Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 05 - Noční můra

Ben Culver se zastavil, otřel si pot z čela, ačkoliv to nemělo smysl. “Zatraceně, nejsem tady přece v brazilské džungli!” Znova zaklel a svalil se vedle pařezu na povalený kmen stromu pokrytý mechem.

Nebyl u konce, zato už byl pořádně unavený. Opět si otřel upocenou tvář, ale šátek už byl mokrý a ani v tomhle zatraceně dusném počasí jen tak neuschne.

Podíval se nahoru.

Vysoko nad hlavou se mu klenula souvislá vrstva listí. Vytvářela zvlněnou zelenou plochu, a přestože bylo vrcholné jaro, byla tak hustá, že většinu slunečních paprsků nepropustila na zem.

Člověk, který se tady ocitl, byl vystaven všemožným nástrahám. Jako v džungli.

Jenže to nebyla jižní Amerika, nýbrž irské ostrovy. Bylo tu sice také díky Golfskému proudu velmi teplo a rostly tu palmy, ale takovýto terén by tady přece jen nečekal.

Bylo to téměř jako vězení.

Ať se podíval kamkoliv, nebylo úniku. Všude ten zatracený zelený les. Vysoké stromy s tlustými kmeny, mohutné koruny, hustý podrost, měkká, vlhká bahnitá půda, malé pařezy s temně zeleným lesklým povrchem a mezi tím pestrobarevné květiny to všechno jaksi na evropský kontinent nepatřilo.

A přece to byla skutečnost.

Stejně jako spousty hmyzu, které neustále bzučely kolem osamoceného muže.

Jinak to však byli jediní živí tvorové v tomhle

nezahlédl. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby se najednou vysoukal z porostu tygr, v doprovodu třeba slona nebo hada.

Culver proklínal tuhle práci, proklínal léto, proklínal inzerát, který si dal do novin a v němž o sobě prohlašoval, že je člověk pro zvlášť obtížné úkoly.

Bral jakoukoliv práci.

Fajn, dostal ji. Měl prozkoumat tenhle kus země a

měl zjistit, co se stalo s muži, kteří se odtud nevrátili.

Nikdo nevěděl, zda jsou naživu, nebo zda zahynuli. V tomhle pralese bylo možné všechno. Nejbližší vesnice přitom ležela necelou míli vzdušnou čarou odtud. Culverovi ale připadala téměř stejně vzdálená jako rovník.

Šaty měl úplně propocené.

Koupil si speciálně pro tenhle případ prodyšnou kombinézu. Byla z pevné látky a ani ty nejtvrdší trny mu tedy nemohly uškodit. Holínky Culverovi umožňovaly brodit se i vodou jejich okraje mu sahaly až po kolena.

Doposud neobjevil po pohřešovaných sebemenší stopu. Nebylo divu, byl to také teprve první výlet do tohohle pekla. Později chtěl zajet do osady, kde si najal pokoj.

Ben Culver vypadal dost divoce. Měl hranatou tvář, vlasy ostříhané na ježka, trénovanou postavu a pohled jeho téměř bledých očí prozrazoval rozhodnost a i jistou míru surovosti.

Protloukal se světem všelijak. Měl za sebou dvě

agent pro zvlášť složité případy. Bral téměř jakoukoliv práci a sám si nikdy na nic nestěžoval. Toho dne by však nejraději se vším praštil.

Kdyby nebylo toho honoráře v případě úspěchu! Deset tisíc liber!

To byla pořádná sumička. Za normálních okolností by na ni musel pořádně dlouho makat. Culver se rozhodl, že se do toho pustí a dělal to skutečně poctivě. Chtěl tuhle záležitost dotáhnout do konce za každou cenu.

Ale teď si přece jen dopřál oddychu.

Z pravé boční kapsy kalhot vytáhl plechovou krabičku, otevřel ji a usmál se, když pohlédl na krátké doutníky. Dým alespoň na chvíli odežene ta mračna komárů. Vzápětí už se zahalil do obláčků kouře. Chvíli to trvalo, než se rozplynuly, protože pod hustým zeleným příkrovem listí bylo téměř bezvětří.

Culver zíral na louži. Plocha před ním byla hladká. Připomínala mu temně zelené zrcadlo, které jako by slabě odráželo obraz jisté osoby.

V tomto případě to byl Culver sám.

Viděl se na povrchu jako stín, který se pomalu rozplýval, aniž by se dostal na druhou stranu malého rybníčku.

Voda se pohnula jen tu a tam, když na hladinu dosedl hmyz.

Les se Culverovi nelíbil, a ticho v něm už vůbec

ne.

