývl.

“Vlastní silou se z toho nedostane.”

“To jsem si myslel.”

“Mám přesto zůstat tady?”

“Ne, hochu, ty půjdeš se mnou. Chtěl bych ještě promluvit ke svým přátelům.”

“Chce se snad někdo z nich vydat na novou cestu?”

“Monika se rozhodla…”

To byla poslední slova, která zaslechl, protože muži vyšli ze sklepa.

Opět zůstal sám a mohl se tedy pohroužit do svých myšlenek.

Pohled upřel mechanicky na motorovou pilu. Už jen to mu nahnalo hrůzu.

Dali mu lhůtu do setmění. Co se stane pak? Pustí se pak do něj? Snad s motorovou pilou?

Sevřel rty, ve tvářích mu to zaškubalo a na čele mu vystoupil pot. Pokud měl být upřímný sám k sobě, vypadaly jeho šance prachbídně…

11

Čekal jsem, až ti dva odejdou. Bylo mi jasné, že Monika Grandiová nejde dobrovolně, i když to tak nevypadalo. Podvolila se jakémusi neviditelnému nutkání. Věděla totiž, co by se stalo, kdyby neuposlechla. To by totiž Satorius zakročil po svém.

Co se to tady odehrává? Jedno bylo jasné.

Tenhle Satorius dokázal ovládat lidi. Vládl tady jako guru, jako vůdce nějaké sekty. Jen jeho pacienti nepocházeli ze všech vrstev společnosti, ale patřili k jediné určité skupině.

Všichni měli něco společného s tajnými službami byli v nich bu’ přímo, nebo zprostředkovaně zapojeni.

A toto propojení bylo možné chápat i globálně, nebylo omezeno pouze na jednu nebo dvě země. Jinak by cestu k hotelu Grand nenašel můj přítel Vladimír Golenkov.

Najisto jsem počítal s tím, že rodina majitele a její zaměstnanci netušili ani v nejmenším nic o skutečných aktivitách toho podivného doktora. Sedli mu takříkajíc na lep a byli rádi, že se jim podařilo pronajmout domek a tolik pokojů.

Jenže co za tím vším skutečně vězí?

Případ mi začal připomínat žvýkačku. Stejně se táhl a byl stejně lepkavý. Čím víc jsem ho natahoval, tím méně jsem chápal jeho skutečný dopad…

Musel jsem se nejprve soustředit na jednotlivé osudy. V tomto případě měl osud dokonce jméno Monika Grandiová.

Z mysli mi nešla její postava a především její tvář. Uvažoval jsem o jejím výrazu. Byl uvolněný, odevzdaný, radostný nebo spíš zamyšlený?

Nemělo smysl se tím dále trápit. Musel jsem se pokusit promluvit si s ní a dostat ji ze spárů toho psychologa.

Díval jsem se, jak obě velmi rozdílné postavy kráčejí k domku. Počítal jsem s tím, že Satorius ho nechal hlídat, takže jsem si musel zase zahrát na Indiána a připlížit se k němu co nejtišeji.

Porost stromů byl naštěstí dost hustý, což mi záměr podstatně usnadnilo.

Přiblížil jsem se k domku s přesvědčením, že mě nikdo neviděl a tu a tam jsem se zadíval do výšky, k hustým větvím jehličnanů. Ty totiž poskytovaly mnoho příležitostí pro umístění skrytých kontrolních kamer.

V areálu pořád ještě vládlo takřka božské ticho. Ani ze vsi sem nedoléhal sebemenší hluk.

Pouze vítr vanul širokým údolím a pohrával si s

přirozenými překážkami, které mu přišly do cesty.

Zastavil jsem se vedle mohutného smrku. Jeho jehličí se lesklo velice intenzivní modrozelenou barvou. Byla to radost, dívat se na tak statný zdravý strom.

Dům jsem měl přímo před očima.

Alespoň jeho přední stranu. Jenže tam se bohužel nedělo nic, co by mě dostalo v pátrání trochu dál.

Dům tonul v klidu překrásného okolí. Sám jsem si začal

připadat jako nesmírně rušivý prvek.

Když jsem si však vzpomněl na tvář té mladé ženy a na její pohyby, připomínající vytržení, viděl jsem věci jinak.

Tady jsem tedy neměl šanci něco vidět. Nejlepší by samosebou bylo vniknout do domu, jenže to se mi momentálně zdálo příliš riskantní.

Ne že bych měl strach, ale nechtěl jsem už te’ vsadit všechno na jednu kartu a chtěl jsem se nejprve zorientovat.

Každý dům má přece dvě strany, a ani tento není výjimkou. Opět ukryt za stromy jsem zamířil k zadnímu průčelí. Cestou jsem potkal veverku, která si přede mnou dokonce sedla a zapanáčkovala.

Byla tu téměř nápadně zdravá příroda.

Veverka neuskočila ani když jsem prošel těsně kolem ní a zastavil se na rohu domu, opřený rameny o fasádu.

Čekat…

Nic nebylo vidět.

Nebyla tady žádná zahrada, žádná oplocená cesta, pouze pěšina, která vedla k zadní straně pozemku. Tam zahýbala a ústila pak kamsi na veřejnou komunikaci.

Žádné hlídky, žádné kamery, jen ticho, tu a tam přerušované zacvrlikáním ptáků. Ti byli ukryti kdesi v hustých větvích stromů.

Dopřál jsem si chvilku, abych uklidnil dech. Ne že bych byl vyčerpaný, ale pociťoval jsem značné vnitřní napětí.

Před sebou jsem spatřil okno. Když jsem pokračoval dál, musel jsem se přikrčit. Jako stín jsem proklouzl pod parapetem okna. Kytky visící z truhlíků mi přejely po vlasech.

Opět jsem se zastavil.

Světlá stěna končila u zeleně natřených dveří. Pomalu jsem začínal mít pocit, že se přibližuji k rozluštění záhady.

Nemohl jsem říci, odkud se ten dojem vzal, ale byl prostě tady.

Dveře mě téměř magicky přitahovaly.

Připadaly mi jako vchod, za nímž byla jeskyně, v níž se všechny problémy vyřeší samy od sebe.

Bohužel to bylo jen zbožné přání.

Dveře byly zamčené, jak jsem zjistil stisknutím kliky. Ale o dva kroky dál jsem spatřil další truhlík s překypujícími květinami, a za malým parapetem se rýsoval čtverec okenní tabulky.

Že bych měl tentokrát štěstí?

Nejprve jsem se držel v úkrytu. Velmi pomalu jsem se pak sunul výš. Po zádech mi běhal mráz, čelo jsem měl pokryté krůpějemi potu.

Květiny nerostly tak hustě. Jejich trsy byly ohnuty do různých směrů, takže mezi nimi bylo dost mezer, jimiž jsem mohl nahlédnout dovnitř.

Rozhodl jsem se pro prostřední.

Slunce naštěstí nesvítilo přímo proti tabulkám skla, takže mě neoslňovalo. Místnost za oknem byla dost tmavá. Stály v ní mohutné kusy nábytku.

Dvě křesla, stůl, pohovka. Ta stála tak, že její přední strana směřovala k oknu.

Na ní seděla Monika Grandiová!

Choulila se tam jako malá ostýchavá dívenka, která

čeká, až ji její učitel potrestá.

Hlavu měla mírně sklopenou, pohled upírala do prázdna, ruce položené na kolenou. Vzpomněl jsem si, že nějak podobně vypadala, když seděla venku na lavičce.

Monika byla v tranzu. Odvedli ji sem, aby se mohla vydat na cestu, která končila smrtí.

Tomu jsem chtěl zabránit.

Byly dvě možnosti. Bu’ jsem mohl rozbít okno a sám se dostat do místnosti, nebo jí dát klepáním znamení, aby k oknu přišla a otevřela ho.

Rozbití okna by způsobilo příliš mnoho hluku. A tak jsem se rozhodl pro zaťukání. Nechtěl jsem už otálet, protože jsem měl dojem, že záleží na každé vteřině.

Zvedl jsem ruku, když tu se to stalo.

V zadní části místnosti byly dveře. Viděl jsem je velmi nezřetelně, ale docela jasně jsem poznal, že je někdo otevřel zvenčí.

Ucukl jsem. Již napřaženou ruku jsem zase schoval, protože zasahovat v této chvíli by bylo příliš riskantní.

Do místnosti vstoupil jakýsi muž vysoký, oblečený do tmavých šatů, světlé vlnité vlasy měl učesané dozadu.

Byl to Satorius. Hned při vstupu do místnosti na sebe upoutal ženinu pozornost.

Otočila hlavu.

Nerozuměl jsem, co jí říkal. To, že s ní mluvil, jsem poznal na pohybu jeho úst. Navíc měl tvář obrácenou k ženě. Musel jí říci něco, s čím Monika Grandiová souhlasila, protože kývla na souhlas.

Zůstala sedět.

Psycholog obloukem přešel po místnosti.

Přitom se také podíval k oknu. Stáhl jsem se, jak jen to nejvíc bylo možné. V žádném případě jsem nechtěl, aby mě zpozoroval.

Byl jsem přilepený ke stěně jako vlaštovčí hnízdo. Jen tak tak jsem udržel kontakt se zemí.

Čas se opět začal vléct. Připadalo mi, že vteřiny ubíhají nekonečně pomalu. Kolem mě opět prohopsala veverka.

Čekal jsem, dokud nezmizela pod větvemi tmavého smrku. Pak jsem se odvážil zase opatrně vysunout hlavu nahoru.

Hlavou jsem téměř narazil do truhlíku s květinami. Nakoukl jsem do místnosti opět toutéž mezerou mezi rostlinami a zjistil jsem, že se tam v podstatě nic nezměnilo. Satorius pořád ještě stál, Monika seděla na pohovce.

Ale jinak než předtím.

Byla sice pořád ještě strnulá, ale přesto se na ní něco podstatného změnilo.

Pravou paži měla zpola zdviženou. Prsty měla sevřené v

pěst a svírala cosi se širokou lesklou špicí.

Byl to nůž.

A držela ho velice blízko u svého vlastního hrdla…

Ještě se nedělo nic, seděla bez hnutí. Ostří nože se ani nezachvělo.

Satorius byl rovněž klidný. Hovořil ke své chráněnkyni, předklonil se, dotvrzoval svá slova pohyby rukou, tu a tam rovněž přikývl a pak natáhl napnutý ukazovák k noži.

Bylo jasné, co tím zamýšlí. Chtěl dohnat Moniku Grandiovou k sebevraždě.

A to jsem nesměl dopustit!

Te’ jsem s klidem mohl zapomenout na svůj původní plán. Monika už nestihne vstát a přijít k oknu. Byl jen jediný prostředek kulka.

Vytáhl jsem Berettu.

Pokud bych musel střílet na Satoria, chtěl bych ho jen zranit. A rána do nohy by způsobila šok nejen jemu, ale i ženě. Možná by si pak uvědomila, čeho se dopouští.

Hlaveň jsem musel rovněž prostrčit mezi kytkami v truhlíku. Ideální podmínky k míření to nebyly. A pak tady jako překážka byla okenní tabulka.

Sklo naštěstí příliš nezkreslovalo perspektivu. Zamířil jsem na muže. .

Ustoupil dozadu…

Sledoval jsem ho zbraní. Měl jsem pocit, že už dál nesmím váhat.

Jenže k výstřelu jsem se nedostal. Osud tomu chtěl jinak.

Neúprosně udeřil.

Za sebou jsem zaslechl hlasitý, dunivý zvuk. Lekl jsem se. Domníval jsem se, že někdo jde sekat trávu. Podle intenzity hluku to muselo být už zatraceně blízko.

Střílet nebo… Otočil jsem se.

Postavu jsem viděl velice dobře. To, co svírala oběma rukama, však nebyla sekačka na trávu. Přesně jsem ten předmět nepoznal. Stačilo, že se muž s tou lomozící věcí řítil rovnou na mne. Ještě jsem se mohl otočit.

Zvládl jsem to.

Satorius už mířil k oknu. Neudělal ještě ani dva kroky a i on musel zaslechnout ten hluk zvenčí.

Žena pořád ještě seděla na původním místě. Te’ se pohnula.

Bylo to strašné.

Přitiskla si ostří k hrdlu, lehce zatlačila a jediným pohybem si jím přejela z jedné strany na druhou.

Pak se svalila dozadu. Na jejím hrdle jsem spatřil tmavý pruh. Fakt, že jsem ji nestihl zachránit, mě těžce zasáhl.

Chlap s hřmotícím předmětem se přibližoval. Nebylo pochyb, že jde po mně, ale i Satorius běžel k oknu.

Ještě jednou jsem pohlédl do místnosti. Naštěstí!

Vytáhl zbraň, musel mě zahlédnout. A najednou vystřelil.

V poslední chvíli jsem schoval hlavu. Nade mnou se roztříštilo sklo. Vysypaly se tisíce drobných střepů. Většina se zachytila mezi kytkami.

Uskočil jsem o krok stranou.

Náhle mi bylo jasné, že mi hrozí smrtelné nebezpečí. Te’ už jsem také zjistil, jakou zbraň třímá v rukou ten přibíhající chlap.

Byla to motorová pila!

Hlavou mi prolétly scény z hororových filmů. Přestože někteří lidé se jimi přímo opájejí, já jsem ani v nejmenším netoužil vyzkoušet účinek takové zbraně na vlastní kůži. Nepoznal jsem, jestli to byl přesně tenhle chlap, který předtím odvedl v mé přítomnosti mladou ženu z lavičky. Byl mu rozhodně velice podobný.

Nedostal jsem se k výstřelu. Naopak Satorius vypálil po mně.

Otevřel masivní dveře, stál za nimi a střílel. Vidět bylo pouze jeho zbraň.

Musel jsem pryč.

Přitom jsem vystřelil směrem ke dveřím a donutil jsem Satoria, aby se ukryl. Pořád se ozýval ohlušující řev motorové pily. Vyla vysokými tóny. Chlap s ní se už ke mně přiblížil zatraceně blízko. Upíral jsem vytřeštěné oči na něj i na lesklý list pily.

Satorius opět vystřelil.

Mířil špatně. Kulka zasvištěla kolem. Vypálil jsem na muže s pilou ránu.

Kulka zasáhla jeho zbraň a odrazila se od ní. Utíkal jsem dál, až jsem se dostal za roh domu. Konečně jsem se mohl ukrýt!

Se supěním jsem se svalil na kolena!

Sám jsem věděl, že jsem se nezachoval právě ideálně. Souviselo to patrně se zklamáním, že jsem nedokázal zachránit tu mladou ženu. Příliš jsem se na ni soustředil a nedokázal jsem se rychle zorientovat. Dodatečně jsem si uvědomil, že jsem měl úžasné štěstí, že jsem nebyl zasažen. Možná to bylo tím, že Satorius byl opravdu špatný střelec. Pracoval prostě jinými zbraněmi.

