Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 04 - Hřbitov New York

Muž se zalykal pláčem a řekl: “Jednou mě budeš nenávidět, Chato!”

“A proč bych tě měl nenávidět?”

“Protože ti to může přivodit smrt!”

Apač Chato se usmál. “Co je smrt ve srovnání s tím, když se dostanu k člověku s tak temnými záměry, k Jerichovi…”

Chladný vítr šlehal Toma Sengaru do tváře. Byl už cítit deštěm a přinášel zápach z ulic města.

Tom Sengara patřil ke specialistům odborníkům, kteří montovali v závratných výškách ocelové nosníky. I zde platilo: mnoho povolaných, ale málo vyvolených, a Tom k oněm vyvoleným patřil. Byl Američan, ale cítil se být Indiánem, Apačem, člověkem, kterému běloši vzali všechno. Tato ohromná země kdysi patřila jemu a jeho předkům. Než přišli běloši. Nechtěl už přemýšlet o krutých dějinách, ale neustále na ně narážel, zejména zde v New Yorku, ve městě, které mu připadalo vůči lidem přímo nepřátelsky naladěné. Jenže to přešlo, když se díval na propast ulic pod sebou z ohromné výše a viděl tam lidi, kteří mu připadali jako trpaslíci, co se těmi roklinami dole prodírali.

Díval se na ně, mohl by na ně plivnout a to mu dodávalo hřejivý pocit.

To a leccos dalšího, protože patřil k elitě. Byli to Apači a ještě další Indiáni, které sem do New Yorku povolali, aby se mohlo stavět ještě více do výšky. Neměli totiž vůbec strach. Mohli pracovat jako lešenáři ve značných výškách a dovedli se tam pohybovat naprosto bezpečně.

Ta práce byla dobře placená, ale uznání se od bělochů nedočkali.

Takové lidi jako on nikdo nikdy nepozval na večírek, byli akceptováni, protože jich bylo zapotřebí, ale jinak se o ně nikdo nestaral… Jenže to se změní. A dokonce velmi brzy. Protože doba uzrála a menšiny se zase dostávaly do popředí zájmu.

Ve své arogantnosti běloši Indiány podcenili. A to vůbec není na škodu, pomyslel si Tom, jen ať je tomu tak i dál. Jednou přijde kruté procitnutí.

Otočil hlavu doprava a vyhrnul si límec bundy, protože vítr byl pořád nepříjemnější. Počasí vyvádělo psí kusy. Chvíli bylo vedro a dusno a pak zase najednou chladno. Především ve výšce.

Měl výhled až na Hudsonský záliv. Nad vodou se kupily hradby mračen. Střídaly se s bílou a šedivou barvou, ale byly příliš vysoko, než aby mu mohly vadit v práci.

Ocelové konstrukce, barva, antikorozní nátěry.

To byly pojmy, které mu vířily hlavou. Tím si vydělával. Občas měl smradu té barvy až po krk a někdy měl dojem, že ho cítí i v noci, jako by měl chřípí taky natřené tím svinstvem.

Ačkoliv to nebylo dovoleno, odepnul si bezpečnostní lano. Alespoň o přestávce se chtěl zbavit opasku. Když ho měl na sobě připnutý, připadal si jako zajatec a automaticky mu to připomínalo osud jeho těžce zkoušeného národa.

Podíval se doprava.

Nedaleko od něj, ale přesto kvůli oné bezedné propasti nedosažitelný, dřepěl na podobném ocelovém nosníku jeho

kolega. Opíral se zády o betonový kvádr, hlavu měl skloněnou a zdálo se, že usnul.

Někteří lidé o přestávkách odpočívali tak, že si zdřímli, jenže Tom nechtěl usnout. Ani nemohl, protože hlavou mu vířilo mnoho myšlenek. Kromě toho měl obavy, aby neupadl do příliš tvrdého spánku. To nebylo dobré. Vůbec to nebylo dobré. Probouzel tím duchy, kteří na něj pak sesílali strašné sny a těm se nedokázal ubránit. Vecpali se mu do mozku a zastínili všechno. Tom už v duchu uvažoval, jestli se nedopustil chyby. Neměl Chatovi volat, to rozhodně neměl, jenže…

Povzdychl si. Muselo to tak být.

Znal Chata ještě z dob v Arizoně. Chato věděl, oč jde sám tu hrůzu zažil. Jericho byl nebezpečný. Byl tady a přece daleko. Byl skutečností a přesto jen přeludem.

Byl to velký, příšerný muž, který často lidem přinášel smrt. Tom se opět podíval na těžké mraky nad zálivem. Žaludek měl docela zcvrklý. Hlavou se mu divoce honily myšlenky. Toužebně si přál, aby byl někde jinde, protože tady cítil, jak se nebezpečí pozvolna zvyšuje, aniž by mohl přesněji říci, v čem spočívá. Bylo prostě tady, už ho obklíčilo a číhalo s neviditelnými zbraněmi, aby ho připravilo o život.

Sengara cítil, jak mu na tmavé pokožce vystoupil pot. Kůži měl docela jinou než běloši. A ani ten pot nebyl normální. Pokrýval mu tvář, bradu i čelo jako tenounká vrstva plechu a nevyhnul se ani rtům.

Kdo od něj může co chtít?

Opět otočil hlavu. Nic nebylo vidět.

Ten pocit ovšem zůstal. Doléhal na jeho nitro stále tíživěji. Nebezpečí vzrůstalo. Sengara se už delší dobu necítil bezpečně. Musí pryč z téhle ocelové konstrukce. Připoutat už se také nemůže. Bylo určitě lepší vydat se na cestu zpět a dostat se na malou plošinu, k níž vedl výtah. Ten dopravoval do závratné výšky nejen dělníky, ale i materiál.

Pro Toma už však bylo pozdě, příliš pozdě. Neviděl to, zato to docela jasně cítil. Byli mu už nablízku, dokonce velmi blízko. Nedostane se odtud!

Zachvátil ho náhlý strach. Zastřel všechny pocity a myšlenky. Strach mu nahánělo vědomí, že tady není sám. Je tady nepřítel, který se ho už téměř zmocnil.

Poprvé dostal strach z výšky. Když se podíval dolů, svět se pod ním zakymácel. Propasti mezi zdmi domů jako by se zúžily. Před očima mu náhle vyvstaly děsivé obrazy, které nebyly reálné, ale jemu se zdály být naprosto skutečné, protože tyto vize produkovalo jeho podvědomí…

Scény opět zmizely.

Místo nich zaslechl syčení. Rovnou za sebou.

Otočil se.

Stál tam on a vypadal jako ztělesněná smrt.

Tom Sengara měl pocit, že ztuhl v kámen. Měl dojem, že se změnil v led a sklo zároveň. Jeho tělo bylo příliš tvrdé, ale současně měl dojem, že se na několika místech rozbije, což byl samosebou nesmysl. Ten pohled ho však příliš vyděsil. Počítal sice s nebezpečím, ale ne s takovým. Na chvíli si vzpomněl na Chata. Přál si, aby tu byl s ním, jenže tady byl jen jeho kolega a ten si vůbec nevšímal, co se děje na vedlejším nosníku.

Tom byl sám.

Sám s tím příšerným návštěvníkem. S tou temnou postavou s křídově bílým voskovým obličejem, v němž byly výrazné pouze oči, ale rty téměř zanikaly.

Sengara seděl na ocelovém nosníku v pozici, která určitě nebyla pohodlná. Musel se otočit, aby si nenamohl svaly, jenže to ten hrůzostrašný návštěvník jistě nedovolí. A tak Tom zůstal nehybně sedět.

Jestli půjde do tuhého, v téhle poloze také zemře, protože ten druhý mu nedá sebemenší šanci. Tom přitom nebyl ohrožován žádnou zbraní, stačila pouhá přítomnost onoho sinalého přízraku v černých šatech.

Nepodaří se mu uniknout. To rozhodně ne. Mohl pouze doufat, že smrt bude milosrdná.

Tom pohlédl úkosem do hlubiny. Bylo to docela jednoduché. Stačilo krátké postrčeni a on se neudrží a spadne. Byla to značná vzdálenost a přece malá v porovnání s jeho pětadvacetiletým životem.

Ten pád potrvá několik nekonečných vteřin a přece uteče velice rychle. V těch vteřinách prožije ještě jednou zhuštěně celý život. Před očima se mu rychle, ale velmi zřetelně odehrají nejrůznější scény.

Příšerná představa…

Návštěvník neříkal nic. Sengara ani nevěděl, odkud přišel a jak se mu podařilo dostat se až sem, do takové výšky. Museli by ho přece vidět, museli by…

Najednou se v duchu zarazil.

Ne, jeho ne. Tohoto tvora ne. Toho nebylo možno posuzovat normálními měřítky. Tento posel smrti se dokázal prostě zjevovat a Tom si vzpomněl, že ho už jednou spatřil a to ve kterémsi ze svých úděsných snů.

Zvlášť během posledních nocí.

Že by ho těmi sny přivolal? To vůbec ne. Vždyť nespal, ale jeho kolega na vedlejším nosníku spal. Jestlipak…

Muž se sinalou tváří pohnul ústy. Vypadalo to, jako by sklopil jejich spodní polovinu. Takto přece normální člověk rty nepohybuje a ani tak nikdo nemluví.

Nebyl to hlas, ale spíš šepot jako by se kdesi v koutě zatočil vítr.

“Zrádče… zrádče…”

Tom slyšel to slovo naprosto jasně. Kromě toho ho ten tvor neustále opakoval. Pokaždé, když ho vyslovil, zacukaly mu oči, jako by z nich vyšlehly blesky, které měly sežehnout duši toho, k němuž promlouval.

Postava stála na nosníku naprosto nehnutě. Tom si až dosud představoval smrt stejně jako většina lidí. Jako kostlivce, který se rozmachoval smrtící kosou a probodl jejím ostřím tělo své oběti. Tenhle tady neměl žádnou zbraň a přesto byl nebezpečný. Toma moc zlobilo, že ho neposlouchaly nohy. I kdyby chtěl, nemohl jimi hýbat tak, jak by bylo potřeba.

Dřepěl jako přikovaný k ocelové konstrukci a svíral ji mezi stehny jako jezdec koně.

Posel smrti se přibližoval. Nebylo slyšet sebemenší zvuk.

Vznášel se nad nosníkem. Jeho kutna měla temně šedou barvu. Kapuce byla vytažena do výšky a zahalovala mu část hlavy. Tvář byla stále ještě bílá jako křída, jenže to se náhle změnilo. Obličej se nafoukl a dostal tvar balónu a dříve křídově bílá pleť se teď zbarvila jemně do růžova, jako u docela malého dítěte.

Byla obtloustlá, kulatá, naducaná a přesto zlá, odporná a hnusná. Bylo to ztělesnění hnusu, jako by se z něj ve chvíli stala docela jiná bytost.

Tvář dítěte! Ne pěkná, milá, spíš to byl škleb plný děsu. S nafouklými skráněmi, jako by do nich někdo napumpoval vzduch. Malá ústa, která se ještě víc stáhla. Obličej teď tvořil jen a jen tuk, leskl se jak huspenina. Nebylo na něm jediného vlásku či chloupku. Indiána přemohl hnus. Tenhle proměněný tvor ho nenáviděl a chtěl se postarat o to, aby se Tom nevrátil zpět k živým.

“Jericho…”

Tom už to nevydržel. Musel to jméno dostat ven. Nemohl si ho už nechat jen sám pro sebe. Leželo v jeho těle jako úžasná tíha. Posel smrti stáhl tlusté rty do odporného úsměvu.

Předklonil se.

“Zrádče,” řekl opět. “Jsi odporný zrádce. Ale Jericho ví všechno. Seslal na tebe ty sny. Měl sis to všechno nechat pro sebe.”

Ve tvářích onoho dětského obličeje to zaškubalo. Ještě více ztloustly. Z kulatých nosních dírek jako by náhle začal proudit jedovatý opar. Pod tenounkou pokožkou se cosi pohybovalo a pak příchozí zvedl ruce. Doposud je měl natažené dolů, teď je zvedl až Tomovi před obličej.

I ruce se velice podobaly tváři. Nebyly dlouhé a silné. Spíš krátké, tlusté, skoro pahýly, které sebou navíc ještě škubaly a Tomovi připadaly jako bílí červi. Nehty na nich téměř nebylo vidět, jen mírně lesklé proužky v masitých prstech.

Ještě se ho nedotkly, ale Tom už teď pociťoval hnus z kontaktu. Byl to člověk, který se vždycky dokázal bránit.

Jenže v tomto případě jako by ochrnul. Nedovedl si to prostě vysvětlit.

I když byly ty prstíky velmi malé, Tom byl pevně přesvědčen, že v nich tkví úžasná síla. Když se mu dostanou na krk, určitě mu proniknou kůží a propíchnou ji jako tupé nože.

“Jericho!”

Jen jediné slovo, které pronesl jakýsi hlas. Ale nebyl to hlas onoho anděla smrti.

Ten totiž vstal a současně se na místě otočil. Ohlédl se. Jeho tvář se bleskurychle změnila a opět nabyla dřívější podoby. Díval se tam, kde se sbíhal nosník a plošina výtahu.

Stál tam muž.

Vlasy měl v týle svázané do copánku. Leskly se mu jako černý olej. A i pokožka jako by se přizpůsobila barvě vlasů. Muž měl sevřené rty, takže jeho ústa byla téměř nezřetelná.

Měl oblečenou pohodlnou bundu, kterou měl přepásanou ve výši boků látkovým opaskem téže šedé barvy jako široké kalhoty.

Měl docela nehybnou tvář. Masku, v níž žily pouze oči. Ty byly ovšem příslibem.

Tom si to jasně uvědomil. Uklidnil se. Otevřel ústa.

Zhluboka se nadechl.

Tohoto muže se nebál. Byl pro něj naopak obrovskou nadějí. Nikdy by nepomyslel, že dodrží slib.

Ale bylo na něj spolehnutí. Konečně byl tady!

Tom šeptem vyslovil jeho jméno.

“Chato…”

Ať už Apač své jméno slyšel nebo ne, každopádně to na sobě nedal sebemenším pohybem znát. Stál strnule na místě a pohled jeho nehybných očí se upíral na postavu se sinalou tváří a v tmavém plášti.

Nemusel ani mluvit, protože i tak bylo patrné, že mezi oběma muži není žádné spojení. Ani nejslabší vlákénko byli to soupeři, nepřátelé až na smrt.

Ani Chato u sebe neměl žádnou zbraň. Jen trochu zvedl pravou paži a natáhl ruku před sebe. “Pojď sem…”

Příšerný návštěvník se nepohnul.

“No tak, pojď…”

Tom jen poslouchal. Seděl nesprávným směrem. Musel by se otočit a podívat se jinam, jenže to nesvedl. Otočil pouze hlavu, jak jen nejvíc mohl, aby zahlédl alespoň něco z toho, co se mezi těmi dvěma odehrává.

Posel smrti vykročil vpřed.

Pohyboval se plíživě, protože tím chtěl dát najevo, že se nebojí.

Chato na něj čekal.

Vypadal na plošině jako cizí těleso. Stál neuvěřitelně klidně, ale Tom moc dobře věděl, že se dovede bleskurychle proměnit v nelítostného zabijáka. Navíc patřil k lidem, kteří nenáviděli Jericha a kteří by si nikdy neodpustili, že se jim ho nepodařilo zcela zlikvidovat. Jenže to už bylo dávno. To už dávno odnesl čas. Chato

ovšem nezapomínal na nic. To, do čeho se pustil, a to, co

dělal, vždy dovedl až do konce.

Ani jeden z těch dvou na sobě nedal znát strach. Ani Jericho ne. Spoléhal na toho, kdo mu daroval existenci. Vyšel přece z něj, byl produktem jeho příšerných snů. Stejně jako tento Jericho, který se skládal pouze z hrůzostrašných snů lidí.

Čím častější a čím krutější byly sny lidí, tím silnější byl on sám a tím větší byl chaos, který dokázal způsobit.

Posel smrti došel až ke konci ocelového nosníku. Na chvíli se tam zastavil.

Tom Sengara věděl, že nadešla velká chvíle. Přežít mohl pouze jeden. Chtěl na Chata křiknout a varovat ho, ale hlas mu selhal.

Tom si musel přiznat, že v této hře mu připadla pouze role statisty. A pokud měl být upřímný, víc ani nechtěl. Šok ho zachvátil příliš hluboce nejen fyzicky, ale ochromil ho i duševně.

Chato ještě čekal. Nechal soupeře, aby se přiblížil. Jen krok a pak Chato rozpřáhl paže před tělem a sepjal dlaně.

Na chvíli v této poloze setrval.

Sengara to gesto nechápal. Nehodilo se k Chatovi, protože mu připadalo příliš prosebné. To přece neměl ten muž z Arizony zapotřebí.

Tom se však mýlil.

Chato ani ve snu nepomyslel na to, že by se odevzdal do rukou svého soupeře. Na svou “práci” se velmi dobře připravil a dokázal to hned vzápětí.

Velmi pomalu a krouživými pohyby si třel dlaně o sebe a pohyboval jimi ve směru hodinových ručiček. Otevřel ústa a ze rtů mu vycházela šeptaná slova různé síly.

Hovořil řečí, která připadala Sengarovi povědomá, i když nevěděl, kdy a kde už její útržky slyšel.

V každém případě to nebyla řeč bělochů, ba ani řeč lidí, které měl na mysli. Takto vlastně hovořily bytosti, které byly čímsi více než lidmi a byly silnější než oni.

Tuto řeč používali staří mudrcové a šamani, to si Sengara najednou naprosto jasně uvědomil a připadalo mu, že Chato něco vzývá.

Také onen příšerný návštěvník slyšel to zaříkávání. Bylo na něm vidět, že se mu slova vůbec nezamlouvají. Zasahovala ho jako poryvy větru, pod nímž se krčil a kroutil, ale nedokázal opustit své místo. Musel zůstat stát.

Až pak Chato najednou prudkým, divokým pohybem paže rozpřáhl.

A tu se to stalo.

Vzplanul oheň. Táhl se mu mezi oběma dlaněmi jako žhnoucí kabel. Jeden konec se dotýkal pravé a druhý levé dlaně. Mezi nimi byl oheň!

Příšerný návštěvník se přikrčil. Současně zvedl paži a ohnul ji tak, že si jí zakryl tvář, protože nechtěl, aby ho oheň oslepil. Třásl se strachem a cosi ho muselo rdousit, protože když se předklonil, vycházely mu z úst příšerné zvuky.

A vzápětí ho oheň zachvátil. Přeskočil na něj a nebylo možné ho zadržet, nikdo tomu nedokázal zabránit. Zahalil jeho postavu jako plášť z plamenů.

Tom Sengara byl pouhým svědkem. Nedokázal by ani říci, zda se onen posel smrti před ním rozplynul nebo rozpadl v prach. Všechno to bylo tak zvláštní, a to i proto, že se to stalo bleskurychle.

Posel smrti neměl sebemenší šanci.

A najednou tu nebyl! Byl pryč!

Plošina zůstala prázdná, ovšem až na Chata, který plně ovládal oheň. Měl ho zcela pod kontrolou a nijak mu neuškodil. Apač opět roztáhl ruce. Na dlaních mu poskakovaly plaménky, které nebyly delší než ostří nožů a jejich špičky se pohybovaly, jako by si s nimi pohrával větřík.

Ještě jednou se zatřepetaly, prohnuly se, udělaly ve vzduchu podivuhodný vzorek a pak bylo po všem.

Chato ruce otočil a oheň najednou pohasl. Usmál se a ukázal užaslému Tomu Sengarovi dlaně. Vypadaly naprosto normálně. Nebyla na nich jediná popálenina. Jako by tam plameny nikdy ani nebyly.

Sengara neřekl nic. Musel se nejprve vypořádat s tím, že je vůbec naživu. Tato skutečnost mu připadala jako sen. Skoncoval už téměř se životem. Skutečnost, že smrt nepřišla, musel nejprve důkladně strávit.

Podíval se dolů.

Propast mezi domy byla nesmírně hluboká. Pohybovala se tam auta, po chodnících kráčeli lidé, všechno bylo normální, a přece jiné.

Byl od toho všeho tak daleko. Pod ním jako by se odvíjel zpomalený film. A kromě toho měl pocit, jako by k tomu všemu vůbec nepatřil.

Svět se mu jaksi odcizil, a nebylo to jen tou vzdáleností. Cítil, jak mu buší srdce.

Tep mu připadal velice silný. Slyšel jeho ozvěnu kdesi pod žebry, která jako by mu chtěla dodat odvahy, říci mu, že se nemusí bát.

Všechno je oukej všechno je jak má být…

“Tome…”

Zvedl hlavu, když zaslechl, že ho Chato oslovil.

Apač stál pořád ještě na plošině. Natáhl k němu obě ruce. Vypadal v té pozici jako otec, který chce svého syna vyvést z nebezpečí a dává synovi najevo, že mu může plně důvěřovat.

“Je to jen malý kousek, zvládneš to, Tome. Připoutej se!”

Sengara přikývl. Pohlédl na druhý ocelový nosník, kde jeho kolega pořád ještě dřepěl v téže pozici a dopřával si o přestávce spánku. Podle toho si zase uvědomil, že od onoho setkání nemohlo uběhnout tolik času, ačkoliv mu ta doba připadala přinejmenším dvojnásobně dlouhá. Mohl během ní zemřít, ale zůstal naživu a z toho měl úžasnou radost.

Jen to musel ještě strávit a uvědomit si, že vlastně dopadl skvěle.

Sengara přikývl. Nepřipoutal se. Seděl ještě na nosníku a oběma nohama bimbal po obou jeho stranách, pak se předklonil, opřel se rukama a rozkýval se.

Chato na něj čekal s napřaženými pažemi. Sengara se jich nezachytil. Nestál o to. Musel Chatovi dokázat, že je v pořádku a že už zděšení dočista překonal.

Apač ho pochopil. Dokonce ustoupil a udělal tak na plošině trochu víc místa.

Sengara na ni doskočil. Dotkl se jí dlaněmi. Nevnímal vůbec vítr, který sem vanul z hlubiny pod ním. Plošina se na chvíli zakymácela, což mu nahnalo náhlý strach, který se ovšem záhy rozplynul, když zachytil napřaženou ruku Apače, jež mu pomáhala vstát. Oba muži pak stáli proti sobě.

Sengara se díval na Chata. Ve tváři jeho zachránce se nepohnul ani sval. Své pocity dával na sobě Chato znát jen zřídka, a ani v této situaci je navenek neprojevil.

“Dík,” zašeptal Tom.

Chato svraštil čelo. “Zač mi chceš děkovat? Za něco, co je samozřejmé?”

“Ty myslíš, že to byla samozřejmost?”

“Ano.”

Sengara prošel kolem Chata. Nedokázal potlačit třes v kolenou. “Vím, nač teď myslíš, Chato. Jo, vím to docela přesně.”

“Tak to jsi lepší než já, protože já nedokážu číst lidem myšlenky i když už jsem si to mockrát přál.”

“Jednou mě budeš nenávidět, Chato…”

“Jo, to už jsem od tebe slyšel. Řekl jsi mi to dost jasně, Tome.”

Sengara se otočil. Chtěl se podívat svému příteli do očí a položit mu otázku, jenže Chato ho předešel. “Copak by mi to přineslo smrt? Měl bych tě v posledních chvílích života nenávidět?”

“Ne,” zašeptal Tom, “ty ještě žiješ.”

“A tak to má být.”

“Vybojovali jsme spolu vítězství.”

“Jenže bohužel ne celou bitvu.”

Tom Sengara přikývl, podíval se na boty, a než opět promluvil, zvážil každé slovo.

“Je to tak, kamaráde, jak jsi řekl. Jsme sice oba naživu, jenže ty stejně jako já moc dobře víš, že to je jen začátek. Nic dalšího nedovedeme odhadnout. Víme oba, oč jde. Poslal svého posla. Jericho už nezůstane v poušti. Dostal

nedobrovolné pomocníky, s nimiž si bude moci pohrávat. Nebo jak to vidíš ty, Chato?”

“Stejně jako ty. Jenže já myslím ještě trochu dál. Nablízku je spící člověk. Tvůj kolega, člověk ze západu. Něco se mu zdálo, a ten sen na něj seslal Jericho. Pak se zhmotnil a vzal na sebe podobu anděla smrti, který tě měl zabít. Jerichovi se skutečně podařilo zachytit se drápkem v New Yorku. Dveře jsou pootevřené a on se teď bude snažit otevřít je dokořán.

“Dál…”

“Žádné dál, Tome. Zatím se budeme muset spokojit s tím, že je to pouze začátek.”

Sengara se zhluboka nadechl. “Je to pořádně hnusný začátek. Jenom by mě zajímalo, jak bude vypadat konec.”

Chato pokrčil rameny. V jeho tváři, jakoby vytesané z kamene, se nepohnul ani sval, když odpověděl. “To nevím, Tome. To bohužel taky nevím.”

A tu Tomu Sengarovi došlo, že budou muset počítat s nejhorším…

Sina byla zdivočelá, jako by ji uštknul had. Dokázala agentu Abe Douglasovi, že i dívka z dobré rodiny se může stát šlapkou.

Teď ležela vedle něj. Klidná, vyčerpaná. Na lopatkách se jí ještě blyštěly poslední krůpěje vody ze sprchy, kterou si Sina a on dopřáli po uplynulé divoké hodince.

Spala.

Abe Douglas ležel vedle ní. Ve filmu by teď hrdina zašmátral po cigaretách a jednu by si vsunul mezi rty. Jenže Douglas nebyl filmovým hrdinou a téměř nekouřil. Místo toho natočil hlavu doleva.

Oknem dovnitř pronikalo slabé světlo noci. Protože dopadalo přes žaluzie, vytvářelo na podlaze a na zdi pruhy. Douglas bydlel v New Yorku ve městě, kde nikdy nebyla úplná tma. Město neustále žilo, dýchalo, trávilo, vyplivovalo a polykalo.

Ten, kdo se postavil proti jeho rytmu, byl předem ztracen. Toho město pohltilo.

Abe si s městem věděl rady, i když jeho povolání bylo pořádným náporem na nervy. Sloužil zákonu, a když mu to slovo přišlo na mysl, musel se pousmát. Copak tady znamenal zákon?

Nic, už vůbec nic. Lidé tady nechtěli znát jakákoliv pravidla, chudoba se zvětšovala a bohatství na druhé straně také. Tím byla otevřena cesta k naprostému rozpadu veškerých pravidel.

Zločinnost narůstala. Vražd už si téměř nikdo nevšímal a příslušník FBI Abe Douglas to věděl. Nebyl na tom o nic lépe než jeho uniformovaní kolegové, kteří se denodenně vrhali do toho pekelného ohně a nezřídka se v něm pořádně spálili.

Také na Abeho dopadala často tato frustrace. A to pak musel povolit uzdu své vášni a vyřádit se, jako třeba teď se Sinou, s dívkou, která měla sametově hnědou pleť. Její rodiče pocházeli z karibské oblasti, ve městě měli dva velké obchody, ve kterých prodávali věci ze své domoviny a své dceři dopřávali značnou volnost, protože si mohla

vlastně dělat, co se jí zachtělo. Po škole začala pracovat v jakési pojišťovně a dotáhla to tam až na vedoucí oddělení.

Abe poznal Sinu v jednom baru. Dali se spolu do řeči a už při druhém drinku zjistili, že mají mnoho společného.

Oba byli šelmami v džungli zvané New York a v obou planul vnitřní žár.

Bylo tedy logické, že nakonec spolu skončili v jedné posteli a Abe prožil šílené věci.

Podíval se na Sinu.

Tělo měla zakryté jen zpola. Ležela napříč na břiše, takže mohl pohledem sledovat ladnou křivku jejích zad. Vlasy měla černé jako dehet. Nechala si je narůst a překrásné prstýnky loken jí spadaly až po ramena. Do tváře jí neviděl, protože se hlavou otočila na druhou stranu, ale slyšel její dech. Klidný, hluboký a pevný.

Abe nemohl usnout!

Ačkoliv už se přehoupla půlnoc a měl by být vlastně unavený, cítil se podivně vzrušen. Nebylo to jen díky oné poslední hodině se Sinou. Abeho Douglase trápilo už několik dní něco jiného.

Jakási hrozba!

Nepochopitelná, nekonkrétní a ani slovy nevyjádřitelná, ale přesto existující. Byla tady a stále více se mu přibližovala, ale on ji nemohl definovat. Každopádně ne, když bděl to ji pouze nejasně cítil. Jiné to však bylo ve spánku. To pak byla hrozba reálnější a prosakovala i do jeho snů. Douglas byl k sobě dost upřímný, takže si přiznal, že právě z těch snů má strach. Protože v nich byly hrozby reálné.

Ne docela, zatím ještě rozmazané, ale stále detailněji se vykrystalizovávaly. Bylo to něco, co se ho bytostně

dotýkalo, co také jistě tkvělo v jeho životě a v jeho minulosti. A tak ho také napadl pojem podvědomí.

Proč já? ptal se neustále. Proč zrovna já? Odpověď moc dobře znal, jen si to nechtěl přiznat. V jeho minulosti se toho prostě odehrálo příliš mnoho, než aby se to dalo jen tak smazat. Byl sice agentem FBI, ale současně ještě něčím jiným.

Lovcem duchů?

Nene, tuto přezdívku rád přenechal svému londýnskému příteli Johnu Sinclairovi. A přece do jisté míry by byla oprávněná i pro něj, protože několik z jeho případů, které vyřešil společně se Sinclairem, bylo velmi záhadných a nevysvětlitelných, jeden z nich souvisel s těžkými, nebezpečnými blouznivými sny, přičemž stačilo, aby mu hlavou prolétlo jediné jméno, totiž Jericho!