Na ten klid si nedokázal zvyknout. Z dob, které

strávil v jihoamerické džungli, věděl, že i nejhustší prales je dnem i nocí plný zvláštního života. Ozývalo

se krákání, skřeky, vytí, zpěv ptáků, do obvyklých zvuků se tu a tam vmísilo podivné zasvištění, ale tady bylo všechno naprosto klidné.

Ticho bylo až mučivé…

Příroda jako by tady doslova zatajila dech. Bena Culvera to napadlo už několikrát, ale dál se tímhle příměrem netrápil až do této chvíle, kdy se posadil na kmen stromu a zapálil si obklopen prostředím, které bylo na evropské poměry více než exotické.

Neustále hleděl na kaluž. Její povrch se tajemně leskl. Byl jako přikrývka, kterou někdo rozprostřel, aby zakryl pohled do příšerných hlubin. Nikdo neměl spatřit, co se v nich odehrává. Ačkoliv se Culver potil, cítil mrazení v zádech.

Ani tohle nebylo normální. Varování?

Culver velice pomalu vstal, vypadal téměř nemotorně. Podíval se stranou, otočil se ještě víc, dvakrát si potáhl z cigarety a pak nedopalek odhodil. V té chvíli se mu zdálo, že zaregistroval pohyb. Kdesi před nim. Cosi se mihlo v prostoru. Pár vysokých stébel se zakývalo a pak zase pohyb ustal.

Zvíře?

Culver uvažoval. Plesk!

Na místě se otočil, protože chtěl vidět, co se stalo za ním. Jenže nic neviděl.

A přece na hladině kaluže se objevily soustředné kruhy, které ubíhaly ke břehu.

A pak se ukázalo něco, co plavalo…

Culver si odkašlal. Podíval se tam, chtěl se

odvrátit, opět se tam podíval a zavrtěl hlavou. Udělal dva kroky dopředu. Nohy se mu zabořily do bažinatého břehu. Zastavil se a sledoval předmět, který spadl do vody, plaval těsně pod hladinou a přitom se mírně pohupoval.

Míč to nebyl. Spíš to připomínalo korek, ačkoliv to nemělo tak rovnoměrný tvar. Blížilo se to však ke břehu rovnou k místu, kde stál Culver. Vypadalo to skoro, jako by ten předmět někdo přitahoval na neviditelném vlákně

Zvláštní…

Ben Culver vyčkával. Občas se předmět ponořil, ale stejně rychle se zase vyhoupl na hladinu, kde ho bylo lépe vidět.

A najednou věděl, co to je.

Kus kořene, dokonce dost silného, silnějšího než mužská paže, oválného tvaru, takže mu na mysl přišlo srovnání s lidskou hlavou.

A pak tu bylo ještě něco.

Na jedné straně byl kořen stromu hladký, na druhé rozeklaný, jako by do něj někdo něco vyřezal, aby zanechal znamení.

Culver byl velice zvědavý, co to je. Chtěl to vědět a už se takřka nemohl dočkat, až kořen dorazí k okraji vodní plochý. V tomhle prostředí pokládal kořen za něco zvláštního, za dar, který mu přenechal vodní duch.

Už jen sotva metr a pak to mohl Culver pohodlně uchopit.

Kořen se ještě jednou pod hladinou převalil, vyhoupl se nad vodu a pak se ho zmocnila mužská

ruka Culver ji strčil do teplé vody jezírka. Prsty nahmatal cosi slizkého, přitáhl to ke břehu a opět se posadil na kmen stromu.

Zvláštní kořen, pomyslel si a uvažoval, jestli má opravdu lidské rysy.

Vlastně to byl spíš ovál a podobal se i protáhlé cibuli. Horní konec vypadal jako kulich, který dodatečně někdo na kořen nasadil.

Byl to mokrý a hladký kus dřeva.

Culver ho otáčel, potěžkával v mohutné dlani a pak se zděsil.

“To snad není možné,” zašeptal, “to si jenom namlouváš. Nemůže to byt tvář…”

Promnul si oči, pak se uchechtl a řekl si, že se mu skutečně jen něco zazdálo.

Nebyla to tvář.

Jen to tak vypadalo.

Ben opět hledal nějaký příměr, který ho také vzápětí napadl. Někdo se pokoušel do toho kořenu něco vyřezat, ale nedokončil to.

Byly tu vidět jen náznaky. Ústa, nos i oči a všechno to vypadalo velice ploše, téměř jako pouze namalované.

Culver po tom přejel konečky prstů.

Už byl naprosto přesvědčen, že se při prvním pohledu spletl.