Teprve te’ jsem si uvědomil, že nastalo ticho. Ten chlap musel vypnout motor pily. Neslyšel jsem vůbec nic, ale přesto jsem zůstával opatrný.

Ani kroky, ani žádné jiné zvuky, a tak jsem se odvážil nakouknout za roh domu.

Své protivníky jsem už neviděl. Před rozbitým oknem sice ještě ležely střepy, ale to bylo vše. I dveře byly opět zavřené. Po Satoriovi a jeho pomocníkovi nebylo nikde ani stopy.

Na okolí dolehlo hrobové ticho. Slyšel jsem svůj vlastní dech, ohlédl jsem se a objevil jsem i na této stěně domu okna.

Ideální místo to nebylo.

Především jsem se chtěl dostat do domu. Ale jak? Prostě tam vejít a postavit se Satoriovi tváří v tvář?

Ležela tam mrtvá žena a tu bylo třeba odstranit. Satorius a jeho pomocník se nemohli stále skrývat. Někdy se přece musí ukázat.

Ale zatím je nebylo vidět.

Uběhly asi tři minuty. A pak jsem tedy zariskoval a zamířil jsem ke vchodu. Ještě jsem ani nebyl u něj, když jsem zaslechl startující auto.

Rozběhl jsem se.

Přesto jsem dorazil pozdě. Pohledem jsem zachytil už jen zadní konec mikrobusu, který mizel dost velkou rychlostí.

Prohrál jsem…

Satorius a jeho pomocník utekli. Zachoval jsem se jako naprostý idiot.

Otočil jsem se, když jsem za sebou zaslechl odkašlání. Vytřeštil jsem oči. V otevřených dveřích stál totiž Satorius, díval se na mne a dělal, jako by se vůbec nic nestalo. Dokonce na mne pokývl a zeptal se: “Jdete za mnou?”

“No samozřejmě!”

“Máte sjednaný termín?”

“Na to vám kašlu!” vyjel jsem na něj. “Kde je ta mrtvá?”

Povytáhl obočí a opět si přejel rukou po vlasech. “Mohl bych se vás zeptat, jakou mrtvou máte na mysli, pane…?”

Jasně, pomyslel jsem si, takhle to přece muselo dopadnout. Jen nic nepřiznávat, předstírat nechápavost, všechno popřít, s úsměvem lhát a hrát si na štramáka.

“To víte moc dobře, Satorie!”

“Ne, skutečně ne!”

“Takže jste ani na mě nestřílel?”

“Já?” smál se mi přímo do obličeje. “Trpíte snad halucinacemi?”

“To určitě ne. A ten mikrobus jistě neodjel náhodou, že?”

“Ale ano.”

“No to je paráda.”

Přistoupil ke mně a ukázal na mou zbraň. “Proč tu věc neschováte? Nechápu, co to má znamenat. Co chcete dělat? Chcete mě snad vyloupit?”

“Ne.”

“Pak je to prostě směšné, že tady takhle pobíháte s pistolí.”

“Podle mne nikoliv. Viděl jsem na vlastní oči, jak si Monika Grandiová vzala život.”

“Tak? A kde se to mělo stát?”

“Ve vašem domě, Satorie.”

Zkřivil ústa a předstíral, že se zamyslel. Pak řekl velmi žoviálním tónem: “Jelikož tvrdím opak a pravděpodobně se neshodneme, navrhuji, abyste se podíval do domu. Mohl bych to odmítnout, ale věnuji se tady práci, ostatně dosti důležité, a nepřeji si být v ní vyrušován.”

“Přijímám vaši nabídku.”

“Prosím.”

Nedal na sobě znát sebemenší překvapení, což vzbudilo mou nedůvěru. Než jsem vkročil do domu, bylo mi jasné, že mě dostal. Se svým pomocníkem měl jen těch pár minut času, ale využil je vskutku optimálně. Mrtvola byla patrně odvezena v onom mikrobusu.

Doktor Satorius mi chtěl dát přednost, ale já se rozhodl, že půjdu za ním.

Jak chcete.”

“Tak to přece velí zdvořilost ne?”

“Samozřejmě.”

Dům byl uvnitř větší, než zvenku vypadal. Hned za vchodem byla terapeutická místnost, v níž stála řada vyplétaných židlí. Na nich byly položeny červené polštáře.

“Tady sedí vaši pacienti, Satorie?”

“Mí hosté, prosím. Jako pacienty bych je neoznačoval.

To zavání příliš nemocí.”

“A copak to není jedno?”

“Pro mne nikoliv.” Ukázal rukou kolem sebe. “Kde jste tady, proboha, viděl něco špatného.”

“Ve vašem obývacím pokoji.”

“Aha,” zvedl paži a ukázal dopředu. “Poj’te, už vím.”

Opět kráčel přede mnou. Prošli jsme velmi úzkou chodbou, na jejíchž stěnách visely obrázky s alpskými motivy. Zaregistroval jsem to pouze koutkem oka, protože to nebylo důležité. Byl jsem neustále ve střehu. Ruku jsem měl pořád poblíž pistole, ale psycholog přede mnou nejevil sebemenší známky jakkoliv podezřelého chování.

Podržel mi otevřené dveře. “Předpokládám, že jste měl na mysli tento pokoj.”

“Ano, to je pravda.”

“Tak se tady porozhlédněte.”

Spatřil jsem pohovku, křeslo, uviděl jsem i rozbité okno.

To bylo jediným důkazem přestřelky.

Satorius si všiml mého pohledu. Najednou se usmál. “Je vám divné to okno?”

“Ano.”

“Drobná nehoda,” vysvětlil. “Ještě dnes ho dám opravit.”

“Nerozbila ho kulka?”

Téměř vztekle zavrtěl hlavou.

“Co to máte pořád s tou kulkou? Vidíte tady snad

nějakou?”

“Venku je najdu.”

“V tom vám nemohu bránit. Ale te’ mě napadá… Kdo vlastně jste, pane?”

“Jsem z Londýna.”

“Aha to je milé. Znám to město. Je tam pěkně. Měl jste tam raději zůstat. Nebo chcete tady v Engadinu strávit dovolenou?”

“Tak bych tomu zrovna neříkal.”

Přistoupil jsem k místu, kde seděla Monika Grandiová. Zajímalo mě jeho okolí. Satorius se divil, že si ho prohlížím tak důkladně.

“Hledáte něco?”

“Krev.”

Musel se usmát.

“To si myslíte, že se tady někdo řízl do prstu?”

“Do prstu ne. Spíš do krku.” Zavrtěl hlavou.

“Nechci se vás dotknout, ale te’ už vážně vůbec ničemu nerozumím.”

“To nevadí. To je můj problém.” Byl jsem naštvaný, že jsem nic nenašel. Tenhle chlap jistě stačil zahladit stopy, pokud vůbec nějaké existovaly. Byl jako úhoř a dokázal ze všeho vyklouznout.

“No?” zeptal se. Jeho hlas zněl, jako by chtěl každou chvíli začít zpívat.

Opět jsem se napřímil a otočil jsem se k němu. S rozpačitým úsměvem jsem mu vysvětloval: “Asi jsem se zmýlil. Opravdu mě to mrzí.”

“My, lidé, nejsme prostě tvorové dokonalí. Občas trpíme nemocemi, které sice navenek nepůsobí škody, ale doslova nám ničí duši.”

“V tom se, jak vidím, vyznáte.”

“Jistě, protože se tím zabývám. Pracuji na tom a snažím se přinést takovým lidem uzdravení.”

Můj úsměv musel vypadat trochu kysele. “Mohl bych se vás zeptat, koho jste už léčil?”

“Spoustu pacientů.”

“Předpokládám, že z mnoha zemí.”

“Správně.”

“Pak jistě znáte muže jménem Cornell Degen?” Odpově’ jsem nedostal hned.

Musel nejprve zapřemýšlet a na můj vkus to dělal příliš nápadně. Pak řekl:“Je samozřejmě více než nezvyklé, když mi kladete takovou otázku/’

“Proč?”

“Nemám v hlavě jména všech svých hostů. Navštěvoval snad některý z mých kursů?”

“Ano.”

“Ach, tak to již muselo být dávno.”

“Te’ je mrtev.”

Satorius skutečně dokázal vykouzlit posmutnělý obličej.

“To je mi ho opravdu velice líto. Byl jste jeho přítelem? Eh, jakže jste říkal, že se jmenujete?”

John Sinclair. Pan Degen spáchal sebevraždu, pokud vás to zajímá.”

“A to jste mu v tom nedokázal zabránit?”

“Bohužel ne. Jen jsem četl jeho dopis na rozloučenou. A jeho text mě přivedl k vám.”

,Jak zajímavé.”

“Dalo by se to tak říci.”

“Mohu vám ještě nějak pomoci?”

“V jistém smyslu ano. Rád bych věděl, koho všeho tady ve svém kursu máte?”

S funěním se nadechl.“Ale, prosím vás, pane Sinclaire! Ne, tolik po mně skutečně nemůžete chtít. Jména svých hostů vám přece nesmím prozradit. Existuje něco jako ochrana dat a tu musím dodržovat.”

“Degen byl agentem.”

“Jejich profese mě nezajímají.”

“Nepracoval pro pojišťovnu,” nepolevoval jsem,

“pracoval pro tajnou službu. Jeho smrt tam vyvolala značné znepokojení.”

“To docela chápu.”

“Půjdu ještě o krok dál a vyslovím domněnku, že Degen nebyl jediným ve vaší skupině, kdo pracoval pro tajné služby. Řekl bych, že ani ostatní vaši hosté nejsou tak docela čistí.”

“Ach,” řekl, “to ovšem musíte vysvětlit, prosím pěkně.

Trošku to nechápu.”

“Předpokládám, že své hosty vybíráte z agentů nebo bývalých agentů. Zvete sem ty lidi a provádíte s nimi ty svoje kursy.”

“A dál?”

“Nikdy se odtud nevydají na zpáteční cestu.”

Satorius se rozchechtal. Doslova se otřásal smíchy, což se mi zdálo nesmírně přehnané. “Te’ už to stačilo. Povídáte mi tady pěkné báchorky. Mohl bych pokračovat za vás?”

“Prosím.”

“Takže vy si myslíte, že moje kursy navštěvují lidé, kteří předtím pracovali jako agenti a špioni. Nebo se snad mýlím?”

“Ne.”

“A já je podle vás dávám dohromady, dělám jim přednášky a pokouším se je přivést na správnou cestu, to znamená odstraňuji jejich psychické problémy. A pak? No, co se podle vás děje s těmi lidmi potom?”

“Pak umírají. Jako Cornell Degen nebo Monika Grandiová, jejíž smrti jsem byl svědkem.”

“To je šílenství.”

“Podle mne nikoliv.”

“Máte dost bujnou fantazii. Nelákám sem přece lidi proto, abych je zabíjel. Jsem psycholog, chci jim pomoci, chci je vyléčit. Hledají u mě ochranu, chtějí, aby se jejich život zase začal ubírat správným směrem…”

“Přiznejte, že vaši hosté zastávají profese, které…”

“Ne, nic nepřiznám. Možná, že nemají tak úplně běžná zaměstnání, ale tenhle seminář také není moc levný. Člověk na něj musí mít.”

“Tomu docela věřím.”

Doktor Satorius se demonstrativně podíval na hodinky.

“Mohl bych vás poprosit, abyste mě te’ nechal o samotě? Byl bych vám velmi vděčný. Můj čas je dost drahý.”

“Dovolíte ještě jednu otázku?”

“Poslední.”

,Jistě. Kde bych mohl najít muže jménem Vladimír Golenkov?”

Nepustil jsem z něj oči, abych zaregistroval i tu sebemenší reakci. Jenže psycholog jen zavrtěl hlavou a jinak na sobě nedal nic znát.

“Neznám. To jméno jsem v životě neslyšel. Zní rusky nebo bulharsky.”

“Je to Rus agent KGB!”

“Tak to už nějakou dobu nehraje s moc dobrými kartami.”

“To nedovedu posoudit. O to také nejde. Takže vy ho neznáte?”

“Přesně tak.”

“Bydlí tady v hotelu Grand.”

Satorius rozpažil ruce. “Prosím vás! Podívejte se na ten hotel. Vždyť je tak veliký! Nebo snad znáte každého hosta, který je tady ubytovaný?”

“Ne.”

“Já také ne.”

“Kdy začíná váš příští kurs?”

“To už je jiná otázka.Velice zneužíváte mé trpělivosti, ale odpovím vám. Další kurs začíná napřesrok.”

“A současný končí?”

“Ano. Rozhodl jsem se pro konec léta nebo začátek podzimu. Poslední již odcestovali.”

“Jakže?”

“Prostě odjeli pryč. Nejsou tady.”

“A Monika Grandiová?”

“Tu neznám.”

“Jasně. Promiňte, že jsem vás zdržel. Byla to jen taková otázka.”

“A já brzy odcestuji také, pane Sinclaire. To pak tady budete moci v klidu vychutnávat pobyt. Budete moci chodit na túry, kochat se nádherným podzimním sluncem a…”

“Jak víte, že tady chci strávit dovolenou?”

“Pročpak byste jinak přijel?”

“Třeba jsem tady služebně.”

“No, tak to je potom váš problém.”

Doprovodil mě ke dveřím a zkusil to pak s výsměchem

“Pokud budete mít problémy, při jejichž řešení bych vám mohl pomoci, dejte mi vědět.”

Pohlédl jsem mu do jasných očí, které mi připadaly tak falešné a prolhané.

“Myslím, že tuhle vaši nabídku přijmu. Jsem pevně přesvědčen o tom, že mi budete moci pomoci.”

“Takže budu čekat, až se ozvete.” Otočil se a pak odešel zpět do domu.

Odbyl mě jako školáka. Tak to alespoň vypadalo. Pokud nebyl příliš domýšlivý, muselo mu dojít, že jsem přišel i kvůli němu. Kde jen vězí Vladimír Golenkov? Byl i on hostem doktora Satoria? Vplížil se sem, aby mu překazil jeho řádění? Obojí bylo možné.

Vrátil jsem se ztichlým parkem k hotelu. Bylo ještě nádherně teplo, ačkoliv odpoledne už dost pokročilo. První turisté se vraceli z výletů. Byli unavení, ale vypadali spokojeně. Postávali ve skupinách před schodištěm hotelu a kochali se ještě pohledem po okolí.

Jako by se chtěli rozloučit, ještě jednou se zadívali na nádhernou krajinu.

Pomalu jsem vystupoval po schodech nahoru. V recepci nebylo tak prázdno jak dopoledne. Mladá dáma, která předtím tak ochotně poskytla informace, právě pokládala telefon a všimla si mě.

“Ach, pan Sinclair. Našel jste svého přítele?”

“Bohužel ne.”

Tvář jí posmutněla. “To je škoda. Je určitě ještě někde venku. Možná ho zastihnete u večeře.”