Příšerný muž, přízrak, který byl schopen manipulovat sny lidí, sám do nich dovedl vstupovat a tak je usměrňovat. Abe Douglas se v podstatě bránil tomu, aby na Jericha myslel, ale ten se neustále zjevoval. Byl to nakonec on, jemuž přičítal Abe Douglas vinu za ty neustále se opakující hrůzné sny.

Téhle noci ho určitě přepadne znovu. Tentokrát ještě intenzivněji a silněji. Hrůza se ho zmocní jako děsivá muka a strhne ho z nebes do pekla.

Nebude nic, co by ho mohlo zachytit, ani síť, ani trampolína, bude padat, dál, hlouběji…

Abe vstal.

Zastavil se vedle postele a natáhl si slipy. Usmál se přitom, protože pomyslel na Sinu, která spala tak klidným a hlubokým spánkem a nic netušila o jeho problémech. Jak by taky mohla? Nikdy jí nic neřekne. Nechtěl, aby si dělala

starosti. Úsměv na rtech mu náhle ztuhl, protože si opět vzpomněl na své sny.

Doposud si s nimi poradil sám, protože sám také spal. Jenže teď vedle něj leží Sina. O ničem nevěděla, nic netušila a Abe se bál, že ji zavleče do svých snů, protože od Jericha se dalo čekat cokoliv.

Promnul si tváře. Prudce vydechl a zase se nadechl. Zoufale uvažoval, co má udělat. K žádnému řešení nedospěl, protože on sám ty sny nijak ovládnout nedokázal. Zůstalo pouze u pokusu vyhnat je docela z hlavy. Jenže ona cizí síla se ukázala jako silnější. Po téměř nahém těle mu přeběhl mráz. Byl v hrozné situaci. Bylo by lepší, kdyby Sinu vzbudil a poslal ji odtud pryč? Ale pak zavrtěl hlavou. Sina byla příliš inteligentní, než aby se dala s nějakými ledabylými výmluvami vypoklonkovat z domu. Musel by jí to vysvětlit a to nemohl. Nevěřila by mu a jemu to připadalo docela pochopitelné.

Takže jak?

Abe nevěděl. Odešel z pokoje s čelem oroseným potem a na chvíli se zastavil ve čtvercovité kuchyňce. V ústech měl sucho. Musel se něčeho napít. Ačkoliv vysokou chladničku měl na dosah, neotevřel ji, ale přistoupil k oknu.

Vyhlédl ven.

Pod ním ležel Manhattan. Ulice, lidé, auta, která se pořád ještě pohybovala venku. Tento pohled mu potvrdil, že město vlastně nikdy neusíná.

To zpíval už Frank Sinatra v písni ” New York New York”.

A nad všemi těmi horami betonu, skla a hliníku se vznášela chmurná obloha, která nepropustila třpyt ani jediné hvězdičky.

Nad městem se rozprostřel příkrov smogu a z obou řek East River i Hudsonu stoupalo stále více oparu.

Město mělo za sebou horký a dusný den a noc nebyla o nic lepší. A město klokotalo dál pod pláštíkem noci, která byla jako stvořená pro lidi a jejich zločiny. A pro sny.

Abe bydlel v klimatizovaném bytě. Byl tomu rád, protože ten vzduch zvenčí by si nerad pustil do pokojů. Páchl, byl vydýchaný a byl odrazem toho, co se dělo ve městě.

Douglas otevřel dveře chladničky. Z velké části byla plná nápojů. Rozhodl se pro láhev džusu, otevřel ji a téměř celou ji vypil. Cítil, jak se mu z úst postupně vytrácí pocit žízně a jak poněkud ustoupily i ony zlé předtuchy, jež ho trápily. Nechtěl už na to myslet ani na ty příšerné sny a především ne na proklatého Jericha.

Abe se vrátil zpátky do ložnice. Na prahu se zastavil, protože zaslechl jakýsi zvuk. Byla to jen Sina, která se ve spánku pohnula a zavrněla přitom. Velmi rychle se zase uklidnila a spala tvrdě dál.

Abe si toužebně přál, aby se už rozednilo. Jenže když se podíval na hodinky, zjistil, že ještě neuplynula ani první hodina po půlnoci.

Za dva dny už musel zase do služby. Tahle krátká dovolená byla pro něj velice důležitá. Musel to před ní táhnout dost dlouho v jednom kuse. Ale to už je teď naštěstí za ním.

Zato přišly ty sny. Zlé a kruté.

Polkl a posadil se na okraj postele. Jak rád by se teď natáhl, zavřel oči a pospal si a kéž by nepřišly žádné sny!

Tentokrát si Abe Douglas pevně umínil, že žádné mít nebude. Chtěl proti těm nepříjemným snovým vizím bojovat silou vůle. A to se přece musí podařit.

Velice pomalu se převrátil na záda. Měl dojem, že klesl do polštářů naplněných vodou. Sotva dolehl, “uplaval” kamsi pryč.

Nebyl to ještě spánek. Ale nebylo to ani bdění. Bylo to pozvolné, dlouhé sklouzávání do stavu, který si nedovedl vysvětlit.

Unášelo ho to kamsi pryč.

Oči měl ještě otevřené. Protože ležel na zádech, upíral pohled do stropu, který se nad ním vznášel jako bledá obloha. Obloha bez hvězd, chladná a přesně vymezená. Jenže náhle se začala pohybovat.

Doprčic, projelo Abemu v duchu hlavou. Nechtěl ze sebe nechat dělat blázna, proto zamrkal očima, aby se sám zase přinutil vnímat skutečnost. Ale nedokázal to. Něco jiného číhalo v jeho blízkosti a pokoušelo se ho přemoci.

Jericho…

Nenáviděl to jméno, ale nešlo mu z mysli, protože ona jiná síla byla mocnější. Jestli teď zůstaneš ležet, máš minimální šanci! říkal si v duchu. Pak už se z toho nedostaneš, pak začnou jednat ti druzí a ty budeš bez sebemenší šance!

Vehementně se bránil proti svému podvědomí, které vysílalo docela jiné povely. Jenže Abe nic nezmohl. Zůstal ležet na zádech, končetiny mu připadaly stále těžší a nejen ony, i oči už stěží držel otevřené. Připadalo mu, že

mu na řasách visí závaží. Táhla mu víčka neustále dolů, až nakonec oči zavřel.

Zatraceně, pomyslel si Abe Douglas hrom aby do toho!

Víc už nedokázal. Jeho vlastni myšlenky ho přestaly poslouchat. Agent usnul…

Stíny! Vystupovaly černé, těžké a příšerné a klestily si cestu pochmurným močálem, nad jehož hladinou se vznášel opar jako hustá mlha.

Byl to svět bez světla, bez radosti, bez čehokoliv pozitivního. A právě do tohoto světa se ponořil Abe Douglas.

Ne, nemělo už smysl chtít se bránit. Tento svět byl prostě příliš silný. Narostl do obludných rozměrů a stal se mohutnou vlnou, která ho strhla

Na posteli leželo ztuhlé tělo, člověk, který trpěl a zarýval prsty do prostěradla, jako by ho právě tato látka dokázala uchránit od všeho zlého.

Jenže to tak nebylo.

Douglas byl strháván kamsi pryč.

Ne on, nýbrž jeho podvědomí. Bylo docela odtrženo od jeho těla. Někdo s ním manipuloval a začal na něj sesílat ony ponuré sny.

Spící muž se už nedokázal ovládat. Byl tu někdo, kdo ho měl v moci a kdo na něj sesílal ty nejhrůznější obrazy prázdnot a samoty.

Abe byl sám.

Tápal tmou, která mu připadala jako černočerná tapeta bez jediného otvoru. Kráčel, kladl nohu před nohu, postupoval vpřed a přesto měl pocit, že přešlapuje na místě, protože se jeho okolí vůbec neměnilo.

Tísnilo ho, naléhalo na něj a vyrvalo z něj poslední zbytky všeho pozitivního, co v něm ještě zůstalo. To okolí mu připadalo apokalyptické, úděsné a bez jakéhokoliv smyslu.

Vzbudilo v něm smutek a strach současně. Člověku v posteli se chtělo brečet, jenže jeho podvědomí ho hnalo dál

stále dál. Do tmy, kde číhalo cosi, co neviděl.

Bylo chladno. Nedalo se to ovšem porovnat s normálním chladem. Ten chlad k němu pronikal z jakýchsi jiných sfér a doslova ho svíral.

Bojoval proti němu. Zaslechl jistý zvuk. Zblízka a zároveň jako z ohromné dálky.

Bylo to temné bušení a tlukot. Jako by někde tlouklo obrovské srdce.

Stále a pořád… Gong smrti…

Snící muž pokračoval dál.

Tělo na lůžku neleželo klidně. Občas sebou škubly nohy, také paže se zmateně pohybovaly, ale zkroucené prsty nepouštěly bílé prostěradlo.

Douglase pohltila hlubina.

Jenže pak zase ustoupila. Tma se projasnila, až pak docela zmizela. Pronikalo z ní cosi jiného, co pak nabylo

převahy. Nazelenalá barva, ne světlo, pouze záblesk, pořád ještě proložený temnými pruhy a stíny.

Abe Douglas se ve snu zastavil, ačkoliv to nechtěl. Poručil mu to ten druhý, a tak se ohlédl, protože věděl, že se něco stane. Neviditelný režisér se rozhodl navodit jinou scenérii, na niž se teď Abe musel soustředit.

Ze zeleně se vynořily náznaky obrazů. Připomínaly mu nedokončené malby, na nichž bylo možno rozpoznat jen první obrysy, ale jisté věci se nedaly vůbec identifikovat.

Postavy? Budovy? Vysoké domy? Možná něco obrovitého?

Abe se otočil.

On sám stál na temné zemi, ale krajina kolem něj se změnila. Dávno už vypadala jinak a nabyla konkrétnější podoby.

Spatřil vodu, spatřil břeh, ale viděl i vysoké domy, mrakodrap.

Něco známého…

Abe uvažoval, co by to mohlo být. Ten tlak byl prostě příliš silný, nepřišel na správné řešení, věděl jen, že není v žádném cizím místě.

Viděl mnoho, ale neviděl žádný život. Žádné lidi, žádnou zvěř, nic, co by se pohybovalo po dvou nebo čtyřech nohou. Jenom ta temná kulisa, kterou jako by postavil nějaký obr na jevišti stejně obří velikosti.

V jeho blízkosti tekla voda. Černá jako inkoust. Hladina nebyla rovná jako zrcadlo, nýbrž s malými vlnami, které směřovaly ke břehu. Pohybovaly se tiše a neustále se blížily, jako by mu chtěly chytit nohy. Přitom ovšem neslyšel jediné šplouchnutí a taky ani nebyl mokrý.

Vlna dorazila ke břehu, opět se zastavila, stáhla se zpátky a pak hra pokračovala zase od začátku.

Věčný pohyb temné vody, ve které se zrcadlila o něco světlejší kulisa.

Abe Douglas stál na břehu a díval se do dálky. Neviděl horizont, vládla tu nekonečná tma. Pravděpodobně kdesi v dálce splývala s oblohou, všechno bylo totiž možné. Obloha byla bez mráčku.

Měla matnou šedozelenou barvu, a byla naprosto bez hloubky.

Nesvítila jediná hvězda, zato z vody vystupovala pára, jako by se chtěla dotknout nebes.

Scéna se neměnila. Byla zcela známá a klamná. Něco mu tady chtějí namluvit, někdo mu chce nahnat strach a podvolit si ho. Snad i pohybem, který se objevil znenadání a který narušil klid této příšerné krajiny.

Někdo přicházel…

Něco se pohybovalo v dálce před ním na temné chvějící se hladině. Abe to nedokázal přesně rozpoznat, cítil jen příšernou auru, která vyzařovala z toho, co se blížilo.

Byl to dech strachu…

Napravo od něj leželo geometrické seskupení výškových domů, které se spojily v jeden obrovitý mrakodrap. Ale před jeho zrakem proudila chvějící se černá voda a po ní se pohyboval onen předmět naprosto nehlučně, jako by se vznášel.

Byl to člun. Současně i posel, protože za ním něco čnělo do výše.

Abe nedokázal říct, jestli to tam bylo od samého začátku. Mohlo to být docela klidně skryto v mlze, teď byl ovšem ten předmět izolovaný a čněl do výše.

Abe ho poznal. Agent užasl.

Po zádech mu střídavě přejížděl mráz a horkost, protože tato obrovitá socha patřila naprosto neodmyslitelně k New Yorku. Byla to socha Svobody.

Čněla před ním do výšky, pravou paži vztyčenou k obloze, v ní pochodeň, hlavu ozdobenou trnovou korunou. Socha Svobody byla ztělesněním nadějí pro milióny přistěhovalců, kteří přijížděli do země neomezených možností, aby tady vyzkoušeli své štěstí. Když přistěhovalci z lodí sochu spatřili, nabývala jejich naděje nevýslovné síly a oni se pak buď rozplakali, nebo se začali smát či se modlili.

Snící muž však ne.

Pohled na sochu mu naháněl strach. Zespoda se díval do tváře, v níž toho mnoho nepoznával. Měl dojem, jako by se její rysy změnily. Vyzařoval z nich totiž smutek a hořkost, jako by ona obrovitá žena sama přestala věřit ve svobodu. Rezignovala a nebyla už tedy tím, čím by měla být.

Ale ani ona se nehýbala. Zato se pohyboval jakýsi předmět, který klouzal na černých vlnách, aniž by vydal sebemenší zvuk.

Jel po nich člun, spíše bárka a nebyla prázdná.

Někdo v ní stál. Zvedl se. Kromě toho stál na přídi bárky. On sám se nehýbal a pouze, když se bárka na vlnách zakymácela, poněkud se zapotácel.

Nebyl samozřejmě tak obrovitý jako socha, ale přesto připadal muži, který celou scénu sledoval, vysoký. Možná to bylo i zbraní, jejíž dlouhou pažbu měl zastrčenou pod paží. Byla téměř o dva metry delší než muž sám a z její špice se táhlo po levé straně cosi kovového. Vypadalo to

jako polooblouk. Směrem k rukojeti se rozšiřoval a dopředu vybíhal do špice.

Tak přece vypadá kosa!

Ta postava skutečně svírala v ruce kosu. Ji samotnou téměř nebylo vidět, protože byla zahalena do pláště. Ten končil kapucí, která zahalovala lysou kostnatou hlavu tak, že bylo vidět jen přední část lebky. V matném světle se objevily nažloutlé kosti a tu už Abe Douglas věděl, koho to bárka přiváží.

Smrt!

V podobě kostlivce s kosou, tak, jak si ho představoval. Když se tenhle zjev přiblíží, je zánik neodvratný. To se pak mohou stát hřbitovem celá města a kraje.

Hřbitov New York…

Že by to byl už definitivní konec? Měli snad ti nesčetní prorokové pravdu, když chmurně předpovídali brzký zánik tohoto hříšného města?

Abe Douglas nebyl schopen uvažovat. Díval se na tu scénu, sledoval, jak se mění, a nebyl schopen cokoliv podniknout. Bárka se přibližovala. Klouzala nazelenalým matným světlem, jako by se vznášela nad vlnami a poháněla ji jakási magická síla motoru.

Měla čas a Abe Douglas čekal. Zůstal ve svém snu a soustředil se jen a jen na bárku, protože tam stál nejen onen ohromný kostlivec s kosou. V jeho blízkosti objevil Abe Douglas ještě něco. Nad širokou vyvýšenou zádí viselo cosi světlého. Abemu se zpočátku nepodařilo ten předmět identifikovat, bárka musela přijet velice blízko, aby poznal, co to je. A pak se ho zmocnilo zděšení.

Byla to hlava zvířete.

Visela přes okraj zádě jako nějaká stará vlajka. Dlouhá, sinalá a s čumákem protaženým dopředu. Byla to lebka kozy nebo kozla a Abe Douglasovi bylo rázem jasné, že v tom všem má prsty ďábel.

Nejprve Smrt a pak ďábel!

Obojí bylo synonymem zániku města! Symbolem zániku lidí, kteří proti těmto mocnostem neměli sebemenší šanci. Zahynou, protože není nikoho, kdo by tyto mocnosti zastavil, kdo by se vzepřel takto koncentrovanému zlu.

Smrt a ďábel se blížili v bárce ke spícímu muži, kterému už teď bylo naprosto jasné, že zánik je blízko. Stále ještě k němu dorážely temné vlny oceánu. Nebylo je slyšet, rozplývaly se mu u nohou a Abe viděl, jak mu záď bárky roste před očima do výše, zatímco socha se postupně rozpadala.

Byl to symbol nového věku. Smrt se zmocnila města. To, co bylo kdysy posvátné a vznešené, už teď neexistovalo. Staré hodnoty se zhroutily a mohutná socha nachýlila hlavu, jako by se chtěla sklonit před dobou, která nastupovala, a složit jí poklonu.

Nejen že sklopila hlavu, ale nedokázala jí ani udržet. Na jejím temeni se najednou objevily praskliny a trhliny. Koruna se jí pomalu z hlavy svezla dolů a zmizela v černých vlnách jako mrtvola v hlubokém hrobě.

Pak hlava upadla.

Rozbila se. Její kusy dopadly rovněž do temných vod. Zmizely v nich a na všechny strany se rozstříkly vlny. Pohltily hlavu sochy jako bažina. Vypadaly jako magnet, protože i paže sochy se najednou oddělily a zmizely ve vodách oceánu.

Bylo po všem.

Zůstalo torzo. Rozkývalo se do stran, až ho pak stihl stejný osud jako hlavu a ruce.

Teď už nebylo vidět vůbec nic. Zůstala pouze vzpomínka na dobu, která minula.

Zůstala pouze bárka se Smrtí a ďáblem, protože ta se teď ujala vlády.

Spící muž se vůbec nehnul. Nebyl ani schopen utéci. Nohy jako by mu vrostly do země. Nedokázal by je zvednout. Vytřeštěnýma očima zíral na tu hrůzu. Člun plul nezadržitelně dál. Stále více se přibližoval. Kdyby tady byl břeh, musel by už o něj drhnout kýlem. Jenže to se nestalo. Bezhlučně se šinul dál až k místu, kde se nakonec zastavil.

Přičemž… Co se stane?

Kostlivec s kosou se zatím ani nehnul. I on jako by byl s bárkou srostlý. Teď se to však změnilo. Jeho tělem najednou projelo škubnutí.

Dlouhý plášť, který měl přes sebe přehozený, splýval v nesčetných záhybech, které se teď rozestoupily. Abe Douglas spatřil kostlivý hnát, který teď na chvíli spočinul na samém okraji bárky a pak se odrazil.

Kostlivec seskočil.

Mělo by být slyšet alespoň nějaké zasvištění, šum, zvuk odrazu, ale nic z toho se nestalo. I nadále trvalo až šílené ticho. A to i tehdy, když se kostlivec obrátil ke svému cíli ke spícímu.

Douglas se nehýbal.

Nevěděl ani, jak se má cítit. Jako člověk, nebo jako duch? Copak je ještě tvorem z masa a krve? Byl jen objektem, o nějž se teď zajímal kostlivec. Držel hrozivou kosu tak, že její obnažené ostří vypadalo jako uzounké

zrcadlo, v němž se odrážely části okolí. Pak se kosa sklonila a její špice mířila na Douglase.

Smrt se přibližovala.

Měla jen jediný cíl. Přišla, aby se zmocnila živých.

Chtěla je stáhnout do své říše, z níž není návratu.

Do tmy, do šedi, do říše bez světla a slunce, do absolutní temnoty.

Ani teď nezaslechl Abe jediný zvuk. Kostnaté nohy oné postavy se pohybovaly naprosto nehlučně, zato se ozvalo tiché zasvištění, když se pohnula kosa.

Opět se pohnul plášť, vytvořily se na něm záhyby, které se na pažích svezly až dolů. Objevily se dlouhé zažloutlé kosti, které končily kostnatými dlaněmi. Ty svíraly dlouhou rukojeť kosy, pak se ale paže zvedly do výše, otočily se a obnažený list kosy opsal půlkruh.

Pro Douglase to začalo být nebezpečné, protože čepel kosy se blížila k němu. Tvořila s jeho hlavou kosý úhel a zase mu připomněla dlouhý zakřivený temný střep zrcadla

Teď byl tedy na řadě. Smrt se nedala zastavit. Neměla s sebou kosu jen proto, aby mu nahnala strach. Jistě kosy použije, protože ho chce zničit.

Pak se mihla vzduchem. Abe měl dokonce dojem, že zaslechl její svištivý zvuk, nebyl si tím ovšem jist. A nebylo to také důležité.

List kosy zasáhl cíl.

Byl ostrý, neuvěřitelně ostrý. Neměl slitování. Zabíjel a ničil. I lidi!

Abe Douglas necítil nic. Ani náznak říznutí. Viděl ale jeho důsledky.

Vedle jeho těla se něco hýbalo. Něco velice podobného míči. Jenže míč nemá oči, ústa ani nos. Byla to hlava, jeho hlava. A vytřeštěnýma očima zírala na jeho tělo!

Hrůzný sen dostoupil svého vrcholu. Nic snad nemohlo být horšího. Ta lebka ležící vedle těla byla živá viděla, slyšela a jistě by dokázala i promluvit…

Zasténal…

Současně s pohybem jazyka se z úst vydral chrapot. A jeho tělo, které leželo v pokoji na posteli, sebou zaškubalo. Pod lebkou se ovšem rozlévala krev jako temná skvrna sirupu.

Vypadala jako malé jezero, z jehož středu trčela hlava.

Oči se pohnuly. Zadívaly se šikmo nahoru, protože chtěly zahlédnout jak torzo těla, tak smrt. Nad hlavou se do výšky tyčila postava kostlivce s kosou. Pod kápí mu svítily vybledlé kosti. Temné prázdné oční důlky a černý otvor jako ústa dodávaly jeho zjevu přídech hrůzy. Hlava také spatřila, jak se kostlivec pohnul. Zaklonil mohutné tělo dozadu. Pod pláštěm bylo vidět kostru a její jednotlivé části se zaleskly, jako by byly potřeny fosforeskující barvou.

Kostlivec zůstal stát v hlubokém záklonu. Uběhlo několik vteřin, než kývavým pohybem přesunul paže z jedné strany na druhou. Tentýž pohyb samozřejmě absolvovala i kosa, kterou držel těsně nad zemí. Prolétla tak těsně kolem očí hlavy, že bylo cítit závan vzduchu.

Zasáhne ho teď špice kosy a vymrští ho do vzduchu?

Spící muž už s tím docela najisto počítal. Cítil už tlak na levé straně.

Přesně tam kosa hlavu zasáhla. Pronikla hluboko do tváře.

A pak přišlo škubnutí.

A vzápětí hlava, visící ještě na kose, prolétla nad zemí.

A kostlivec se opět rozmáchl kosou. Pohrával si s lidskou hlavou a měl radost z toho, že je to on, kdo udává tón.

Komíhal zbraní sem a tam. Hlava zůstala viset na kose.

Třikrát sem a tam, pak pohyb rázem ustal a kosa se zastavila.

Ne však hlava!

Spadla ze špice kosy, prolétla temným vzduchem jako vykopnutý míč, otočila se kolem vlastní osy a řítila se do vody. Tam se ale hned nepotopila do hlubiny. Oči zvrácené v sloup ještě postřehly, jak se těsně pod vodní hladinou mihl jakýsi pohyb a pak se voda rozestoupila.

Do výše vystoupily jakési postavy. Příšerní poslové smrti. Duchové se sinalými tvářemi a černými pelerínami. Něco na lebku křičeli, natahovali bledé pařáty, aby se jí zmocnili.

Pak teprve spadla.

Sevřely ji ruce. Tahaly se o ni a nad vodou se pořád ozývaly skřeky. Nekřičeli však duchové.

To hlava řvala tak dlouho, dokud její křik neudusily ruce těch běsů. Pak se teprve vnořila do kalné tmavé vody.

Výkřik přešel v chroptění a až v jakýsi neskutečný zvuk, deroucí se z hloubi prsou.

Abe Douglas se probudil!

Křičel on, hlava, kostlivec nebo ti příšerní poslové smrti?

Už nic nevěděl. Nevěděl ani, kde je. Cítil pod sebou vodu, rukama po ní sahal a zjistil, že to není voda, nýbrž prostěradlo, které jeho potem docela zvlhlo.

Vracelo se mu vědomí. Náhle si zase uvědomil, že leží ve svém pokoji v posteli, a že se mu zdálo něco příšerného. Něco, o čem ani nechtěl přemýšlet, co však nedokázal vypudit ze své paměti. Zůstal nehybně ležet. Srdce mu bušilo rychleji a mnohem hlasitěji než jindy. Zatím ještě nepohyboval rukama. Spočívaly po obou stranách těla. Ale vzpomínka na onen příšerný sen ho přece jen přinutila, aby paže zvedl. Složil si je na prsou a pak si jimi zajel až ke krku.

Tam byl zasažen, tam ho přece ve snu řízla ta děsivě ostrá čepel kosy.

Sáhl si na krk. Nic.

Žádná nápadná vlhkost. Ani barva, ani normální pot. Jeho hlava byla srostlá s tělem. Nikdo mu ji neusekl. A přece to zažil. Z žabí perspektivy se díval na své vlastní tělo a i na kostlivce…

Byl to sen… opakoval si neustále v duchu Abe Douglas. Muselo se mi to zdát. Jinak si to nelze vysvětlit. Byl to prostě sen. Jeden z nejpříšernějších, jaké si je možné představit. Seslal ho na mne Jericho. Musí být tady ve městě. Podařilo se mu proniknout do mých snů a manipulovat jimi.

Douglas vstal.

Sina pořád ještě spala. Ničeho si nevšimla. Ani jeho pohybů, ani toho, jak se během toho příšerného snu zpotil.

Usmál se, protože jí bylo hej. Zůstane to tak ale i nadále?

Znal Jericha. Ten démon se dovedl vloudit do snů kteréhokoliv člověka a nebral přitom na nikoho ohledy. Ani na ženy, ani na muže, ani na děti.

Konec… Smrt!

Abe zavrtěl hlavou, protože mu hlavou najednou zavířily tyto pojmy. Nedokázal je zapudit. Lůžko mu připadalo jako ostrov, který přinášel další a další hrůzostrašné sny.

Jedno bylo jisté. Musí odtud pryč. Pryč z pokoje, plného chmurných vzpomínek a hrozných myšlenek. Byly všude. Byly neviditelné mezi stěnami a pokoušely se proniknout do paměti, aby ho neustále trápily. Domníval se, že zlo se dostalo ze světa snů a podařilo se mu vniknout od Douglasova reálného světa. Démon jako Jericho dokázal i to. To on se zde ujal režie událostí. Když na to Abe Douglas pomyslel, vyrazil mu po těle opět pot. Otřel si obličej. Opět si vzpomněl na sen a tentokrát to byla scéna, která bezprostředně souvisela se sochou Svobody. Byla zničena a Jericho radikálně zlikvidoval mýtus svobody a života. V tom snu mu oznámil, co se mělo ve skutečnosti stát. New York bez jakékoliv ochrany, New York proměněný v jeden veliký hřbitov… Agentovi stékal po zádech studený pot. Když se převalil a chtěl vstát, tu si všiml, že má končetiny jako z olova. Mohl se sice hýbat, ač to šlo jen velmi ztěžka. Nakonec spustil nohy na zem a dlaněmi si přejel po tvářích.

Připadal si, jako by nesl obrovské závaží. Jistým způsobem to tak také bylo, protože nesl tíhu onoho snu, která ho málem zardousila. On sám si to vysvětloval těmi příšernými vzpomínkami, které mu ne a ne jít z mysli. Vstal nesmírně unaven a vrhl pohled na hodiny. Zděsil se.

Počítal s tím, že spal víc jak dvě hodiny. Ve skutečnosti to byly pouze minuty, protože první hodina dne ještě neuplynula.

Bylo mu jasné, co musí udělat. Abe považoval ten sen za poslední varování démona, protože to, co se stane, už nepatřilo do oněch ireálných světů. Jericho pronikl tak daleko, že manipuloval lidmi, takže jednali zcela podle jeho vůle.

Jako tenkrát v arizonské poušti…

Před očima mu náhle vyvstaly vzpomínky. John Sinclair, Suko a Indián Chato.

Zavřel oči. Zaťal ruce v pěst. A náhle si toužebně přál, aby jeho tehdejší pomocníci byli někde nablízku. Zejména Chato, muž s nehybnou tváří, který ovšem ve svém nitru choval obrovské vědomosti a zkušenosti předků.

Jenže Chato byl daleko. Nemohl mu ani zatelefonovat.

S Johnem Sinclairem a Sukem to bylo jinak. Těm může dát vědět. Zatím sice k ničemu konkrétnímu nedošlo, ale jistě přijedou, když jim řekne o Jerichovy protože si s ním také musí ještě leccos vyřídit.

Abe nemohl promluvit. Musel si nejprve propláchnout ústa a opět zamířil do kuchyně. Tentokrát přistoupil rovnou k chladničce a vzal si z ní novou plechovku. Když jí otevíral, všiml si, jak se mu chvějí prsty. Napil se. Ale ne všechna tekutina mu sklouzla do hrdla. Něco steklo také po stranách a chladilo ho na pokožce. Abe Douglas byl zpocený, jako by právě vyšel ze sauny. Pořád myslel na své přátele v Londýně a otočil se přitom k oknu, aby se podíval do noci.

Nic se nezměnilo. New York vypadal jako jindy. Žádné

černé vody, žádná bárka smrti, ba ani hroutící se socha

Svobody. Nic z těch strašných jevů nebyla pravda. Všechno se mu jen zdálo, ale bylo podivné, že ho to neuklidnilo. Věděl konečně, čeho je démon jako Jericho schopen. Sny lidí dokázal proměnit ve skutečnost. A to Douglase naopak velice zneklidňovalo. Napil se. Tělo sálo tekutinu jako vyschlá houba.