Zvláštní ovšem tenhle nález rozhodně byl. Moc se mu to sice nezamlouvalo, ale připadalo mu, že docela dobře zapadá do veliké záhady celého tohoto lesa

Podivné…

Culver se na kus ještě jednou podíval a všiml si, že kořen nebyl zdaleka tak tvrdý. Ohnul se už při menším tlaku. Možná by i on do něj mohl něco vyřezat. Ten nápad se mu zalíbil, a tak mu ruka zajela do kapsy, kde měl ukrytý nůž.

Rozevřel ho. Na čepel dopadl zbloudilý paprsek slunce a kov se zablýskl.

Culver držel kořen v levé ruce a pravou svíral nůž Chtěl začít shora a rozříznout měkkou hmotu jedním tahem.

Nasadil nůž a neřízl.

Cosi mu v hlavě zaječelo jako siréna.

Byl to výkřik, varování, které ho zrazovalo, aby to nedělal.

Neubližuj!

Ben zavrtěl hlavou. Současně se otřásl. Otočil se.

Nebylo tu nic, co by mohlo vzbuzovat jeho nedůvěru. Jen temné ticho lesa.

Přesto tohle varování!

Kdo to na něj volal? Proč se ozvalo zrovna v jeho hlavě? Nedokázal si to zdůvodnit jinak, než že to byl prostě klam.

Někdo si z něj vystřelil.

To ovšem znamenalo, že Culver tady není sám. Někdo je přece jen nablízku, číhá někde v úkrytu a zavolal na něj. Což byl taky nesmysl, protože to varování rozhodně neznělo jako výkřik, byl to spíš signál v jeho hlavě.

Záhada…

Opět pohlédl na kořen. Viděl taky nůž.

Culver byl z těch, kteří se jistým věcem chtějí dostat na kloub i za cenu, že by se přitom sami dostali do nebezpečí. Chtěl prostě vědět, co se za tím vším skrývá a nehodlal se dát jen tak snadno zastrašit.

Nůž byl ostrý. Přeřízne ten vlhký kus kořene docela snadno jako by byl z másla. Přiložil čepel, a to tam, kde muselo být čelo pokud by se skutečně jednalo o tvář. Chtěl z kořene odříznout jen malý výhonek.

Culver přitlačil ostří. Sklouzlo dál.

Usmál se.

Šlo to docela snadno a on si připadal, jako by loupal brambory.

Jenže z těch netekla míza. Tady to bylo jinak. V kořenu se ukrývala hustá tekutina podobná sirupu.

Vytekla z rány, kterou způsobil říznutím a potřísnila Benu Culverovi prsty.

Culver najednou přestal řezat. Vytřeštil oči. Nechtěl věřit tomu, co viděl. Bylo to prostě docela nemožné hrůzné a tragické zároveň.

Ne, ta tekutina pouze vypadala jako sirup. Bylo to

něco docela jiného.

Přece však po ní špičkami prstů druhé ruky zašmátral. Žaludek se mu zvedl, jako by měl každou chvíli zvracet.

Prsty měl potřísněné krví!

Ben Culver nechtěl věřit, že to, co pořád ještě vytékalo z úzké řezné rány, byla krev. Krev? Jak to že krev?

Muž, který už leccos prožil, se najednou roztřásl. Přešel ho mráz a tělo se mu začalo chvět zimnicí. Na čele mu naskočil studený pot. Když zalapal po dechu, vypadalo to, jako by pil. Okolí se mu před očima zamlžilo a Culver se cítil jako někdo, kdo zjistil, že udělal chybu.

Jsou drobné, závažné, ale i smrtelné chyby. Byla snad tahle jeho chyba smrtelná? Cítil, jak ho začalo škrábat v krku.

Uvědomil si zase, že tahle zatracená džungle se přece vůbec nehodí do zdejších šířek a v návalu vzteku mrštil opět kořenem do vody.

Prolétl paprskem slunce a ukáplo z něj zase několik kapek krve, které dopadly jako rudé kaňky na hladinu jezírka.

Culver sípavě oddychoval, vstal a cítil, jak se mu chvějí nohy. Na vodě plaval kořen. Když se na něj Culver podíval, opět se ho zmocnil pocit, že udělal hroznou chybu.

Nebyl to normální kus kořenu, který by někdo někde ulomil. Muselo to být něco mimořádného. Předmět, jaký nikde jinde neexistuje, jen v tomhle nepřirozeném pralese na jihu Irska.

Vzpomněl si na honorář. Byl téměř nestydatě vysoký. Nikdo přece jen tak nevyhazuje peníze z okna. A za tuhle částku ho tedy poslali do pekel.