“Počítám s tím. Měl bych k vám jistou prosbu.”

“Prosím.”

Nahnul jsem se k ní a ztišil hlas, aby mě neslyšel nikdo z hostů, kteří vstoupili do haly.“Jde o toho psychologa.”

“Doktora Satoria?”

“Správně.”

“Co je s ním?”

“No, seznámil jsem se s ním. Hovořil také o sobě a o své práci.Zajímalo mě to, ale on prohlásil, že pro letošek to tady balí.”

“To je pravda.”

“A jeho hosté jsou již pryč?” Usmála se na mne.

“Ano. Žádný z nich už tady není. Už i on zaplatil účet.

Zítra odjede a vrátí se až napřesrok.”

“Viděla jste, jak a kdy odjížděli jeho hosté?”

“Ne. Já ne. To všechno zařizoval doktor Satorius. Patří mu totiž také malý mikrobus. Ten vozí ty lidi do Svatého Mořice, pokud sem nepřijeli vlastním autem. Všechno si organizuje doktor sám. My s těmi lidmi vlastně ani nepřijdeme do styku. Dáváme jen k dispozici ten malý trakt nahoře. Jinak opravdu dělá všechno doktor Satorius.”

“Děkuji vám.”

“Rádo se stalo,” pohodila svými plavými vlasy. “Líbí se vám u nás?”

“Ano, moc.”

“Pokud by se objevil váš přítel, mám mu říci, že jste ho sháněl? Budete u sebe v pokoji?”

“Ano, to byste mohla.”

“Dobrá.”

Zamířil jsem k výtahu, vyjel jsem do druhého patra a podíval jsem se do pokoje číslo 222.

Byl prázdný. Vypadal stejně, jako když jsem se tam díval poprvé.

Po Vladimírovi ani stopy…

Tušil jsem, že případ není zdaleka u konce. Vlastně pro

mě ještě ani pořádně nezačal…

12

Sotva Sinclair od psychologa odešel, Satorius se přestal ovládat. Zaťal ruce v pěsti, několikrát hlasitě vydechl a zaklel tak, až se nadávky jako ozvěna odrazily od stěn. Nenáviděl toho muže! Svým spolehlivým instinktem vycítil, že by mu mohl být nebezpečný.

Ten se neubytoval v tomhle hotelu náhodou. Šel po něm.

Satorius nebyl hlupák. Vyznal se v branži, dozvěděl se i jméno toho muže, ale nevěděl si s ním rady.

Mohl by díky svým kontaktům zjistit, kdo to je. Jenže to by stálo dost času, kterého neměl nazbyt. Navíc ho napadlo, že ten Sinclair mluvil o muži jménem Vladimír Golenkov, a to byl jeho zajatec.

Nejlepší by bylo, kdyby te’ mohl zmizet. Ale potřeboval noc, tmu, aby mohl provést své plány. Byl tak blízko rozluštění.

Nesměl mu překážet ani ten Rus, ačkoliv vlastně pro něj nebyl žádným nebezpečím. Pokud by se Sinclair ještě jednou do věci vložil a dalo se to od něj docela očekávat neměl by sebemenší šanci. Pak by zemřel a bylo by po všem. Zastavil se přede dveřmi, k nimž byl jen jediný klíč. A ten měl on. Za nimi byla jedna z nejdůležitějších místností celého objektu prakticky jeho centrum srdce.

Odemkl.

Pohltila ho temnota a současně i odporný vlhký pach. Na ten si nejprve musel zvyknout, ale to, co se tady vytvářelo staletí, nemohl člověk přijímat jen tak, bez kompromisů.

Nerozsvítil světlo, ale vylovil z kapsy zápalky a přiložil malý plamínek ke knotu svíčky. Ve tmě se nořil malý ostrůvek světla.

Místnost byla prázdná až na dvě věci.

Uprostřed se ze země tyčil sloup. Byl kostrbatý a

připomínal kmen stromu. Na sloupu stála hlava!

Ne normální lidská hlava, ale hlava, která vypadala jako zformovaná z kamene či hrubé kůry. Ani ona neměla hladké obrysy, vypadala spíš hranatě, byla poznamenána jizvami a širokými trhlinami, ale měla na sobě i malé výrůstky, které vypadaly jako drobné větévky.

A měla dvě oči!

Ty živě zářily barvou neurčitou barvou, něco mezi

červenou a fialovou.

Před hlavou se psycholog zastavil. Když se nadechl, zaznělo to jako zasténání a jeho slova připomínala modlitbu.

“Čas hanby skončil. Našel jsem tě. Vím, že jsi vedl před tisíciletími pekelné vojsko a postavil ses proti bohu křesťanů. Ty, Farraxi, jsi tady vládl. Tebe uctívali. Ukázal jsi lidem v horách cestu do nesmrtelnosti, ale zahrnuli tě křesťanskými symboly a pokusili se tě zničit.

Zakopali tě hluboko do jeskyně, ale věděli, že tě nemohou zabít. Že jsi již dávno zvítězil nad životem a smrtí. Že jsi přišel z dávných dob, z říše, v níž se usídlil strach, hrůza, temnota a chaos. Lidé tě poslouchali, zdejší země ti byla zasvěcena a to se zopakuje příští noci. Už jednou jsi to dokázal a ukázal jsi, že i mrtví mohou žít. Já jsem selhal potom, co jsem mrtvé dopravil do Londýna, kde jsem chtěl ten problém vyřešit. Ale byl to pouhý pokus. Další budou následovat a budou úspěšnější, to ti

mohu slíbit. Chci ti jen říci, že se objevil někdo, před kým se musíme mít na pozoru, ale důvěřuji ti a důvěřuji tvé démonické síle. Ta dokáže znovu zvítězit nad smrtí, jak se to stalo už jednou před pradávnými časy. To ti přísahám, příteli. Nebude to jinak…”

“Psycholog se uklonil před starou lebkou. V jejích očích to ještě víc zazářilo a vypadalo to, jako by chtěla tímto žárem zastínit plamen svíčky.

“Doba ještě neuzrála, Farraxi, zatím jsem nucen čekat ve tmě. Pak dostaneš místo, které ti náleží. Pak tě zavedu na místo, které patří jen a jen tobě a těm, kteří zde dnes žijí.”

Ještě jednou se uklonil a odešel z místnosti. Plamen svíčky předtím sfoukl.

Satorius se cítil líp, i když neklidně pohyboval rukama.

Vizuální kontakt a slova, která pronášel, i když zůstala bez odpovědi, mu dodala potřebné odvahy k tomu, aby se pustil do náročného úkolu.

Všechno by běželo naprosto hladce, kdyby tady nebyli ti dva čmuchalové.

Ten Rus a Sinclair!

Golenkov ho nijak neznepokojoval. Ale tenhle Sinclair! Musí to s ním nějak zařídit, aby ani on nepřežil následující noc.

Jeho cesta vedla do sklepa.

Schodiště bylo staré, křivolaké a jednotlivé stupně byly dost vysoké. Světlo z chodby až sem nedosáhlo, ale on se tu vyznal i potmě.

Dveře do sklepení byly tak nízké, že musel sehnout hlavu. Zcela najisto nahmatal zámek, otočil v něm klíčem a dveře se otevřely.

Zavrzaly a zaskřípěly, když je zatlačil dovnitř. V pantech už hlodala rez.

To, že Vladimír Golenkov ještě žil, poznal podle hlasitého oddychování. Nahmatal rukou vypínač. Nad dveřmi se rozsvítila lampa.

V jejím světle zamířil k zajatci, který se na něj nedíval ani nijak vystrašeně.

Před “stolem” se psycholog zastavil. Zkontroloval kovové popruhy a spokojeně přikývl. Neuvolnily se. Pak pokývl k zajatci.

“Co je?” zeptal se Golenkov.

“Máš návštěvu, rusáku.”

“Nemám zájem.”

“Nemyslím sebe, ale někoho jiného. Ptal se na tebe.

Hledá tě.”

Vladimír tu informaci přijal se šibeničním humorem.

“Doufám, že je to pěkná ženská.”

“Ne, je to muž.”

“Škoda.”

“Jmenuje se John Sinclair!”

Vladimír Golenkov měl dojem, že se pominul. Před očima se mu najednou zatmělo. Strop se roztočil i zdi se začaly pohybovat, lampa se proměnila v bludičku… Slyšel sám sebe, jak se hořce směje.

Satorius počkal, až se uklidní.

“Co se ti na tom zdá tak veselého?”

Vladimír několikrát polkl. Musel se nejprve vzpamatovat. “To ti můžu říct na rovinu, ty lotře. Se mnou třeba dokážeš zatočit, ale John Sinclair ti připraví spoustu problémů. Ten když se do něčeho zakousne, drží jako pes. Pak zbývá jen utéct.”

“To je tak dobrý?”

“Mnohem lepší.”

“Dokáže zvítězit i nad smrtí?”

“To ne, ale…”

Satorius nenechal Rusa domluvit. “Tak to je slabý.

Zatraceně slabý. Nemá na mě a bude rozdrcen.”

“Doufám, že si nemyslíš, že ten, kdo ho rozdrtí, budeš ty.”

“Ne já, ale Farrax.”

“Kdo je to?”

“Bůh,” vyrazil ze sebe psycholog. “Démonická postava… má úžasnou moc… zvítězil nad smrtí už před tisícem let… Už tenkrát se pokoušel bojovat proti těm, kteří dnes chtějí poroučet. Ale nejsou dost silní, protože já jsem Farraxe znovu vynesl na světlo. Byl jsem vyvolen k tomu, abych nastolil staré časy.”

“Ví to Sinclair?”

“Ne.”

“Ale přesto zasáhne a toho tvého Farraxe pošle k čertu.”

“Je velmi silný,” zašeptal psycholog. “Pochází ještě z dob starých Římanů. Pochází z prastarého globálního náboženství. Víš možná, že Římané toho mnoho převzali od jiných náboženství. Mnohá z nich uctívala Farraxe. Lidé tenkrát věděli moc dobře, jakou moc v sobě ukrývá. Ta náboženství se nedokázala vždy prosadit. Byly tady větší síly, ale Farraxe nezničily, nýbrž pouze ochromily. Našel jsem místo, kam ho uložili a zase jsem ho vynesl na světlo. Jeho vliv přešel na mne a já ho přenáším dál.”

“Na koho?”

“Profitují z toho mí hosté.”

“Ano? A jak?”

“Pocítili, že Farrax jim dává informace z onoho světa. Pronikl do jejich myšlenek. Byl to on, který je zbavil mým prostřednictvím strachu ze smrti. Vysvětlil jim, že je dobré, když skoncují se životem.”

“Udělali to?”

“Všichni!” vydechl Satorius směrem k zajatci a Vladimír se v duchu otřásl.

“Věříš mi?”

“Ano.”

“To je dobré, dokonce velice dobré. Pak také brzy zažiješ, jak se i na mne přenese moc toho obra.

Dokázal jsem vybudovat armádu. Je zatím ještě ve stadiu klidu. To však nepotrvá dlouho, to ti mohu slíbit.”

“Armáda složená z agentů, že?”

“Jistě. Ze špionů a tajných agentů. Poslouchají už jen mne. Ne šéfy své tajné služby. Bylo mi úplně jedno, pro koho předtím pracovali jestli pro Secret Service, CIA, pro Mossad nebo BND. Důležité je, že je mám pod svou kontrolou. Všechno ostatní je vedlejší, rozumíš?”

“Ne tak docela. Zmizení tolika lidí z celého světa nemůže zůstat bez odezvy. To by ti mělo být jasné.”

“Nevadí mi to.”

“Hledáním těch pohřešovaných jsem byl pověřen nejen já. Známe se, Satorie, už několikrát jsme se viděli a víme, co si máme jeden o druhém myslet. Jenže te’ máš ještě dalšího protivníka Johna Sinclaira. A s ním rozhodně nejsou žerty.”

“Uvidíme.”

“Sázím proti.”

“Proti čemu?”

“Že by se ti to mohlo podařit.”

Satorius se podíval na zajatce, jako by zapochyboval o jeho zdravém rozumu. “Neměj obavy, já to zvládnu. A můžu ti slíbit, že to všechno zažiješ velice intenzivně na vlastní kůži. Budeš první, budeš přímo v tom.”

“V čem?”

Satoruis se uchechtl, a usmíval se, ještě když procházel dveřmi. Zhasl světlo a zavolal z temné chodby. “Uvidíš mrtvé, lačné mrtvé…”

Vladimír Golenkov sebou trhl. Psychologův hlas zněl, jako by přicházel rovnou z pekla…

13

Dva muži hodili tělo ženy na plošinu auta jako velký pytel. Pak nastoupili do kabiny a hned odjeli.

Rocco řídil, Argus seděl vedle něj. Přezdívku dostal kvůli svému skleněnému oku. Přesto se však necítil nijak postižený.

Rocco jel jako ‘ábel. Těm dvěma ani trochu nevadilo, že tělo se na plošině auta převaluje sem a tam. Na něco takového nemohli brát ohledy. Sklopili dopředu i poslední řadu sedadel, aby bylo pro mrtvolu dost místa. Velmi rychle dorazili k lesu. Jas byl najednou ten tam a oni si připadali jako v širokém tunelu.

Na začátku jízdy to vypadalo, jako by chtěli jet celé kilometry, ale Rocco už za druhou zatáčkou snížil rychlost. Úzká cesta byla vlastně určena pro chodce. Končila poblíž tenisové haly a u bazénu. Ale tak daleko nejeli. Rocco strhl volant velmi rychle doprava a vůz se vnořil předkem do průseku, kodrcal dál, až se nad jeho střechou zavřely mohutné větve jehličnanů a ukryly ho před

případnými zvídavými zraky. Rocco se zhluboka nadechl.

Pak se podíval doprava na svého společníka, který měl na sobě kromě jinak zbarvené golfové čepice naprosto stejné oblečení.

Argus přikývl. “Jsem už skoro spokojený!” zašeptal a

přejel zálibně prsty po motorové pile.

Spočívala mu na klíně jako malé děcko. Argus ji označil za svou nejoblíbenější hračku.

“Proč jen skoro?”

Argus pokrčil rameny. Pak pohlédl k oknu. Zvenčí vrhala zeleň stromů na sklo stíny.

“Ten cizinec byl ozbrojený.”

“No a? To jsme taky!”

“To je pravda. Jenže uvažuj! Kdo se tady v okolí potlouká s bouchačkou? Určitě ne rekreant.”

Rocco přikývl. “Správně, na to jsem vůbec nepomyslel.

Máš pravdu.”

“Že by nám byl na stopě?”

“I kdyby…”

Argus se nespokojeně zavrtěl. “Nedopadlo to všechno moc dobře. Měl jsem ho nechat okusit pilu, ale… No jo, možná to přijde později.”