Odložil plechovku.

Byl to docela běžný, každodenní pohyb. Jenže ho nedokončil, protože z ložnice zaslechl zvuk, který nedokázal identifikovat. Pohnula se snad Sina? Probudila se a vstala z postele? Abe se soustředil na kroky. Žádné ale nebylo slyšet. Takže ke dveřím nešla.

Ty zvuky se však ozývaly dál.

Tiché chrápám, pak povzdech, možná i přidušený výkřik?

Douglas se otřásl. Hlavou mu prolétly strašné představy a on se sám proklínal, že si ze šuplíku v nočním stolku nevytáhl revolver a že si ho s sebou nevzal do kuchyně.

Teď už bylo pozdě!

Přesto v místnosti nezůstal. Bosky kráčel k ložnici. Protože měl zpocená i chodidla, lepily se mu nohy na parkety. Pokaždé, když zvedl nohu, ozvalo se tiché mlasknutí.

Kráčel ke dveřím. Nebyly zavřené. Po zádech mu přejíždělo neviditelné ledové mrazení. Byl připraven na nejhorší; nejprve se zastavil u dveří a podíval se do místnosti. Viděl na svou postel, ale z ženina lůžka viděl jen jeho dolní polovinu.

To bylo prostě příliš málo. A pak to šlo strašně rychle.

Abe už nechtěl dále odkládat to, co se nedalo odvrátit.

Stál v pokoji.

Sina se nehýbala. Ležela na levém boku otočená k němu zády. Nohy měla mírně přitažené k tělu. Vlastně ležela stejně jako předtím. Nic se nezměnilo. Přesto byl Abe Douglas pevně přesvědčen, že něco přehlédl. Něco bylo jinak.

Uvažoval. A pak na to přišel. Do hlavy se mu najednou nahrnula krev. Neslyšel Sinu dýchat!

Jedním skokem se ocitl u postele. Uchopil ještě teplá ramena, převrátil tělo na záda a spatřil něco příšerného. Krk, tvář a celý světlý polštář byly zality krví.

Někdo ji brutálně zavraždil.

Abe Douglas nebyl schopen pohybu. Teď by ho jeho nepřítel mohl překvapit a rázem skolit na zem. Bylo by mu to také jedno, protože nitro měl plné výčitek.

Sina byla mrtvá. Zavražděná v jeho bytě, kde s ní byl.

Odkud se tady mohl vrah vzít? Nezdržuje se snad ještě pořád v bezprostřední blízkosti?

Abe cítil tlak v očích. Chtělo se mu začít brečet, ale přemohl se. Nebyla to první mrtvá žena, kterou viděl, jenže teď to bylo jiné. Mezi ním a Sinou byl blízký vztah. Stačilo si jen vzpomenout na to, co spolu prožili, aby pocítil neuvěřitelné zoufalství.

Nevěděl, co má dělat. V takovýchto situacích by možná jindy sám udílel rady, jenže teď, když se to týkalo jeho samotného, selhal.

Zareagoval automaticky, aniž by uvažoval. Přesvědčil se, zda je žena skutečně mrtvá a zjistil, že tomu tak opravdu je. Nebylo jí pomoci.

Muž zasténal, poodstoupil od postele. Sípavě se nadechl a uvědomil si, jak se v jeho nitru cosi stáhlo a jak mu to téměř vzalo dech. Ústa měl najednou plná žlučovitých hořkých slin. Nejraději by se vyzvracel, jenže ten pocit potlačil. Nesmí teď odejít, protože ten vrah se docela dobře může skrývat někde poblíž.

Douglas se otočil.

Nerozsvítil zatím světlo. Ani teď se toho neodvážil, chtěl se ovšem dostat ke zbrani, která ležela v šuplíku na druhé straně postele.

Jenže tak daleko se nedostal.

Trhl sebou, když zaregistroval pohyb na pravé straně. Už když se otáčel, věděl, že se vzápětí podívá do obličeje vraha.

Udělal to.

Byla to bledá, až křídově bílá tvář pod okrajem kapuce, která byla spojena s temným pláštěm.

Ta postava mu nebyla neznámá. Spatřil ji už v poušti, v Jerichu, v místě prokletých.

Před ním stál jeden z Jerichových pomocníků: anděl smrti!

To on ji zabil!

On je ten surovec, který má Sinu na svědomí. A já nemám ani zbraň!

Bylo zvláštní, že mu to nevadilo. Soptil hněvem a nenávistí. Zapomněl přitom na opatrnost, viděl před sebou jen onu prokletou bytost a z úst se mu draly divoké výkřiky.

Pak se přes postel vrhl na bledý přízrak. Ten se ani nehnul, když ho Abe Douglas napadl jako vzteklé zvíře. Agent zaryl prsty do látky kapuce a s obrovským vypětím síly mrštil tím netvorem stranou. Přitom šíleně zařval. Slyšel, jak anděl smrti narazil na zeď a jak jeho kosti škrábaly o stěnu.

Abe chtěl ze země vzít vybledlou lebku a mrštit jí kamsi pryč, jenže sáhl do prázdna. Prsty nesevřel krk, ale jen vzduch. Zhmotnělý přízrak ze snu se totiž během vteřiny opět proměnil v nic a zmizel.

Klouby ruky narazil do zdi, a tak bolestí a vztekem vykřikl. Otočil se.

Počítal s tím, že postava bude stát za ním, jenže ani tam se neobjevila. Zíral do ztemnělého pokoje, v němž jedinými lidmi byl on a mrtvá Sina. To měl na svědomí Jericho.

Abe se chytil za hlavu.

Potřeboval něco, co by mu umožnilo nadechnout se, chtělo se mu něco si udělat a přitom ze všech sil řvát, jenže se nezmohl na nic.

Svět se změnil. Abe si najednou vůbec neuvědomoval, že míří k nočnímu stolku a že ze šuplíku bere služební pistoli.

S ní v ruce pak prohledal byt, ale na protivníka nenarazil.

Nejistými kroky se opět vrátil do ložnice, opřel se tam o zeď a zhluboka se otevřenými ústy nadechl.

V krku měl oheň, který sálal stále výš, až se mu nakonec zdálo, že sahá až do čela. Skonil hlavu. Najednou se musel rozbrečet, odvrávoral k posteli a zabořil tvář do polštářů.

Nedovedl říci, jak dlouho takhle zůstal. Když se však postavil, pálily ho oči. Strnulý pohled mu připoměl, že v jeho posteli leží mrtvá žena. A všechno vypadalo tak, jako by jejím vrahem byl on. Usmál se hrdelním hlasem, když si na to pomyslel. On vrah. Jeho kolegové ho zatknou. Bude muset něco vymyslet, protože kdo by mu uvěřil?

Vzpomněl si na svého šéfa. Jmenoval se James Levine a byl vlastně pravým opakem Abe Douglase. Opálený švihák, ale i dost odměřený chlapík z Kalifornie, který se sice pořád usmíval, ale v nitru byl chladný jako kus ledu. Takhle často vypadali šéfové v televizních seriálech.

Abe to bude muset vyřídit s ním a jen se v duchu ptal, jestli mu Levine uvěří. O případu Jericho byl sice informován, ale moc tomu všemu nevěřil.

Vyšel z ložnice, v níž došlo k vraždě. V malém obývacím pokojíku si pak sedl k telefonu a napil se dvojité whisky. Mohl docela dobře zatelefonovat i z ložnice, jenže mrtvola mu přece jen vadila.

Téměř se při vytáčení čísla spletl. Musel to zkusit ještě jednou. Tentokrát nevolil číslo svých kolegů, nýbrž přítele Johna Sinclaira.

Uvědomil si časový rozdíl téměř sedmi hodin a proto nevolal do kanceláře. Doufal, že lovce duchů zastihne doma. Byla to vždycky sázka do loterie.

Ale Douglas měl štěstí. Po čtvrtém zazvonění se sluchátko zvedlo. Ozval se známý hlas a poprvé po dlouhé době se na rtech agenta FBI mihl zase úsměv.

“Johne, to jsem já, Abe Douglas.”

“Bože, Abe. Jsi v New Yorku?”

“Ano, jsem. A je nejvyšší čas, abys sem přijel i ty.”

“Co se děje?”

“Vražda, sny prostě Jericho!”

Linka na chvíli zmlkla. I inspektor v dálném Londýně musel nejprve přemoci překvapení.

“Řekni mi podrobnosti, Abe.” Douglas se zhluboka nadechl.

“Dostal jsem se do pořádného svinstva, nemám-li použít horší slova. Tentokrát si Jericho vybral New York, a může to být mnohem horší než tehdy v Arizoně.”

“Fajn, Abe, přijedu.”

“Se Sukem?”

“To doufám.”

“Dobrá, Johne, víš, kde mě můžeš najít.”

Pomyslel na následující hodiny a dodal. “Možná, že tě nebudu moci odvézt z letiště. Myslím, že budu mít jisté problémy.”

“To bude v pořádku!”

“Šťastný let, Johne.” Douglas zavěsil. Měl najednou přiškrcený hlas. Zmocňoval se ho strach a naděje současně. Z duše si přál, aby ještě nebylo pozdě.

Položil ztěžka ruku na sluchátko. V bytě bylo hrobové ticho. Otřásl se.

Hlavou mu táhly houfy myšlenek. Neustále musel myslet na živou Sinu.

“Zatraceně! K čertu!” zasípal a nakonec vytočil číslo kanceláře FBI…

Opět jsem tedy byl v New Yorku a hned jsem měl pocit, že se dusím, že nemám dost vzduchu. Nad městem ležel příkrov smogu. Suko, který se rovněž ztěžka nadechl, zavrtěl hlavou.

“Londýn jsou proti tomu Alpy,” poznamenal a zavolal taxík. Měl nás odvézt na Manhattan.

Zbraně jsme přes celnici pronesli díky zvláštním pasům bez sebemenších problémů a teď jsme byli zvědaví na přítele Abe Douglase.

Měli jsme před sebou cestu, která se nikomu z nás nelíbila. Do Manhattanu jsme sice mohli letět vrtulníkem, ale to nás napadlo příliš pozdě. A tak jsme seděli v jednom z Yellow Cabs, oněch žlutých aut, která vypadala, jako by byla stará desítky let. Na mnoha místech byla karoserie promačkaná a poškrábaná.

A trčeli jsme nejen ve žlutém taxíku, ale i v zácpě, což ovšem řidiči ani v nejmenším nevadilo. Byl na to zvyklý, pohvizdoval si písničku a odevzdal se do rukou osudu.

Před Holandským tunelem, rourou, která vedla do Manhattanu, se to ještě zhoršilo. Každý řidič musel zaplatit poplatek. Zeptal se nás, jestli máme dost času.

“Jde to,” řekl jsem.

Šedovlasý muž s hnědou kšiltovkou jen pokývl hlavou. To v New Yorku potřebujete.” Zeptal se, odkud jsme.

Když zaslechl Londýn, rozesmál se.

“Tam bydlí jedni mí příbuzní. Jejich prarodiče tehdy uvízli ve staré dobré Anglii a moji se odstěhovali do Států.” Pokrčil rameny. “Dodneška nevím, co bylo správné. Je to zatracený život.”

“V tomhle městě určitě,” řekl Suko.

“Poslyšte, neříkejte nic proti New Yorku. Já ho miluju.”

“Existuje taky něco, čemu se říká nenávistná láska.”

Řidič se zasmál.

Vzpomněl jsem si na Abe Douglase, s nímž jsme měli domluveno setkání v jeho bytě. Bylo mi divné, že na nás nechce počkat ve své kanceláři v FBI, ale to byla konečně jeho věc. Kromě toho jsme byli oba zvědaví na Jericha.

V tunelu byly zatáčky, ale proud vozidel se přece jen pomalu sunul dopředu.

Abe Douglas bydlel uprostřed Manhattanu, takže byl přímo v centru všeho dění. Nedaleko od Centralparku, na jihovýchod od něj, tam, kde pulsoval život. Byli jsme oba rádi, když jsme byli u cíle cesty. Vyrovnal jsem účet a dal řidiči zpropitné, které ho uspokojilo, protože nám ještě popřál příjemný pobyt ve městě.

“Uvidíme,” odvětil jsem vyhýbavě.

Byl den. Obloha nad New Yorkem byla šedivá. Měla barvu světlé břidlice, do níž zasahovaly tmavší pásy mračen. Na některých místech se zase naopak projasňovalo, takže bylo možné vytušit náznak srpnového slunce. Vzduch v ulicích se nehýbal. Odporně páchl a okenní tabule vypadaly, jako by byly potaženy závěsem.

Výškový dům, v němž jsme byli se Sukem ubytováni, byl trpaslíkem v porovnání s mrakodrapem, ve kterém bydlel Abe Douglas. Stál na jednom z nejrušnějších míst a my jsme měli opět možnost všimnout si, jak jsou na

některých úsecích ulice New Yorku v dezolátním stavu. Auta kolem nás se totiž všelijak hrozně potácela a projížděla velmi pomalu.

Lidé tady nebyli tak pohodoví jako na západním pobřeží. Tady se žilo a pracovalo velice urputně. A bylo to vidět i na tvářích uspěchaných obyvatel.

Dveře velkého cihlového domu mi připadaly dost malé. V hale to vypadalo líp. Ta byla restaurována. Bílé stěny, stejně světlé schodiště s kobercem a dva hlídači, kteří tady byli ještě navíc vedle vrátného.

Stáli přeď vysokými palmami v ohromných sudech jako sochy.

Když nás vrátný zpozoroval, vyšel ze své kukaně. Muži s kufry se mu patrně nelíbili. Hned také pokynul oběma hlídačům, takže se pohnuli směrem k nám, ale v jisté vzdálenosti zůstali stát.

Přívětivě se nás zeptal, co si přejeme. Po odpovědi zavolal vrátný Abe Douglasovi, dostal souhlas a vysvětlil nám cestu.

“Díky,” přerušil jsem ho, “ale už jsme tady jednou byli.”

“Nevzpomínám si.”

“To jste tady vy ještě nebyl. A vypadalo to tady taky trochu jinak, pane.”

“To bylo před rekonstrukcí, že?”’

“Uhodl jste.” Usmál jsem se na něj a vykročil jsem. Museli jsme vyjet do osmnáctého patra, kde byly byty

Abe Douglase a několika dalších nájemníků. Dlouhá chodba byla na mé gusto trochu příliš ponurá. Nebylo tady jediné okno, jímž by sem pronikalo světlo zvenčí. Nouzové

osvětlení postačovalo právě tak k tomu, aby bylo vidět dveře a zákoutí.

Douglas už nás čekal. Otevřel dveře. Z jeho bytu dopadalo světlo na chodbu a v jasném obdélníku dveří se rýsovala jeho postava. Smál se a měl radost. Pak nás objal a řekl: “To je fajn, že jste tady. Vážně, moc prima. Po pravdě řečeno, je nejvyšší čas.”

“Jakto?”

“Pojďte dovnitř.”

Vtáhl nás přes práh do obývacího pokoje, kde už byly připraveny sklenice s drinkem. Alkohol jsme odmítli a byli jsme moc rádi, že je tady příjemně chladno. Mne alespoň ten dlouhý let pořádně zmohl. Strašně mě bolely nohy. To Suko byl na tom mnohem líp. Přistoupil k oknu a podíval se ven. Vrhl pohled dolů do propasti ulic.

“Jsi tady ve vězení, Abe, že?” řekl náhle.

Douglas přikývl. “Jo, dalo by se to tak říct. Suspendován ze služby. Nesmím opustit byt a musím být neustále k dispozici svému šéfovi.” Jako by na potvrzení jeho slov se ozval telefon. A Abe ho zvedl. Než se ohlásil, šeptl nám: “To je určitě James Levine.”

“Copak on je ještě tady?”

“Bohužel je, Johne.”

Byl to Levine a agent Douglas přepnul telefon na hlasitý odposlech, abychom mohli sledovat jejich rozhovor. Levine se ptal, jestli je všechno v pořádku a mlel pak ještě nějaké nesmysly. Měl jsem možnost trochu se porozhlédnout. Byl to typický byt svobodného mládence. Nábytek byl velmi praktický, nebyl vybírán podle žádných rafinovaných vzorů, a ani jeho kombinace nebyla na

pohled zrovna pěkná. Na stěnách nevisely žádné obrazy, ale pouze zarámované listy z kalendáře.

Dozvěděli jsme se se Sukem, že Levinovi kolegové zatím v onom případě nedosáhli žádných pokroků. Mrtvá byla sice ohledána na soudní prosektuře, ale nebyly nalezeny žádné stopy, které by mohly vést k vrahovi.

“Takže visíme ve vzduchu, Jamesi?”

“Tak nějak.”

Abe se suše zasmál. “Jak taky najít vraha, který má jednou skutečnou podobu a pak se zase promění v přízrak? Už jsem vám k tomu svoje řekl.”

“To jste skutečně řekl, Abe. Jenže mi taky dovolte mít jisté pochybnosti.”

“To docela chápu.”

“Proto vás musím požádat, abyste nám byl i nadále k dispozici. Už jen čistě kvůli dojmu navenek si nemohu dovolit, abych vás zase normálně přijal do služby. Víte sám, jak by na to zareagoval tisk. Stejně už se jim něco doneslo, ale za to skutečně nemohu.”

“To je v pořádku, Jamesi. Na jedno byste si ovšem měl už teď zvyknout.” Douglas se opřel o stůl. “Právě ke mně přijeli mí přátelé.”

“Já vím. Byl jsem informován z letiště.”

“Postarají se o Jericha.”

Levine zpočátku mlčel. Pak řekl: “No, však víte, jak se na to dívám.”

“Správně, nevěříte mi.”

“Ne všechno.”

“Jamesi, zažijete to, to mi věřte. A nebude to legrace.”

“Uvidíme.”

“Chcete si s někým z nich promluvit?”

“Možná později.”

“V pořádku.” Douglas s úsměvem zavěsil a otočil se k nám. “Tak tady to máte. Kroutí se, jak může.”

Nalil jsem si mezitím ovocnou šťávu, přidržel jsem si sklenici se žlutou tekutinou před očima a několikrát jsem přikývl. “A mně přitom připadá, že mu to není možné mít za zlé.”

“Jo, to je správné. Kdo to neviděl na vlastní oči, tomu je zatěžko uvěřit všem těm věcem. Ale vám to nemusím říkat dvakrát. Jericho je v New Yorku. Ohlásil se,” teď se Abe pousmál, “přímo u mne.”

“Ve snech?” zeptal se Suko.

“Jistě.”

Inspektor se posadil na opěradlo jednoho z křesel, přehodil si nohu přes nohu a pravou si pohupoval. ,.Nebylo by lepší, kdybys nám řekl všechny detaily?”

“To taky chci.” Abe se opřel v křesle, založil si ruce za hlavu, podíval se na strop, jako by se tam všechno promítalo. Pak začal líčit své sny, které byly zpočátku jen náznakové, ale později velmi plastické a nakonec vyústily do oné vraždy. “A přesně tehdy se sny smísily se skutečností. Já si to prostě jinak nedovedu vysvětlit. Byl to Jericho.”

Svraštil jsem čelo, podíval jsem se na Suka, který mi upřeně hleděl do tváře a zhluboka jsem se nadechl. “Myslíš si totéž co já, brácho?”

“Asi ano.”

“Tak to pověz “

“Nezničili jsme ho. Ani já bumerangem, když jsem ho po něm mrštil, a nepovedlo se to ani Zebulonovi.”

Abe Douglas zvedl paže. “Tak počkat, pánové, kdo je to Zebulon?”

“Ten, který bojuje proti stínům a snílek. Prakticky takový protiklad Jericha. Člověk, který žije ve dvou rovinách. Jednak jako člověk se jménem Barry F. Bracht, který ovšem může změnit svou lidskou podobu a za nocí se pohybuje jako Zebulon bojovník proti temným silám.”

“Já jsem z toho pořád…”

“Abe, prosím tě, ber to tak, jak to je. S Jerichem jsme se setkali už podruhé. Vzpomeň si na to, že Apač Chato při našem prvním setkání mluvil o tom bojovníkovi se stíny, který by mohl Jericha zničit.’”

Douglas velmi pomalu přikývl.

“Jo, teď už si na to vzpomínám. A toho člověka jste našli.”

“Ano, Barryho F. Brachta. Neboli Zebulona.”

“Podařilo se mu to?” Odpověděl si sám. “Ne, jinak by se tady přece Jericho nemohl objevit.” Abe se kousl do rtů.

“Pomalu začínám věřit tomu, že se Jerichoví vůbec nedostaneme na kobylku. Je prostě nepřemožitelný.”

“Jen počkej,” řekl Suko.

“Vždyť ani ten váš zázračný člověk nezmohl nic. Kromě toho není tady. Jsme sami. Jenže to jsem říct nechtěl. Taky samozřejmě přemýšlím, jak bychom na Jericha vyzráli. Je přece tady ve městě.”

“Jsi si tím jist?”

“Absolutně, Suko.”

“Jak to?”

“No, vetřel se mi do snů a…”

“Copak se kvůli tomu musí zdržovat v New Yorku?”

Douglas se odmlčel, zamyslel se, zasténal a řekl pak, že Suko všechno komplikuje.

“Ne ne, to vůbec ne. Měl by ses nad tím zamyslet, protože takové bytosti jako Jericho nejsou vázány na žádné místo. Jisté je jen to, že tě našel a vetřel se ti do snů. Něco zamýšlí, to víme.”

“Jo, zničit toto město.”

Protože jsme mlčeli, pokládal Abe za nutné, aby se vyjádřil konkrétněji. Ještě jednou nám řekl o svém hrozném snu, který skončil apokalypsou. Pád sochy Svobody byl pro něj začátkem konce.

“Ne abyste si mysleli, že jsem sentimentální, ale pro mne ta socha znamená velmi mnoho. Viděl jsem, jak se bortí. Docela se rozpadla. Po kusech pak zmizela v černých vodách oceánu jako v nějaké bažině. A pak se ke mně přiblížila ta bárka. Na její přídi stál kostlivec v černém plášti a s kosou. Vystoupil a usekl mi hlavu.”

Když se Abe odmlčel a otřel si z čela pot, bylo nám jasné, že ho vzpomínka na ten sen pořad ještě velice trápí. Sevřel rty a díval se kamsi do prázdna.

“Ta postava na tom člunu,” promluvil opět Suko. “Kdo je to podle tebe?”

“Nevím.”

“Jericho?”

Abe pokrčil rameny. “Upřímně řečeno, už mě to napadlo. Jenže takhle ho přece neznáme. Nemůže to být, k čertu, Jericho! Vypadá přece jinak. Viděli jsme ho v poušti. Má různé tváře, nafouklé jako obličeje batolat, nebo se ukázal jako muž, oblečený do černého.”

“Zatím,” namítl jsem.

Abe mě pochopil. “Ty si myslíš, že na sebe může brát i jiné podoby?”

“Docela bych tomu věřil. Jen si uvědom, že se dokáže vetřít lidem do snů a že je pak ovládá podle své libovůle. Řekl bych dokonce, že na sebe bere podoby postav, které se samy zjevují v příšerných snech těch lidí. Musíme ho najít pokud možno tehdy, když se zhmotní.”

“Fajn. A jak ho chcete najít?” Abe vstal a začal přecházet po pokoji. “Nemůžete přece chodit po New Yorku a volat ho.”

“To jistě ne.”

“Fajn, a jak tedy?”

“S tvou pomocí.”

Douglas se zarazil. Prudce se otočil a podíval se na mne. Teprve teď jsem si pořádně uvědomil, jak špatně náš přítel vypadá. Události posledních dní mu zanechaly ve tváři hluboké vrásky. Zestárl o několik let a pod očima měl temné stíny. Dokonce i jeho světlé vlasy nebyly tak světlé, jak jsme si na ně pamatovali. Nepřekvapilo by mě, kdyby z něj táhl akohol.

“Jak s mojí pomocí?”

“Až budeš spát a mít sen.”

Douglas se opět posadil. “To znamená, že mě budete v noci hlídat?”

“Ano.”

“A myslíte si, že prožiju stejný nebo podobný sen?

Hřbitov New York?”

“Tak nějak.”

Agent se kysele pousmál. “Až doposud jsem si o sobě nemyslel, že jsem jen nějaká vějička. Ale zřejmě si budu muset poopravit názor. Taky mě nic lepšího nenapadá.”

“No právě.”

“A já si myslel, že se pustíme do pronásledování. Jenže je to vážně nesmysl bloumat městem a pokoušet se najít jeho stopu. Samozřejmě souhlasím a doufám, že se Jericho ukáže, nebo že na mne sešle ty sny. Musíme být ovšem připraveni i na to, že se pokusí o totéž, jako tenkrát v poušti.”

“A to?”

“Docela jednoduše, Johne. Až nastane noc, bude bloumat ulicemi, bude děsit lidi a nahánět všude hrůzu. Současně způsobí, že na něm lidé budou osobně závislí.”

“To je samozřejmě také možné.”

“Pak kolem sebe bude mít spoustu služebníků. Zase takové společenství, které ho bude poslouchat na slovo. Jako tenkrát v Arizoně. Nakonec se všechno bude opakovat.”

“Zřejmě to tak bude.”

“A co hodláte dělat do setmění?”

“Nejprve zajedeme do hotelu. Máme tam také připravený vůz z půjčovny. New York je sice celý ucpaný, ale bez auta se tady asi neobejdeme.”

“To bych řekl. Jak daleko odtud bydlíte?”

“Dva bloky.”

Abe přikývl. Bylo na něm vidět, že se necítí ve své kůži.

A přitom nešlo jen o Jericha. Měl svázané ruce i v

důsledku onoho prozatímního zbavení výkonu služby.

Musel zůstat v bytě, ačkoliv by byl nejraději všude s námi. Jenže nesměl. Kdyby to zjistili, museli by ho uvěznit.

A to jsme nemohli dopustit, protože jsme ho potřebovali jako jakýsi katalyzátor mezi dvěma světy.

Opět vstal. “Dobrá, takže na vás počkám.”

Suko mu poklepal na rameno. “Neber si to tak, kamaráde.”

Douglas se trpce pousmál. “Tobě se to řekne! Jenže si uvědom, co bys dělal ty v mé situaci.”

“Raději ne.”

Zatímco si Abe se Sukem povídali, objednal jsem telefonicky taxík. Pak jsme odešli z bytu. Abe se za námi dlouze díval, až se pak zavřely dveře kabiny výtahu.

“Už to není ten starý Abe Douglas,” řekl Suko.

“Ty bys na jeho místě zůstal stejný jako předtím?”

“Asi sotva. Teď se zase ukazuje, že ten zatracený Jericho na nic nezapomíná.”

“To je pravda.”

Vyšli jsme z výtahu a Suko se polohlasem zeptal: “Jen by mě, Johne, zajímalo, koho si vzal na mušku tentokrát. Tady v New Yorku musí být skupina lidí, kterou si vyhledal a chce s ni uskutečnit své plány.”

“To není špatná myšlenka.”

“Ale máš snad nějaké řešení?”

“Bohužel ne.”

“Do svého duševního područí přece nemůže strhnout najednou miliony lidí. To je přece vyloučeno.”

“Myslíš, že i u něj?” Zamířil jsem ke dveřím. Za nimi se už rýsoval obrys postavy taxíkáře. Vůz zaparkoval našikmo k chodníku. “Dovedu si docela představit, že Jericho vyzkouší všechno.”

Řidič černoch se nás zeptal, jestli jsme objednali vůz my.

“Ano,” řekl Suko.

Nastoupili jsme a rázem jsme byli obklopeni pachem potu. Cesta k hotelu naštěstí netrvala dlouho.

Hotel byl součástí jakéhosi amerického trastu. Takovéhle podniky jsme znali dost důvěrně. Zpravidla tu byly veliké reprezentativní haly, zato pokoje byly malé a vybavené jen velmi spoře.

Zaplatil jsem řidiči a Suko už vykročil napřed. Skleněnými otočnými dveřmi jsem viděl do vstupní haly a viděl jsem ho, jak vchází.

Měl by už být vlastně u recepce, jenže on se najednou zarazil a nehnul se.

Něco se stalo.

I já jsem vstoupil do haly. Za mnou se otočné dveře zase zavřely. Ještě jsem cítil jejich závan a pak se mi chodidla ponořila do měkkého koberce.

“Copak se děje?”

“Jak to?”

“Podívej se doprava, kamaráde.”

Tam byla recepce. Asi uprostřed se za pultem bavili čtyři muži. Vypadali jako příslušníci něčí osobní stráže, kteří obklíčili pátého člověka. Nedělali nic, jen stáli připravení zasáhnout. Dva z nich měli ovšem v rukou zbraně. Velmi šikovně je ukrývali pod šosy sak.

Abych si mohl lépe prohlédnout toho pátého muže, ustoupil jsem o krok doprava.

A tu se mi otevřely oči. Znal jsem ho.

Měl černé vlasy svázané v týle do copu. Tvrdá tvář, kovově lesklé oči, úzká ústa, opálená snědá pokožka a samozřejmě šaty, které by se lépe hodily do pouště než sem do centra Manhattanu. Jenže na to Chato nikdy nedbal…

Nebylo pochyb. Tím člověkem, kterého v hale neviděli zrovna rádi, byl Chato. Znali jsme ho. Pomohl nám, když jsme se s Jerichem utkali poprvé. Chato byl příslušníkem kmene Apačů a byl na to také velice pyšný.

Jeho domovinou byla poušť. Tam žil jen sám pro sebe a v souladu s přírodou. Předsevzal si, že přírodu pochopí a že si z ní pro sebe pro člověka vezme to nejlepší. Nepotřeboval techniku ani civilizaci. Všechno, co potřeboval, mu dávala poušť, dokonce i vodu, protože znal poušť do posledního detailu.