Vztekle se ušklíbl, když si to uvědomil. Peklo, to je přesně ono. Ocitl se uprostřed pekla, bez pomoci, bez parťáka, a musel se jím prodírat, dokud nedospěje k cíli. Nebyl už daleko.

Culver chtěl vyjít z lesa co nejrychleji Nenáviděl tíživý, dusný letní vzduch.

Byly mu odporné cáry vlhké mlhy, které se vznášely mezi stromy. Visely tam jako strašidla, na několika místech nasvícená světlem slunce.

Měl u sebe kompas. Směr byl jasný. Ben Culver musel na sever. Až vyjde z lesa, bude zase svět vypadat docela jinak.

Pak se spojí s člověkem, který si ho najal, a projedná s ním všechno, co ještě bylo nutno dohodnout Bylo také docela možné, že se téhle práce vzdá, protože v tomto případě si připadal spíš jako oběť.

Takové a podobné myšlenky ho napadly, zatímco si razil cestu vpřed a měl přitom neustále pocit, že ho někdo pronásleduje, nebo že se řítí do léčky.

Několikrát se otočil, ale nespatřil nic. Nepohnul se za ním ani stín. Zůstalo jen tíživé ticho, které mu také nešlo do hlavy.

Neoddychoval už pravidelně. Sípal, často zvolil špatnou cestu a pak se oběma rukama probíral zpět. Několikrát si přitom toužebně přál, aby měl mačetu, kterou by se mohl ohánět a odstraňovat z cesty nepohodlné překážky.

Prales neřídl. Stromy stály i teď tak hustě vedle sebe, že se jejich větvoví proplétalo. Culver se musel dost často shýbat. Muž si uvědomil, že nespatřil téměř žádné jehličnany. To, co tady rostlo, bylo možno označit jako tropickou vegetaci. Spousty rostlin byly masivní a dužinaté. Rostly mu v cestě a on je musel neustále rozhrnovat do stran.

Culver občas vůbec netušil, kam jde. Prostě šel dál a dodával si pořád odvahy, protože kolem něj se rozjasňovalo. Ben Culver dorazil na mýtinu, na slunečné místo.

Naděje?

Zasmál se, protože měl pocit, že to prostě musí udělat. Tak se alespoň zase pořádně nadechl a trochu zaplašil zatracené obavy.

Šel dál.

A tu se to stalo.

Odpor byl najednou tady. Culver to zatím ještě nechápal. Trvalo několik vteřin, než pochopil, že narazil. Dlouhá překážka, která se mu postavila do cesty, vypadala jako kopí zešikma zabodnuté do země, obrovský oštěp, velice jasný a bílý jako kost.

Chtěl ustoupit. Nešlo to.

Zaklel, podíval se dopředu a zjistil, že uvízl. Ono kopí bylo potřeno lepkavou hmotou nebo slizem, který se spojil s Culverovými šaty a už ho nepustil.

“Doprčic, já se…”

Další jeho slovo zaniklo v chroptění, protože ho zasáhla prudká rána mezi lopatky a on se svalil dopředu.

Tváří dopadl na lepkavý oštěp, který se ohnul, jako by byl z gumy, ale nepustil.

Najednou spatřil, jak na něj letí další oštěpy.

Sesypaly se najednou ze všech stran. Ještě se mohl hýbat, a tak se pokoušel převalit na bok a uniknout šípům (nebo to byla vlákna?).

Nemožné!

Neznámý nepřítel mířil naprosto přesně. Ne každý šíp nebo vlákno ho zasáhlo prudce. Některá ho dokonce minula a omotala se mu kolem beder, kolem nohou, ba dokonce i kolem paží.

Postupně si uvědomoval, do jaké pasti se to dostal. Něco podobného viděl pouze ve filmech v hororech, kde se zvířata postavila proti lidem a byla to najednou ona, kdo kladl pasti.

Tahle lepkavá věc, ty dlouhé pásy, které ho spoutávaly křížem krážem, mohly znamenat pouze to, že uvízl v síti pavouka.

A samotný pavouk, který něco takového stvořil a který to i teď ze sebe chrlil, musel být ohromné zvíře. Neuvěřitelné monstrum, které si s ním teď pohrávalo.

Culver se nevzdával. Zaťal zuby. Zbrunátněl ve tváři. Po ni mu stékal v proudech pot. Neustále lapal po dechu, aby do sebe nasál energie, které nezbytně potřeboval.

Nedařilo se.

Vlákna někdy silná jen jako prst, jindy jako dětská ruka, prostě nepovolovala. Držela ho naprosto pevně, ačkoliv se neustále pokoušel jejich sevření protrhnout. Škubal sebou, otáčel se, ale úspěchu nedosáhl.