“To určitě.” Rocco otevřel dveře. “Vezmeš mrtvolu nebo nářadí?”

Tím myslel rýč a lopatu.

“Nářadí.”

“Oukej.”

Oba muži vystoupili z auta. Všude kolem byl chladný a voňavý lesní vzduch. Ale jim bylo docela jedno, jaký vzduch dýchají. Mysleli jen a jen na úkol, který měli splnit. Argus si přehodil svou “hračku” přes rameno. Stejně jako jeho kolega musel uhýbat před vyčnívajícími větvemi nebo je rukou odsouvat stranou. Terén tady byl hustě porostlý a žádný z hostů do těchto končin prakticky

nezabloudil.

Bylo je slyšet. Hlasy od tenisové haly doléhaly nad korunami stromů až k nim.

Rocco skopil zadní postranici auta. Mrtvá na něj téměř vypadla. Vypadala jako vosková figurína. Tvář měla

ztuhlou, oči otevřené. Na hrdle zela široká rána, jejíž okraje už byly zaschlé a vytvořily se na nich strupy.

Rocco si mrtvolu přitáhl blíž, pak ji nadzvedl a přehodil si ji přes levé rameno.

Ustoupil, aby se jeho společník dostal k nářadí.

Argus vzal rýč a lopatu. Na rameni měl ještě místo. Na pravém nesl nářadí a na levém motorovou pilu.

Obojí pevně přidržoval rukama. Cestu znal.

Rocco kráčel vpředu. Několikrát zanadával, když byly větve zvlášť husté. I když si je před sebou rozhrnoval, vracely se nazpět.

Na změklé půdě byly jejich kroky takřka neslyšitelné.

Jen tu a tam zaznělo temné zašustění.

Vyplašili ptáky, kteří s křikem vylétli z hustého porostu do výšky. Muži kráčeli beze slova dál. Vypadali jako temné postavy, které nebylo příjemné potkat ani za denního světla.

Jejich cílem bylo zcela konkrétní místo v rozlehlém areálu parku.

Louka byla lemovaná nahusto rostoucími jehličnany a na jedné straně ohraničená zadním průčelím hotelu, připomínajícího zámek.

To bylo přesně ono místo, které sehraje za setmění hlavní úlohu. Jenže do té doby musí všechno stihnout a nikdo je nesmí vyrušovat nebo objevit.

Satorius jim dal přesné instrukce. Věděli, co dělat.

Nepouštěli se do té příšerné práce poprvé.

“Jednou si budu hledat místo jako hrobník,” řekl Rocco a vlekl mrtvolu dál.

“Ty určitě místo najdeš.”

Zasmál se. “Jenom by mě zajímalo, jestli by s tím úředníci souhlasili i potom, když bych jim řekl, že se ti mrtví vrátí.”

“Aspoň by se něco dělo.”

“Myslíš?”

“Jasně.”

Rozhovor ustal. Tu a tam rýč narazil o plochu lopaty. Zvuky, které se přitom ozývaly, byly pro muže výzvou, aby šli dál a nezdržovali se. Musí vydržet. Jestli to nestihnou, nepomůže jim ani motorová pila.

Oba se zeširoka usmáli, když spatřili okraj lesa. Stromy už tady rostly dál od sebe. Mezerami mezi nimi by projelo i nákladní auto.

Před nimi leželo pole, louka a hřbitov. Dlouhé, jasné a suché dny skončily.

Zvláště na vlhkých místech se vytvářel jemný opar, který se dále rozšiřoval a vítr povíval po okolí, kde nebyly žádné překážky. Mlžný závoj se vznášel i nad velikou travnatou plochou. Tráva občas vypadala, jako by se vlnila.

“Ideální počasí pro horor,” řekl Rocco. “Takhle jsem si

představoval pohřeb už jako dítě.”

“Já taky.”

“Poj’”

Argus vykročil za svým kumpánem. Ochladilo se. Vzduch jim občas ovanul tváře jako vlhký závoj. Trávník před nimi nebyl jen sytě zdravě zelený. Byla na něm i místa, kde hnědá zemina tvořila okraj. Hlína byla vykopaná a zpět navršená jen velmi ledabyle.

Nepočítali, kolik pacientů už tady leží. A te’ k nim

přibude další.

Když se Rocco zastavil, Argus věděl, že se rozhodl právě pro toto místo. Sundal mrtvolu z ramene a nic nedbal na to, že dopadla s temným bouchnutím na zem.

Zůstala ležet na zádech.

Rocco ukázal prstem. “Tadyhle začni kopat.”

“A co budeš dělat ty?”

“Já se porozhlídnu kolem.”

Argus na něj zamžoural a pak přikývl. “Fajn, ale potom taky přiložíš ruku k dílu.”

“Jasně. No, a nekopej příliš hluboko. Nemá to cenu.”

Argus se usmál a díval se odcházejícímu Roccovi na záda. Zamířil směrem k okraji lesa. Tam se zastavil, vytáhl z krabičky cigaretu a v klidu si ji vykouřil.

Druhý muž odložil na zem motorovou pilu. Pořád ji měl ale na dosah. Od chvíle, co spatřil onoho cizince, byl opatrnější.

Rýčem zajel do trávníku. Bylo vidět, že tu práci nedělá poprvé. Měl také v hlavě rozměry hrobu. Nejprve je načrtl do měkké zeminy a pak začal kopat.

Po chvíli se vrátil Rocco. Ukázal k obloze.

“Brzy bude tma.”

“Naštěstí.”

“Správně.”

Argus si otřel z čela pot. “Bude ten hrob dost hluboký?”

“Skoro.”

“Tak mi pomoz, zatraceně!”

Rocco se nedal dlouho prosit. Vzal lopatu a přiložil ruku k dílu. Měli naspěch, protože za žádnou cenu nesměli přijít pozdě. Blížila se noc, na kterou i s doktorem tak dlouho čekali. Byla to velmi důležitá noc. Noc oživlých mrtvol a děsu.

Budou moci přihlížet, jak se ti tvorové vrhnou na své oběti.

Copak může být větší potěšení, než konečně zažít úspěch?

“Hotovo, to stačí!” řekl Rocco celý udýchaný. Jeho společník odhodil lopatu stranou.

“Vezmi tu mrtvolu, Argusi!”

“Proč já?”

“Tak už ji vezmi, ksakru!”

Vypadalo to úděsně, když se Argus sehnul a zvedl mrtvolu z houstnoucí mlhy. Oba muži vypadali jako postavy z nějakého starého hororu.

Obloha nad nimi potemněla. Nabyla podivně namodralého odstínu, jako by se pomalu zatahovala opona, která měla zakrýt pohled na tento pozemský svět.

Argus uložil mrtvolu do hrobu. Špičkami bot ji ještě trochu urovnal.

“Stačí?”

Rocco přikývl. Kouřil již druhou cigaretu, která mu visela přilepená na rtu. Popadl pak lopatu, zatímco Rocco sebral rýč a začal házet na mrtvou ženu zeminu. Poněvadž už v této práci měli cvik, šla jim od ruky dost rychle.

Nakonec ještě terén udusali.

“Dobrá,” řekl Rocco.

I Argus byl spokojený. Zvedl ze země motorovou pilu. Náhle zachroptěl, otočil se na místě a napodobil zvuk pily.

Rocco zavrtěl hlavou.

Podle něj nebyl Argus docela normální. Upnul se strašně na svou hračku a neustále hledal šanci, jak ji použít.

“Hotovo?” zeptal se.

Argus se zastavil uprostřed pohybu. “Jo, můžeme.”

Rocco vzal rýč a lopatu. Odhodil je o pár metrů dál, kde

zůstaly ležet vedle širokých větví mohutného smrku.

“K domu,” řekl.

Nebylo nic, co by Argus udělal s větší chutí. Vzpomněl si na cizince a doufal, že ho ještě najde. Pak by ho už nikdo neudržel, aby konečně použil pilu. Jejich druhé setkání ten chlap nepřežije…

14

Připadal jsem si jako neklidný panter, který poprvé ucítí těsnost klece. Přitom ani hotel, ani pokoj žádnou klecí nebyly. Jenže jsem byl příliš rozrušený. Navíc jsem nevěděl, kde začít. Nejprve u Vladimíra Golenkova nebo u toho zatraceného psychologa, který tady v pozadí tahal šňůrky?

Možná jsem také zmizel příliš rychle. Měl jsem na něj být tvrdší. Tihle chlapi se totiž tak snadno nevzdávají.

Prozradil mi něco ze svých plánů, ale přesto jsem o jeho přesných záměrech nevěděl. Zůstával pro mne stále záhadou. Jedno bylo jasné nebyl to démon, ale normální člověk (přičemž slovo normální by mělo být v uvozovkách). Jenže právě tento člověk jednal jako démon a tak byla jen jediná možnost.

Byl ovlivněn.

Patřil k těm, kteří slouží ‘áblům a bohům černé magie, k těm, kteří na to jsou hrdí a dělají to s radostí a slibují si od těchto bytostí velkou odměnu.

Ale kdo vězel za ním?

Ďábel?

Tomu jsem nevěřil. V takovém případě by mě zřejmě znal, protože Asmodis se postaral, aby jména jeho nepřátel znali i jeho služebníci.

Ať jsem se na to díval z kteréhokoliv úhlu, celá záležitost nevypadala moc dobře. Prostě jsem neviděl řešení.

Třikrát jsem se posadil, třikrát jsem zase vstal, bloumal jsem po místnosti a pak jsem zamířil k oknu a vyhlédl ven

na malou obec Sils Maria, jejíž domky byly malebně roztroušeny v údolí.

Den pomalu pohasínal. Jen vrcholky třítisícových velikánů se ještě koupaly v lázni posledních slunečních paprsků a vypadalo to, že dokonce i mohutný ledovec se cítí v teple podzimního večera skvěle. Obrázek jako z nádherné pohlednice, kterou jsem však nedokázal vychutnat, protože se mé myšlenky ubíraly docela jiným směrem. Myslel jsem na ten zatracený případ a i na to, že se mi snad někdy podaří ho uzavřít.

Opět jsem se otočil.

Bílý telefon stál vedle postele. Zvedl jsem sluchátko a zavolal do recepce.

“Tady Sinclair, vrátil se…?”

“Ne, pane Sinclaire, je nám líto, ale váš známý ještě nepřijel.”

“Díky.”

Zavěsil jsem. Velmi zvolna, pohroužen do myšlenek. Sevřel jsem rty. Cosi mě zamrazilo. Najednou jsem se necítil ve své kůži. Také proto, že jsem nevěděl, kde začít. Vladimír možná věděl víc než já.

Pokud ano, dovedl se v tom, co věděl, zorientovat? Bylo mu to k něčemu? To byla otázka. A docela bych věřil tomu, že Satoriovi naletěl. Tomu chlapovi se totiž podařilo už předtím oklamat hoteliéra i jeho zaměstnance.

Dokonce i mě doběhl.

Nesměl jsem také zapomenout na jeho pomocníka. Ten chlap s motorovou pilou mi ani te’ nešel z mysli.

Ani na něj jsem totiž neměl dobré vzpomínky. Ti dva by pro svého pána a mistra jistě šli třeba do horoucích pekel, kdyby to bylo zapotřebí.

Ne, déle jsem to už v pokoji nedokázal vydržet. Musel jsem ven, pryč. Vyšel jsem z něj a na chodbě jsem poprvé potkal hosty. Ti lidé se už převlékli a chystali se na večeři.

I kdyby mi naservírovali nejvybranější pochoutky na světě, nevzal bych si ani sousto. Tlak a vnitřní napětí byly prostě příliš silné.

Zatímco hoteloví hosté se shromáždili u dveří obou výtahů, já jsem se vydal po schodech.

Z jejich poslední části jsem mohl nahlédnout do haly, kterou se nesly zvuky klavíru. U nástroje seděl muž v černém fraku a s přivřenýma očima hrál jakési muzikálové melodie.

V hale už postávali hosté, kteří si tam smluvili schůzku.

Většina z nich už měla kolem krku šály. Nikdo z nich neměl oblečený večerní oblek či toaletu, přesto měl každý z mužů kravatu.

Otočil jsem se ke schodišti zády a podíval jsem se k recepci. Spatřil jsem tam mladou, dost unavenou ženu. Přesto mě zaregistrovala, zvedla ramena a trochu bezradně se na mě usmála.

Zamířil jsem k ní.

“Nic, pane Sinclaire.”

“Já vím.”

“Máme dát vašeho přítele hledat?”

Dotkl jsem se hřbetu její dlaně. “Proboha, přece se nikam nepropadl.”

“Člověk nikdy neví.”

“Ne ne, trochu se porozhlédnu venku. Možná ještě přijde.”

“Takže si nedáte ani nic k jídlu?”

“Dnes ne děkuji.”

Kývl jsem na ni a odešel jsem.

Vzduch byl nádherný. Báječně chladný, kořeněný, jako speciálně objednaný pro moje plíce.

Podíval jsem se od východu před hotel. Na malém parkovišti před ním stála dodávka, naložená přepravkami s nápoji.Právě je vykládali dva muži.

Zamířil jsem k nim, prošel jsem kolem vozu a zadíval jsem se na silnici, která vedla do Fexského údolí.

To ovšem bylo spíš něco pro rekreanty. Mne zajímal areál po levé straně cesty. V soumraku vypadal jako oblačný stinný ostrůvek. V areálu bylo sice rozmístněno několik lamp, ale byly většinou tam, kde stála tenisová hala a bazén.

Tam jsem nechtěl.

Musel jsem hledat Satoria. Jej a jeho pomocníky, abych se dozvěděl, co se stalo s Vladimírem Golenkovem.

Tak jsem s tím počítal.

Nemohl jsem tušit, že všechno dopadne jinak. Hrůza v hotelu Grand ještě naplno nezačala…

15

Procházel domem jako mocný démon svou říší. Teprve před pár minutami mluvil se svými dvěma pomocníky a dal jim přesné instrukce:

Kdyby te’ něco selhalo, pak to bude náhoda nebo osud, ale rozhodně to nebude záměr.

Nikde nesvítilo světlo, protože démon jas nenáviděl. Stejně jako jeho sluha. Satorius si zatím zvykl na tmu natolik, že ji považoval za důvěrnou přítelkyni, která ho obklopovala jako ochranný val.

Zastavil se před dveřmi do své místnosti. Ačkoliv to hlava boha nemohla vidět, uklonil se a pak otevřel. Ve tmě oči svítily intenzivní barvou. Nevydávaly pouze světlo, ale vyzařovaly i něco jiného, co Satoria zachvátilo jako náruživost.

Náruživost pramenící z hlubin země, žádost pocházející z pekla, z jiných světů.

“Už jdu!” vydechl. “Jdu k tobě, abych si tě odnesl. Postavím tě tam, kam patříš, a vzpomínky na tebe opět ožijí. Nebudeš mít pocit, jako by uplynulá staletí byla ničím, jako by vůbec neexistovala. Všechno bude tak, jako když tě sem přinesli Římané a zasvětili ti jeskynní chrám, v němž jsem tě našel.”