A znal i ony tajemné síly, které se jinak držely v pozadí. Podobal se šamanovi, který byl schopen porozumět nejrůznějším záhadám země, vody, vzduchu a ohně. Bylo nám jasné, že důvodem jeho návštěvy zde v hotelu jsme my se Sukem. Bylo nám oběma záhadou, jak nás Chato dokázal najít. Na druhé straně se ovšem člověk u něj nesměl ničemu divit.

“Takže ho půjdeme osvobodit,” řekl jsem, “než těm hlídačům tady uštědří lekci.”

“Jistě.” Suko se zasmál. Stejně jako já měl radost, že se tady Chato objevil, protože jsme teď byli tři a Chato věděl jistě víc než my.

Hlídači si skutečně všimli, že se k nim blížíme. Jeden z nich se otočil.

Už jsem byl téměř u něj a zvedl jsem ruku.

“Počkat, tento džentlmen čekal na nás. Hodláme se zde ubytovat a s tímto pánem tady máme domluvenou schůzku.”

Muž se i nadále díval nedůvěřivě. Našpulil rty, podíval se k recepci, kde byli ostatní, rovněž bezradní. Netrvalo to však dlouho, protože Suko přistoupil k pultu a oslovil šéfa recepce. Ten několikrát přikývl, pohlédl na obrazovku a uvolnil se.

Toho si všiml i ten chlap těsně přede mnou. “Je to v pořádku,” dodal nějak zkroušeně.

“Mohl bych se zeptat, co jste našemu příteli chtěli a proč jste se k němu chovali jako ke zločinci?”

“Musíme tady dávat pozor.”

“To nestačí.”

“No, choval se jaksi divně.”

“Jak divně? Použil snad násilí? Něco tady rozbil?

Nábytek a tak…?”

Chlap přede mnou zrudl. Vymlouval se na předpisy a když jsem se od něj odvrátil, zamířil jsem k recepci. Zapsal jsem se a současně jsem nadiktoval číslo své kreditní karty. Najednou se všechno vyřídilo velice rychle.

Vrátný ze sebe koktal omluvy, ale my jsme jen mávli rukou.

“Neměl byste lidi posuzovat podle jejich zevnějšku, pane,” řekl Suko.

“Samozřejmě, pane!”

Muž tu odpověď ze sebe vysoukal jakoby proti své vůli. Nechali jsme ho stát a otočili jsme se k Chatovi. I zavazadla jsme si odnesli sami.

Apač změnil místo a postavil se vedle rozložité kožené sedací soupravy. Když se na nás podíval, zdálo se mi, že

měl v očích výraz úlevy, ale byla v nich jistá zádumčivost, která dodávala jeho pohledu vážný výraz.

Pozdravil nás po evropském způsobu, podal nám ruku. Předešel naše otázky. “Teď ne, přátelé. Běžte teď k sobě do pokoje, trochu se opláchněte a dejte se do pořádku. Tolik času zatím ještě máme.”

Poslední věta nezněla příliš optimisticky, ale mně to bylo jedno. Chato věděl jistě víc a oba jsme byli rádi, že je tady v New Yorku.

Suko mu přesto položil otázku. “Ví Abe Douglas, že jsi tady ve městě?”

“Ne. Ani to netuší.”

“Myslel jsem si to.” Suko si odkašlal. “Je jedním z těch, kterých se to týká.”

Chato mlčel. Důvod jsme neznali. Zřejmě byl překvapený. Svezl se do křesla. “Promluvíme si o tom později.”

“Dobrá.”

Přišel mladý číšník a přinesl nám sklenice s drinkem.

“Na účet hotelu,” řekl.

Neubránil jsem se úšklebku, když jsme se pak vydali k výtahu. Bylo by lepší, kdyby personál poněkud změnil své chování, ale to nebyla koneckonců naše věc.

Byli jsme ubytováni v sedmém patře. Na newyorské poměry to nebylo příliš vysoko. Kódovací kartou jsme si otevřeli dveře a já byl moc rád, že se budeme moci dát trochu do pořádku. Počítal jsem totiž s tím, že nás čeká pořádně perná práce…

Asi za půl hodiny jsme se sešli s Chatem dole v hale. Apač seděl pořád ještě na témže místě. Drinku se ani nedotkl. Zakazovala mu to jeho hrdost. Posadili jsme se proti němu.

“Odkud jsi věděl, že sem letíme?” Ta otázka mě už dlouho pálila na jazyku. Položil jsem ji ale až teď.

Mírně se pousmál. “Velký Duch mi ukázal cestu. Cítil jsem vás.”

Další odpověď nedal a my jsme to museli akceptovat.

Chato nebyl žádný mluvka.

“Jericho?” zeptal se Suko. Chato přikývl.

“Takže je zde?”

“Ano, přišel do tohoto města.”

“Takže Abe Douglas má pravdu, když říká, že mu ten démon seslal už několik příšerných snů a že se mu zjevil jako anděl smrti, který nakonec i vraždil.”

Ta zpráva Chata překvapila. Poznali jsme to podle krátkého zablýsknutí v jeho očích. Současně to bylo pro nás jistým způsobem vyzvání, abychom přece jen řekli podrobnosti. Suko se toho rád ujal a vysvětlil, co se až doposud stalo. Chato poslouchal. Ani se přitom nepohnul. Seděl jako vytesaný z kamene. Když byl Suko s vyprávěním hotov, Chato jen přikývl. “Nezapomněl na nic,” řekl pak. “Ví přesně, kde má zasáhnout.”

“Tolik komplikací kvůli jedinému člověku?” zeptal jsem se skepticky.

“Nejde pouze o Abe Douglase,” vysvětlil Chato. “Je to možná jen začátek, protože Jericho našel v tomto městě velmi dobré podmínky.”

To se mi nezdálo. “Chato, určitě se mýlíš. Je to démon z pouště, který…”

“Jde mu o lidi, Johne.”

“Ano, o ty…”

“O mé bratry!”

Odmlčel jsem se. Ani Suko neměl co dodat, protože Chato zřejmě věděl víc. A neváhal už také s vysvětlením.

“Mezi bělochy a Indiány existuje pořád ještě určité napětí jako mezi dobyvateli a původními obyvateli této země. Nejde o ty spousty procesů, které se vedou, jde mi o něco jiného.” Pronášel dobře zvážená slova, která dokazovala, že Chato je vzdělaný. “Musím však konstatovat, že jsou jisté oblasti, v nichž jsou na nás běloši odkázáni. Například mrakodrapy.”

“To víme,” řekl jsem. “Na ty práce se zaměstnávají Indiáni.”

“Tak je to.”

“Kromě toho jsme s nimi přišli do styku, když šlo o tu pohyblivou šibenici.”

“O tom nic nevím, tohle neberu. Takže do New Yorku a do dalších velkoměst bylo přilákáno mnoho z mých bratrů, aby tady pracovali, přičemž uznávám, že ne za zrovna špatnou mzdu. Jenže to je jiné téma. Také Jericho ví, kde se Apači zdržují. I on je z pouště a mé bratry si vyhlédl jako oběti.”

Pochopili jsme.

“To tedy znamená, že si vytvořil novou skupinu zaslepených.”

“Ano.”

“Zkoušel to i s tebou?” zeptal se Suko.

“Ne, protože ví, že jsem vnitřně dost silný, a že se mu dokážu ubránit. Přesto jsem se o tom dozvěděl od přítele, který mě požádal o pomoc. Řekl mi: Jednou mě budeš nenávidět, Chato, protože se mu to nebezpečí zdálo příliš veliké. Já na to mám jiný názor. Přísahal jsem si totiž, že se tomu nebezpečí postavím. Z vlastní zkušenosti vím, jak dokáže být Jericho krutý, a nechci, aby nastalo to, o čem právě mluvil Suko. Jsem moc rád, že jsme spolu. Nezapomněl jsem, co všechno jsme společně prožili v poušti.”

“Jaké plány máš?” zeptal se Suko.

“Dost rozsáhlé. Jericho už navázal kontakt s mými bratry. Zažil jsem, jak se objevil Anděl smrti a jak chtěl zabít mého přítele Toma Sengaru, Nepodařilo se mu to, protože jsem byl rychlejší. Ale přijde další noc a já myslím, že bude rozhodující.”

Polkl jsem. Zatraceně, tohle nevypadalo dobře. Nadechl jsem se, odkašlal jsem si a pak jsem na něj pokývl. “Pokud se nemýlím, říkal jsi, že se mu podařilo ovládnout všechny tvé bratry.”

“Je to tak.”

“Znáš jejich přesný počet?”

“Je to více než třicet lidí, Johne.”

“To je mnoho.”

“Vím, přesto však máme na své straně jednu výhodu. Kdo z mých bratrů přijde do tohoto města za prací, toho se město hned automaticky nezmocní. Nepřebírá ani zvyky

bělochů. Téměř se s nimi nestýká, je zdrženlivý, to znamená, že zůstává většinou v blízkosti svých bratří. Nejen že společně pracují, ale společně taky bydlí v ubytovnách. Jsou to většinou karavany, které jim firmy někam odstaví a v nich pak Indiáni bydlí po celou dobu, co v New Yorku pracují. Ti muži se neustále obměňují. Ale ve městě je i tak dost těch, které Jericho ovládá. Bohužel.”

To jsme si mysleli také. Chtěl jsem ovšem vědět, jak daleko ten démon zašel.

Chato rozpřáhl paže a pak zase ruce spojil. “To nemohu říci. Podařilo se mu proniknout jim do snů. Bude jimi manipulovat, ale zatím se pohybuje jen v té rovině snů, nikoliv v realitě.”

“Tak to udělal u Abe Douglase výjimku,” řekl Suko.

“To vím. Proto mám velké pochybnosti o noci, která nás čeká. Jericho si to na Abem vyzkoušel. Teď to udělá na svých dalších služebnících, protože si myslím, že teď už se zmocnil každého. Abe spatřil obraz hrůzy, apokalyptickou scénu. Viděl, jak se hroutí socha Svobody. Nevím, jestli to bylo myšleno jen symbolicky. Dovedu si docela dobře představit, že se to skutečně stane a že se New York promění v obrovský hřbitov se spoustou mrtvých.”

Chato mluvil tak vážně, že mi přejel po zádech mráz.

Mírně mi vyschlo v krku a musel jsem si odkašlat.

“To je nepředstavitelné,” zašeptal i Suko, kterého

zřejmě trápily tytéž představy jako mne.

“Je to tak, ale přesto to není nemožné.” Chato vstal.

“Myslím, že tady v hale je to nejhorší místo, které jsme si mohli vybrat.”

“Kam chceš jít?”

“Ke mně.”

“A kde bydlíš? Jistě se spoustou dalších někde v obytném přívěsu.”

“Ne, našel jsem si jinou skrýš. U jedné staré ženy, jejímuž vnukovi jsem kdysi pomohl.”

Neřekl, co to bylo, ale mne hned napadlo, že mu zřejmě zachránil život.

“Kromě toho tam nebydlím sám. V tom malém bytečku se mnou žije i Tom Sengara, který mi řekl o Jerichoví a který mě před ním varoval.”

“Jak je mu?”

“Má strach, Suko. Dokonce veliký strach. A nejvíc se bojí následující noci. Přitom on sám neměl nijak zlé sny. Ty na něj seslal během polední přestávky jiný kolega, který je pod Jerichovým vlivem. Usnul na pracovišti a bylo to. A to, co se mu zdálo, se zhmotnilo Tomovi.”

“Přišel anděl smrti.”

“Tak to bylo.”

“Jestli jsem správně rozuměl, Chato, počítá tvůj plán s tím, že se zdržíme u tvých bratří během následující noci a že je budeme hlídat.”

“Tak jsem to předpokládal.”

Ozval jsem se s námitkou. “Fajn, ten plán není špatný, uznávám. Jenomže jsi v těch propočtech přehlédl jednu rovnici.”

“Kterou?”

“Abeho Douglase. Ten nespí s tvými bratry v přívěsech. Sedí ve svém bytě a nesmí z něj vyjít. Suspendovali ho. Minimálně po dobu, dokud se nevysvětlí vražda jisté mladé ženy.”

Chatův pohled prozrazoval zlobu. “Copak Abeho Douglase podezřívají vraždy?”

“Asi tak.”

“To přece není možné.”

Úkosem jsem na Apače pohlédl. “To si, Chato, vážně myslíš, že by mu jeho kolegové věřili? Vážně tomu věříš? Kdepak, nepokládají sice Abeho za blázna, ale přece jen jsou více než skeptičtí. Proto se nemůžeme soustředit pouze na tvé bratry. Musíme prakticky bojovat na dvou frontách, jestli mi rozumíš.”

Indián uvažoval. “Ano, to je pravda. Jaký plán máš ty?”

“Já se postarám o Abe Douglase a pokusím se s ním přijet za vámi. Musím si promluvit s jeho nadřízenými. Prostě je musím přesvědčit. Jericho přece není žádny výplod chorého mozku.”

“Podle nich ano,” řekl Suko.

“Uvidíme, co se v tom dá dělat. Už jsem objednal vozidlo z půjčovny. Chato, necháš mi tady adresu a vysvětlíš mi, kde stojí ty obytné přívěsy. Na jedno nebo na druhé místo se dostavím s Abem. A přísahám vám, že si náramně pospíším. Vyhovuje vám to?”

Neměli námitek. Jen Suko poznamenal: “Nemůžu si pomoct, ale stejně ve mně zůstal takový divný pocit.”

Nucené jsem se usmál. “To mi povídej…”

Elisa Markhamová pětasedmdesátiletá paní byla z

těch žen, které už v životě nemůže nic překvapit. Zažila

toho už spoustu a všechny ty bouřlivé časy, kterými New York během jejího života prošel, přestála celkem dobře.

Nic jí nemohlo otřást a divila se pouze jediné skutečnosti. Že má pořád ještě tak kladný postoj k lidem, kteří zde žijí. Nebylo přitom důležité, k jaké rase patřili, protože zažila, že ochotní dovedou být nejen běloši, ale všichni lidé.

Samozřejmě nasbírala během života i špatné zkušenosti, ale ty odsouvala kamsi do pozadí.

Z jejího vrásčitého obličeje vystupovala pichlavá očka.

Bylo v nich ukryto vědění a moudrost několika generací.

Protože měla k životu právě takovýto postoj a protože se ho snažila vštípit i svým dětem a vnukům, bylo pro ni samozřejmostí, že přijala Chata a jeho přítele Toma. Chato totiž zachránil život jejímu vnukovi Curleymu, když si na jednom výletu do pouště zlomil nohu a veškerá pomoc byla na míle vzdálená.

Ti dva Indiáni tedy bydleli v jejím bytečku, který se skládal jen ze dvou pokojů a malé místnůstky, kde bylo možné se umýt a osprchovat.

Byt neležel zrovna v nejvybranější čtvrti. Nacházel se v Brooklynu, kde byly domy namačkány jeden na druhý. Nedaleko odtud byl záliv a socha Svobody.

Už na přelomu století se sem stahovali přistěhovalci a vytvořili čtvrť, v níž žily jen určité skupiny. Jenže teď už to bylo docela jinak a vznikla tady podivuhodná směsice ras a národností.

Paní Markhamová byla dobrou pozorovatelkou. Velmi dobře věděla, kdy lidi něco trápí. Problémů nebyl ušetřen ani Chato, jenže je dovedl více než jiní nedávat najevo. Na rozdíl od svého přítele Toma Sengary, který své obavy

potlačit neuměl. Nedokázal ani klidně posedět. Neustále vyskakoval a přecházel po místnosti. Velmi často se přitom zastavoval u okna a díval se dolů na pochmurnou ulici, na kterou jen zřídkakdy dopadaly sluneční paprsky.

Elisa Markhamová předstírala, že si toho nevšímá. Seděla na svém místě a vykládala si karty. Tu a tam pohlédla přes obroučky svých brýlí a zadívala se na záda mladého muže, který se mírně předklonil dopředu. Tom se totiž opíral oběma rukama o parapet okna.

Ti dva muži museli mít dost velké problémy, ale stará paní se na nic nevyptávala. Kdyby chtěl některý z nich promluvit, ať to udělá dobrovolně. Možná mu pak bude moci poradit.

Tom Sengara se dlouze díval z okna a občas zasténal.

Elisa posbírala karty. “Poslyš, Tome, máš nějaké veliké trápení.”

“Jak to?” zeptal se a ani se přitom neotočil.

“Přece to dokážu vycítit.”

“Fajn, fajn,” zašeptal, “čekám jenom na Chata. Nevím, proč nepřišel. Je to pro mě záhada. Nedovedu pochopit, proč mě nechává tak dlouho samotného. Mám pořád větší obavy, že se mu něco stalo. Nebo si myslíš něco jiného, Eliso?”

“Ano.”

Toma to překvapilo. Otočil se a podíval se na ženu. Usmála se na něj. “Nemusíš mít strach. Chato je dobrý, to vím. Pokud se mu do cesty postaví nějaké těžkosti, je schopen si s nimi poradit. Znám lidi, věř mi.”

“A co když se teď mýlíš?”

“Nemýlím. U Chata rozhodně ne.”

Tom si prsty prohrábl tmavé vlasy. Měl mírně šikmé oči a pod snědou pokožkou tváře mu vystupovaly lícní kosti. Na rtech se mu leskly sliny. Několikrát zavrtěl hlavou.

“Víš co? Musím odtud!”

“Z pokoje?”

“Z domu.”

“Prosím, Tome, já tě nedržím.”

To ho poněkud překvapilo. Udělal dva kroky a pak položil pravou dlaň na kuchyňský stůl. “A ty mě necháš jít jen tak, Eliso?”

“Proč ne? Nejsi přece vězeň.”

“To je pravda.”

“Takže můžeš klidně z domu odejít. Nevím, jaké problémy vás trápí, ale připadá mi, že tady jsi ve větším bezpečí než venku.”

Tom Sengara se na ni zadíval. “Ne,” řekl pak tiše a zavrtěl hlavou. “Ne, Eliso, ačkoliv je mi to velice líto a ačkoliv bych s tebou milerád souhlasil, nepřipadá mi, že bych ve tvém bytě byl ve větším bezpečí. Nikde nejsem v bezpečí. Před takovýmhle nepřítelem člověk prostě nemůže být v bezpečí. Pro něj neexistují ani hranice, ani zdi. Překážkou pro něj není ani čas, ani rozměr. Je prostě tady, a kam se chce dostat, tam se taky dostane.”

“Tak to musí být nadpřirozená bytost.”

“Taky že je.” Tom přikývl. “Je to víc než nadpřirozená bytost. Je to něco, co si nedovedu vysvětlit.”

“Tak to už se nebudu dál vyptávat.”

Tom přikývl. “Ne, už se neptej. Je to tak lepší, protože nechci, abys upadla do nebezpečí. Stačí, když se mu postaví dva muži a když se pokusí ho zničit, nebo alespoň

omezit jeho vliv. Chtěl bych tě jen poprosit, abys nám

důvěřovala, Eliso.”

“Copak jsem vám neprojevila důvěru, když jsem vás s Chatem vzala k sobě?”

Tom Sengara přikývl. Pak se náhle předklonil a ženu objal. Přitiskl ji k sobě, jako by to byla matka nebo babička. A když ji pak zase pustil, celý se začervenal.

“Promiň, ale…”

“Ne, chlapče.” Uchopila jeho dlaň a pevně mu ji stiskla.

“Nemusíš se omlouvat. To, cos udělal, je lidské a já bych tě také nechtěla ovlivňovat v tom, co chceš podniknout. Udělej to, co si myslíš, že udělat musíš.”

“Děkuju.”

“Jestli si přeješ odtud odejít, prosím. Nebudu tě držet.”

“Je to taky jen nakrátko.”

“Tak běž.”

Tom ještě chvíli váhal. Nakonec přikývl a vydal se ke dveřím. “Já…já…”

Usmála se na něj a otočila se. “Nic nevysvětluj, Tome.”

“Děkuji.”

Vykročil. Na chodbě se zastavil a zády se opřel o stěnu. Teprve teď si uvědomil, že sotva popadá dech a oči že ho pálí tak, jako by mu do nich někdo nalil kyselinu.

Elisa to s námi myslí dobře, pomyslel si. A neví, co se na ni řítí. Jsme pěkní všiváci, že jsme tu ženu zatáhli do takového svinstva. Dělal si výčitky, ale Chato mu kladl na srdce, aby paní Markhamové nic neřekl. Mohlo by to pro ni znamenat příliš velké nebezpečí.

Tom stál ve třetím poschodí. Když se trochu uklidnil, podíval se dolů, do spodních pater a zaposlouchal se.

V domě nebyl klid. Bydlelo tam přece jen hodně rodin a mnohé z nich měly děti. Ale na schodišti dělali povyk i výrostci a mládež. Ve spodních patrech posedávaly v koutech hloučky dětí, které si spolu šuškaly, jako by se chystaly vyvést nějakou lumpárnu.

Když chtěl Tom projít kolem nich, jeden chlapec vstal. Mohlo mu být nanejvýš šestnáct, měl podivně zastřený pohled a na pravé ruce měl prsteny hroty obrácené vzhůru.

V očích se mu blýskalo. Vlasy měl vybledlé.

“Chtěl bych projít.”

“Jenom když nám dáš čouda.”

“Nemám.”

“Tak peníze… na čouda.”

“Taky nemám.”

Kluk se zachechtal a podíval se na své dva kamarády. Pak zaťal pravou ruku v pěst a přidržel Tomovi prsteny s bodlinami před očima. “Když tě praštím tímhle, budeš mít kschit k nepoznání.”

Tom zachoval klid. “Raději to nedělej.” Kluk se drze usmíval. “To záleží na tobě.”

Tom přikývl. Nadechl se, přikrčil se a pak bleskurychle zaútočil. Kluk najednou vykřikl, protože Tomova ruka svírala jako kleště jeho pravé zápěstí. Sevření sílilo a zároveň mu Tom tlačil ruku do strany. A vzápětí praštil Tom rukou s prsteny o zeď. Bylo slyšet zaskřípání, jak se dlouhé bodliny zaryly do omítky, jak se přitom ohnuly nebo dokonce zlomily. Pak kluka odstrčil, takže chuligán přeletěl několik schodů nahoru a zůstal tam ležet.

“Tohle už nikdy nedělej,” varoval ho Tom předtím, než odešel. A o ty dva další se nestaral. Nechápali, co se to stalo.

Tom nenáviděl násilí. A už vůbec ne ve chvíli, kdy ho trápily jiné starosti. Jenže takhle to v téhle čtvrti v těchto domech, kde většinou žili lidé bez práce chodilo. Tady byli všichni na hony vzdáleni americkému snu o štěstí.

Dole na chodbě stály dvě ženy a zaníceně si o čemsi povídaly. Ačkoliv je Tom přívětivě pozdravil, pohlédly na něj velice plaše. Tom už se vlastně těšil na to, až z domu odejde, ale teď, když byl zase na ulici, zmocnil se ho opět jakýsi strach z toho, co přijde.

Sengara přemýšlel, čím to může být. Skutečně jen tím pochmurným prostředím a zamračenou oblohou, kterou nepročistil ani silný vítr, který teď foukal stále prudčeji? Tomovi se zpotily dlaně, a tak si je otřel o kalhoty. Zastavil se mezi dvěma okny a pozoroval okolí.

Nebylo nic, co by vzbuzovalo větší pozornost. Vládl tady docela běžný ruch. S dnem, chýlícím se ke konci dokonce doprava ještě poněkud houstla. V malých obchůdcích se tísnili zákazníci a Tom si uvědomil, že spousta majitelů těchto krámků je vyzbrojena nejrůznějšími zbraněmi a že se tak pojišťují proti přepadením, která tady byla na denním pořádku. Tom se nechtěl dlouho zdržovat na jednom místě. Vzbudil by tím příliš velkou pozornost. Proto se loudal po ulici dál. Nechtěl se dostat do přílišné blízkosti mola, kde byl terén velmi nepřehledný.

Procházel právě kolem mandlovny. Ze zamřížovaného okénka těsně u chodníku se valila pára, která ho na chvíli docela zahalila. Ze sklepa zaslechl hlasy. Mezi nimi drsný chechtot.

Vzpomněl si na Jericha a na Chata.

Především na svého přítele, který slíbil, že se co nejdříve vrátí. Zmínil se o dvou přátelích, jejichž auru

zaregistroval při jedné meditativní seanci v noci. Chtěl se s nimi setkat a Toma strašně zajímalo, jestli se to podařilo.

Připadalo mu, že má tělo pokryto spoustou malých elektricky nabitých článků. Byl napjatý a současně se cítil unavený. Minulou noc nespal a nevrátil se ani na pracoviště, protože věděl, že by ho tam čekal Jericho v podobě sluhy.

A bez toho se docela rád obešel.

Lidé se na něj dívali a on uhýbal jejich pohledům. Z jednoho průjezdu se na něj usmála dívenka. Měla na sobě tričko bez rukávů, které jí odhalovalo břicho a těsně upnuté kalhoty. V pravé ruce držela poloprázdnou láhev whisky.

Před obchodem, v němž se prodávalo řecké zboží, seděli tři muži a hráli karty. Dřepěli na bedničkách od zeleniny. Majitel stál v otevřených dveřích a sledoval hru. Neustále si prsty hladil knír.

Všechno bylo docela normální.

I ruch na ulici. Auta se šinula dopředu pomalým tempem, protože řidiči museli dávat pozor na díry v asfaltu, které vytvářely na vozovce zajímavý vzorek.

Objevila se proluka mezi dvěma domy. Nebyla široká ani dlouhá, ale přesto využitá. Bohužel pro odpad, protože tady někdo vysypal zbytky, kterých se nemohl zbavit jinde. Vznikl tak ráj pro krysy a mouchy.

Tom Sengara se zastavil. Podíval se úzkým průjezdem na jeho konec.

Za ním se rozkládal plácek. Nedokázal rozeznat, co je tam naskládáno: Zato tam zahlédl stín jakéhosi člověka, který z pravé strany vystoupil do světlejší části proluky.

Tom se nehýbal. Zahlédl ten stín, ačkoliv ho nedokázal

přesně identifikovat. Okamžitě si však všiml, že z něj

vyzařuje jakási hrozba, kterou nezmírnila ani délka oné uličky.

Byla tady, nedala se popřít a stín se natočil tak, že Tom viděl rovnou na něj.

Byl to muž.

Vysoký muž. Měl na sobě černé šaty a černý klobouk. Jeho okraj byl protažen dopředu, takže místo tváře bylo vidět pouze jakousi světlou skvrnu.

Toma se náhle zmocnil smrtelný strach. Souvisel bezprostředně s tou postavou. A změnil se v tentýž pocit, jak měl spáč, který byl pod Jerichovým vlivem.

Jak to Jerichovým? Byl to Jericho!

Ten zlý, temný muž. Ten, který přinášel neštěstí a zjevil se tady z cizích, naprosto neznámých světů. Příšerný posel smrti, který se ukryl do svých černých šatů a zakrýval svou pravou podobu. Měl ovšem vůbec nějakou normální podobu, nebo jen prostě existoval? Nedokázal snad svou podobu měnit? Nebyl snad jednou duchem a pak zase člověkem?

Neznámý se pohnul. Zdálo se, že je srostlý se zemí. Úzkou uličku zcela vyplnil svou aurou, a i ta byla velmi zlá.

Obsahovala něco z oněch příšerných snů, které znal i Tom Sengara. Byly to návaly smrti, násilí a hrůzy. Nedokázal je rozlišit, najednou ztratil schopnost vnímat jednotlivosti. Aura ho zahalila jako ohromný oblak páry, který mu naháněl nevýslovnou hrůzu.

Tom chtěl couvnout.

Nešlo to. Cosi ho spoutávalo a musela to být aura onoho neznámého, která ho držela.

Náhle pro něj neexistoval na světě nikdo než on sám a ten cizinec, ale Tom pořád ještě dokázal kontrolovat své myšlenky. Přemýšlel o tom, jak často v poslední době hovořil s Chatem o Jerichoví. Přitom se zmínili i o tom, jak démon vypadá.

Jericho se s oblibou ukazoval jako vysoký, zlý muž, oblečený celý v černém. Tak to bylo už dříve.

Nic se nezměnilo. Existoval nejen ve snech, ale i ve skutečnosti. A teď se pohnul!

Velmi pomalu zvedl pravou paži. Přitom natáhl ruku tak, že se špičkami prstů dotkl širokého okraje klobouku. Na chvíli na něm rukou spočinul. Pak pokrčil palec, protože ho chtěl zastrčit pod okraj klobouku.

Vysunul si klobouk výš. Jericho chtěl ukázat svou tvář, kterou dosud Tom nespatřil, jelikož ji měl Jericho zakrytou předloktím. Ještě chvíli a pak se obličej objevil.

Tom se na něj zadíval a zachroptěl.

Byl to ošklivý, ale přesto ne nijak hrůzostrašný pohled. S něčím takovým musel Tom vlastně počítat. Znal tvář z vyprávění, ale ve skutečnosti vypadala mnohem ošklivější a odpornější.

Jericho měl tvář dítěte. Ne malého dítěte, ale přímo kojence, jehož hlavička byla zevnitř jaksi nafouknutá a tvarem se podobala narůžovělému balónu.

Naducané tváře, široké čelo, laloky nad malými očky a nos, který si takové označení ani nezasluhoval. Ještě níž pak byla ústa. Vůbec ne taková, jaká lidé obvykle mívají spíš jakási sající, šeptající a pohybující se rána, která byla do toho kojeneckého obličejíčku vyříznutá.

Vlhce se leskla, jako by byla potřísněna slinami. Byla to odporná ústa. Musela vzbuzovat hnus také proto, že se

spolu s dvojitou bradou neustále pohybovala. U rtů tak vznikaly pořád malé bublinky.

Všechno bylo měkké a odpuzující a Tom by docela chápal, kdyby na téhle kojenecké hlavě nerostl jediný vlásek.