Po těchto slovech uvítání se Satorius opět uklonil. Teprve pak vešel do místnosti.

Starý, vlhký vzduch páchnoucí zatuchlinou mu nevadil. V myšlenkách se upíral jen a jen k neobvyklé lebce, ke které vztáhl paže, když se k ní přiblížil víc a objal ji.

Pod dlaněmi ucítil kůru. Připadala mu jako pokožka

člověka, který vylezl z bahenní lázně. Byla nesmírně vlhká.

Musel s ní mírně trhnout, aby lebku zvedl z místa. Te’ má tedy volnou cestu!

Oči se mu zaleskly divokou předtuchou. Několikrát si jazykem olízl rty. Polkl, prudce oddychoval. Musel se neustále dívat do těch očí, které dostaly chladný lesk a které k němu vysílaly poselství dávno zapomenutých časů.

Satorius se otočil. Zamířil ke dveřím. Nohou je pootevřel.

Ovanul ho chladivý vzduch. Pohlédl přes temnou kulisu stromů směrem k šedivé obloze. Spatřil opar, který se neslyšně válel nad zemí, jako by měl tisíce chapadel, co neznají překážky.

Byl připraven.

A starý démon rovněž.

Satorius sklonil hlavu, aby mohl přitisknout rty k Farraxově lebce.

Byl to démonický polibek, který definitivně zpečetil pakt mezi člověkem a démonem…

16

Vladimír Golenkov ležel ve tmě a věděl, že si pro něj každou chvíli přijdou. Nemělo by smysl, kdyby ho nechali vyhladovět, protože byl esem v jejich démonické hře.

Otázkou jen bylo, kdy se objeví. Agent KGB kromě toho nevěděl, jestli se už mezitím setmělo.

Domníval se, že už by se pomalu mělo začít smrákat.

Bolest v zádech sice ještě přetrvávala, ale postupně mu začínal být nepříjemný tlak na horní polovinu těla. Kovové pásy byly velice napnuté, zařezávaly se mu do kůže a nepovolovaly.

Často se pokoušel pouta uvolnit. Ale nemělo to smysl.

Ležel na zádech a díval se vzhůru, kde tušil strop. Jeho myšlenky se točily kolem Johna Sinclaira. Přemýšlel o něm, aby zapomněl na svou vlastní situaci. Byla to náhoda, že se i on objevil v téhle švýcarské vísce? Nebo pracovali, aniž o tom předem věděli, na stejném případu? Byla by to sice náhoda, ale vyloučit se to nedalo.

Pak zaslechl kroky.

Okamžitě se v úvahách zarazil. Ležel celý ztuhlý a naskočila mu husí kůže.

Kroky se přiblížily až ke dveřím.

Tentokrát se neozvalo zaharašení klíče. Dveře se otevřely. Vladimír spatřil šedivý obdélník, do něhož se sunula ze strany tenká ruka. Prsty nahmataly vypínač. Ozvalo se cvaknutí. Nad dveřmi se rozsvítila lampa.

Na prahu stála jedna z goril. Hromotluk zíral na zajatce tak tupě, že Vladimír měl dojem, že na něj hledí skleněné oči.

“Můžeš mluvit?” zeptal se.

Argus neodpověděl. Vešel do sklepení. Už po prvním kroku se zastavil, sehnul se a natáhl ruku. Najisto nahmátl motorovou pilu. Zvedl ji do výšky, podržel si ji před očima a chvíli to vypadalo, že ji chce políbit. Pak ale ruku zase spustil.

Rus pocítil ještě větší mrazení v zádech. Několikrát si musel odkašlat, než byl schopen položit další otázku.

“Poslyš, to mě chceš rozřezat?”

Nedostal odpově’. Argus nerozhodně zíral na pilu, jako by ji držel v ruce poprvé a nevěděl, co si s ní má počít.

Vladimíra se zmocnilo čiré zděšení. Na jazyku pocítil trpkou pachuť, jako by měl v ústech kov. Pot mu stékal po čele na skráně, i když ležel.

Argus se rozhodl. Udělal krok, a pak další.

Před “stolem” se zastavil. Před sebou, ve výši prsou, spatřil zajatec postavu s pilou. Argus ji držel šikmo, takže její zubatá spodní hrana se míhala těsně nad Rusovým tělem.

Upřeně zíral na Vladimíra. Ten si všiml, že hromotluk má skutečně jen jedno oko normální. Druhé bylo ze skla.

“Kdo, jsi ksakru?”

“Můžeš mi klidně říkat Argus Čtvrtič!” Ošklivě se uchechtl a zatáhl za startovací šňůru motoru.

Golenkov se ještě více vzepjal. Zaslechl kuckající motor a pojala ho šílená naděje, že motor nenaskočí. Jenže se to nestalo.

S ječením, jako by se překřikovaly vysoké hlasy, zpívala pila melodii smrti. To se Argusovi očividně líbilo, protože na tváři se mu objevil téměř zasněný úsměv.

Spustil pilu.

“Zbláznil ses?” zasípal Rus. Divil se, že vůbec dokáže mluvit. Těsně nad ním se chvěl řetěz napnutý kolem listu pily. “Nemůžeš přece…”

“Možná jsem se zbláznil,” zvolal Argus do odporného jekotu pily, “ale možná taky ne.”

Vladimír Golenkov už nemohl mluvit dál. Všechno se v něm zablokovalo. Slyšel jen ten prokletý lomoz a viděl, jak se k němu blíží list pily.

Argus ho dokonce sklopil a všechno už nasvědčovalo tomu, že se co nevidět zařízne do těla.

Vždyť to všechno nemá smysl! problesklo Vladimírovi hlavou. Je to tak zatraceně nesmyslné!

Argus pokračoval.

Našpulil rty, jako by chtěl napodobit melodii pily. A dotkl se Golenkova.

Rus ale necítil žádnou bolest, slyšel jen pronikavé vřeštění, které se rozléhalo sklepením a odráželo se ode stěn jako ozvěna.

Necítil bolest, protože se list pily nezařízl do jeho těla, ale do kovového pásu, kterým byl spoután.

Sklouzl po něm, rozřízl ho a najednou se obě poloviny pásu rozskočily. Když se to stalo, zachechtal se Argus tak hlasitě, že to přehlušilo i jekot pily.

Agentovi KGB spadl kámen ze srdce. Původně byl spoután třemi ocelovými pásy. Te’ už zbývaly jen dva. A i ty Argus rozřízl.

V zacházení s ‘ábelským nástrojem byl skutečným mistrem. Zajatec neutrpěl jediný šrám. A dokonce i šaty zůstaly neporušené.

Byl najednou volný!

Ležel a prudce oddychoval. Chtěl se usmát, ale nezmohl se ani na to. Hrdlo měl sevřené a slyšel pouze, jak sípavě oddychuje. Pot mu tekl v proudech po tvářích.

Bylo to prostě příšerné, nepochopitelné, a přesto to byla pravda.

Argus ustoupil. Pilu držel ve výšce. Pořád ještě vrčela.

Po chvíli ji s lítostivým gestem vypnul.

Najednou nastalo ticho. Dokonalé, hrobové ticho. Argus pomalu spustil ruku s pilou.

“Vstaň!”

Rus se usmál. “Jak? Vždyť jste mě, ksakru, spoutali.

Sám to nedokážu!”

Argus ho chytil volnou rukou. Než mohl Vladimíra svalit z desky, zadržel ho. “Ne, nech toho, udělám to sám!”

“Tak si pospěš!”

Byla to ohromná muka, ale Vladimír zaťal zuby. Když stál konečně nohama na zemi a když na ně přenesl váhu těla, podlomila se mu kolena.

Téměř se zastyděl, protože to vypadalo, jako by před Argusem poklekl.

Tomu se to patrně líbilo. Každopádně tomu nasvědčoval jeho úsměv. Rusovi projela hlavou šílená myšlenka. Co by se stalo, kdyby se te’ pokusil na toho hromotluka zaútočit a srazit ho k zemi?

Nic by se nestalo, protože je příliš slabý. Kromě toho se právě ozvaly další kroky a vzápětí se v kobce objevil Argusův kumpán.

Krátce se rozhlédl a pak se zeptal: “Všechno jde hladce, Argusi?”

“Ano, i když bych ho nejraději rozřezal.”

“To nech jiným.”

Ta odpově’ se Vladimírovi vůbec nezamlouvala. Kdo byli ti jiní? Kdo tady na něj ještě číhá?

“To ho máme nechat takhle?” zeptal se Argus.

“Ano, žádné jiné pokyny nemám.” Argus kývl na Vladimíra prstem.

“Poj’, rusáku, vstávej. A jestli budeš zlobit, nebo bys najednou dostal příliš velkou odvahu, tak na to honem rychle zapomeň.”

“Odvahu k čemu bych měl dostat?”

“No, já jen tak.”

Golenkov s námahou vstal. Měl dojem, že má zrezivělé všechny klouby. Všechno ho bolelo, tlačilo a píchalo. I hlava mu třeštila a cítil, jak mu v ní buší.

Postavil se.

Rocco se shýbl. Vedle dveří ležela motorová pila. Rocco ji zvedl a přehodil si ji přes rameno. Díky řemenu ji nesl dost pohodlně.

“Co chcete dělat s těmi pilami?” zasípal Vladimír.

“Zatraceně, tak co s nimi chcete dělat?”

“Šíleně je milujeme,” řekl Rocco.

Argus přikývl. “Ano, vyrostli jsme s nimi. Tady žije spousta dřevařů, víš, rusáku?”

“Tak jste jimi měli zůstat!”

“Drž hubu!” Argus do něj strčil.

Bouchl Rusa do nesprávné nohy. Vladimír se sice zapotácel, ale nespadl na zem. Opřel se o stěnu. Rocco stál ve dveřích a mával.

“Jo, už jdu.”

Golenkov byl přesto rád, Zejdou z místnosti. Cítil se tady velmi omezený v pohybu. Možná se mu venku přece jen naskytne šance k útěku.

Napřed se mu ovšem musí vést lépe. Pořád ještě si připadal jako přiskřípnutý. Když kráčel po schodech, zakopával a musel se přidržovat zábradlí. Měl vztek, že jeho slabost viděli i ti dva.

Drželi se těsně za ním. Naštěstí nechali motory těch zatracených pil vypnuté. Už ani nemluvili.

Dříve než odešli z domu, promluvil Golenkov. “Nevím ani, co se mnou zamýšlíte. Rád bych však věděl, kdo jsou ti druzí.”

Rocco se na něj ušklíbl. V šedivé tmě chodby nabyly jeho oči lesku břidlice.

“Však se to dozvíš včas, neměj strach. Ještě jsou v úkrytech, ale to se může změnit. A navíc už jsi na to měl přijít sám. Vždyť kvůli tomu jsi přece tady.”

“Agenti?”

“Uhodl jsi. Jenže ti ještě spí…” zašeptal Rocco, a kráčel směrem ke dveřím, které otevřel jeho druh, “…až v určitou chvíli se probudí.”

“V noci?”

“Přesně tak.”

Rus mlčel. Měl jisté tušení, jen si ho chtěl nechat pro sebe, aby zbytečně ptáčky nevyplašil.

Argus šel napřed. Agent KGB si teprve nyní uvědomil, že při každém mužově kroku to v jeho kapse cinkne. Jako by o sebe narážel kov.

Golenkov si to nedokázal vysvětlit. Nechtěl se ani dál vyptávat a měl radost z chladného kořeněného vzduchu, kterého se te’ mohl nadýchat.

Vysoké stromy mu bránily ve výhledu na hory. Viděl

před sebou rovnou travnatou plochu, nad níž se válela mlha

jako jemný závoj. Spodní části stromů vypadaly, jako by se vznášely nad zemí.

Hotel ležel po levé ruce.

Za okny se svítilo. Tu a tam ve tmě probleskly žluté skvrny. I obloha už potemněla, ale byla bez jediného mráčku, takže se objevilo nádherné panorama hvězd. Souhvězdí vypadala, že jsou přímo na dosah.

Byla to prostě noc jako stvořená k užívání, a ne k umírání… Golenkov si připadal jako odsouzenec, vedený na popravu. Nedokázal odtrhnout pohled od motorové pily, kterou nesl Argus v pravé ruce. Pohupoval si s ní jako s hračkou.

Kam mají namířeno?

Do lesa asi ne, protože když dorazili doprostřed travnaté plochy, Argus se zastavil, otočil a zeptal se, jestli jsou na správném místě.

Rocco mu to potvrdil.

“Tak to by te’ měl přijít doktor.”

“Určitě.”

Jenže zatím ho nebylo nikde vidět. Vladimír tedy dostal chvíli odklad. Pokoušel se promluvit na oba své strážce, ale Rocco to odmítl. Položil si prst na rty a upřeně se na něj zahleděl.

Golenkov uvažoval o útěku.

Kdyby byl dost rychlý, mohl by se během několika vteřin dostat až k okraji lesa. Věřil, že by získal dostatečný náskok a mezi stromy by pak byly šance rozloženy rovnoměrně.

Ale Rocco vytáhl pistoli. Zasmál se na Rusa. “Dovedu si představit, co se ti honí hlavou. Jenže to se ti nepovede. Neutečeš.”

“Doktor je tady!”

Touto zprávou se všechno změnilo. Rocco a Golenkov se otočili.

Od okraje lesa se k nim blížila postava. Nepospíchala. Kráčela mírným tempem a vlastně by ji pohltila temnota, kdyby tady nebylo něco, co nepřirozeně zářilo.

Pár rudých očí!

Satorius musel držet v předpažených rukou něco, co bezpodmínečně potřeboval a co pro něj bylo velmi důležité. Ačkoliv Golenkov ten předmět nepoznal, přece jen správně vytušil, že ten předmět s rudě žhnoucíma očima pro něj bude mít rozhodující význam.

Satorius kráčel pořád stejným směrem. Teprve když stál od skupiny mužů na dosah ruky, zastavil se. Dívali se s Golenkovem na sebe. “Takže se zase vidíme, rusáku!”

“Jo, to mi došlo.”

“Této noci zemřeš. Radil jsem ti, abys sem nechodil. Te’ se staneš první obětí, která bude zasvěcena Farraxovi.”

“Kdo je to?”

“Tahle hlava.”

Golenkov sklopil zrak. Poprvé se důkladně zadíval na předmět, který držel psycholog v rukou. Nebyla to normální hlava. Vypadalo to, že je vyřezaná ze dřeva a kůry stromu.

Jen jedno mu vadilo. Ty dvě oči!

Tak rudé, žhnoucí a přece temné. Jejich pohled byl nebezpečný. Pokoušel se zmocnit vlády nad člověkem. A to Rus nesnášel.

Odvrátil zrak!

Satorius se zasmál, když si toho všiml. “Už jsi podlehl jeho kouzlu!”

“Jak to?”

“Není možné mu uniknout. Farrax má moc. Vždy ji měl. Je to prastarý démon. Znali ho již staří Římané. Přinesli ho s sebou, protože věděli, že je v něm spojeno mnoho mýtů a sil. Farrax je cosi neobyčejného. Je to zhmotnělá moc. Vládne nad živými i mrtvými. Ovládá náš i onen svět. Někteří tvrdí, že je podobný ‘áblu, ale to nedokážu posoudit, protože ‘ábla neznám. V každém případě je důležitý a této noci nám i tobě dokáže, jak nesmírnou má moc.”

Golenkov přikývl. “No, když myslíš…” Satorius se otočil ke svým pomocníkům.

“Máte tyče a pouta?”

“Ano!”

“Dobrá, Argusi!”

Hromotluk sáhl do kapsy. Vladimír vrhl kradmý pohled stranou. Vzápětí zjistil, co tak při chůzi cinkalo. Argus z kapsy vytáhl pár pout a dvě tenké tyče dlouhé asi půl metru, které se zatloukají do země jako kolíky pro uchycení stanových šňůr.

“Začni!”

Argus si vzal na pomoc motorovou pilu. Madlem zatloukl tyče hluboko do země. Vzdálenost mezi nimi byla něco přes dva yardy.

Golenkovovi přeběhl po zádech mráz. Už začínal tušit a všechno pochopil, když Argus otevřel pouta a provlékl je oky na tyčích.

“Lehni si sem!” přikázal Rocco. Svůj povel zdůraznil pohyby zbraně.

“A co pak?”

“Lehnout!”

Rusovi nic jiného nezbývalo, ale byl příliš pomalý, a tak ho Rocco bouchl do ramene. Golenkov spadl na záda.

Zaklel. Ostatní se zachechtali. Přiskočil k němu Argus, sevřel mu zápěstí a smýkl mu paží do strany tak prudce, až ho zabolelo rameno.

Vzápětí se sevřelo pouto i kolem druhého Vladimírova zápěstí. Trvalo to jen pár vteřin a obě ruce měl spoutané.

“No a co te’?”

Doktor Satorius popošel dopředu a pohlédl na Rusa.

“Sliboval jsem snad příliš?”

“Čeho?”

“To uvidíš, rusáku. Neměl jsi mi vůbec chodit na oči. Farrax se ti brzy zjeví.” Satorius se předklonil. “Ano, budeš první, kdo to všechno zažije. Vlastně bys na to měl být hrdý, protože to se každému nepoštěstí.”

Vladimír ho nechal vymluvit. Díval se, jak psycholog opatrně odložil lebku, pak si odkašlal a znovu ji zvedl. Postavil lebku muži před nohy, ale dostatečně daleko, aby do ní Vladimír nemohl kopnout.

“Tak je to ideální,” zašeptal.

I oba pomocníci přihlíželi. Stáli svému šéfovi po boku a dívali se střídavě na lebku, do jejích očí a pak na ležícího agenta KGB.

“Tak je to správně!” zašeptal Satorius. “Te’ odejdeme a necháme tě s Farraxem samotného. Zakusíš jeho moc jako první cizinec. Asi to tak bude nejlepší.”

Ještě jednou se jízlivě usmál, pak se otočil a odcházel.

Oba jeho pomocníci se vydali za ním. Drželi se mu po boku jako stín. Vladimír Golenkov se díval za nimi. Ti tři

muži vypadali, jako by se vznášeli těsně nad trávníkem. Jejich chodidla nebylo v husté mlze vidět.

A pak zmizeli v lese. Golenkov zůstal sám.

A v duchu se ptal, kdy mu poklepe na rameno smrt…

17

Uplynuly už minuty nebo to byly pouhé vteřiny?

Vladimír nevěděl. Pohled upíral dopředu. Žhnoucí oči lebky mu připadaly jako nebezpečná rudá slunce. Jejich pohled byl plný žáru, ale přesto smrtelně chladivý. Pronikal hluboko do duše, jako by ji chtěl rozštěpit.

Nad trávníkem se pořád válela hustá mlha.

Působila neskutečnou náladu. Nestoupala do výšky, ale stále se udržovala v jisté vzdálenosti. Hýbala se, převalovala a vypadala jako vlnící se tiché moře. Zdálo se, že se rozprostírá na okraji lesa jako pavučina.

V tichu slyšel Vladimír pouze svůj vlastní dech. Samozřejmě se pokoušel dostat z pout. Jenže se mu to nevedlo. Tyče byly zapíchnuty do země zešikma a příliš hluboko. Nepodařilo se mu je povytáhnout ani o pí’. Navíc se mu hluboko do zápěstí zarývaly kruhy pout a bolestivě mu odíraly kůži.

Byl konec.

Ten prokletý Satorius zvítězil. Člověk, kterého mnozí podceňovali, který si v ústraní pracoval na svém a jemuž se podařilo oživit síly, které měly důstojníkovi KGB přinést smrt. Zatím se nedělo nic. Všechno bylo podezřele klidné. Mlha tlumila také všechny případné zvuky. Obě oči upíraly zarudlý pohled na postavu, ležící na zemi.

Náhle se pohnuly!

Vladimír se zpočátku domníval, že je to klam. V takovém stavu se mohl docela snadno zmýlit.

Jenže tentokrát ne.

Škubaly sebou, vypadaly, jako by z nitra zářily stále intenzivněji a Vladimír se nemohl zbavit dojmu, že začíná pomalu umírat.

Mlha před ním se zbarvila do ruda. Vypadalo to, jako by do ní někdo nalil krev.

Cítil vyzařování podivné síly.

Bylo to podmanivé. Do mozku mu začaly proudit cizí myšlenky.

Prastaré myšlenky, vzniklé v dalekých, dávno zapomenutých dobách, které však byly naplněny jistým věděním. Bylo divné, že jim docela rozuměl. Přinášely mu poselství a způsobovaly, že se jeho obava změnila v úzkostný strach. Ty myšlenky totiž hovořily o smrti, o životě a stadiu mezi nimi.

Golenkov nebyl žádný naivka. Věděl o stadiu mezi životem a smrtí.

Oživlé mrtvoly!

Zhmotnělá hrůza. Stejně nebezpečné přízraky jako upíři nebo vlkodlaci. Mrtvoly, které už nevydržely v hrobech a které přivolaly temné síly opět do normálního světa.

Zamýšlel snad Satorius právě to?

Stát se pánem nad životem a smrtí? Pro některé lidi to bylo jediným cílem existence.

A tento psycholog k nim zřejmě patří.

Zatím to byla pouhá teorie, která měla spoutanému muži nahnat strach. Ale nezůstalo pouze u ní.

Náhle ucítil, jak se zem lehce zachvěla. Jako by do ní někdo zespoda udeřil plochým předmětem. Nedokázal si to vysvětlit. Až pak otočil hlavu doprava a spatřil, že se tam zem skutečně pohybuje.

Nebylo to normální a nezpůsobovala to ani mlha. Tyto pohyby skutečně vycházely z nitra země. Někdo tam vyvíjel úžasný tlak.

Vladimírovi se stáhlo hrdlo. Nedokázal by te’ pronést jediné slovo. Potřeboval pomoc. Vzpomněl si na Johna Sinclaira. Ta myšlenka byla ale pouhým zábleskem a velmi rychle zase zmizela.

V trávníku se objevila díra.

Na tom místě byla tráva dost řídká. Vypadalo to, jako by tam předtím někdo něco kopal a pak zase zeminu ledabyle přihrnul.

Golenkov pociťoval nesnesitelné napětí. Velice rád by odtrhl zrak od onoho úkazu. Ale cosi ho nutilo, aby se díval dál a sledoval hrůzu, která se mu zjevovala před očima.

Cosi se sápalo ze země na povrch.

Mlha se po tom válela, zahalovala obrysy, ale ve výhledu úplně nebránila. Ze země totiž náhle vystoupilo cosi světlého. Mělo to nos, čelo, oči a bradu.

Tvář!

Tvář ženy, jež stoupala neustále výš. Ve vlasech měla bláto, pod bradou spatřil Vladimír tenký pruh. Byl dostatečným odborníkem na to, aby ho identifikoval. Někdo té ženě podřízl krk a zbavil ji tak života.

Nedovedl si to vysvětlit, ale neustále upíral pohled k onomu zjevení.

Kde se objevil jeden přízrak, bylo jich určitě víc. Možná, že toto místo, kde te’ leží, je hřbitov, a jsou tu pohřbeny oživlé mrtvoly. Síla těch démonických očí způsobovala, že postavy mohly vystoupit pouze z nevysvěcené půdy. Ještě jednou se pokusil do lebky kopnout. Byla ale příliš daleko.

Nedosáhl na ni. Zem se otevřela na dalším místě. Přímo

před ním ve vzdálenosti asi deseti metrů.

Spatřil dvě ruce, které se vynořily ze země a míhaly se ve vzduchu. Prsty se pohybovaly, jako by chtěly něco uchopit.

Vladimír zadržel dech.

Ruce i paže sebou zaškubaly. Mezi nimi se ze země vynořila hlava.

Byla to mrtvola muže.

Neohrabanými pohyby se vynořila ze země, komíhala se ze strany na stranu, škubala sebou a oklepávala ze sebe ulpělou vlhkou hlínu. Pak se konečně zeširoka rozkročila, stále obklopena jemným mlžným oparem, který jí sahal až ke kolenům.

Protože Rus ležel, připadala mu postava ještě mohutnější a vzbuzovala v něm ještě větší hrůzu. Byla to zhmotnělá hrůza a jejím jediným smyslem bylo rozsévat smrt.

Ještě se nedala do pohybu. A tak měl Vladimír čas podívat se na ženu.

Ta se ještě ze země celá nevynořila. Mrtvola ženy působila mnohem zachovalejším dojmem než oživlý muž. Ten vypadal značně omšele a šaty, které nosil zaživa, na něm visely jako kusy hadrů.

Vykročil.

Vladimír ho slyšel, protože umrlec našlapoval hlučně a ozvěna kroků dolétla až k němu.

Oživlá mrtvola mu připomínala jakousi figurínu, poháněnou nataženým hodinovým strojkem, která však nemohla chodit normálně, protože jí nefungovaly klouby.

Máchala kolem sebe pažemi, před každým došlápnutím podivně hýbala nohama, ale udržovala směr.

Také všude kolem se začala pohybovat zem. Vznikaly malé vyvýšeniny, praskal trávník a z děr začaly vyčuhovat ruce.

Bylo to něco nepředstavitelného. Tento trávník uprostřed lesů byl jedním velikým hřbitovem.

A já jsem tady připoutaný, pomyslel si Vladimír. Není mi pomoci. Na vlastní kůži pocítím, jak mě zničí některý z těch odporných přízraků.

Snažil se s tím něco provést. Zalomcoval pouty. Dosáhl však jen toho, že se mu pouta ještě víc zaryla do kůže.

Bolest, která tak vznikla, ho však vyburcovala. Nespouštěl zrak z lebky.

Její oči vyzařovaly cosi zlého. Celé pohřebiště bylo ovládáno silou starých časů. Ta způsobila, že byla překonána smrt a že se opět vrátily všechny její hrůzy.

Strach narůstal. Neohrabané pohyby oživlého umrlce nebylo možno podceňovat. Takováto bytost by se nikdy nevzdala. Jakmile ucítila nablízku teplé lidské maso, byla rázem bez sebe.

Umrlec kráčel dál.

Ještě dva kroky a bude na stejné úrovni s lebkou.

Vypadalo to, jako by do ní chtěl kopnout, ale v poslední chvíli se vzpamatoval a prošel kolem. Světlo z očí zasáhlo nohy. Ty tonuly v narudlém mlžném oparu.

Vladimír Golenkov nebyl z těch, kteří by se jen tak snadno vzdávali. Jenže tady se nedalo dělat zhola nic. Aby se vůbec mohl pohnout, přitáhl nohy, zapřel se jimi do země a čekal.

Umrlec kráčel dál.

Te’ stál ve správné vzdálenosti! Vladimír vymrštil nohy.

Kopl bleskově oběma najednou. Věděl samozřejmě, že nad tou příšerou takto nemůže zvítězit, ale musel to risknout.

Zasáhl.

Patami kopl oživlého umrlce do holeních kostí. Mrtvola se zapotácela. Vypadla z onoho trhavého rytmu chůze a udělala několik pohybů rukama, jako by se chtěla něčeho přidržet.

Zašmátrala však naprázdno! A upadla!

Když se svalila, vydral se z Rusových úst tichý radostný výkřik.

Věděl ale také, že se nemůže spokojit s tímhle úspěchem.

Příšera to bude zkoušet neustále znovu. Neznala slitování.

Sbírala se ze země.

Trvalo to nějakou dobu a Golenkov mezitím přelétl pohledem strašlivý hřbitov.

Trávník už byl na několika místech narušený. Trávu už téměř nebylo vidět všude byla hnědá hlína. Měkká a kyprá, takže rukám prakticky nekladla odpor.

Sinalé hnáty se nořily z hlubiny. Bylo vidět chvějící se prsty a natažené paže. Půda zatím byla těžká a oživlí umrlci nedokázali tak snadno uniknout ze světa hrůzy. Ale nepotrvá dlouho a vrhnou se na Vladimíra. A rozsápou ho!

Kdesi na okraji lesa museli stát i tři muži. Jistě se velice dobře bavili. Měli ohromnou radost z toho, že mohli přihlížet, jakou moc má prastarý démon.

Umrlec znovu vstal.

Vladimír zíral do jeho bledé tváře a zděsil se. Nejen kvůli té zašpiněné a současně těstovité masce.

Poznal ho totiž.

Byl to bývalý agent z jeho tábora, který asi před rokem náhle zmizel. I on se tedy dostal do spárů doktora Satoria a Rus už byl přesvědčen, že se všemi těmito oživlými umrlci je to stejné.

Prohlédl psychologův plán. Skutečně se mu podařilo sestavit z bývalých agentů a špionů armádu oživlých mrtvol.

Náhle zaslechl temné plesknutí. Ozvalo se nedaleko od jeho pravého ucha.

Otočil hlavu a zjistil, že ze země se vynořila mrtvola ženy.

Stála tady, zírala na něj a natahovala k němu pravou ruku. Prsty měla zkroucené jako odporné pařáty. Pak vykročila, ale měla problémy s rovnováhou.

Padala na něj, paži pořád ještě nataženou před sebe.

Stalo se to, co se stát muselo.

Široká, těstovitá ruka dopadla jako pudink na jeho tělo.

Prsty se vzepjaly, jako by se mu chtěly zarýt do kůže.

Nezabije ho tedy ten oživy umrlec, ale ona…

18

Našel jsem úkryt v lese. Přímo ideální místo mezi jedlemi.