Otřásl se, ale neodešel pryč, což bylo zřejmě způsobeno atmosférou. Celá ulička totiž patřila Jerichovi. Proměnil ji ve svůj svět.

Sengara už neměl vlastní vůli. Rád by si ji uchoval, jenže démonova síla ji teď docela zatlačila do pozadí. Jen on tady teď vládl a rozkazoval.

Tom se nechtěl pohnout. Přesto to udělal a vykročil dopředu.

Krok za krokem se blížil úzkou uličkou ke zkáze.

Jericho ho lákal Jericho po něm něco chtěl a Tom mu nedokázal vzdorovat.

Tom se brodil smetím a nohama ho odkopával do stran. Nedbal na to a nevšiml si ani lidí, kteří prošli kolem ústí uličky. Ani je nenapadlo, aby otočili hlavu. Šli si prostě svou cestou. Pro ně jako by ta ulička ani neexistovala.

Ani Jericho nezůstal stát na místě. Přibližoval se ke svému služebníkovi a oběti.

Vychutnával každičký krok. V jeho tváři se zračil triumf. Chladná malá očka se mu rozzářila a ústa se chvěla divokou dychtivostí. Na rtech se mu tvořily stále větší bubliny slizu.

Jericho se již cítil jako vítěz. Tom to sice tušil, ale nedokázal proti tomu nic podniknout. Nezbývalo mu nic jiného, než kráčet démonovi vstříc. Ten měl teď ústa otevřená dokořán a škubal celým tělem.

V odporné kojenecké tváři se objevila díra. Z dálky vypadala jako temný otvor, v němž to však škubalo a hemžilo se podivným pohybem.

Nebyly to sliny, ale jiná hmota, která jako by povstala odněkud z útrob těla.

Hmota se valila výš, protože otevřený chřtán jí dával prostor a už už hrozila, že překypí ven.

Tom Sengara byl ještě příliš daleko, než aby viděl něco bližšího, ale instinktivně se obával té hmoty, která jako by ignorovala zemskou přitažlivost a drala se ven z úst, vzhůru.

A pak se objevili první.

Dodali jí vzápětí temného lesku. Protože sebou ústa pořád škubala a byla otevřená dokořán, nepostavila se jim do cesty žádná překážka. Drali se z úst jako pominutí. A podařilo se jim dostat se přes růžové rty ven.

Teprve v té chvíli Tom spatřil, co se to z toho těla dere. Všelijaká havěť, červi, pavouci, brouci a ponravy,

odporní tvorové navzájem propletení a slepení se řinuli z démonova těla. Jericho se zastavil. Jeho mohutné tělo se opřelo o zeď. Zvedl paže a kojenecké obtloustlé prsty si vrazil do chřtánu, uchopil citlivou sliznici po stranách a roztáhl ústa, jako by byla z gumy. Změnila se v šikmý široký otvor, který dával oné havěti ještě více místa.

Teprve teď to byl opravdový příval hnusu. Hemžící se temná masa brouků, červů a odporných ponrav. Jericho je ze sebe zvracel. Hmota dopadla na zem jako husté bahno.

Pro Toma Sengaru by teď bylo načase, aby odtud utíkal kamsi pryč. Možná i pomyslel na útěk, jenže by tu myšlenku nebyl schopen uvést v čin, protože Jerichova

moc byla prostě příliš veliká. Svírala ho, zmocnila se jeho

vůle a on nebyl schopen udělat vůbec nic.

Tom sklopil oči a zíral na hmotu, která ležela na zemi. Jenže tam nezůstala jen tak v klidu. Pohybovala se, rozplizla se do stran a jako by jejím cílem byl právě Tom Sengara.

Indián zíral na hemžící se havěť. Dovedl si spočítat, kdy se ten hnus dostane až k němu. Má sotva minutu čas a pak bude konec.

A z odporné kojenecké tváře se pořád valil proud hnusných tvorů. Démon vychutnával svůj triumf.

Hmota už teď vytvářela na zemi ucelenou vrstvu, která se hýbala a hemžila, až dospěla ke špičkám Indiánových bot. Na chvíli měl Tom dojem, že se ty temné potvory uklidnily. Jenže to byl omyl. Obepjaly mu už obě nohy a Tom si teď připadal, jako by stál uprostřed temného moře.

A potvory pokračovaly v cestě.

Tentokrát ne dopředu, ale nahoru. Šplhání jim nedělalo sebemenší potíže. Nejprve mu dosahovaly po boty, pak po ponožky, vyškrábaly se po nohavicích kalhot a vlezly mu i pod oděv, takže je za chvíli cítil i na pokožce.

Byl to první kontakt. Škubl sebou. Cítil odporný chlad a sliz, který pálil.

Předklonil hlavu a díval se na dlouhý koberec. Tvořil jakési propojení mezi ním a Jerichem, jehož tvář už neviděl. Démon zaklonil svou odpuzující hlavu dozadu, jeho otevřená ústa teď směrovala vzhůru a z malých oček mu sršel triumf hrůzy.

Kochal se tím, jak jeho oběť předtím, než ji zabije, trpí…

To, že něco není v pořádku, jsem poznal podle toho, že před agentovým domem stálo šikmo na chodníku auto obklopené několika čumily. Ti mě prakticky vyzvali k tomu, abych se podíval dovnitř vozu. Byl to služební vůz a pokud jsem se nemýlil, patřil newyorské FBI, protože na středním sloupku uvnitř vozu jsem spatřil telefon, jaký většinou používala policie.

Nepříjemně se mi sevřel žaludek. Otočil jsem se k muži stojícímu vedle a zeptal jsem se, kdo všechno vešel do domu.

“Dva muži.”

“Policisté?”

Opovržlivě se ušklíbl. “Smrděli jako poldové, takže to byli poldové.”

“Dík.”

Vešel jsem do domu, kde mi přímo do náruče vběhl rozčílený vrátný. Poznal mě a zatímco jsem pospíchal k výtahu, zeptal se: “To jdete zase ke svému příteli?”

“Přesně tak.”

“Můžete jít rovnou se mnou. Máme stejnou cestu.”

“Proč vy?”

“Protože musím otevřít dveře bytu univerzálním klíčem. Příkaz FBI.” Blýskl po mně pohledem. Já jsem jen přikývl. Bolest v žaludku zesílila. Z pórů mi vyrazil studený pot.

Uvažoval jsem, kdy a kde jsem mohl udělat chybu, ale nepřišel jsem na to. Doposud vlastně probíhalo všechno normálně. Nebyl jsem si vědom žádné viny.

Byl jsem tak rozčílený, že jízda nahoru mi připadala téměř nekonečná.

Vrátný na mě neustále zíral, jako bych celou tuhle zapeklitou situaci spískal já.

Konečně jsme byli u cíle. Vyrazil jsem z kabiny ještě před tím nemotorným chlapíkem. Ti dva muži přede dveřmi vypadali jako hlídka. Měli obvyklé uniformy a nejprve si mě důkladně prohlédli.

“Kdo jste?”

“John Sinclair.”

Ten druhý se usmál. “Jo, ten z Londýna. Už nám o vás

řekli.”

“To je fajn, takže vám nemusím nic sáhodlouze vysvětlovat.”

“Ale jo, Sherlocku.” Muž si zastrčil ruce do kapes bundy.

“Možná byste nám mohl říct, kam zmizel náš kolega. Nikdo se tam totiž nehlásí. Přestože měl uloženo zůstat v bytě.”

“Já nevím.”

Oba příslušníci FBI na mne pohlédli, jako by mi nevěřili ani slovo.

Vrátný domovník až dosud čekal v pozadí a poslouchal. Teď udýchaně přistoupil blíž. “Takže mám dveře odemknout, pánové?”

“Jo, odemkněte.”

“Díky,” muž se protlačil kolem mne a přistoupil ke dveřím. Důležitost úkolu způsobila, že v obličeji

zbrunátněl. Sehnul se k zámku, my zůstali stát za ním. Policisté nalevo a já napravo od něj. Oba vytáhli zbraně.

To se mi zase nelíbilo.

“Copak chcete Abeho zabít?”

“Poslyšte, Sherlocku, tohle s tím nesouvisí. My sázíme na jistotu.” Muž, který promluvil, měl modrý oblek s několika skvrnami na zádech a bílou propocenou košili. Vypadal jako Mexičan, zatímco druhý mi připomínal boxera středně těžké váhy, kterého někdo vecpal do těsné džínové bundy.

Vrátný se napřímil. Hrdým hlasem oznamoval: “Je otevřeno!”

Chtěl jsem jít napřed, ale boxer mě zadržel. Usmál se a jakoby náhodou zamířil hlavní revolveru na mé břicho. Vrátný ucouvl zpátky. Zavrtěl jsem hlavou. Agent v modrém obleku kopl do dveří a otevřel je.

Buď se to naučil z televizních seriálů, nebo herci to odkoukali od něj, protože mezi realitou a filmem nebylo v téhle chvíli rozdílu. Zažil jsem agenta FBI v akci, jak se vrhl do bytu, zastavil se, jak se prudce otočil, zase spustil ruce vztyčené do výše, pak se jimi rozmáchl a zbraň sledovala všechny tyto pohyby. Její ústí teď mířilo do všech možných směrů a nenacházelo cíl.

Počítal jsem s tím. Proto jsem také zůstal v chodbě, na rozdíl od druhého agenta a od vrátného, který nedokázal potlačit zvědavost a neustále přešlapoval z nohy na nohu.

Druhý muž se rovněž vrhl do bytu. Když jsem se vydal za ním, vrátný se mne zeptal: “Mám už jít, pane?”

Otočil jsem se na prahu dveří a kývl jsem: “Ano, nejlíp bude, když zmizíte.”

“Dobře.”

Už jsem se o toho chlapíka nestaral. Byt byl přesně podle mého předpokladu prázdný. Alespoň po Abem Douglasovi nebylo ani památky. Na jedné straně jsem byl rád, že jsme tady nenalezli jeho mrtvolu, ale na druhé straně ve mě Abeho zmizení vzbuzovalo jisté obavy. V duchu jsem uvažoval, kde by mohl být a co ho přimělo k tomu, aby opustil byt.

Jeho dva kolegové prohledávali všechny místnosti. Dělali to velmi důkladně a velice často si ulevovali nadávkami. Zbraně už zase odložili.

Na nic jsem si nehrál a klidně jsem čekal na oba policisty v obývacím pokoji. Když vešli, seděl jsem pohodlně v křesle.

“Douglas tady není.”

“To už jsem zjistil.”

Muž v modrém obleku tiše zaklel. “To ho přijde draho, Sinclaire. Měl příkaz zdržovat se v bytě.”

Utkvěl na mně nedůvěřivým pohledem. “Nebo v tom máte prsty vy?”

“Jak jste na to přišel?”

“Douglasovi se jistě dostalo pomoci.”

“Ode mne ne. Já jsem taky překvapený. Chtěl jsem s ním mluvit a nechápu, že Abe z bytu odešel. Nemůžu vám bohužel ani dát tip, kam mohl jít. Vážně mě to mrzí.”

“To vám nikdo neuvěří.”

“Ale ano. Mám obavy. Jde tady o věci, které jsou zatraceně nebezpečné. Vím ovšem taky, že byste je nikdy nepochopili.”

Druhý agent v džínové bundě zamířil k telefonu a spojil se s centrálou. Informoval o neúspěchu, chvíli poslouchal, pak se otočil a podal mi sluchátko.

“Kdo se mnou chce mluvit?”

“James Levine.”

Vstal jsem. Věděl jsem, kdo je James Levine, i když osobně jsme se s tím šviháckým Kaliforňanem nesetkali. Znal jsem ho jen z vyprávění.

“Ano, Sinclair…”

Neozval se pozdrav, ale rovnou otázka. “Víte, kde je Douglas?”

“Ne, to nevím. Sám ho hledám.”

“No to je fajn.”

“Mně to fajn nepřipadá, pane Levine. Rád bych totiž věděl, kde vězí, protože bych řekl, že Abe neopustil svůj byt dobrovolně.”

“Únos?”

“To mě vážně napadlo.”

“Kdo by ho měl unést?”

“Síly nebo mocnosti, s nimiž se pustil do křížku a které za tím vším vězí.”

Slyšel jsem, jak se Levine uchechtl. Zaznělo to trošku nevěrohodně, což ovšem nebylo způsobeno linkou, ale jím samotným.

“Nechte toho, Sinclaire, nechte toho! To všechno jsou jenom spekulace. Nechtějte mi navykládat, že za tím vším stojí jistý Jericho.”

“Proč ne?”

“Protože takovým hovadinám prostě nevěřím.” Zachoval jsem klid, i když se hlas toho muže změnil.

“To je samozřejmě vaše věc, pane Levine. Jenže já ty takzvané hovadiny můžu potvrdit. Vězte, že Jericho opustil svou říši v poušti a zkouší to teď zde v New Yorku. Je tady a nedá se odtud jen tak snadno vypudit. To mi věřte.”

“Tak mi ho ukažte.”

“Až Jericha najdu a zničím ho, naservíruju vám ho na stříbrném podnosu.”

“Nechtě těch legrácek, člověče.”

“Nápodobně. Je zatím jasné, že Abe Douglas odešel z bytu.”

“Našli jste tam nějaké stopy použití násilí?” zeptal se Levine.

“Ne.”

Hlas zněl zuřivě. “Tak to Douglas prostě porušil mé nařízení a jednoduše si odešel. To je tedy paráda. Ale my ho najdeme, Sinclaire, a položíme mu pár pořádně nepříjemných otázek.”

“To můžete, Levine, za předpokladu, že ještě žije. Já ho každopádně nepovažuji za vraha té mladé ženy. V tom mají prsty jiné síly, které vy odmítáte akceptovat. To je ovšem váš problém. Já budu pokračovat. I když vy popíráte, že by Jericho existoval, mne ani na chvíli nenapadne přestat. Ještě nějaké dotazy?”

“Na vás ne. Dejte mi Meekera.”

“Kdo je to?”

“Zavolejte ho.”

Udělal jsem to. Přišel policista v modrém obleku a vzal mi sluchátko z ruky. Měl velmi výmluvný pohled. Kdyby mohl, byl by mě nejraději vystřelil na měsíc.

Meeker si vyslechl ještě řadu pokynů a položil sluchátko. S kolegou se pak chystali k odchodu. Chtěli z bytu dostat i mne, ale já se bránil.

“Je mi líto, pánové, ale já zatím zůstanu tady. Mně se tu líbí.”

“Jak to?”

“Budu čekat na Abe Douglase.”

To policisté nechápali. Neměli ani zákonný důvod, aby mě z bytu vykázali, z čehož měli úžasný vztek. Museli to ovšem se skřípáním zubů akceptovat a nakonec mě přece jen nechali v bytě samotného.

Proč jsem to udělal? Protože jsem počítal s tím, že člověk jako Abe Douglas se prostě neztratil jen tak, bez důvodu. Muselo v tom být něco víc. Nemohl jsem se smířit ani s tím, že ho někdo prostě jen tak unesl. Samosebou jsem s tím musel počítat, současně jsem si ale dovedl docela dobře představit, že Jericho zase kuje nějaký mohutný plán, v němž má Abe Douglas hrát ne nepodstatnou roli. Znal jsem tyto věci ještě z pouště, když tam pojmenoval malou osadu svým jménem. V té vsi pak žili výlučně lidé, kteří mu byli po vůli a jemu se přitom povedlo vloudit se jim do snů. Mohl je pak ovládat a utvářet jejich představy přesně podle svých přání. O totéž se teď chce zřejmě pokusit zde v New Yorku. Jenže tady ještě nedospěly jeho plány do tak pokročilého stádia. Vzpomněl jsem si také na to, jak jsme se se Sukem při naší poslední návštěvě v Jerichu dostali do Jerichových démonických světů snů. Musel jsem počítat s tím, že se to bude tentokrát opakovat. Bylo mi to ale vlastně docela vhod, protože jen tak jsem mohl prohlédnout jeho záměry.

A navíc jsem byl rád, že Suko a Chato se pokusí případ řešit z druhé strany. V každém případě jsem byl velmi zvědavý, jestli se něco přihodí. Kde jen může vězet Abe Douglas? Nevěřím tomu, že by opustil byt bez vážnějšího důvodu. Něco se muselo stát a já musím zjistit, co.

Mohlo to být docela dobře tak, že Jericho se s ním nějakým způsobem spojil. Možná, že na něj seslal některý ze svých krutých snů, když Abe usnul.

To bylo docela možné, a pokud tomu tak bylo, doufal jsem, že to Jericho podobně zkusí i se mnou. Zvedl jsem se.

Byt byl vybaven klimatizací. Místnostmi vanul příjemný chladivý vzduch. Klimatizace tiše bzučela, zvenčí dopadalo dovnitř přes žaluzie tlumené světlo. V ložnici zatáhl Abe závěsy. Bylo tam dost šero. A pokud Abeho někdo unesl, pak jistě ne Jericho osobně, ale některý z jeho pomocníků. Někdo z těch sinalých poslů smrti, kteří se dokázali zjevovat jako skutečné bytosti i jako přizraky ze snů.

Přál jsem si, aby se tady zjevili, protože několik jsem jich tehdy dokázal vyřídit.

Zamířil jsem zpátky do obývacího pokoje. Předtím jsem se však porozhlédl v kuchyni, vzal jsem si z lednice něco k pití a s plechovkou v ruce jsem se pak chtěl zase vrátit do křesla.

Před prahem jsem se zarazil. Změnilo se tady něco? Ne, na první pohled ne. Nebyl tady nikdo, kdo by mohl pohnout nábytkem a i koberec ležel stejně jako předtím. Přesto jsem se nemohl zbavit dojmu, že se něco stalo.

Celková atmosféra se změnila. Byla docela jiná. Najednou tu bylo jaksi nebezpečno. Ačkoliv jsem nikoho neviděl, měl jsem najednou pocit, že jsem sledován.

Někde někdo číhal…

Temné mocnosti, které se chystaly k útoku a jen čekaly na vhodný okamžik. V průběhu let jsem si vypěstoval cit na takovéto věci a reagoval jsem dost spolehlivě.

Opět jsem se usadil v křesle. Pak jsem otevřel plechovku.

Když jsem otevřel víčko, zasyčelo to a z otvoru se vyřinula pěna. Napil jsem se, plechovku jsem položil na stůl a otřel jsem si rty.

Seděl jsem. Nastalo ticho. Minuta, dvě…

A právě toto ticho ještě vystupňovalo mé očekávání. Cítil jsem svěděni na pokožce, jako by mi po ni běhaly stovky malých mravenečků.

Rozhodující okamžik se blížil. Docela dobře jsem si dovedl představit, že je velmi blízko. Byl jsem si totiž jistý, že se něco musí stát. Když jsem otočil hlavu, po obličeji mi přejel závan chladivého vzduchu.

Nebyl to duch, který by se o mne otřel. To se jen

připomenula fungující klimatizace.

Pomalu se mě začaly zmocňovat pochybnosti, jestli se chovám správně. Možná bych měl hledat na jiném místě a spojit se s Chatem a Sukem.

Když tady tak nečinně posedávám, jsem zároveň docela mimo hru.

A pak jsem zaslechl onen zvuk.

Hned jsem se v křesle napřímil, protože to nebyl zvuk, který by vydávala klimatizace.

Nadechl jsem se. Po zádech mi přejel mráz. Marně jsem se snažil zjistit, odkud se ty zvuky berou.

Byly prostě tady, nepřicházely z žádného určitého směru, a byly všude.

Pocítil jsem tlak v očích. Ten zvuk byl zatím příliš slabý, aby bylo možné ho identifikovat, ale nezůstalo to tak

dlouho. Jeho intenzita rostla a já jsem zjistil, že mě ten zvuk vlastně obklíčil, že se na mne line ze všech stran.

Na světe existuje mnoho podobných variací, které jsou takřka nepochopitelné. I já jsem měl problém určit, co vlastně ten zvuk představuje.

Zůstal jsem sedět v křesle, ale přesto jsem se díval ke stropu místnosti a otáčel jsem hlavou. Nade mnou nebylo nic. Všechno bylo normální.

Až na onen zvuk.

Nebylo to škrábání, ani šoupání, ani úpění, ani sklíčení nebo šepot.

Ale bylo možné to identifikovat, protože to bylo normální a já už jsem to v takové podobě slyšel, i když ne tak koncentrovaně a silně. Přece jen to ale patřilo ke každodennímu životu každého člověka.

Ten zvuk zněl jako oddechování!

Na chvíli jsem se napřímil, když jsem si to uvědomil. Pak jsem strnul, protože to dýchání nevydávala jen jediná osoba. To dýchalo několik lidí, kteří se různě nadechovali a zase vydechovali a mezi tím vždy uplynula jistá doba.

Ten, kdo takhle oddychoval, byl ve zcela určitém stavu

spal.

A tu mi bylo najednou všechno jasné. To, co jsem kolem sebe slyšel, bylo oddychování spících lidí, kteří však neleželi v mé bezprostřední blízkosti, ale na jiných, velmi vzdálených místech. Museli být někde zde, v New Yorku a jistě byli pod vlivem jediného tvora Jericha.

Takže ti spáči, které jsem ale neviděl, patřili k Jerichovým služebníkům či obětem. Jericho udělal zde v New Yorku totéž, co tenkrát v poušti.

Opět je shromáždil kolem mne. A mne se náhle začal zmocňovat vztek.

Zase to dokázal, zase si postavil malou armádu a ukazoval mi svou moc.

Jestlipak je mezi nimi i Abe Douglas? Pokusil jsem se zapudit tuto myšlenku a soustředil jsem se jen a jen na ty zvuky.

Protože sem do pokoje pronikaly odkudsi z neznáma, musely přicházet nějakým tunelem, jinak by je nebylo slyšet tak zřetelně.

Pořád dlouhé nadechování, po němž vždy následoval dlouhý výdech. Občas ho přerušily tiché, chraptivé a škrábavé zvuky, nebo slabý sten, protože ti lidé nejen spali, ale něco se jim také zdálo.

A to mě zase přivedlo na myšlenku, že na ně Jericho seslal sny a navíc se mu podařilo do nich proniknout. Teď těmi lidmi bude moci manipulovat tak, jak se mu zlíbí. Navíc jsem počítal s tím, že tahle zvuková kulisa je pouhým začátkem. Jericho byl schopen ty příšerné sny změnit ve skutečnost a strhnout do ní také lidi, kteří nepatřili mezi ony spáče.

I to jsem znal z onoho města v poušti. Co bych teď dal za to, aby se mnou byl Barry F. Bracht.

Byl to muž s dvojí existencí. Jednak docela normální člověk, který pracoval jako lektor jakéhosi nakladatelství, a jednak za určitých zvláštních okolností se měnil v Zebulona, v bojovníka proti stínům. To se však stávalo pouze v noci a tehdy, když někomu hrozilo výjimečné nebezpečí.

Bohužel jsem ho nedokázal přičarovat, a tak jsem byl zatím odkázán sám na sebe.

Těžké oddychování pokračovalo. Neměnilo rytmus. Zahalovalo mě jako jakýsi další akustický prostor a, což jsem si bohužel také musel přiznat šlo mi pořádně na nervy.

Nemohl jsem si prostě na ty zvuky zvyknout a domníval jsem se, že je to pouhá předehra k čemusi daleko hroznějšímu. Možná mě tak chtěli uchlácholit, zbavit mě schopnosti bránit se. Jenže já se zatím pořád ještě držel.

Podobalo se to zvukům stroje, který je vystaven úžasné námaze. Musel těžce dřít a podařilo se mu dostat mě do stavu, který se mi přestal líbit.

Začal jsem být nevýslovně unavený a malátný. Zjistil jsem to tak, že jsem na chvíli vůbec nic nevnímal, z onoho dýchání jsem na zlomek vteřiny neslyšel vůbec nic. Vylekaně jsem se zvedl a zjistil jsem, že zvuky přetrvávají, jako by mě chtěly i dál trápit a odnést kamsi pryč.

Zatraceně, nesmím tady usnout a vydat se Jerichoví všanc. Musím bojovat s tím stavem plíživé letargie.

Zatím jsem pořád ještě seděl v křesle, zjistil jsem ale, že jsem se svezl dopředu, aniž jsem si toho všiml. Natáhl jsem nohy před sebe a zapřel jsem se chodidly o koberec. Byla to pohodlnější poloha právě proto, že jsem si vyhledal pozici, v níž by se mi nejsnáze usnulo.

Opět jsem se vytáhl nahoru.

Nene, nebylo to vytáhnuti. Sám jsem se styděl za ty malátné, pomalé pohyby. Měl jsem totiž co dělat, abych se dostal zase do sedu.

Okolí na mne neuvěřitelně působilo. Pociťoval jsem únavu. Zřejmě nejsem už vůbec schopen jednat správně.

Pomyslel jsem na Abeho Douglase. Jestlipak to s ním dopadlo stejně?

Bylo to docela možné, protože démon jako Jericho na nic nezapomínal. Umanul si, že se pomstí, a ta pomsta platila stejně i Abemu Douglasovi.

Ztěžkla mi víčka. Jen s úžasným vypětím jsem dokázal udržet oči otevřené. Nechtěl jsem se za nic na světě vydat do spárů oněch temných sil. Pohlédl jsem na strop.

Abe Douglas ho nechal natřít na šedobílo. Takže byl normální, jenže já ho teď viděl docela jinak! Spatřil jsem jeho proměnu!

Strop se vyklenul směrem nahoru, ale nepraskl. Vytvořil prakticky širokou kopuli, jejíž střechu jsem však neviděl, protože mizela ve vzdálené šedi. Prakticky v jiném světě, protože tam, v oněch cizích dimenzích, se odehrávaly scény, které nebyly normálně viditelné. Řídila je ale jistá konkrétní bytost.

Ano, v téhle hře měl prsty Jericho.

Vyvolával scény, které mi defilovaly před očima. Viděl jsem muže. Leželi na lehátkách. Spali. Nebyl jsem schopen je spočítat, ale muselo jich být přes dvacet. A jedno měli společné. Všichni byli Indiáni, kteří sem do New Yorku přišli z dalekého Západu, aby tady vykonávali jistou práci.

Byla to naprosto klidná scéna. Spící lidé obvykle nejsou nikomu nebezpeční. Jenže já zde musel myslet ve dvou rovinách. Protože tito spící lidé byli plně pod Jerichovou kontrolou. Dovedl se vetřít do jejich snů nebo sám na ně některé sny seslat.

Naháněl jim hrůzu, strhával je do svého nereálného světa, který přesahoval veškeré přirozené hranice, takže sen a skutečnost se v něm překrývaly a hranice docela mizely. I pro mne…

Protože skupina spících Indiánů se pomalu ztrácela. Byla ještě vidět, ale už jen jakoby za závojem, za nímž se rýsovala stále jasněji další scéna.

Byly to sny, které se začínaly zhmotňovat. Viditelné přízraky, sny, v nichž se snoubila hrůza a děs. Díky Jerichovu zásahu se zviditelnilo vše, co produkovalo lidské podvědomí.

Tam, kde byl kdysi strop, se rýsovaly hrozivé obrazy, které se podobaly apokalypse, protože každému ze spáčů se zdálo něco jiného.

Bylo to pořád hrozivé. Sen jednoho se mísil se snem ostatních, takže vznikaly scény nepopsatelné hrůzy.

A mně se nedařilo vyhnout se jim. Jerichová moc mě nutila, abych se na ně díval i nadále, takže jsem se prakticky stal třebaže vzdálenou, přece jen však nedílnou součástí celku.

Mně samotnému se ovšem nic nezdálo. Vnímal jsem ty obrazy v bdělém stavu. Současně jsem si ale přiznal, že nejsem příliš vzdálen stavu hlubokého spánku. A bylo teď už jen na Jerichoví, kdy zasáhne.

Nade mnou prožívali lidé nepředstavitelná muka a trýzeň. Muž, kterému se tohle zdálo, musel bojovat se svým podvědomím, jenže o tohle jsem se už nemusel starat, stejně jako o úděsnou grimasu se širokou tlamou, z níž kanula krev.

Já jsem neprožíval sen, všechno jsem to vnímal jako zlovolný psychický teror. A najednou jsem měl dojem, že v mé bezprostřední blízkosti nastává jakási změna.

Něco se dělo.

Tentokrát ne na stropě, ani ne pod ním. Bylo to v místnosti. Byl jsem překvapený. Někdo vešel.

Seděl jsem pohodlně v křesle a nebyl jsem s to pohnout se. A přesto ta změna pokračovala.

Uvědomoval jsem si, že ten někdo se ke mně stále více přibližuje. Naprosto neslyšně, jako by se plížil a já si všiml i změny, k níž došlo napravo ode mne…

Byl to závan smrtelného nebezpečí…

Zatím mě ještě nechávalo na pokoji, pronikalo však neustále dál, blížilo se ke mně a měnilo se.

Sen, skutečnost?

Nevěděl jsem. Jen s nevýslovným vypětím všech sil se mi podařilo rozhlédnout se po místnosti. Doposud jsem tady byl sám.

Jenže teď už ne. Dostal jsem návštěvu.

Z Jerichový říše, protože onen návštěvník byl téměř stejně krutý jako Jericho sám.

Démon ke mně poslal dva ze svých poslů smrti! Teď tě dostaneme!

Nevěděl jsem, jestli ta věta byla skutečně vyřčena, nebo jestli byla pronesena pouze v duchu. V každém případě jsem ji naprosto zřetelně slyšel. Pronikla mi do mozku, jako by z něj chtěla vytlačit jiné věci a udělat místo jen této hrozbě.

Kam mě chtějí odvléct? Čeká mě snad stejný osud jako Abeho Douglase?

Potěšilo mě, že ještě dokážu jasně uvažovat a přemýšlet, což současně znamenalo, že se dokážu bránit.

Alespoň v duchu a náznakem. Ve skutečnosti to však vypadalo hůř.