Ve tmě mne téměř nebylo vidět, ale nebylo snadné najít cestu. Nakonec mi pomohly hlasy.

Slyšel jsem, jak mezi sebou rozmlouvají jacísi muži. Nedokázal jsem určit, jestli jsou daleko či blízko. Ve tmě se ten zvuk jaksi měnil.

Stál jsem ještě hluboko v lese, když se mi podařilo dohlédnout až na mýtinu s trávníkem. Kromě toho jsem udělal veliký oblouk, protože jsem se nechtěl k psychologovu domu dostat přímo.

Když jsem zaslechl kroky, zatajil jsem dech.

Zazněly docela nedaleko. Zaslechl jsem i oddychování a praskání větviček. A pak jsem spatřil obrys postavy, která se pohybovala směrem ke mně.

Ten muž si povídal sám se sebou. Byl nespokojený, jak jsem slyšel.

“Pořád musím ty krámy nosit já. Lopata a rýč tam klidně mohly zůstat…”

Pořád lamentoval.

Rozhazoval oběma rukama a třískal i předmětem, který držel v pravačce.

Když jsem spatřil záblesk kovové plochy, uvědomil jsem si, že to může být motorová pila.

Vytáhl jsem zbraň.

Ten chlap by už neměl dostat možnost, aby se dotkl lopaty a rýče.

Zlikviduji ho ještě před tím.

Zatím ale nepřišla příhodná doba. Opět jsem zaslechl jeho nadávání.

Cítil jsem už jeho pot, ale stál jsem naprosto nehybně. Když udělal další krok a prošel kolem mne, zasáhl jsem. Hluk za sebou neslyšel, protože ho přehlušily jeho vlastní kroky, ale když náhle ucítil na zátylku pod golfovou čepicí chladný kov ústí pistole, zůstal stát, jako by ho zasáhl blesk.

“Ani se nehni!” zašeptal jsem. “Nehýbej se, je-li ti život milý!”

Věděl, jak to chodí. Rozpažil dokonce ruce, ale motorovou pilu neodložil.

“Ty jsi Sinclair, že? Neprojdeš. My tě spolu s těmi umrlci zlikvidujeme.”

“Ty určitě ne!”

Udeřil jsem a trefil jsem ho do hlavy. Čepice ránu příliš neztlumila. Vyrazil ještě jakýsi přidušený výkřik a pak spadl na jedlové větve. Nevydržely váhu jeho těla. Nakonec se nad ním zavřely jako neproniknutelný příkrov.

Oddychl jsem si.

Bylo dobře, že to proběhlo tak hladce. Alespoň jednoho protivníka jsem se zbavil.

A druhý?

Nebylo po něm ani vidu, ani slechu. Stejně jako po jeho pánu a mistrovi. Sehnul jsem se a zvedl motorovou pilu. Když jsem si všiml, že je upevněna na koženém řemeni, přehodil jsem si ji šikmo přes rameno. Nebyl jsem zrovna příznivcem motorových pil, ale kdoví, možná se bude hodit. Nechtěl jsem také, aby ji našli.

Uvažoval jsem o jisté poznámce. Ten chlap předtím mluvil o mrtvolách, které by pro mne mohly znamenat smrt. Pojem mrtvoly však nebyl správný.

Měl by spíše říci oživlé mrtvoly.

S těmi jsem měl zkušenosti, jenže žádné oživlé umrlce jsem zatím nikde neviděl.

Byla jen jediná možnost, kde bych na ně mohl narazit. Ne v lese, ale na obrovské travnaté ploše mezi hotelem a domem, která tvořila něco jako velikou mýtinu.

Překročil jsem chlapa, který tu ležel v bezvědomí, a zamířil jsem k okraji lesa. Držel jsem se zásady nadělat co nejméně hluku, protože to, co jsem slyšel já, mohli slyšet i jiní a nechtěl jsem, aby mě objevili příliš brzy.

Pohyboval jsem se jako stín. Ucítil jsem mrazení v zádech. Napětí narůstalo. Každým okamžikem jsem mohl narazit na Satoria a jeho gorilu.

Rukama jsem musel neustále odhrnovat větve do stran.

Za mnou se zase vracely do původní polohy, a to se samozřejmě bez hluku neobešlo.

Stromy ještě pořád rostly dost hustě, ale už se objevovaly větší mezery.

Proklouzl jsem první z nich. Objevila se druhá, zamířil jsem k ní.

Pak jsem spatřil trávník!

Srdce mi najednou tlouklo rychleji. Přes mlhu, která tvořila vatovou vrstvu sahající po kolena, skýtala šílený, strašidelný a hrůzostrašný pohled.

Na několika místech byla zem rozrušená. Viděl jsem, jak ze země trčí bledé ruce a paže a jak se oživlí umrlci snaží vylézt z hrobů.

Jednomu se to už dokonce podařilo.

Byla to mužská postava, která mířila typicky strnulými pohyby k nějakému cíli.

Kdo nebo co bylo tím cílem, to mi zatím zůstalo utajeno. Každopádně to byl tmavý předmět, který ležel na zemi a podle mého domnění měl dokonce lidské obrysy.

Bezděky jsem si vzpomněl na Vladimíra Golenkova a srdce se mi rozbušilo ještě prudčeji.

Nemělo už smysl hledat doktora Satoria a jeho pomocníka. Musel jsem se vydat na ono příšerné pole.

“Ne, ne, Sinclaire, jen klidně zůstaň tady a otoč se!” Zatraceně!

Ten odporný hlas zněl velice unaveně. Ozval se mi za zády. Satorius se musel připlížit zcela neslyšně… jako mlha.

“No tak, Sinclaire…”

Udělal jsem, jak mi přikázal.

Hrůzná scéna mi tedy zůstala za zády. Jenže já stál tváří k Satoriovi, který na mě mířil pistolí.

Samozřejmě nebyl sám.

Vedle něj stála jedna z jeho goril.

A ta držela motorovou pilu tak, jako by mi chtěla vzápětí odříznout hlavu od těla…

“No řekni, Rocco, nemá odvahu? Není tenhle polda náramný hrdina?”

“Ano, doktore. A zřejmě ho taky omrzel život.”

“Taky se mi zdá.” Satorius byl naprosto klidný. “Určitě máš u sebe bouchačku, Sinclaire. Vytáhni ji a odho’ pryč!”

Přikývnul jsem. “Oukej, máte trumfy!”

“Ty mám vždycky.”

Vytáhl jsem z pouzdra Berettu a měl jsem vztek, že jsem zase tak hloupě naletěl. Neudělal jsem jim však to potěšení, abych jim zbraň hodil k nohám. Rozmáchl jsem se a odhodil jsem ji daleko za sebe do lesa.

Zdálo se, že mu to nevadí, protože spokojeně přikývl.

Pak se mě zeptal, jestli jsem si všiml, co se děje.

“Za mnou?”

“Ano.”

“Samozřejmě.”

“Jsou to mí přátelé, Sinclaire. To všechno jsou mí přátelé. A všichni poslouchají Farraxe pána v říši smrti. Našel jsem ho, poznal jsem jeho moc a využil jsem ji pro sebe.”

“Ty všechny jsi zabil ty?”

“Ne, sami si vzali život. Agenti, špioni, pracovníci tajných služeb. Opustili své organizace, aby přišli za mnou. Dokázal jsem je zpracovat tak, aby si vzali život. Pak jsem je pohřbil. Předtím jsem jim samozřejmě řekl, že je čeká lepší život. A oni mi uvěřili.”

“Takže te’ jsou z nich oživlé mrtvoly. Je to snad lepší?”

“Pro mne ano.”

“A proč?”

“Protože jim budu udílet rozkazy. Vojsko umrlců, kteří byli dříve agenty!” Hlasitě se zachechtal. “Není to síla? Není to něco…?”

“Ano.”

“To bych řekl, ty parchante! Chtěl ses postavit proti mně. Chtěl jsi mě zastavit, ale je pozdě. Ten Rus se o to taky pokoušel a nedokázal to. Te’ leží támhle na trávě, má ruce v poutech, nemůže s nimi hýbat. Ale má výhled na celou louku.” Satorius začal šeptat. “Bude přihlížet, jak

vstávají ze země a jak ucítí pach jeho masa. Je to pro mě úžasný pocit, když mohou bez zábran ukojit svůj pud. Už je ti te’ leccos jasnější?”

“Ano.”

Podíval se na mne s mírným úsměvem. “Jestli víš, co oživlí umrlci dokážou, pak je ti taky jasné, že jsou nenasytní. Rád bych jim předhodil i tebe. Ale je tu menší problém. Rocco, můj tělesný strážce a věrný oddaný sluha, tě nenávidí.

Nenávidí tě tak, že tě chce zabít sám. Chce tě rozře…”

Poslední slovo zaniklo v rachotu motorové pily, když hromotluk zatáhl za startovací lanko.

Satorius uskočil. Uvolnil cestu Roccovi!

Jenže i já jsem byl vyzbrojen motorovou pilou. Zatím mi však nebyla mnoho platná, protože jsem ji měl zavěšenou přes rameno a musel bych si ji nejdříve připravit. To by stálo čas. A Rocco nebyl ochoten čekat. S napřaženou pilou se na mě vrhl. Za vražedným nástrojem se mihl jeho ohyzdný obličej. Vyskočil, list pily uřízl pár větví, které mu stály v cestě a když sjeli pilou směrem dolů, radostně zakřičel.

Radoval se ale příliš brzy.

Otočil jsem se a vrhl se stranou. Dopadl jsem stejně jako první strážce na větve jedlí, které samozřejmě nemohly udržet váhu mého těla. Zlomily se pode mnou. Dopadl jsem na zem a otočil jsem se kolem vlastní osy.

Ocitl jsem se pod větvemi a zatím jsem byl z dosahu toho zabijáka.

Ten se ale nevzdával.

Vykřikl. Jeho vřískot se mísil se smrtícím vytím motorové pily.

Jehličnatý strom měl spodní část kmene těsně nad zemí mimořádně objemnou, což byla pro mne výhoda, protože mi poskytovala jistou ochranu.

Rocco zaklel, protože jsem mu unikl. Aby mě našel, musel obejít strom.

Sunul jsem se k dalšímu stromu. Do tváře mě šlehaly drobné větvičky. Konečky jehličí mi způsobovaly na pokožce drobné ranky, z nichž vystoupily krůpěje krve.

Slyšel jsem pilu…

Řvala, vyla, bručela, rachotila a to všechno najednou. Hrála smrtící melodii.

Náhle se rozpršelo.

Nebyla to však voda, ne kapky, ale jehličí a větve, které nade mnou řezal Rocco, aby si uvolnil výhled.

Nadával, hlasitě vykřikoval, aby si sám dodal odvahy.

Ležel jsem na břiše, přitáhl jsem nohy k tělu, díval jsem se nahoru a čekal, jak daleko ten hromotluk zajde.

“Dostanu tě, poldo! Dostanu tě! Rozřežu tě na kusy, hajzle! Vyřídím tě!”

Řval, prodíral se dál. Zahlédl jsem jeho nohy, nad sebou jsem slyšel pilu a věděl jsem, že vzápětí se mi přiblíží natolik, že nebudu mít sebemenší šanci.

Shora neustále dopadaly další větve. Snášely se na měkkou lesní půdu i na mne. Sehnul se, aby měl výhled, a přitom vystrčil pilu dopředu.

Připadala mi jako obnažený meč. Vyla, rachotila, odstraňovala překážející větve a klestila si cestu.

Jenže tím uvolňovala cestu i mně.

Seděl jsem skrčený na zemi. Berettu jsem musel odhodit, ale dýku jsem si nechal.

Bu’ on, nebo já!

Mrštil jsem nožem směrem k listu pily. Byla to má poslední šance. Když netrefím, je po všem.

Zaslechl jsem, jak Rocco vykřikl. Byl to téměř zvířecí řev. Dýka ho zasáhla naprosto nečekaně. Pila se před mýma očima najednou roztančila. Muž ji už nebyl schopen udržet. Míhala se z jedné strany na druhou, pak zase nahoru a dolů, až mu nakonec vypadla z rukou.

Měl jsem štěstí, že mě nezasáhla. Sotva dopadla na zem, převrátila se kolem své osy, začala do výšky chrlit zeminu, větévky, hlínu.A pak její vražedný zpěv umlkl v posledním zavytí motoru.

Konec!

Te’ jsem uviděl Rocca. Ležel na zemi. Ve tmě se jeho postava podobala protáhlému stínu. Dýka mu trčela z pravé poloviny hrudi.

Nebyl mrtvý. Tiše úpěl, oběma rukama svíral rukojeť dýky. Náhle si ji vytáhl z rány a vzápětí si ránu přitlačil oběma dlaněmi.

Byl těžce raněný. Potřeboval by lékařské ošetření. To však ode mne očekávat nemohl, protože mně šlo především o život přítele Golenkova.

A chyběl i Satorius…

Vzal jsem si zpět dýku, ještě jednou jsem pohlédl do sinalé tváře hromotluka s pilou. Pak jsem se otočil a začal se prodírat k okraji lesa. Zapamatoval jsem si přibližně místo, kam jsem odhodil Berettu. Nemělo by být těžké ji najít. Téměř jsem o ni zakopl. Zvedl jsem ji. Zakopl jsem o kořen a vyklopýtal jsem z lesa na travnatou plochu

pokrytou mlhou. Tam se pořád odehrávala hrůzostrašná scéna, připomínající úděsný horor…

19

Vladimír Golenkov ucítil ruku příšerného ženského zjevení. Byla měkká i drsná zároveň a chtěla se mu přes oblečení dostat na kůži, aby ji rozdrásala. Ta příšera, přestože navenek vypadala jako člověk, dychtila po krvi, po jeho mase.

Monika Grandiová ležela na břiše. Rus otočil hlavu doprava.

Zíral na ni.

Tvář bez známek života, zato ale s otevřenými ústy lemovanými zaschlou tekutinou, která vypadala jako svrab. Pod bradou se rýsoval tmavý pruh, kůže tam byla rozříznutá a vytvářela záhyby.

Ale ta žena žila…

I když už neměla dost sil, aby se doplazila dál, stačila se jednou rukou pevně zarýt do Rusových šatů.

Chtěla dál, mířila snad až k jeho hrdlu a chtěla do něj zakousnout.

Muž se vzepřel v okovech. Ani ho nenapadlo vzdát se. Prožil toho v životě spoustu a ocitl se v nejhrůznějších situacích.

Tato byla jednou z nejhorších…

Oživlá mrtvola vyvíjela úsilí. Nevydala však jediný zvuk. Několikrát sebou škubla, stiskla ho ještě pevněji a držela látku jeho oděvu. Rus ani nevnímal, že přitom sevřela i jeho kůži. Byl v příliš velkém stresu na to, aby cítil bolest. Zase si vzpomněl na druhého umrlce.