Abych se dostal ke zbrani, musel bych nejen pohnout paží, ale dokonce ji zvednout. Jen silou myšlenek kříž ze záňadří ani pistoli z pouzdra nevytáhnu.

Proto trvalo velmi dlouho, než jsem se dlaní dotkl kolena. Jenže jsem ji pak nedokázal přesunout ani na stehno.

Byl jsem příliš slabý… Zvítězil snad Jericho?

Pravděpodobně ano. Jen jsem to nechtěl přiznat. Pro mne bylo prostě příliš hrozné uvědomit si vlastní bezmocnost. Démon opět zabodoval.

Oba poslové smrti se rovněž pohnuli. Zamířili každý opačným směrem, protože mě chtěli sevřít ze dvou stran a zaútočit. Nevěděl jsem už, kam se mám podívat. Rozhodl jsem se tedy dívat se nahoru, ne do křídově bílých tváří Jerichových služebníků.

A tu jsem ho spatřil!

Stál jako obluda uprostřed všeho toho chaosu a děsu. Měl obrovitou nateklou rosolovitou hlavu, která se náramně podobala hlavě kojence.

Takto odpudivého jsem ho spatřil poprvé a stejně odporně vypadal i tentokrát. Tlustý, nateklý, rozšklebený obličej, který současně jako by zabíral místo těla. A k tomu hlava, na níž nerostl jediný vlásek a přesto vypadala měkce a rozplizle, jako by ji člověk holou dlaní mohl docela snadno promáčknout.

Byla to skutečnost nebo sen?

Nedokázal jsem odpovědět. Poslové smrti byli v každém případě skuteční.

Zaútočili!

Vyděsil jsem se, když jsem ucítil jejich pařáty. Ovinuli mi jimi paže až po lokty a tiskli mě a svírali. Jejich tváře byly naprosto stejné. Ani teď se v nich nepohnul jediný sval. Měly stejně strnulý výraz masek a jejich sinalá barva ostře kontrastovala s oblečením, které jim splývalo kolem těl jako šedivá roucha. Látka jako by byla zbarvena popelem.

Seděl jsem a ani jsem se nepohnul. Oba poslové smrti to však velmi rychle změnili.

Vytáhli mě z křesla.

Pokoušel jsem se jim samozřejmě vzepřít, ale nemělo to smysl. Proti nadlidské síle jsem nic nezmohl. Posiloval je Jericho, a tak mě vytáhli do výšky, jako bych nevážil ani gram.

Nade mnou se neustále odehrávaly sny spících Indiánů jako na filmovém plátně.

Poslové smrti byli ale skuteční ti již opustili svět snů. Já, který jsem i nadále dokázal uvažovat a přemýšlet, jsem se v duchu ptal, kam mě chtějí zavléct.

Zůstanu tady? Nebo zapracuje úděsná Jerichova magická moc a postará se o to, abych zažil svůj konec v nějakém cizím světě?

Ubírali jsme se kamsi pryč. Blížili jsme se ke dveřím.

Všechno bylo tak děsivě normální. Jenže jsem nešel vlastni silou, ale táhli mě ti dva poslové smrti.

Vlekl jsem nohy po koberci, jako by to byla hustá tráva. Necítil jsem žádný odpor, který by mě zadržoval. Klouzal jsem dál a měl jsem pocit, že se ubírám mlhou.

Pryč, jen pryč…

Pak do zdi a skrze zeď. Najednou se realita rozplynula.

Přede mnou se otevřel jiný svět.

Slyšel jsem oddychování spících lidí jako mohutný hukot, který se neustále přibližoval.

A to už jsem věděl, že jsem se ocitl v jiném světě, kde jsem se měl stát hračkou v Jerichových spárech…

Když Chato uchopil Sukovu paži, inspektor se ihned zastavil, protože v téhle čtvrti na muže z Arizony musel spoléhat.

“Copak je?”

Chato mu ruku pustil a ustoupil o krok stranou. Vedle širokého schodiště lemovaného po obou stranách mřížemi se zastavil, svraštil čelo, na místě se přitom otočil, jako by počítal s jistým nebezpečím.

“Zatím nevím.”

Všechno vypadalo docela normálně.

Srpen přinesl do New Yorku vedro a současně nesnesitelné dusno. Tížilo město jako obrovité závaží. Hustá hradba mraků se sice neprotrhla, byla však přece jen o trochu řidší a pozdní odpolední slunce si konečně proklestilo cestu. Jeho paprsky pronikly až do spleti ulic a proměnily ji ve výheň.

Kdesi se vyvalila pára. Suko viděl, jak stoupá z kanálu a asi stopu nad zemí se vytvořila hustá mlha, k níž se ještě přidala vůně vlhkého prádla. Tam se nebezpečí

nekoncentrovalo. Ulicí se rozlehlo troubení houkačky. Pak zaječely pneumatiky, jak nějaký řidič dupl na brzdy. Na vozovce poskakovaly dvě děti. Byly rozpustilé a dělaly na řidiče oplzlá gesta. Muž je vzal naprosto lhostejně na vědomí.

Poblíž výkladní skříně jednoho z obchodů se výrostci zastavili. Byla v ní spousta ovoce, které přímo lákalo k zakousnutí. Jenže tu se jako duch za oběma výrostky objevil majitel krámku. Číhal mezi výkladem a těmi dvěma, v ruce svíral hůlku. Už už se chystal ji použít. Když jim pohrozil, výrostci odběhli a utíkali pryč. Žádné ovoce se jim nepodařilo ukrást. Tohle byl všední život Brooklynu. Chato přistoupil k Sukovi. Indián nechodil, ale přímo se plížil. Na to už si Suko zvykl.

“Zjistil jsi něco?”

“Ano i ne.”

“Ale nějaké nebezpečí tady je.”

Chato váhavě přikývl. “Je tu, Suko, a myslím, že znám i to místo.”

“Kde?”

“Musíme ještě dál.”

Přesné místo Chato také neznal. Suko se držel na druhé straně, pořád krok či dva za ním. Připadalo mu téměř legrační, že tady kráčejí Brooklynem jako dva hrdinové z westernu, ale Chato to jistě nedělal bez důvodu. Těsně před jedním z průchodů na průjezd to bylo příliš úzké se zastavili.

“Tady?” zeptal se Suko.

“Možná, že ano.” Chato to sotva dořekl, když se pohnul. Otočil se přitom doleva a chtěl se protáhnout úzkým průchodem. Suko to udělal po něm.

V průchodu pak do Indiána téměř narazil, protože ten zůstal stát na místě. Chato neřekl ani slovo a jen zíral dopředu. Suko mu nakoukl přes rameno a nad tím, co spatřil, se mu zatajil dech…

Zemřu v téhle zatracené uličce! Ty bestie mě sežerou. Jsou všude. Brouci, červi a pavouci. Lezou po mně a dostali se mi i do útrob.

Tomu Sengarovi letěly hlavou útržky myšlenek a vůbec nebyly nesprávné. Tomu náporu hnusu se nedalo vyhnout.

Zády se opíral o zeď. Odporní červi už mu lezli po celém těle, které bylo vidět jen v nejasných obrysech, protože všude, na rukou, na nohou, na tváři, na hlavě, na prsou se hemžila ona odpuzující hmota.

Otvory v nose a ústy si našly ty bestie cestu do vnitřností. Tom ani nedokázal říci, kolik brouků a pavouků už polkl, rozkousal, kolik slizovitých červů mu sklouzlo do hrdla.

Byl člověkem a cítil se jako zvíře. Držel se na nohou a dýchat mohl už jen ústy. Nos mu totiž dočista ucpaly ty bestie. Neviděl už ani vlastní prsty, ale cítil jen kousání do pokožky. Cítil je všude, už i vlasy se mu začaly hýbat. Byly pokryté odpornou vrstvou oněch malých pomocníků démona. Ústa měl sice otevřená, ale nevyšel z nich jediný výkřik, protože ta masa se mu pohybovala i v krku.

Zbavila ho docela dechu. Už teď jen chroptěl a věděl, že zemře hroznou smrtí udušením.

Jericha nikde neviděl. Démon vyslal své služebníky.

Tím byla pro něj věc vyřízena.

Ne však pro Toma Sengaru, který zoufale bojoval o život. Kousali ho dál, hryzali a vysávali mu z těla sílu. Bylo už pouze otázkou času, kdy se nebude moci udržet na nohou a svalí se na zem.

Nohy mu už vypovídaly poslušnost.

Klesl na kolena. Cítil ještě oporu za zády, jenže postupně jako by mizela i ona a Tom se stále více skláněl k zemi.

Byl v jakémsi podřepu. Hnusné bestie mu teď pokrývaly tělo rovnoměrnou vrstvou. Připadalo mu, že na těle má těžké olověné destičky. Nebyl schopen už ani sedět, svalil se na stranu a tu jako by mu přímo do hrdla vrazila neviditelná ruka a zbavila ho dechu.

Nemohl se nadechnout. Začal se dusit! A cítil ono škrábání a kousání, které doprovázelo jeho smrt.

Bestie se mu uhnízdily i na očích. Teď mu daly ještě jednou šanci, aby se před koncem rozhlédl, aby si prohlédl svět kolem sebe.

Upřeně hleděl na protější zeď.

Hýbala se, kymácela a najednou z ni vyšlehly černé stíny. Nevěděl, že je to předzvěst smrti.

A pak bylo najednou po všem.

Tma, nic než tma… poslední vteřiny života, které byly úděsné. A pak zemřel. Udusil se…

Chato a Suko zírali na mrtvého. Ležel u zdi, jako by se pokoušel ještě v poslední chvíli života do ní vtisknout, což se mu ale samozřejmě nepodařilo.

Viděli však ještě víc.

V jeho bezprostřední blízkosti se cosi hemžilo. Po zemi lezli odporní červi a černí lesklí brouci s chitinovými tělíčky. Byli tady i pavouci, několik jich dokonce lezlo mrtvému z nosních dírek a z úst.

Chato se zhluboka nadechl. Hrudník se mu vzedmul. Pro něj byl Tom Sengara více než kolegou. Spřátelili se spolu. Suko si dovedl představit, že Chato se teď trápí pocitem viny.

Položil mu ruku na rameno a řekl chlácholivě:

“Nemusíš si dělat žádné výčitky, Chato. Prostě se to muselo stát.

Apač zavrtěl hlavou.

“Ne, nemuselo se to stát. Dopustil se chyby. Proč nezůstal u sebe v bytě? Proč?”

“Někdo ho odtamtud mohl vylákat.”

“Možná,” zašeptal Chato a přikročil k mrtvole. “Jenže to mu život nevrátí.”

Oběma nohama začal dupat po slizkých červech a broucích.

Byl u mrtvého jako první. Poklekl u něj. Velice ho to vzalo.

Suko, který stál za ním, viděl, jak se Chatovi chvějí ramena.

Mrtvola vypadala strašně.

Brouci a pavouci zanechali všude stopy kousanců. To ale nebylo ještě zdaleka všechno. Rány se začaly zbarvovat a pokožka se změnila v rozbředlou slizkou hmotu, kterou bylo možno docela lehkým pohybem prostě odtrhnout od kosti.

Chato se otočil. “Mohl bys obstarat přikrývku?” zeptal

se.

Suko přikývl. V téhle čtvrti se lidé nestarali o problémy

jiných.

Samozřejmě je oba dva v průchodu zahlédli, jenže nikoho nezajímalo, co tam dělají a pohled na mrtvého byl kolemjdoucím lidem stejně znemožněn.

Indián moc dobře věděl, proč požádal Suka o obstarání přikrývky. Nechce to ohlásit policii. Policisté by se zbytečně vyptávali a ztratila by se tím spousta času, který potřebovali k něčemu jinému.

Suko zase zamířil k prádelně. Vešel do dveří a sestoupil po třech malých schůdcích dolů.

Podívala se na něj Číňanka, která se hned zeptala, co si

přeje a podivila se, když Suko požádal pouze o deku.

“Taky ji zaplatím.”

“Máme jen ubrusy.”

“Tak mi dejte ubrus.”

Žena jeden donesla. Suko jí dal dva dolary, o které si

řekla a odešel z místnosti.

Vzduch na ulici byl přece jen lepší než v prádelně. O chvíli později se Suko vrátil na místo smrti. Většina brouků

a pavouků se už rozlezla kamsi pryč. Červy začal rozmačkávat.

Chato ho uslyšel a otočil hlavu.

“Tady je ubrus.”

“Díky.”

Suko se díval, jak ho Chato roztahuje přes tělo, na němž už téměř nebyla žádná kůže. Kyselina, kterou zanechala kusadla té havěti, pokožku téměř rozleptala, takže už bylo vidět pouze obnažené kosti. Chato ubrus zatížil kameny, a vyslovil nahlas naději, že do uličky zvědavci hned tak nepřijdou a že tedy mrtvola nebude objevena příliš brzy.

Pak vstal.

V očích měl temnou přísahu, že smrt přítele pomstí. A vyslovil i jméno toho, koho si chtěl vzít na mušku nejdříve.

“Jericho!” zašeptal nesrozumitelně. Zaťal přitom pěsti.

“Postavím se ti na odpor. Ano, jednou se spolu utkáme a já pak s tebou zúčtuju.”

Suko se zdržel jakéhokoliv komentáře. Uvažoval stejně jato Chato, protože současně věděl, jak je Jericho silný. Člověk ho nemohl porazit, neměl-li příslušné zbraně.

“Půjdeme?”

“Ano, Suko.”

Chato se už ani nepodíval zpět.

Oba však věděli, že na Toma Sengaru nikdy nezapomenou.

“Jakže mi to řekl?” zašeptal Chato. “Jednou mě budeš nenávidět, Chato. Ne, Tome, není to tak. Mám vůči tobě jistou povinnost a tu splním.”

Nikdo sem zvědavě ani provokativně nenakukoval. Lidé nic z toho, co se tady seběhlo, nezaregistrovali. Koho by zajímala šerá ulička ve staré obytné čtvrti Brooklynu?

“Platí ten náš plán?” zeptal se Suko.

“Jasně.”

“Jak se jmenuje ta žena, u které bydlíte?”

“Ty chceš jet tam?”

“Bylo by to nejlepší. Mohla by nám říci, co přimělo Toma k tomu, aby odešel z bytu. A pak je tu ještě něco. Rád bych se ujistil, že ta paní je v pořádku.”

“Ano, to je pravda.” Chato se podíval k obloze. Najednou se otřásl. “Nepotrvá dlouho a sešeří se. A pak přijde noc a přesně to je jeho doba. Pak se pokusí proměnit New York ve hřbitov.”

“Pokud ho necháme.” Chato pokrčil rameny.

“Pojďme,” řekl jen.

Když se Elisa Markhamová dozvěděla tu zprávu, ruce se jí roztřásly a sklouzly po rozdaných kartách na stole. Podívala se na dlaně.

“Mrtvý?” vydechla. “Tom je vážně mrtvý? Zemřel… jen tak?”

“Ano, je to tak.”

“Jak?”

“Je mrtvý,” řekl Chato.

Paní Markhamová zvedla zrak. “Ty mi to nechceš říct, že? Nechceš mě šokovat. Nepřišel o život normálním způsobem.”

“Možná.”

Opět pohlédla na karty. Pak zase několik z nich zvedla, rozložila je a opět je odhodila. Slétly na stůl a zůstaly tam ležet. Žena ukázala roztřeseným prstem na kartu přesně uprostřed.

“Tohle je ona,” řekla tiše. “To je karta, kterou jsem už viděla. Věděla jsem to, tušila jsem to. Ta karta znamená smrt. Symbol umírání. Vznáší se tady. Je… tady nad námi,” vydechla rozechvělými rty.

Pak si oběma rukama otřela z čela pot, podívala se na dlaně a tiše se rozplakala.

Suko a Chato na sebe pohlédli.

V malé místnůstce byl vzduch ještě tíživější a vydýchanější. Vůbec se nehýbal a jako by neustále houstl.

Pod stropem visel malý ventilátor. Jenže jeho lopatky se nepohybovaly. Zato na nich byla spousta mušinců. Za oknem se rýsoval sluncem osvětlený pruh protějšího domu.

Po chvíli vytáhla paní Markhamová kapesník a osušila si slzy.

“Promiňte,” řekla, “ale Toma Sengaru jsem měla od začátku moc ráda.”

“My také,” řekl Chato tichým a chladným hlasem, ze kterého naskakovala husí kůže.

“Chceš ho pomstít, Chato?”

Přikývl.

“Jenže k tomu potřebuješ jeho vraha. Ty ho znáš?”

“Jen nepřímo.”

“Někdo, kdo dal k vraždě pokyn?”

“Přesně tak.”

“A dál?”

Chato zavrtěl hlavou. “Nechci tě do toho zatahovat, Eliso. Věř mi, že to tak bude lepší. Neměla bys vědět příliš, protože vědění se může stát pro nezasvěcené lidi snadno bumerangem, který se vrátí jako smrtící zbraň. Je to jen pro tvé dobro, že ti nepovím všechno. Ale přesto bys nám mohla pomoci.”

“Jak?”

“Byla jsi poslední osobou, která byla se živým Tomem Sengarou. Možná, že něco o svém osudu tušil. Tom nepatřil k lidem, kteří si takové vážné věci nechávají pro sebe. Takže bych se tě chtěl zeptat, jestli s tebou nemluvil. Prosím tě, řekni…”

“Ne, Chato.”

Indián se zhluboka nadechl.

“Musíš si to moc dobře rozmyslet,” řekl tiše. “Prosím tě, pouvažuj. Jsem sice schopen něco podniknout, ale potřebuji stopu, protože jedna otázka je otevřená. Proč Tom odešel z bytu?”

Elisa nechala ruce položené na kartách. “Nechtěl tady už zůstat, Chato.”

“Proč ne? Mělo to nějaký důvod?”

“Pro něj zřejmě ano.”

“Jaký?”

“Necítil se dobře. Najednou dostal strach. Připadal mi najednou, jako by ho někdo pronásledoval.”

Stará paní vstala a zamířila k oknu, aniž se ovšem podívala ven.

“Začal se zřejmě v tomhle bytě cítit jako ve vězení. Najednou už tady nechtěl zůstat. Všechno ztratil. Nikde už neviděl pomoc, a ani ve mně ne. Nevím, z jakého důvodu, ale ten strach v něm neustále rostl.”

“Vyjádřil to nějak konkrétněji? Byl schopen říci nějaké jméno?”

“To ti nepovím. Pravděpodobně něco tušil, ale mně nic neřekl. Tom měl prostě svoje problémy a s nimi se musel vypořádat.”

Chato přikývl. “Takže odešel a neřekl kam.”

“Tak je to.”

“Takže nám zřejmě ani nenechal žádný vzkaz, co?”

“Ani to ne. Tobě a tvému příteli důvěřoval, a současně hovořil o jakémsi nepříteli, který byl podle jeho představ všudypřítomný.”

“Padlo jméno Jericho?” zeptal se Suko.

Paní Markhamová přemýšlela “Ne,” řekla po chvilce,

“nemohu si vzpomenout.”

Otočila a zůstala stát u okna. Teď se mohla podívat ven. Na ulici vládl docela běžný ruch.

Žena se ani nechtěla dívat ven, když tu náhle ztuhla. Ucítila cosi cizího, jaksi jiného a současně příšerného,

co se prostě nehodilo do okolí domu. Doslova se to plížilo. Žena přitiskla dlaně na vnitřní stranu parapetu okna.

Muselo to mít zatraceně pádný důvod, když jí to nahnalo takovou hrůzu.

Spatřila ho.

Stál naproti, vedle úzkých dveří domu, jehož hořejší dvě patra před několika týdny vyhořela a proměnila se jen v hromadu ohořelých sutin a trámů.

Ten muž nedělal vůbec nic. Ani se nepohnul. Jen se díval přes ulici na dům, v němž bydlela Elisa Markhamová a té připadalo, že ten příšerný chlap sleduje právě její okna.

Byl navíc dost neobvykle oblečen. Do tohoto počasí se černé šaty hodily stejně málo jako černý klobouk, jehož široký okraj mu zakrýval téměř celý obličej.

Elisa ho neznala. Věděla jen, že ten muž má něco společného se zmizením a smrtí Toma Sengary.

Možná to byl dokonce onen nepřítel, z jehož obrovské síly měl Tom takový strach.

Okenní tabulka poněkud zkreslovala perspektivu. A přes sluneční paprsky v horkém vzduchu i neznámý muž vypadal, jako by se chvěl.

Ačkoliv byl dost daleko, žena cítila, jaká úžasná síla z té osoby vychází. Byla to jen jakási karikatura normálního člověka a Elisa cítila stále více, jak k ní vysílá zlé myšlenky a jak se jí chce zmocnit.

Suko a Chato nic z toho netušili. Stáli za Elisou, ale náhle zaslechli, jak žena tiše vzdychla, pak sebou škubla a zapotácela se doprava, protože ztratila rovnováhu.

Ještě než upadla na zem, přiskočil k ní Suko a zachytil ji. Celá roztřesená mu zůstala v náruči.

Inspektor se díval do jejího voskového obličeje. Byl rázem jak bez života. Ústa měla Elisa otevřená. Škubavě jimi pohybovala, snažila se popadnout dech. V očích měla výraz nesmírného strachu.

Chato k nim přiskočil.

“Co jí je?” zeptal se. Suko pokrčil rameny.

Elisa Markhamová sama odpověděla.

“Venku… naproti… na druhé straně. Tam… někdo stál. Muž v černém. Byl příšerný… nic nedělal, jen… stál, ale díval se sem. Klobouk… se širokou střechou… a pod ním bylo všechno bledé a sinalé…”

Víc nemusela říkat. Jediným skokem se Chato ocitl u okna, vykoukl ven a nespatřil nic.

Muž v černém zmizel. Na ulici vládl docela běžný ruch, to bylo vše.

Aby se přesvědčil, otevřel Chato okno, vyklonil se ven a podíval se na všechny strany. Jenže po člověku v černém nebylo ani památky.

Opět okno zavřel.

Suko vtlačil ženu na židli.

Elisa jen seděla, přidržovala se hrany stolu a mluvila spíš sama k sobě. “Cítila jsem docela jasně závan smrti. Přilétl až ke mně. Bylo to něco docela jiného než s kartami. Už jsem občas zažívala takové mravenčení, ale teď vím, jaké to je, když člověka ovane smrt. Ano, teď už vím, jak to chutná.”

Chato kývl na Suka. “To musel být Jericho. Není jiná možnost.”

“Taky si myslím.”

“To ovšem znamená, že nás sleduje. Což ovšem nemusí znamenat, že bychom změnili plán. Měli bychom odtud zmizet. Nechci, aby se Elise něco stalo.”

Paní Markhamová je poslouchala. “Jsem stará,” řekla.

“Nezáleží přece na tom, kdy umřu.”

“Nám ano,” prohlásil Suko. “Na zemi je málo tak sympatických a hodných lidí. Tom Sengara nám jako varování stačil.”

“K čemu by mu byla moje smrt?” zeptala se Elisa. Chato se k ní naklonil a něžně ji políbil na čelo.

“Nebyla by mu k ničemu. Jenže takoví netvoři, jako je Jericho, na to bohužel nedbají. Víme to, a proto se ho pokusíme dopadnout.”

Elisa Markhamová měla ještě spoustu otázek. Nemohla však už položit ani jedinou, protože oba návštěvníci odešli z jejího bytu jako stíny…

Sukovi a Chatovi připadala cesta jako posetá neviditelnými překážkami. Nemohli se normálně pohybovat. Neustále počítali s útokem, ohlíželi se, protože cítili přítomnost nepřátel nebo velkého nepřítele, který se teď stáhl do pozadí a číhal

Jejich cílem byl obytný přívěs, v němž žili dělníci, když jim skončila směna.

Pracovalo se jen ve dne a v letních měsících se začínalo velmi brzy zrána. Takže i konec pracovní doby byl celkem brzy. V zimě, když bylo příliš chladno, nebo když sníh a led ztěžoval podmínky, se nepracovalo. Dřív totiž docházelo k mnoha úrazům.

Chato počítal s tím, že všichni jeho přátelé se už z práce vrátili. “Pak si pospí,” řekl, ” tak to doposud vždycky bylo a tak to také zůstane.”

“A budou se jim zdát sny,” poznamenal Suko.

“To bohužel taky.”

Vzali si z půjčovny malého Fiata. Museli ho ale odstavit, protože nechtěli, aby jejich příjezd byl zaregistrován příliš záhy.

Obytné karavany stály nedaleko od Brooklynských mol. Ne na všech se pracovalo. V posledních letech se

hospodářství zmítalo dost těžkými otřesy, a tyto skutečnosti přímo ovlivnily i práci v docích.

Proto byla některá mola prozatím uzavřena.

Používala se pro jiné účely. Na jedněch se dokonce pěstovaly rostliny, na jiných zase byly umístěny obytné přívěsy, které se pak pronajímaly nejrůznějším firmám. A tak si i město, kterému rovněž hrozil totální ekonomický krach, alespoň trochu přivydělávalo. Také obchodníci využili příhodného okamžiku. Nedaleko od mola s ubikacemi byl umístěn malý supermarket, k němuž se pak přidružilo několik dalších obchůdků. Nebydleli tady totiž jen Indiáni, ale i dělníci z jiných firem.

Apači samozřejmě drželi spolu.

Suko s Chatem zaparkovali vůz z půjčovny na parkovišti před supermarketem, takže nevzbudili sebemenší pozornost. Přesto oba muži zachovávali obezřetnost. S Jerichem totiž měli příliš neblahé zkušenosti.

Když se přiblížili až těsně k obytným buňkám, Suko neustále častěji sledoval svého průvodce. Chtěl zjistit, jestli Apač něco cítí. Chato byl z těch citlivých lidí, kteří byli schopni zachytit různá proudění vzduchu a dokázali z nich leccos vyvodit.

Přívěsy stály na travnaté ploše. Na jaře se zřejmě sytě zelenala, ale teď ji slunce spálilo a své stopy zde zanechaly i stovky bot lidí, kteří tady bydleli. Ubikace byly zhotoveny z prefabrikovaných dílů. Ty měly i střechy a okapové roury, jimiž normálně mohla odtékat dešťová voda.

Právě ty přívěsy, v nichž přespávali Indiáni, vypadaly už na první pohled oproti ostatním značně osiřele. Před

nimi se totiž absolutně nic nehýbalo. Z buněk nevyšel ani jediný jejich obyvatel. Byli prostě sami pro sebe.

Nic se nehýbalo…

Chato se zastavil. Pohlédl doprava, kde rostla skupinka stromů a keřů. Rozdělovala obytnou zónu na dvě části.

“Co říkáš?”

“Divím se. Když mám být upřímný, nečekal jsem, že tady bude tak čisto.”

“Jo, firmy se snaží. A jinak?”

“Uvnitř musí být strašné vedro.” Suko viděl, jak slunce praží na střechy.

“Ještě se to dá vydržet. Izolace je dobrá. Jenže o to mi nešlo. Cítíš něco?”

“Bohužel ne.”

Chato se nadechl. Zachvělo se mu přitom chřípí.

“Ale já cítím, Suko. Všechno je docela normální a přitom zatraceně divné. Všichni se vrátili. A šli si lehnout ať už byli unavení, nebo ne. Něco je prostě přinutilo jít spát. A Jericho se chystá toho využít. Nebere na nikoho ohledy a útočí. Oni spí a Jericho na ně sešle ty zatracené sny. Nebo už to udělal.”

“Tak to už ty jeho snové světy vznikly?” Chato přikývl. “Počítej s tím.”

Suko ukázal na dveře. Byly dost široké a museli jimi všichni procházet. Jednotlivé pokoje pak ležely po obou stranách chodby za nimi. “Jak se tam chceš dostat?”

Apač sáhl do kapsy. Vytáhl plochý stříbřitě lesklý klíč.

Odrazily se od něj poslední paprsky slunce.

“Velice dobře.”

“Fajn, tak se na ty mé bratříčky podíváme.” V hlase se mu ozýval vztek. Chato byl pod neuvěřitelným tlakem. A se Sukem to nebylo jiné.

Otočil se k Chatovi zády, když ten zasunoval klíč do úzkého otvoru a pak jím otočil jednou doleva. Dveře se otevřely téměř samy.

Ovanul je zatuchlý vydýchaný vzduch plný pachu potu mužů, kteří leželi v jednotlivých místnostech. Nikdo z nich se zřejmě neosprchoval, přestože tady byly sprchové kouty. Světlo nechali vypnuté. Podlaha byla z linolea a Sukovi připadalo, že mírně péruje. Jejich kroky naštěstí dobře tlumila, takže se pohybovali téměř neslyšně směrem k jedné z ložnic, sousedících s dlouhou chodbou. Obě ložnice

byly odděleny posuvnými dveřmi.

Chato je otevřel. Dole se pohybovaly ve žlábku a tiše

přitom zavrzaly.

A pak měli oba muži volný výhled!

Stáli nehnutě na prahu a dívali se. Přesto, že pokoje byly dost veliké, byly zařízeny pouze jako ložnice. Mezi dvojposchoďovými postelemi bylo dost místa i na skříňky, v nichž visely šaty dělníků.

Tu a tam stál malý stolek. Pod řadou oken bylo několik vařičů. Na zeleně natřené zahradní lavičce se povalovalo několik kusů šatstva.

Okna byla zastíněna žaluziemi. Dělníci spali na jednoduchých lůžkách. Ani když se oba muži pohnuli a vešli do místnosti, nikdo ze spáčů se neprobudil.

Vešli do známého světa, který jim přesto připadal cizí. Byl to Chato, který zůstal stát vedle lůžka, zvedl paži a položil ji na okraj horní matrace. Nedaleko jeho prstů se leskla tvář spícího Indiána. Ležel na boku. Nohu a pravou

paži měl natažené a spal s otevřenými ústy. Ze rtů mu vycházely chrápavé zvuky. Oči měl zavřené, ale víčka sebou přesto poškubávala. Znamenalo to, že ten muž sice spí, ale něco se mu zdá.