Zatraceně, ten bude taky už někde nablízku. Vladimír se podíval před sebe.

Právě včas, protože postava páchnoucí rozkladem k němu zrovna dorazila. Předkláněla se a natahovala paže. Směřovaly k jeho kotníkům a chtěly je sevřít.

Vladimír vykřikl a opět se rozehnal nohou.

Tentokrát zasáhl oživlou mrtvolu do tváře. Zavrávorala, rozmáchla se pažemi a narazila na starou hlavu, která stála za ní.

Dřevo pod její váhou zapraskalo, ale vydrželo. Lebka pořád stála tam, kde předtím. Vladimír to zahlédl, když se mrtvola odvalila stranou.

Umrlec na něj zaútočí znovu, vrhne se na něj, nebude mít slitování. A on nemá šanci, jak se dostat z pout.

Nerovný boj pokračoval.

Te’ tady zase byla oživlá mrtvola ženy.

Přiblížila se k němu a chystala se ještě víc přimknout k jeho tělu. Její tělo se vleklo po trávníku; mrtvola pohybovala ústy a vypadalo to, jako by něco přežvykovala. Vladimír zvedl nohy. Vzepjal se a pokusil se pohnout doprava. Snad se mu podaří zbavit se jí pořádným

kopancem.

Nezasáhl ji.

Úhel byl příliš ostrý. Sepjatýma nohama máchl do prázdna.

Dostala se nad něj.

Ta zrůda te’ ležela napříč přes něho a připadala mu dvojnásobně těžká.

Pravou rukou mu přejela po těle. Šmátrala stále výš, chtěla dosáhnout až na jeho tvář.

Brzy mu sahala po krku, pak nahmatala bradu a pak… Vladimír ucítil na svých rtech měkkou páchnoucí ruku.

Bylo to něco příšerného. Rostoucí odpor dokonce

předčil strach.

Ústy už vůbec nemohl dýchat. Zbýval pouze nos. Ve vytřeštěných očích se mu zračila hrůza.

Strach byl příšerný.

Byl na světě třicet let. Všechno te’ nasvědčovalo tomu, že jeho život je u konce…

20

Došlápl jsem na měkký trávník. Šel jsem dost rychle, ale neběžel jsem. Připadal jsem si jako ve zlém snu.

Tohle přece není možné! Země se na mnoha místech otevřela. Trčely z ní ruce, bledé pařáty, paže, tu a tam i obličej v menším nebo větším stupni rozkladu.

Otřesný obraz hrůzy, šílené panoptikum, které vytvořil Satorius. Ten otevřel oponu strašlivé scény, po níž jsem se nyní pohyboval a nevěděl jsem kudy kam.

Nevystřelil jsem a ani jsem se nezastavoval u žádné z mrtvol, trčících ze země. Přetáhl jsem si přes hlavu řetízek s křížkem a zastrčil jsem si talisman do pravé kapsy saka.

Ve výhledu mi bránila mlha a tma. Žádné lampy tady nesvítily. Stály až opodál u domku, který obýval psycholog.

Přede mnou se rozprostíral hustý les. Za ním se rýsovala fasáda hotelu. Prosvětlená okna vypadala jako pozorovatelé, kteří chtějí mít o všem přehled.

Vladimíru Golenkovi se podařilo odstrčit mrtvolu od sebe. Ovšem věc tím zdaleka vyřízena nebyla. Když jsem se přiblížil natolik, že už mi mlha nebránila ve výhledu, spatřil jsem mrtvolu, která ležela napříč přes tělo mého přítele. Byla to ženská postava.

Ještě jsem si vzpomínal na světlé vlasy i na to, jak seděla vedle mne na lavičce a svěřovala se mi se svým trápením.

Byla to Monika Grandiová, která pak spáchala sebevraždu.

Te’ se vrátila, aby uposlechla vnitřní hlas svého vražedného nutkání.

Ničit a zabíjet!

Přidal jsem do kroku.

Golenkov škubal nohama. Určitě se jimi chtěl bránit, ale nemohl. Kopal neustále do prázdna.

Oživlá mrtvola muže se náhle otočila. Přízrak se mi chtěl postavit do cesty.

Vystřelil jsem mu na hlavu. Spodní část hlavy odlétla.

Pak se netvor svalil.

Viděl jsem i lebku na zemi.Té se budu věnovat později.

Te’ byl důležitý Vladimír.

Zaútočil jsem.

Volnou levou rukou jsem zachytil plavý pramen vlasů. Vytáhl jsem ten přízrak do výšky. Člověk by vykřikl bolestí, oživlá mrtvola ne.

Ta nic takového neznala.

Zahlédl jsem Vladimírův obličej. To, co se v něm zračilo, bylo nepopsatelné.

Strach, odpor, naděje…

Otočil jsem umrlčí postavu. Rozehnala se ještě pravou rukou. Její dlaň mě udeřila do tváře. Měl jsem pocit, jako by mi na obličej dopadlo těsto.

Ocitla se na zemi a zhroutila se jako loutka bez vodicích

šňůr. Slyšel jsem, jak Vladimír sípe.

“Zlikviduj ji, Johne! Zatraceně, znič ji!”

“Oukej, továrišč!”

Pak jsem mrštil dýku. Byla stejně jako křížek posvěcená. Čepel zasáhla. Zabořila se do těla té příšery, jako by ji chtěla přišpendlit k trávníku.

Ani sebou nehnula. Zůstala ležet naprosto nehybně. Opět jsem si dýku vzal. Vladimír už si toho vytrpěl dost. Chtěl jsem ho osvobodit. Jenže k tomu jsem se nedostal.

“Johne, pozor!”

V téže chvíli třeskly výstřely! Když jsem se vrhl k zemi, vzpomněl jsem si na doktora Satoria. Takové zrůdě, jako je on, se nikterak nepříčilo střelit někoho do zad. Nemířil sice špatně, ale ani ne tak dobře, aby kulky někoho z nás dvou zasáhly.

Zavrtaly se jako malé kamínky do travnatého terénu. Ticho noci dál rušily výstřely. Doktor totiž nepřestával.

V běhu neustále pálil směrem k nám.

Opětoval jsem střelbu.

Při druhé ráně jsem zasáhl cíl. Mířil jsem dost nízko, a tak posvěcená střela zasáhla Satoria do levého stehna.

Okamžitě se zastavil. Vykřikl a oběma rukama se chytil za postřelené místo. Přitom upustil zbraň.

Motorová pila mi začala překážet. Strhl jsem ji z ramene a mrštil jsem ji na zem.

Te’ byl na řadě Satorius karta se už ale obrátila.

Trumfy jsem te’ držel v ruce já.

“Dodělej ho, Johne. Zabij tu proklatou svini!” zasípal Vladimír Ještě nikdy jsem ho neslyšel mluvit s takovou nenávistí. Ten psycholog ho musel pořádně potrápit.

Satorius se nevzdával.

Zásah ho sice srazil na kolena, ale na zemi nezůstal. Opět se zvedl. Odkud bral tu sílu, bylo naprosto nepochopitelné.

Pokračoval v chůzi.

Byl plný nenávisti, zařval na mě a jeho hlas se rozlehl kolem dokola.

“Nevzdávám se! Já jsem vítěz! Jsem pod jeho ochranou!”

Bylo jasné, že má na mysli Farraxe. Nechal jsem ho být, protože to, co se dělo kolem, bylo mnohem důležitější. Další umrlec se vysoukal ze země.

Chtěl nás dostat a počínal si při tom velice šikovně.

Protože se pohyboval po čtyřech, dokonale využil přízemní husté mlhy. Navíc vládla všude kolem tma, takže jsem ho zaregistroval až ve chvíli, kdy se napřímil.

Vystřelil jsem.

Posvěcená kulka zasáhla umrlce rovnou do prsou. Svalil se a zůstal nehybně ležet.

Pak teprve jsem se věnoval Satoriovi.

Vladimír řekl: “Kdybych mohl, zatleskal bych ti. Pořád jsi jednička!”

“Snažím se!”

Doktor Satorius zatím ještě stál. V jeho těle musela být šílená energie. Zřejmě pramenila z toho, že se plně odevzdal do služeb svého démona.

Farrax byl jeho poslední spásou.

Zvedl hlavu do výše. Držel ji chvějícíma se rukama, protože lebka byla přece jen těžká.

Pomalu jsem k němu zamířil.

“Satorie,” řekl jsem právě tak hlasitě, aby mě slyšel.

“Nemá to smysl. Vzdejte se, prohrál jste. Už to mám pevně v rukou!”

“Ne…!” řval, “Farrax neprohrává! Farrax je nesmrtelný!

Přežil všechny…!”

“Ale mne ne!”

“Jak se odvažuješ s ním a se mnou takhle mluvit!” vykřikl a hleděl na mě pln nenávisti.

Zastavil jsem se rovnou před ním.

“Zabije tě!” zasípal. “Farrax tě zabije, zničí a rozdrtí. Je pánem i nad tvým životem, Sinclaire! Zapamatuj si to!”

“Mýlíte se. Existuje jen jediný, kdo má moc nad mým životem a tím je Bůh!”

Tu se hlasitě rozchechtal. “Nikdy, nikdy! Tohle je můj

Bůh! Farrax je prastarý…!”

Bleskurychle jsem se rozmáchl hlavní Beretty a praštil jí do staré lebky.

Prudký náraz Satoria překvapil. Neudržel lebku. Díval se jen, jak hlava dopadla na trávník, převalila se a zůstala ležet tak, že její veliké rudé oči zíraly do výšky.

“Tak to vidíte…”

“Ty bastarde, ty…”

“Jen klid!” Zamířil jsem.

Satorius se na mne vrhl. Byl jako pominutý. Zakopl o lebku, minul mne, dopadl na starou hlavu a objal ji jako malé děcko matku, u které hledá ochranu před nepřátelským okolím.

Schoval jsem Berettu a pak jsem se sklonil. “Co chceš?” vykřikl zpola šílený Satorius.

Ukázal jsem mu křížek.

V jeho tváři se objevil výraz, který mi připomněl upíra, jemuž se před očima přidrží krucifix. Byl to výraz nepopsatelného strachu a zároveň odporu k tomuto velkolepému symbolu.

“Copak už jednou ten ‘ábel neprohrál? Copak i tenkrát nezvítězil kříž nad tím vaším Farraxem?”

“Nééééé nikdy! Vrátil se a je zase tady…” Ten muž se docela pomátl. Chtěl se ode mne odplazit. Připadal mi při tom jako nějaký obrovitý červ, který však byl málo pohyblivý na to, aby dokázal uniknout.

Byl jsem rychlejší.

Náhle jsem přiložil kříž k lebce.

Satorius ji svíral, ale Farrax cítil obrovskou moc, která mnohonásobně převyšovala jeho vlastní.

“Pusťte ji!” vykřikl jsem na Satoria, protože jsem tušil, co bude následovat.

Neposlechl mne. Dál lebku svíral, a to byl jeho konec. Kříž a onen pozůstatek černé magie z prastarých; dob se nesnesly. Bylo to jako oheň a voda jen jeden z nich mohl přetrvat.

Jedno vylučovalo druhé.

Nemusel jsem kříž ani aktivovat. Sama jeho síla vystačovala k tomu, aby s Farraxem udělala definitivní konec. Rozskočil se jako přezrálý plod. Jeho oči vylétly do výše. Na chvíli poletovaly tmou jako drobné ohnivé kuličky, pak se rozpadly a v roji jisker se snesly k zemi.

Jenže to nebylo všechno. Když kříž rozvinul svou sílu, pak to stálo za to. Ze zbytků lebky vyšlehl do výše plamen. Syčivé namodralé a rudé jazyky se šířily tak rychle, jako by chtěly pohltit a očistit vše v okolí.

Stál jsem opodál a jen jsem žasl. Protože se neomezily jen na zbytky lebky, ale hledaly si cestu i napříč celým pohřebištěm.

Na trávníku se najednou všude objevovaly plameny. Spojovaly se v roztodivné křivolaké tvary a vytvářely vzorek který připomínal pavučinu.

Okolí bylo prozářeno strašidelným svitem. Byl intenzivní, ale mne neoslňoval.

Přesto však zabíjel!

Ničil všechny oživlé mrtvoly. S neuvěřitelnou prudkostí pronikal do země a spaloval mrtvoly, které z ní ještě nestačily vystoupit.

Nám neudělal nic.

A nezasáhl ani ty tři, které jsem zničil já. Nevím, jak dlouho oheň plápolal. Všechno mi to připadalo jako sen. Ale nebyl to sen, jelikož celá planina se zahalila pachem spáleného masa a kouř se smísil s mlžným oparem, který pak postupně rozfoukal vítr.

Jeden nepřítel byl ale ještě stále naživu. Doktor Satorius.

Slyšel jsem, jak úpí a kvílí. Abych na něj lépe viděl, rozsvítil jsem baterku.

Choulil se na zemi přede mnou. Když na něj dopadl paprsek světla, zvedl hlavu. Vyděsil jsem se.

Už nikdy nebude vypadat jako dřív. Možná by bylo lepší, kdyby i jeho sežehl plamen. Tvář, ruce i krk mu žárem zuhelnatěly. Kůže se mu sloupala a visela mu na mase jako tenounký papír.

Nechal jsem ho být.

Te’ byl na řadě Vladimír. S námahou jsem vytáhl tyče ze země. Podepřel jsem svého ruského přítele, aby se mohl posadit. Na zápěstí se mu ještě houpali pouta.

“Konečně to skončilo, Johne!” zašeptal

“Co?”

“Ta hrůza v hotelu Grand.”

Souhlasil jsem s ním. Nechal jsem ho odpočinout a odešel jsem pro pomoc…

Lékaře, policisty, vyšetřovatele v civilu i v uniformách, noc plnou reflektorů jsme zažili vzápětí. Muž s motorovou

pilou byl mrtev. Arguse odvezli ještě v bezvědomí, stejně jako Satoria.

S Vladimírem jsme byli samozřejmě středem pozornosti, ale s nikým jsme se nepouštěli do řeči.

Žádali jsme o kontakt s nadřízenými místy.

Seděli jsme v hotelové hale, obklopeni vyděšenými hosty, kteří slyšeli jen kusé zprávy.

Lisa Kirchnerová nám přinesla kávu. I ona se vyptávala, ale nedostala odpově’.

Pak se objevil kdosi od švýcarské tajné služby, aby zjistil, co se stalo.

Tomu, co se dozvěděl, ale nevěřil. Dlouho někam telefonoval, zase se nás vyptával a nakonec mávl rukou. Už jsem toho měl dost. Ani Vladimírovi se nechtělo dál odpovídat.

Měl jiný nápad. Lepší.

Chtěl všechno pořádně oslavit. A tak jsme to udělali společně. Vodkou a tonikem. A neměli jsme přitom ani trochu špatné svědomí…

KONEC