Indián sklonil hlavu. “Jericho to dokázal,” zašeptal.

“Díky snům těch lidí se mu podařilo vybudovat vlastní svět hrůzy. Všechny je do něj strhne a oni prožijí děs, který se odráží v jejich podvědomí.”

“Chceš ho vzbudit?”

“Uvažuji o tom.”

“Co se stane?”

“Přinejmenším se mu zhroutí ten jeho vysněný svět.

Předpokládám, že alespoň část toho celku.”

“Tím ale bude Jericho varován.”

“To také.”

“Přijde.”

Chato přikývl. “Nebo sem pošle své pomocníky posly smrti.”

“Existuje ještě jedna alternativa,” řekl Suko tiše.

“Pokusí se nás do těch příšerných snů zatáhnout. To není jen teorie, s Johnem jsme to přece zažili. Stejně je mi divné, že tady zůstal takový klid. Když jsme v tom městě v poušti pronikli do domu se spáči, svět se najednou změnil a proměnil se ve snový přízrak, v němž jsme se ocitli i my. Vlastně jsem počítal s tím, že se to tady stane taky. Tenhle klid mě dost překvapuje.”

“Jen se neraduj předčasně.”

“To jistě ne.”

Aniž by to Chato nějak definitivně uzavřel, odstoupil od lůžka spáče a kráčel velkou místností dál. Také tentokrát se pohyboval velmi opatrně a tiše. U každého lůžka se

zastavil, prohlédl si spáče a zjistil, že každý z nich reaguje

různě.

Někteří spali relativně klidně. Jiní zase ve spánku pohybovali tělem i hlavou. A pak byla i skupina takových, kteří už byli docela bez sebe, protože jejich sny byly prostě příliš divoké a úděsné. Převalovali se na lůžku, sténali, šeptali a úpěli. Tu a tam jim vycházely z úst syčivé zvuky, kterým Chato nerozuměl.

U jednoho dělníka to bylo zvlášť zlé. Vedle jeho lůžka se Apač zastavil. Strohým gestem k sobě přivolal Suka.

“Podívej se na to.” Ukázal přitom na obličej. Oči se pohybovaly. Byly plné slz, které kanuly zpod víček. Tekly po tvářích. Spáč se otočil na záda, ale nespal klidně. Neustále sebou škubal, jako by se vzápětí chtěl postavit na nohy.

“Trpí.”

Suko jen přikývl.

“Měl bys něco proti tomu, kdybych u něj začal? Chtěl bych zničit ten jeho snový svět.”

“Přinejmenším to stojí za pokus.” Suko také nepomyslel na následky. Chtěl jen, aby tomu zatracenému případu učinili konečně přítrž. Jenže tak, aby to pro ně dopadlo dobře a aby definitivně zničili démona Jericha.

Na chvíli si také vzpomněl na Johna Sinclaira. Mohl jen doufat, že John najde také jejich stopu, protože ve třech nebo ve čtyřech by jejich šance samozřejmě vzrostly. Proti Jerichovi museli nastoupit v co největším počtu.

Spící muž začal pohybovat pažemi. Nejdřív jimi přejížděl po tenké přikrývce, pak je zvedl, zkroutil prsty a vypadalo to, že si chce začít drásat tvář.

Chato byl rychlejší. Než se na pokožce obličeje mohly objevit krvavé šrámy, sevřel spáči obě zápěstí a pevně je držel.

Muž ležel klidně. Uběhlo několik vteřin.

Nepotlačilo to jeho sny, ale pouze jeho pohyby. Suko a jeho průvodce doufali, že ho toto sevření skutečně vytrhne ze snů do skutečnosti.

Soustředili se na Apačovu tvář. Ta sebou pořád ještě škubala. Na rtech se mu vytvořily bubliny slin. Oba slyšeli jeho sténání. Muž pak náhle otevřel oči.

Poprvé se mu mohli podívat do zornic. Viděli v nich strach, nevýslovnou hrůzu, vzpomínku na příšerný sen, který ho trápil.

Než stačil otevřít ústa a vykřiknout, položil mu Chato ruku na rty. Výkřik byl utlumen hned v zárodku.

“Hezky klid!” zašeptal Apač indiánským dialektem.

“Ani muk, prosím tě. Probudil ses, kamaráde. Jsme tví přátelé.” Sukovi ta slova přeložil a přitom odtáhl dlaň, aby se muž mohl nadechnout. To také dychtivě udělal.

“Jak se jmenuješ?” zeptal se Chato.

“Říkají mi Kray.”

“Dobrá, Krayi. Takže víš, kdo jsi, a víš taky, kde jsi.

Rozumíš mi?”

Dělník naznačil nepatrným kývnutím, že pochopil.

Netroufal si ještě zcela uvěřit, že tak náhle nastal klid.

Působil dojmem člověka, který by se nejraději někam schoval.

“Jsem v místnosti, kde jsou všichni ostatní.”

“Taky jsi spal?”

“No jasně.”

“To jsi šel hned z práce do postele?”

“Byl jsem strašně unavený.”

“A ostatní taky?”

“Hned je to skolilo. Sotva jsme se sem dovlekli. Každý chtěl hned zalehnout. Všichni jsme měli v hlavě děsný tlak. I já. Já… už ani nevím, co se potom stalo. Musíš mi věřit.”

“Samosebou ti to věřím. A pak jsi usnul že?”

“Hned.”

“A zdálo se ti něco?”

Doposud muž na otázky odpovídal hned, jenže teď se to změnilo. Opět vytřeštil oči hrůzou. Zřejmě ho zase náhle přepadly hrůzné vzpomínky.

“Zdálo se ti něco?”

Kray zalapal po dechu: “Já… najednou jsem byl kdesi pryč. Ležel jsem, spal jsem a pak mě odvlekli kamsi pryč. Nevím kam, ale bylo to strašné. Zažil jsem docela jiný svět.”

Chato se usmál. “Jistě svět snů, jak si dovedu domyslet.”

“To ano…”

“Bylo to moc zlé?”

Indián zavřel ústa i oči. Ležel zcela bez hnutí. Ztuhl jako prkno a Chato do něj musel několikrát dloubnout, aby zase přišel k sobě a vnímal realitu.

“Mučili tě?”

“Mučili. Já… ocitl jsem se v jakémsi hradě. V podzemí. Byl jsem spoutaný. Zapražený do oje. Šel jsem zpříma a přede mnou kráčeli dva voli. Oj táhla vůz. Slyšel jsem, jak mi praskají kosti a jak povolují šlachy. Bylo to příšerné. Byl jsem téměř mrtvý a…”

“Dál…”

“Pak jsem se probudil.”

Chato vzdychl. Podíval se na Suka, který pokrčil rameny. To gesto vlastně vyjadřovalo všechno: nedozvěděli jsme se toho moc.

“Zeptej se ho na celkový dojem z toho snu. Možná viděl i nějaké další věci, ze kterých bychom si mohli udělat přesnější představu.”

“Jo, to by nebylo špatné.” Kray se chtěl na lůžku posadit, ale Chato ho zatlačil zpátky a poprosil ho, aby ještě chvíli vydržel vleže.

“A proč?”

“Určitě jsi toho viděl víc, nač jsi zapomněl a co jsi nám neřekl.”

“Proč bych to dělal?”

Chato se usmál. “Já to vím.” Rukama naznačil to, co měl na mysli. “Musel jsi mít obrovitý sen! Nesmírně veliká věc, v níž se spojovalo všechno, co se zdálo tobě a ostatním. A ten tvůj sen byl přitom jen jednou částí obrovité skládačky hrůzy a děsu. Je to tak?”

Kray uvažoval. Na čele mu naskočila vráska. Díval se ke stropu, jako by odtamtud dovedl vyčíst odpověď.

“Nevím přesně.”

“Byl to sen?” Chato se předklonil. Jeho tvář se teď téměř dotýkala Indiánova obličeje.

“Možná ne.”

“Takže to bylo ještě něco jiného, že?”

Protože Kray ležel, nemohl přikývnout. Pohyb alespoň naznačil. Chato se díval rovnou do jeho zornic. I když ústa zalžou, v očích se vždycky projeví pravda.

Také Suko napjatě přistoupil blíž. Byl Chatovi vděčný za to, že se s Krayem nebaví v jejich rodném jazyce, takže

všemu rozuměl. Stál ale poněkud v pozadí. Nechtěl ho rozptylovat.

“No…?”

Kray se rozhovořil o velkém obraze, který viděl. Nejprve se vznášel vysoko nad ním, pak se ale začal pohybovat a klesat. A Kray současně stoupal do výše a vznášel se k tomu obrazu. Bylo toho najednou mnoho. Nedovedl říci, jak se věci odehrály byl přece jen součástí celku a zažíval svou vlastní hrůzu.

“Nerozhlédl ses kolem sebe?” zeptal se Chato.

“Ano, to ano trošku. Trochu dál. Bylo tam ještě něco. Zpočátku nebylo vidět, co to je, ale přibližovalo se to. Pohybovalo se to po obloze jako ohromný kus látky a na něm jsem viděl obrazy, které se střídaly v rychlém sledu. Viděl jsem vodu, černou vodu, viděl jsem sochu Svobody, spatřil jsem náš New York, ale byl temný, strašně temný, jak jsem ho ještě nikdy nezažil. Nebyla to ale normální tma

bylo to jako temnota někde v jeskyni. A ta na New York dolehla. Docela město pohltila!”

“Dál!”

“Město ještě stálo. Viděl jsem i lidi. Utíkali pryč, protože tu hrůzu už nemohli dál vydržet. Nechtěli už zůstat. Zmocnil se jich strach. Všichni měli strach. Byl úděsný a zahalil všechny jako obrovitý háv. Přinesl s sebou hřbitovní chlad. New York se stal jedním velkým hřbitovem.”

“Co se stalo dál?”

“Mučili mě a…”

“To znám. Ty ses na ty ostatní věci nedíval? Hovořil jsi

přece o černé vodě. A co moře? Bylo to jezero…?”

“S člunem.”

“Lodí?”

“Ne, ne,” namítl Kray rychle. “Nebyla to loď, byl to člun, ale nějaký divný. Vypadal jaksi staře. Takové čluny už dnes nejezdí. Byl to takový křáp, spíš bárka a pohybovala se po vodě strašně těžkopádně, ačkoliv to vypadalo, že se vznáší.”

“Byl ten člun prázdný?”

“Ne, to ne. Neměl ani plachtu, a někdo ho řídil.”

“Kdo?”

Kray se zhluboka nadechl. Jeho pohled se zamlžil vzpomínkou.

“Nebyl prázdný. Na zádi stála jakási postava. Kostlivec, ano byla to smrt, protože ta postava držela velkou kosu. Sahala až vysoko nad hlavu. Byla jako zakřivený, velký smrtící nůž…”

“Co ta postava dělala?”

“Nic.”

“Znáš její jméno?”

“Ne, to taky ne.”

“Jericho…?”

“Nikdy jsem to jméno neslyšel.”

“Byla ta postava na člunu sama, když plula po vodě?”

Kray přemýšlel. Svraštil čelo, chtěl něco říci, ale nenapadala ho ta správná slova. Nakonec řekl jen cosi o dvou mužích, kteří byli na člunu.

“Veslovali?”

“Jen tam leželi. Byli úplně vyčerpaní. Vypadali, že spí, ale mně se to nezdálo. Myslel jsem… ne, to není možné… Nebyli mrtví. Jen se nemohli pohnout. Když se člun přiblížil, viděl jsem to. Byli to běloši. Předtím jsem je

nikdy neviděl a ani sen o nich nic neprozradil. Byli pro mne naprosto cizí.”

Chato přikývl a vypadal přitom docela spokojeně.

“Mohl bys nám je popsat? Jak vidím, docela dobře si na ně pamatuješ.”

“Jo, pokusím se o to.”

“Prosím, počkáme.” Kray se velice snažil.

Suko s Chatem pozorně naslouchali. Nedostali sice úplně detailní popis, ale z toho, co se dozvěděli už po několika větách, jim vstávaly hrůzou vlasy na hlavě.

Apač otočil hlavu. Podíval se na Suka, který o krok ustoupil. Pak pokývl a Suko vyslovil to, nač myslel i Chato.

“John Sinclair a Abe Douglas…”

Protože v následujících vteřinách nikdo nepromluvil, připadalo jim chrápání a oddychování spáčů dvojnásob hlasité.

Jako by je ty zvuky, podobné nočním pohřebním zpěvům, chtěly zahalit. Suko s Chatem se cítili nesví. Nepřítel je doběhl, pustili se do toho případu z nesprávné strany. Ani fyzicky se necítili dobře, byli celí upocení.

Kray si toho stavu také všiml. Nejistě se na ně zadíval.

Pak se zeptal: “Udělal jsem něco špatně?”

“Ne,” odvětil Suko a usmál se. “Vůbec nic!”

“Ale proč potom…?”

“Co se stalo s těmi muži ve člunu?” zeptal se inspektor.

“Musíte mluvit, Krayi! Je to pro nás strašně důležité. Co s nimi bylo? Vzpomínáte si, jestli byli ještě naživu? Vypadali jako mrtví? Leželi bez hnutí. Je možné, že byli jen v bezvědomí nebo že spali?”

“To nevím!” vydechl a narovnal se. Teď seděl, za chvíli pohnul hlavou a oba muži viděli v jeho očích zoufalství.

“Byl to přece sen!” zašeptal. “Docela normální, i když hrůzostrašný sen.”

Kray zaťal pěsti, podíval se na Chata a znejistěl. “Nebo snad ne?”

Apač pokrčil rameny. “Lituji, ale tohle nevíme.” Kray blýskl pohledem. “Jak to?”

“No prostě tak,” zamumlal Chato, “ale jsou momenty, kdy se skutečnost a sen prolínají. To potom člověk neví, co je pravda. Zdálo se mi to, nebo je ta hrůza skutečnost?”

Kray vytřeštil oči. Hlavou mu vířily myšlenky a on horečnatě uvažoval o nějakém řešení.

“Zažil jsem zánik takzvané civilizace,” řekl bezvýrazným hlasem. “Copak je možné, aby se mi zdálo něco takového? Že už to skutečně nastalo? Nebo jsem se díval do budoucnosti?”

“To bohužel nevíme.”

“Nechcete to říct, že?”

“Ne,” řekl Chato. Pokoušíme se to zjistit, ale je to komplikované.”

Kray přikývl. “Jo, jo, všechno to může být tak, jak říkáte. Myslím si taky, že to tak je, ačkoliv to nemůžu pochopit. Ale mám k vám důvěru. Předpokládám, že ode mě nic nechcete.”

“Jen pravdu.”

“A když bude hrůzostrašná?”

“Musíme se s ní přesto vyrovnat,” odvětil Chato. “Je to náš úkol. Budu upřímný, Krayi. Za těmi sny se ukrývá jistá osoba, mocný démon, který dokáže, aby se spojily dva světy. Ano, to on sesílá ty sny, ale dokáže je vytvořit velice reálně. Sám vím, že to zní neuvěřitelně, i když to tak není. To bych se tě totiž tolik nevyptával.”

Kray opět naznačil kývnutí. “Pomalu vám začínám

věřit.” Pak zvedl ruce a ochable je zase spustil.

“Co je s nimi? S mými kamarády? Všichni tvrdě spí. Byli jsme úplně vyřízení, když jsme se vrátili z práce. Chtěli jsme si jen trochu pospat. Mají taky ty sny?”

“Určitě. Každý má sny. A každému se zdá část té ohromné skládanky. Všichni muži mají sny. Dost příšerné sny. Každý prožívá hrůzostrašné scény. A všechny ty scény jsou jako kousky ohromné skládanky, z níž je složen celý obraz.”

“Takhle to tedy je,” zašeptal Kray. “A to má každý takový strašný sen? Nebo to postihlo jenom mě?”

“Ne, zdá se každému.” “Proboha, to je ale děsné!” Chato přikývl.

Kray uvažoval dál. “A co se s tím dá dělat?” zeptal se.

“Musíme přece něco podniknout.”

“To taky uděláme. Na to se můžeš spolehnout. Musíme dopadnout Jericha, musíme ho zničit, aby už nemohl manipulovat s lidmi. Těmi sny, které se jim zdají, jen roste jeho síla. Dokáže vyburcovat jejich fantazii a dovede ji promísit se skutečností a utvářet obojí podle svých vlastních představ. Vím, že to zní nepochopitelně, ale neexistuje jiné vysvětlení. A dnešní večer a noc budou

rozhodující. Protože Jericho se připravuje proměnit New York v jeden veliký hřbitov.”

Krayovi naskočila husí kůže. Ta slova mu naháněla

přímo panickou hrůzu.

“Jenže já ho neviděl. Nemůžu vám ani říct, jak vypadá…”

“Možná přece jen můžeš,” řekl Suko.

“Jak to?”

“Ta postava, která stála na bárce a držela kosu…

Domníváme se, že to byl Jericho.”

“To by byl tedy kostlivcem.”

Oba muži zbystřili pozornost. Kray viděl, že je tím slovem zaskočil a zeptal se: “Copak jste to nevěděli? Vážně ne?”

“Ne.”

“Je to tak. Viděl jsem tu postavu. Měla na sobě černý plášť a pelerínu. Přes hlavu měla dokonce přetaženou kapuci. A vpředu z ni byly vidět vybledlé kosti. Musela… to být… kostra…”

“Takhle ho neznáme,” řekl Chato.

Suko neřekl ani slovo. Odstoupil od lůžka a zamířil k oknu, aby se podíval ven. Suko hleděl do večerního soumraku, z něhož se už postupně začaly vytrácet stíny a který vše zahaloval jednotvárnou šedí. Na chvíli zahlédl i měsíc, jenže ten pak zakryly mraky. Jako by se ani měsíc už nedokázal dál dívat na New York, protože se v něm ujali vlády zlí lidé a krutí démoni.

Plácek před ubikacemi byl prázdný a vládlo na něm hrobové ticho. Nebyli daleko od vody, a tam bylo vlastně pořád větrno.

Jenže toho večera ne. Vítr ustal. Jako by usnul. Ani náznak vánku. Vzduch se tetelil vedrem. Sukovi připadalo, že by se dal krájet.

To bylo něco pro Jericha. Vzpomněl si, že tehdy v poušti zažili podobné povětrnostní podmínky. Ticho před bouří. A zároveň měl pocit, že se nachází v realitě, která se pomalu začíná rozplývat. To mohlo opět znamenat, že Jericho není daleko.

Přijde, objeví se, aby splnil své pochmurné sliby a aby ze světa snů vytvořil skutečnost.

Zatím se nic nezměnilo. Nic nebylo vidět, ale lidé jako Suko to cítili. K obytnému přívěsu se nikdo nepřibližoval. Nedohlédl ani na vedlejší budovu, protože mu ve výhledu bránily stromy.

Vrhl poslední pohled na prázdný plácek před buňkami a tichými kroky se vrátil ke Krayovi a Chatovi. Apač na něj tázavě pohlédl a když viděl, jak Suko přikývl, povytáhl obočí.

“Je tady?”

“Zatím ne…”

“Ale…?”

“Cítím ho.”

Chato se nadechl. “Dobře, žes mi to řekl, Suko. Vím, co mám dělat. Doufám, že budu mít dost času, abych se připravil.”

“Jak dlouhou dobu potřebuješ?”

“Počkej.”

Sáhl si do kapsy bundokošile a vytáhl z ní kožený váček. Byl na jednom konci vyboulený, což bylo znamením, že se v něm něco ukrývá. Nahoře byl okraj váčku stažený šňůrkou, kterou teď Chato roztáhl tak, aby

byl otvor dost veliký a mohl jím protáhnout dlaň. Zmizela v sáčku. Chato zahýbal prsty a pak ruku zase vytáhl. Dlaň měl sevřenou. Když ji zase otevřel, spatřil Suko načervenalý prášek a slyšel, jak Chato šeptem vysvětluje:

“Je to síla mých předků. Moci přírody, které se zde spojily. Tohle je prášek, který dává oheň. Tak to předkové tvrdili a já doufám, že neztratil na účinnosti, Suko.”

Inspektor se zdržel jakéhokoliv komentáře. Věděl, že teď musí nechat vše na Chatovi, který se mezitím vzdálil.

Vyhledal si jiné místo mezi lůžky, kde se mohl volněji pohybovat.

“Co dělá?” zeptal se Kray.

“Zařikává prastaré síly.” Kray jen přikývl.

Vzápětí oba zaslechli tiché Apačovo pozpěvování. Dřepěl přitom na zemi, hlavu měl vztyčenou do výšky a jeho pohled se ztrácel kdesi v nekonečných dálkách, kde se odehrávaly věci, jež viděl jen on. Přitom roztíral prášek v dlaních. Suko věděl, že od této chvíle se odevzdal do očistné moci ohně. Byla to zbraň, které často používal a jež mu také pomáhala.

Zaříkávání netrvalo dlouho. Slova pak přešla v mumlání.

Nastalo ticho.

Suko se hlasitě a zhluboka nadechl. Podíval se na ostatní lůžka, na nichž leželi ostatní, pohrouženi do hlubokého spánku. Zareagují až tehdy, bude-li to pokládat za vhodné Jericho.

Ozvaly se kroky.

A právě tyto zvuky vytrhly Suka a Kraye z napjatého

očekávání.

Oba otočili hlavy přesně tím směrem, odkud přišli předtím oni sami. Ať už vešel do obytného přívěsu kdokoliv, použil normální vchod.

Jenže ten “host” normální nebyl. Dunivě znějící kroky, které ho doprovázely, budily dojem, že přicházejí z jiného světa. Nebyly obyčejné. Zanechávaly ozvěnu, která se vznášela velkou ložnicí a přehlušila dokonce i chrápání spáčů.

Byla to jediná osoba…

Krayova nervozita rostla. Proměnila se ve strach. Když pak šeptem promluvil, zněl jeho hlas nesmírně vzrušeně.

“Já… vím, kdo to je…”

“Kdo?”

“Ten černý muž. Viděl jsem ho i ve svém snu. Je to ten ze člunu. Poznávám ho podle kroků. Jsou tak zvláštní. Nedají se zastavit. Ten černý se teď zmocní všeho všeho!”

Suko nic nenamítal. Nechal Kraye stát, protože chtěl zamířit tam, odkud se kroky ozývaly. Byla i jiná místa, odkud by mohl sledovat a pozorovat veškeré dění.

Obytný karavan byl rozdělen na dvě části poněkud širší chodbou. Tou přišli i Suko a Chato. Teď po ní kráčel kdosi jiný.

Byl to zloduch.

Suko si umiňoval, že se nepoleká. Když ho ale náhle spatřil, škubl sebou, protože postava vypadala jako ztělesněné zlo.

Klobouk se širokým okrajem, plášť s dlouhými rukávy, z nichž vystupovaly ruce. Prsty vypadaly jako voskové pahýly.

Byl to Jericho.

Zastavil se.

Suko se už ani nepohnul. Za zády zaslechl tiché kroky. To se pravděpodobně blížil Chato. Suko se pomalu otočil. Nechtěl spustit Jericha ani na chvíli z očí. Jericho rozpřáhl paže, pak je zvedl a krátce se tlustými voskovými prsty dostkl okraje klobouku, který si lehkým pohybem odsunul do týla.

Objevila se tvář. Ukázal ji záměrně, protože vzbuzovala strach, odpor a hnus.

Od jejich prvního setkání se nezměnil Jeho obličej stále vypadal jako znetvořenina dětské tváře. Byla to masa nateklého, vlhce se lesknoucího tuku. Byla odporná a člověku při pohledu na ni přeběhl po zádech mráz.

Malá očka teď pobaveně mžourala a jejich zřítelnice vypadaly, jako by se vznášely v nějakém bezbarvém roztoku. Ústa se podobala čemusi rozplizlému, co se na okrajích zachvívalo a na rtech utkvěly sliny jako sliz. Když je otevřel, tvořily se mezi nimi bubliny. Vystrčil jazyk jak narůžovělý pahýl, který se škubavě hýbal ze strany na stranu.

Byl to on a vypadal skutečně stejně, jako předtím. Jak ho jenom zničit?

Kdysi zničily město Jericho bájné trouby. Při druhém útoku bylo město rozděleno bumerangem Johna Sinclaira a pak vymrštěno do nebeských výšin. Kolik životů tomu démonovi ještě zbývá?

Jericho dosud nepromluvil, jen se kochal pohledem na své protivníky. Náhle ovšem řekl: “Tak vás mám zase v hrsti.”

“No a?”

“Jsem opět silný.”

“To myslíš ty své sny?”

“Ano, ty, protože mi vytvořily opět nový svět. Jestli chápeš, jak to myslím.”

“Jistě, vyznám se v tom. Dokonce velmi dobře.” Suko se pousmál. “Už nám řekli o tom tvém novém světě. Mně se moc nelíbí.”

“To ti věřím. Ale je silný. Všude najdu lidi, kteří budou spát, snít a nebudou mít nejmenší potuchy, že ty příšerné sny jsem jim seslal já a že jim tím otevřu cestu do nových světů. Mé město bylo zničeno, ale já pokračuji dál. Zde dokončím svou pomstu, protože jsem si přísahal, že odplatou za mé město Jericho zničím jiné. Proměním ve hřbitov New York. Ve snech se to už stalo. Teď sny musím proměnit ve skutečnost. Přinutil jsi mě spolu s ostatními, abych to udělal. Učinil jsem už dva pokusy a teď se chystám ke třetímu, rozhodujícímu úderu. A pak definitivně zvítězím. Další útok už nepřijde, protože i já mám své meze. Ale dám znamení a změním New York v gigantický hřbitov.”

Suko dával bedlivý pozor.

I navzdory vysloveným hrozbám dokázal všechny informace chladně utřídit a vyhodnotit. Zejména poslední slova ho nesmírně zaujala. Jericho přece mluvil o třetím a současně posledním útoku.

Pokud se nezdaří, nebude existovat ani Jericho. Tak to alespoň Suko pochopil.

Nechtěl se ale vyptávat, aby nevzbudil démonovo podezření a místo toho se zeptal na Johna Sinclaira a Abeho Douglase.

Jericho roztáhl nateklý obličej. Líce se mu přitom nafoukly jako balóny.

“Máš o ně obavy.”

“Zajímalo by mě, kde jsou. Jsou to mí přátelé.”

Na dětském obličeji se objevil odporný škleb. Měl znamenat úsměv.

“Báječně, náramně dobře. Už jsem je dal přivézt. Přivezli je ke mně mí služebníci. Jsou ve světě snů, který jsem stvořil a nemohou dělat vůbec nic.”

“Na člunu?”

“Ty už to víš?”

“Slyšel jsem o tom.”

“Je to tak. Vzbudil jsi jednoho z mých spáčů a tím jsi způsobil trhlinu do mého světa snů. Skutečně, Číňane, je to tak, jak to ten člověk viděl ve snu. Oba jsou na člunu, plují po černých vodách, dívají se na ztemnělý New York, ve kterém už nestojí za to žít. Velká socha, symbol svobody, se zřítila a tím zahájila zánik. Její pád znamená začátek mé pomsty. Spojuji v sobě mnoho věcí, ale nejdůležitější jsou dva světy, různé stupně, které…”

“Ale nám se zatím nic nezdá!” řekl Chato. Postavil se vedle Suka a zíral na démona.

“Jenže za chvíli bude! Jste v zajetí světa snů, jen to nevíte a…”

Suko se chtěl rozběhnout dopředu. Nemohl to už vydržet.

Současně myslel na Chata, který zůstal za ním a poskytoval mu jistou ochranu.

Jenže zůstalo pouze u pokusu.

Najednou se ho zmocnily jakési síly, které nedokázal ovládnout. Vrhly se na něj z nejrůznějších stran. Nedovolily mu pohnout se. Byl naprosto uvězněn. Cítil, jak se mu tělo stáhlo a současně měl dojem, jako by kráčel

jakousi neviditelnou branou, nebo jako by ho táhli přes

nějakou hranici.

Ložnice se najednou zahalila stíny a ty po chvíli rovněž zmizely, takže Suko byl spáči vtažen do světa snů.

Jen Chato zůstal.

Suko měl zažít hřbitov New York na vlastní kůži a zmizet v něm…

Voda byla černá jako asfalt. Pohybovala se líně, v malých vlnkách. A pak tu byl onen zatuchlý, odporný zápach, jako by byla voda nakažena nějakou infekcí. Na mnoha místech vypadala jako husté bahno. Možná byla kdysi čistá a dokonce pitná, jenže teď byla plná svinstva a proměnila se v odpornou břečku, která páchla po zdechlinách.

Člun se k té vodě akorát hodil.

Byl vyroben ze ztrouchnivělého starého dřeva, které také zapáchalo. Plachtu člun neměl.

I my jsme byli na té bárce a měli jsme dojem, že nás ta postava u kormidla veze říší mrtvých.

“Řekni mi, že se mi to zdá,” zašeptal mi Abe Douglas už poněkolikáté.

“To nevím, možná se děje obojí. My oba jsme skuteční, ale jsme zajati ve snech někoho jiného.”

“K sakru, já se z toho pominu.”

“To má čas.”

V podstatě jsme se neměli špatně. Nenasadili nám pouta, ale přesto jsme se nemohli hýbat. Mezi námi a postavou na přídi byla totiž neviditelná stěna. Někdo musel svými sny vystavět tu překážku a my jsme se dostali do přízračného světa, který mohl vytvořit pouze Jericho.

Podívali jsme se k pobřeží, kde se rýsovala temná silueta. Vytvářelo ji množství budov a řady různě vysokých mrakodrapů, které však nebyly osvětleny a vypadaly jako pravěká zvířata.

Musel to být New York.

Obrovské město, které bylo jako po vymření, protože jsme neviděli sebemenší známky života.

Žádné zvuky. Žádné troubení, ani auta, ani lidé, kteří by něco vykřikovali. Jen tíživé ticho, které je jinak tolik typické pro hřbitovy.

To byl Jerichův svět. V něm se cítil dobře. Tady mohl rozehrát veškerou hrůzu, rozložit síly a začít se mstít.

Spatřili jsme také sochu Svobody. Byla nalomená, ruka s pochodní visela dolů.

Koruna, v níž byla kdysi zřízena vyhlídka pro návštěvníky, nebyla osvětlená. Její paprsky byly ohnuté a celá postava jako by želela zániku New Yorku.

Příšerný sen bez radosti, bez záblesku světla a my jsme byli přímo v jeho středu. Ačkoliv jsme neustále pluli, měli jsme dojem, že se nehýbeme z místa. Klouzali jsme po vlnách, ale přesto jsme stáli.

I tato skutečnost byla jednou ze zvláštností toho snu.

Břeh se přiblížil.

Ale obloha se změnila. Doposud byla černošedá, jenže teď tato barva ustoupila, aniž by se rozjasnilo. Jen změnila nádech.

Byla pokryta temnou modří. A tam, nahoře, se najednou začaly zjevovat scény připomínající horory. Byla to hrůza a děs, která předčila i ty nejkrutější mučírny.

Viděli jsme týrané lidi. Byli to muži, kterým se toto všechno zdálo a teď viděli sami sebe. Všude stříkala krev, lámaly se kosti, ozývaly se výkřiky. Musely se ozývat. Jenže my jsme je neslyšeli. Byly to němé výkřiky mučených mužů.

Připravovaly nás na osud, který nás měl stihnout a Jericho nám teď dával možnost, abychom se dívali a zažívali všechnu tu hrůzu.

Abe neustále kroutil hlavou. “To přece není možné, Johne, to je přece šílené! Jak to, že jsme jako živí lidé uvězněni v těchhle snech?”

“A dál?”

“Jeho magická moc!”

Abe se chtěl zasmát, ale smích mu uvízl v hrdle. Ukázal dopředu na záda té postavy. “Je to on? Je to Jericho? Řekni mi to, Johne!”

“Nevím.”

“Vypadá přece jinak. Ten lotr s kosou, to je přece kostlivec. A víš taky, kde jsem ho viděl?” Blýskl po mně pohledem.

“Dovedu si to domyslet.”

“Ano, viděl jsem ho na starých středověkých obrazech. Je to ten kostlivec, Johne. Má jen jiné jméno. Je to Smrt! Naše Smrt!”

“V tom bys mohl mít pravdu. Jericho je obratný. Chce nás zničit tím, že nám předestře náš osud.”

“Tak proti němu bojujme!”

Vytáhl jsem revolver a podal jsem ho Douglasovi.

“Prosím, Abe, vezmi si tu zbraň a střílej.”

Zaváhal. Nejistě pohlédl na mě a na revolver. “Jak to?”

“Změň osud.”

“Tím, že zabiju Smrt?” Tentokrát se musel zasmát.

“Není to paradoxní?”

Ukázal jsem mu to a vystřelil jsem.

Výstřel zněl jaksi jinak. Tlumeněji a slaběji jako by ho okolí docela pohltilo. Kulka zřejmě vylétla z hlavně, nevšiml jsem si toho. Ale nic nezasáhla.

Kostlivec stál i nadále na přídi a kosa se mu nad hlavou blyštěla jako šikmý půlměsíc.

“Takže tolik k našemu osudu,” řekl jsem.

Abe zasténal. Oběma rukama praštil do prken dna. “Tak to jsme ztraceni? Musíme se mu podřídit?”

“Doufám, že ne.”

“Tak něco vymysli!”

Ono se to snadno řekne, jenže v té chvíli jsme neměli sebemenší šanci. Zkusil jsem vytáhnout kříž, který jsem měl zavěšený na prsou, jenže už při prvním doteku jsem zjistil, že v tomto světě snů pozbyl účinku.

Kov už ztratil stříbřitý lesk a dostal matný vzhled kusu olova.

Vzpomněl jsem si na situaci v poušti, jak síla toho kříže

přivolala čtyři archanděly, kteří se pak objevili

“vyzbrojeni” trubkami. Zaduli do nich a konečně tak

přivodili zkázu Jericha.

Tehdy jsme však byli v reálném světě a nebyli jsme v zajetí lidských snů.

Temně modrá obloha se i nadále nad tím vším rozprostírala jako plátno.

Nepopsatelné scény procházely nesčetnými obměnami.

Byl to zázrak, že nás nepotřísnila krev mučených a týraných ubožáků.

Ale byly to sny, zatím ještě sny.

Podíval jsem se za vodu. Černou, temnou a hrozivou.

Pořád ještě bylo vidět tentýž obzor, pobřeží milionového města, ale my jsme se k němu nepřiblížili, ačkoliv se tam odehrávalo cosi příšerného.

Silueta domů se pohnula. Vypadalo to, jako by do domů cosi z několika stran současně udeřilo. A ten úder měl pak za následek dominový efekt. Když se zhroutila jedna budova, povalila další.

Domy se řítily. Padaly nalevo, ale nezůstaly ležet jako kostky domina, nýbrž ještě během pádu se bortily do nitra.

Vyvalila se obrovská mračna prachu, jako by k obloze vyfoukl jedovatý dým obrovitý vulkán, který se chystal navěky otrávit celý svět. To, co nám tady démon ze sna předváděl, byl vrchol zkázy. A právě fakt, že se to všechno odehrávalo naprosto neslyšně, působil, že hrůza byla tím větší.

Abe Douglas seděl vedle mne a pravou ruku si tiskl k bradě. Prožíval tuto situaci ještě intenzivněji než já.

Byl tělem i duší Newyorčan, i když si často na město zaláteřil. Jenže bylo jeho domovem. Narodil se tady a chtěl tady i zemřít. Teď zažíval jeho zánik.

Během několika vteřin mrakodrap zmizel. Zůstal pouze strnulý útvar, ruiny křížem krážem zpřeházené a trčící k obloze jako nehybné prsty.

Obraz naprosté zkázy a apokalypsa, která zákonitě musela mít za následek nesčetné množství mrtvých.

Kostlivec před námi se ani nepohnul. Jako ztělesnění hrůzy stál neustále na přídi a díval se dopředu.

Abe spustil paži. Protřel si oči a jazykem si přejel okoralé rty.

Položil jsem mu ruku na rameno. “Abe, prosím tě, seber se. Tohle nebyla skutečnost. Byla to jen iluze démona Jericha.”

“Jo, Johne, jo!” vydechl. “Máš pravdu. Nebyla to skutečnost, ale víme oba, že Jericho dokáže, aby se to stalo skutečností. Copak jsi zapomněl? Když se mu podaří, aby sny lidí byly intenzivnější, pak se mu díky spojení jejich duchovních sil podaří, aby se to všechno stalo skutečností. Zatraceně, já se nemýlím!”

“To je pravda,” připustil jsem. “Jerichovi stačí, aby jen nashromáždil dostatek spáčů, aby se mu podařilo proměnit sen ve skutečnost.”

“A pak? Co uděláme potom?” Trochu rozpačitě jsem se usmál.

“My asi nic. Pokud vůbec, pak se budeme moci jen bránit. Ale nezapomněl jsem na ta dvě želízka, která ještě máme v ohni.”

Abe vypadal, jako by se ode mne chtěl odtáhnout. “To myslíš Suka a Chata?”

“Chato nenávidí Jericha.”

“A ty myslíš, že to zvládne?”

“Myslím, že ano.”

“Třeba ho i zničit?”

“V to doufám.”

Abe nevěděl, co na to má odpovědět, a tak se odmlčel.

Já sem se zadíval dopředu a viděl jsem, jak se tam voda vlní a na některých místech se dokonce vzdouvá do výše.

Cosi se k nám blížilo.

Teď si toho všiml i Abe. Poklekl, aby se mohl zadívat

důkladněji.

Kostlivec na přídi se ani nepohnul. Stál strnule a díval se před sebe.

Ale masa se hrnula dál. Každou chvíli už měla dorazit k

člunu. Plula těsně pod hladinou.

V černé barvě vody jsme bohužel nedokázali rozeznat, co se to na nás valí.

“Tohle je konec,” zašeptal Douglas. “Johne, jsem o tom pevně přesvědčen.”

“Jen počkej.”

“Další překvapení už nezažijeme…”

Zmlkl, protože cosi narazilo na člun. Ozval se tlumený úder a vzápětí další.

Teprve teď jsme viděli, co se to blíží od pobřeží zničeného New Yorku.

Lidé…

Mrtví lidé mrtvoly… Muži, ženy, děti.

Ty všechny stihla smrt v troskách zřícených domů. Několik obětí ještě žilo. Dívali jsme se do zohavených tváří. V němých očích jsme četli děsivou obžalobu hrůzy.

Hřbitov New York sahal teď až sem.

Byl to pohled do budoucnosti a já už jsem se na to nemohl dívat. Na hladině se vznášela nedohledná masa mrtvol.

Byla to Jerichová hra.

Zatím ještě příšerný sen, ale současně krutý pohled do budoucnosti reálného světa.

Abe Douglas už nedokázal snést ten pohled. Zase se posadil a přitiskl si ruce na obličej.

“To je konec. Jericho zvítězil. Dokonal svou pomstu.

Nikdy ho už nebudeme…”

Zarazil se a já jsem nevěděl, co říci, abych ho utěšil.

S takovou hrůzou jsem nepočítal. Jericho musel mít všechny spáče zcela ve své moci. Na všechny pravděpodobně seslal tentýž sen, protože něco takového dokázalo pouze množství spojených sil. Mrtví pořád ještě pluli kolem nás a proud je unášel na širé moře.

Nad místem katastrofy jsem zahlédl náznak oblaku dýmu. Došlo mi, že zkáza města pokračuje. Jenže už ne tak blízko pobřeží. A proto jsme ji neviděli.

Pak se najednou člun převážil dopředu. Trhlo to i s námi a dokonce i Abe sundal ruce z obličeje.

Vypadalo to, jako by se člun měl převrátit. Jedna mrtvola byla z vody dokonce vymrštěna a dopadla nám do člunu.

Oba jsme měli co dělat, abychom odvrátili pohled od té příšerné podívané. Ruka mrtvoly se zvedla do výše a zkroucené prsty jako by se chtěly něčeho zachytit.

Tu se člun opět narovnal a ruka nadobro zmizela v asfaltově černé vodě.

To, že se člun tak silně naklonil dopředu, mělo svůj

důvod.

Náhle se tam objevila postava, která jako by spadla z nebe. Stála přímo před kostlivcem. Nepatřila do tohoto světa snů, protože to nebyla ani příšera, ani přízrak ze sna.

Byl to člověk. Suko!

A hrůzostrašný příběh opět dosáhl dalšího z vrcholů.

Zbývalo jen vyčkat, zda kladného či záporného.

Rozhodně jsme s tím ovšem ani já, ani Abe nepočítali. To, že se náš přítel objevil, však současně znamenalo,

že se nehodlal v celé záležitosti držet stranou a že nám chce pomoci.

A stejnou naději jsem choval i pokud šlo o Chata.

“To je Suko!” vydechl Abe.

“Dokonce v životní velikosti.”

“Přelud?”

“To nevím!”

Musel jsem si odkašlat a přesunul jsem se doprostřed

člunu.

“Taky tomu nevěřím. Jericho zřejmě zatáhl i Suka do snů svých služebníků.”

“Tak to je konec!”

Agent to prostě jen konstatoval a já se nepřidal s žádnou námitkou. Skutečně jsem tomu nechtěl věřit, ale musel jsem uznat fakta. A ta pro nás rozhodně nevypadala příznivě.

Jericho byl odhodlán zničit nás. V duchu jsem se jen ptal, pro jakou možnost se rozhodl.

Bylo by logické, kdyby nás zabil v tomto světě, protože jako živé bytosti jsme existovali právě v něm -mohli jsme tady zažívat bolesti i strasti. Byli jsme tedy naprosto normálními lidmi.

Měl tři protivníky.

Odložil svou dosavadní “lidskost”, protože poprvé od chvíle, co jsme se tady ocitli, se kostlivec pohnul. Nejen on sám.

Stejné pohyby opisovala i kosa.

Jako temný, lesklý a nabroušený srpek měsíce se snesla šikmo dolů, aby rozťala mého přítele Suka vedví…

Jericho a Chato se na sebe dívali. Nikdo z nich nepromluvil. Jen Apač pohyboval očima a díval se kamsi za démona. Tam, kde před několika vteřinami stál Suko.

Teď bylo to místo prázdné.

Pohltil ho svět snů, a i Chato cítil, jak se do reality prolíná jiná dimenze. Sny spáčů nabyly na intenzitě. Slyšel je sice ještě, jak ostře a někdy i se sténáním oddychují, ale byly to spíš jen generátory snů, které celý ten přízračný svět udržovaly v chodu a dodávaly mu sílu, aby ještě více působil na Chata.

“Teď už jen my dva,” zašeptal démon, “jen my dva.

Postavy z pouště.”

“Ano, já jsem člověkem z pouště,” odpověděl Chato,

“jenže ty ne, Jericho. Ty ne. Ty jsi červ, jsi had a štír, kterého je třeba zašlápnout.”

“Já jsem vítězem.”

“Ještě jsem tu proti tobě já. Za dlouhých nocí jsem

přísahal svým předkům, že tě zničím. Doposud jsem své

přísahy vždy dodržel. Jsem tím povinován sám sobě. A to bys měl vědět.”

Jericho cvrnkl do klobouku. Ten spadl na zem a zůstal tam ležet. Teď se konečně mohl ukázat ve vší své odpornosti. Jeho odulý, nafouklý obličej zabarvený do růžova totiž bylo možné označit pouze jako odporný. Ústa se pohybovala, jako by je ovládal někdo cizí. Chato najednou viděl, jak se po vyplazeném jazyku škrábou brouci spolu s bílými červy a pavouky, kteří vylézali z útrob.

Tak tedy přišel o život Tom Sengara. Právě kvůli němu to Chato nechtěl vzdát. Slyšel, jak se démon tiše chechtá. Zároveň mluvil a havěť, která mu vylézala z tlamy, mu při tom ani v nejmenším nepřekážela.

“Pro tebe jsem si vymyslel jiný konec. Tebe sežerou brouci a pavouci. Chci vidět, jak ti rozkoušou kůži a jak se ti zahryznou do masa. To ti odpadne od kostí a shnije. Rozdupu pak ty kosti na prach. Všechno jsi prohrál a nakonec přijdeš i o život.”

Chato by měl vlastně poslouchat. Ale to, že to neudělal,

mělo svůj důvod.

Věděl, že teď musí podstoupit souboj. Že teď vše záleží jen na něm.

Ne bezdůvodně strávil mnoho nocí zaříkáváním a vyvoláváním svých předků. Pokoušel se splynout s přírodou a načerpat její sílu.

Potřeboval ji k tomu, aby mohl zničit Jericha.

A bylo mu jedno, kdyby přitom měl ztratit život.

Čím byl jeho vlastní život v porovnání s životy ostatních lidí, kdyby je dokázal zachránit?

Z otevřené tlamy démona se řinul proud červů. Tentokrát byl velmi dlouhý. Visel mu z tlamy jako černá hadice nebo široký pás, až nakonec dosáhl až na zem.

Chato ho sledoval.

Pak rozpažil ruce a pohyboval dlaněmi, jako by na nich

měl položené koule. Nakonec je sevřel v pěst.

Jericho zamířil k němu.

Současně se reálný svět smršťoval, jako by ho ze všech stran stlačoval mohutný lis. Z různých směrů se sem slétaly stíny, které se pak rychle uklidnily a vzápětí se uskupily do jakýchsi obrazců, připomínajících hologram.

Chatovi se podařilo nahlédnout do jiného světa.

Spatřil vodu, spatřil New York, ale viděl i nesčetné množství mrtvol, které hnalo moře kamsi do dáli. A zahlédl i člun, na němž zuřil litý boj.

Teď tedy poznal démonův záměr.

Jericho hodlal zničit všechny své nepřátele současně. Tři ve světě snů, čtvrtého ve skutečnosti; a k dosažení tohoto cíle mu zbýval už jen malý krůček.

V tom Chato zaútočil.

Vrhl se na odporného démona, současně otevřel pěsti a vyrukoval s ohněm svých předků…

Kdesi v hrdle mi v chroptění zanikl výkřik: “Sukóóó!” Musel jsem ho varovat, protože jsem měl dojem, že vůbec netuší nebezpečí, které mu hrozilo.

Jenže Suko byl lepší. Mohl jsem se na něj spolehnout. Než mu stačila ostrá čepel kosy rozetnout tělo, přikrčil se. Kostlivcova zbraň mu zasvištěla nad sehnutým hřbetem a na druhé straně, kde nebyl žádný cíl, zase vylétla do výše. Pak Suko strčil do postavy pravým ramenem. Zasáhl ji tak, že se zapotácela a udeřila do stěny paluby, nepřepadla však ven, ale svalila se do člunu.

V téže chvíli jsem se rozběhl. Překážka byla pryč. Jericho chtěl ten souboj. Šlo mu o to, zabíjet, zničit nás.

Jenže tuhle radost jsme mu nehodlali připravit. Tělem mi projel nával adrenalinu, který se změnil v proudění úžasné fyzické síly. Přes ležícího kostlivce jsem se díval do tváře svého přítele. Vzájemně jsme se povzbudili.

“Do toho, Johne!”

“Ty taky!”

Já jsem vzal kříž a Suko bič. Otočil se a ve chvíli, kdy se bičem rozpřáhl, spustil jsem kříž do umrlčího obličeje kostlivce. Ten byl totiž stejně skutečný jako my dva nebyl to žádný snový přelud.

Ozval se odporný zvuk. Smísil se s tlumeným švihnutím tří řemínků biče, které úžasnou prudkostí zasáhly kostlivce. Kosa odlétla stranou. Už nás neohrožovala, protože toho, kdo ji prve svíral, teď ničily naše zbraně. Kříž rozpoltil lebku a bič způsobil, že většina částí kostry se

rozpadla v prah.

Zůstala pouze temná kutna, zbraň a člun, který teď patřil nám. Agent FBI se za mnou zasmál. “To přece není možné, Johne. Už je po něm. Nebezpečí je zažehnáno.”

“Ještě ne,” řekl jsem a ani jsem se neotočil, protože nad námi vysoko na obloze se odehrávaly další příšerné scény. Viděli jsme lidi, kteří leželi na lůžkách a…

Lidé na lůžkách? Najenou jsem se v duchu zarazil. Na chvíli jsem nic nechápal. I Suko vypadal poněkud bezradně. Jen Abe Douglas trefil svými slovy do černého.

“Světy se začínají prolínat. Zatraceně, oba rozměry se prolínají.”

Měl pravdu. Realita našeho normálního světa byla pro nás najednou zase otevřená. Zase jsme spatřili ložnici, nad kterou se jako mohutná kopule klenula obloha a na tomto klenutém stropě se promítaly scény, jež se odehrávaly v ložnici. Důležité pro nás bylo, že se Jerichovi nepodařilo vtáhnout Chata do svého světa snů. Zůstal a postavil se démonovi na odpor…

Ne, nebyl to souboj gigantů, protože Chato sám sebe nechtěl takto označovat. Věděl, že musí mít spoustu štěstí, pokud chce vůbec přežít. Musel ale dodržet slib, který dal svým předkům.

Jericha Chatův útok vskutku překvapil. Apač objal démona jako milenec, jenže na rozdíl od zamilovaného objetí přinášel netvorovi oheň.

Plameny mu vyšlehly z dlaní už ve chvíli, kdy vyskočil. Magický prášek prokázal svou sílu a nenechal Chata na holičkách. Plameny se podivuhodně zbarvily. Oheň nebyl ani žlutý, ani rudý. Skládal se ze všech barev a Jerichovi se

nepodařilo plamenům uniknout. Ten zachvátil nejprve havěť.

Všichni ti brouci, červi a pavouci byli zataženi do výhně plamenů, jako by je přitáhl silný magnet. Shořeli. Okolí se naplnilo kouřem, čpícím po spáleném tuku. Chatovi to však nevadilo zůstal na svém místě.

Sevřel démona a cítil jeho tělo pod šaty jako houbovitou, rozbředlou hmotu. Ruce mu do ní pronikaly stále hlouběji a s nimi i oheň.

Chtěl ho uškvařit, jenže Jericho se tak snadno nevzdával. Dvakrát prohrál. Potřetí se mu to nesmí stát! To by zničilo jeho existenci. Bojoval za sebe a za svou budoucnost. Podařilo se mu ohnout nohu v koleně a vrazit ji Apači do břicha. Bylo to, jako by Chato dostal zásah kamenem zkroutil se a démona pustil.

Ten zavrávoral dozadu. Chodba byla naštěstí pro něj dost široká, takže měl dost místa. Zachytil se o jednu z paland

Muži spali. Jen Kray byl vzhůru. Seděl celý ztuhlý na svém lůžku a zíral na zápasící dvojici. Nebyl schopen cokoliv ze sebe vypravit. Nechtěl ani zasáhnout, protože měl příliš veliký strach, že by mohl zahynout.

Jericho měl problémy. Prastarý očistný oheň mu pronikal do těla. Vytvářel v něm jako ostré nože trhliny a díry. Oděv mu začal doutnat. Na několika místech už z něj vyšlehly plaménky.

Chato po kopanci, který mu Jericho uštědřil, pořád sténal. Zkroutil se a pohled upíral před sebe. Ještě nemohl zasáhnout. Oheň už mu kromě toho začal docházet. Musel se spolehnout na jeho sílu. Doufal, že se mu podaří Jericha zničit.

Docela se přestal ovládat. Velkou ložnicí se rozléhaly výkřiky vzteku. Jericho ze sebe prudkými pohyby strhal zbytky šatů a odhodil je pryč. Vadily mu teď, protože z velké části byly v plamenech.

Chato spatřil jeho tělo.

Bílé, sinalé, tučné, lesklé a nafouklé. Jericho vypadal jako oživlá panna. Jeho tvář se neustále pitvořila a odrážely se na ní bolesti, které v nitru pociťoval.

Oheň pálil.

Chato to věděl, i když to neviděl. Pálil hluboko v démonově nitru. Chatovým záměrem bylo, aby oheň démona zničil zevnitř. Byl jako jed, který se teď šířil po jeho vnitřnostech.

Démon bojoval o existenci.

Světy i spící muže měl stále pod kontrolou, ale muži začali postupně projevovat nervozitu. Jejich spánek už nebyl tak hluboký, a proto ani intenzita snů nebyla taková jako dříve.

Byl to snad už začátek konce?

Chato doufal, že tomu tak je, nemohl se však na to spolehnout, a tak se choval opatrně. I když měl v břiše bolesti, nechtěl zůstat ležet. Přinutil se vstát. Jeho pohled zabloudil ke stropu.

Jako hologramy se na něm míhaly obrazy z jiných světů. Viděl mrtvoly ve vodě, spatřil člun a své přátele, kteří byli stále ještě uvězněni ve světě snů.

I ty bylo nutno vysvobodit.

Když se mu nepodaří Jericha zničit, nechá démon lidi spát dál a sešle na ně další a mnohem hrozivější sny. Těžká vnitřní poranění mu působila stále větší obtíže. Jericho

nepodnikl nic, aby Chata zastavil. Nechal ho dokonce, aby se přiblížil.

Apače ani nenapadlo zastavit se. Nechtěl selhat tak blízko u cíle. Ve tváři se mu nehnul ani sval. Opět byl Indiánem. Takhle se musel cítit Geronimo, velký náčelník Apačů, když se neustále vydával do bojů proti přesile bledých tváří.

Démon poněkud ucouvl. Jeho ruce pleskly o tlusté nahé bezpohlavní tělo. Tvář se pohybovala jako míchané těsto. Náhle zavyl a pak mu cosi vystřelilo z úst.

Chato zůstal stát, jen se přikrčil. Počítal zase se záplavou té odporné havěti, ale byla to samotná ústa, která doslova vystřelila z odporné hlavy a během letu se proměnila v bublinovitý obláček, na němž se ukázala další hrůzostrašná scéna.

I v nitru oné bubliny se odehrávaly děsivé scény. Byly součástí snů spících mužů.

Pokračovalo to dál.

Zevnitř náhle vyšlehl oheň. Chtěl zničit zlo. Jericho nesměl zvítězit. Potácel se sem a tam, až byl nakonec tlak v jeho lebce natolik nesnesitelný, že se mu hlava rozskočila.

Chato se vrhl na zem.

Zahalily ho obláčky dýmu. Některé z nich se shlukly do podivných útvarů, které působily jako zrcadla a opět odrážely příšerné vize ze snů.

Neustále se opakovaly a neustaly ani tehdy, když už Jericho neexistoval. S posledním prudkým výbuchem se rozlétl i zbytek těla.

Teď se on sám stal skládankou!

A Chato se musel postarat o to, aby se tahle skládanka už nikdy nedala dohromady. Jericho už se nesměl nikdy

oživit a proti tomu existovala jediná zbraň. Bylo nutné vytrhnout ze sna spáče. To nemohl zvládnout sám. Naštěstí mu s buzením spících Indiánů pomáhal Kray. Démon se už totiž opět pokoušel jednotlivé části složit v celek.

Probuzení mužů bylo účinnou zbraní proti této snaze.

Kray a Chato si nepočínali zrovna jemně. Budili lidi bezohledně a pokaždé, když se jeden ze spáčů probral, zmizela i jedna část skládanky.

Jericho už nebyl pánem svého světa. Zhroutil se mu. Příšerné sny už neměly šanci. New York jako hřbitov už ve skutečnosti neexistoval.

Chato bojoval proti tomu, aby muži zase usnuli. Některým musel dát pár políčků, aby neupadli do pokušení zase si lehnout a spát.

“Zůstaňte vzhůru!” řval na ně. “Zatraceně, tak už se konečně proberte!”

Poslechli ho. Byli všichni úplně mimo. Sténali, mluvili sami se sebou, rozhlíželi se kolem prázdnými nechápavými pohledy, ale už neusnuli.

Tím se definitivně zhroutil Jerichův svět.

Chato už mezitím budil posledního spáče. Musel jím zatřást a dvakrát ho plácnout po tvářích, než muž se sípavým zachroptěním na rtech otevřel oči.

To už ale Chato neviděl.

Upíral pohled ke stropu, kde se ještě odehrával jako na plátně sen. Byl to oplzlý a odporný sen, ale i ten se najednou rozplynul a současně zmizel i poslední zbytek Jerichovy říše.

“Je po všem!” zasténal Chato, když zavrávoral poněkud dozadu. “Zachráněni. Už se nevrátí…”

Vyčerpaně se pak sesunul na okraj palandy. Zakryl si dlaněmi tvář a s tímto pohybem se snažil vyvolat vzpomínky.

Pomyslel na své tři přátele.

Nebyli snad zničeni spolu s Jerichem?

Démonův konec jsme zažili jako diváci. Měli jsme úžasnou výhodu. Nepatřili jsme do tohoto světa, byli jsme do něj pouze strženi, takže jsme nemohli být zničeni spolu s ním. Seděli jsme ve člunu a sledovali jsme, jak se okolí rozpadá na kusy.

Na obloze se odehrávala scéna z reálného světa. Souboj Chata s Jerichem. A Chato v něm zvítězil! Svět snů se postupně rozpadal a my jsme to pozorovali ve své bezprostřední blízkosti.

Ani zničený New York už nebylo vidět. Vzápětí se Abe Douglas zasmál. “Moře!” zvolal pak. “Je už míň…”

“A zmizely i ty mrtvoly!” zašeptal Suko a zavrtěl hlavou. Mlčel jsem a svět kolem mne jako by se zmenšoval. Nakonec už zůstal jen člun, v němž jsme seděli. Ale i ten za chvíli zmizí.

Stalo se. Zřítíme se teď kamsi do prázdna.

Ne, to rozhodně ne. Nevydali jsme se na cestu časem. Najednou jsme se dívali do řady tváří, které na nás zíraly stejně nechápavě, jako asi my na ně.

Ty tváře jsme neznali, a přece nám připadaly jaksi povědomé. Byli to totiž spáči, které zneužil Jericho. Jenže ten už neexistoval, jak jsme se dozvěděli od přítele, Apače Chata…

Bylo třeba samozřejmě mnohé vysvětlit i nadřízenému Abeho, Jamesi Levinovi. Douglasovo suspendování bylo zrušeno. Nikdo z nás však nevěřil tomu, že bychom Levina přesvědčili. Chyběly mu totiž důkazy.

Na druhé straně jsme ale byli rádi, že chybějí, protože pak by se milionové město New York skutečně proměnilo v hřbitov.

Se Sukem jsme si dopřáli ještě tři dny dovolené. Tak jsme si to s Jamesem domluvili.

Chtěl jsem se přitom za každou cenu vydat na objížďku po zátoce, což Suko absolutně nechápal. Také Chato vrtěl hlavou.

“Pojeďte přesto se mnou,” poprosil jsem je.

Dali se přemluvit. S počasím jsme měli štěstí. Když jsme nastupovali na palubu výletní lodi, byl nádherný slunný den.

A za chvíli už jsme vypluli. Zašel jsem s přáteli na příď lodi a ukázal jsem na sever.

“Co vidíte támhle?” zeptal jsem se jich. Chato si přičísl vlasy dozadu.

“Sochu Svobody,” odpověděl.

“Nevypadá fantasticky, jak tam tak stojí?” zeptal jsem se s úsměvem. A šumění vody mi přitakávalo.

Suko a Chato se plácli do čela. “Teď už nám došlo, proč si nás sem vytáhl.”

“Ano, musel jsem se přesvědčit, že jsem se nemýlil. Tak a teď si zajdeme na drink.”

Dokonce ani asketický Chato nic nenamítal, protože si mohl objednat bylinkový čaj…

KONEC