Culver zůstal v pavoučí síti viset jako normální oběť. Pavouci obvykle chytají mouchy a jiný hmyz jenže tenhle měl políčeno na lidi.

Ale kde jen vězel?

Sotva to Culvera napadlo, zaslechl nad sebou šustění a praskání. Padaly na něj drobné větévky a Culver zaklonil hlavu, aby se mohl podívat do výšky.

Zpočátku téměř nic neviděl, protože větvoví vytvářelo neproniknutelnou vrstvu.

Byla velice hustá, ale přece jen se tu a tam prodral záblesk slunečního paprsku, který ho oslepoval.

Chvíli trvalo, než Culver pochopil, co se tam skutečně dělo. Zaregistroval pohyb. Lesklé hmyzí oči, obrovité jako zaměřovače velkých kanónů.

Oči na něj upřeně hleděly.

Oči obrovského pavouka, který se usídlil v silném

větvoví stromů.

Odtamtud tedy na něj vrhal vlákna a Culver drtil v zubech kletbu. Obrovitý pavouk byl na dostřel a Culver dovedl zacházet s revolverem.

Jenže se k němu nemohl dostat.

Paži mu k tělu připoutala lepkavá vlákna. Ben zkoušel rukou trhnout, prudce zaškubat, jenže to nebylo k ničemu. Pavouk kolem něj ovinul neproniknutelnou spleť vláken a Culver si uvědomil, že vlastní silou se z ní nedostane.

Postupně se smiřoval i s další, ještě hrůzostrašnější myšlenkou. Věděl, že pavouci si dávají na čas že čekají, až se jejich oběti docela vyčerpají. Teprve pak se pohnou z místa, aby oběť

sežrali.

Budoucnost tedy vypadala velice bledě a Ben Culver se otřásl prvním záchvěvem strachu…

Nevěděl, jak dlouho visel v té zatracené síti. Den se už chýlil ke konci a ponurým pralesem se začaly šířit první stíny soumraku. Pohybovaly se docela neslyšně a všechny tvary nabývaly temně zelené barvy.

Obrysy se začaly rozplývat, les dostal ještě tajemnější lesk a najednou byl plný zvuků.

Ben Culver byl příliš slab na to, aby dokázal rozlišit jednotlivé zvuky zvířat. Vyzkoušel už všechno, nešetřil silami, ale vymanit se z pout se mu nepodařilo.

Nedostal se ani k noži. Ten vězel kdesi v kapse kalhot stejně jako revolver. Obě zbraně mu teď připadaly náramně směšné. Byl v koncích. Svaly ho bolely.

Nestál také už na zemi přímo. Nohy ho už nechtěly nést. Naklonil se na stranu a visel teď v té proklaté síti, ústa měl otevřená, lapal po vzduchu a nedokázal zabránit tomu, aby mu do nich nenalétal hmyz. Srdce mu ještě tlouklo.

Tu a tam dokonce rychleji, když se zamyslel nad svým osudem. Většinou se ovšem apaticky opřel do

lepkavého přediva a čekal. Nač vlastně? Na smrt!

Na to, až se ten obrovský pavouk spustí z větvoví a postupně sešplhá až k němu. Šikovně, elegantně a se znamením smrti. Vysaje ho, sežere, zničí, stejně, jak se to ukazuje ve filmových hororech.

Tu a tam zaslechl harašení, když se příšera nad mím zahýbala. Neviděl ji, ale představoval si to tak.

Tyto a další zvuky spolu splývaly. Spojily se v cosi, co mu nahánělo strach a co v něm vybičovávalo zděšení.

Na jeho tváři se setkalo denní světlo se stínem a vznikl podivuhodný vzorek, který byl pokryt značnou vrstvou potu.

Culver byl v koncích. Nemohl už dál a ani nechtěl. Už jen čekal.

Slyšel naříkavé a občas i ječivé hlasy.

Kolem něho se ozývalo harašení. Připadalo mu, že se zem dala do pohybu, že z ní vyrůstají pahorky. Spatřil mihotavé pohyby. Veverky nebo možná lišky.

Culver už nebyl schopen od sebe zvířata rozlišovat.

A neustále kolem něho poletoval hmyz Za cíl si ho vybrali první letní komáři. Ben už ani nevnímal, když ho štípali.

Pavouk číhal…

Vždycky, když na to pomyslel, přejel mu po zádech mráz, který mu pak s pocitem strachu sevřel žaludek natolik, že měl pocit, že se zalkne.

Kdy přijde?

Občas to nad ním zapraskalo a zašramotilo, když se pohnula mladá větévka. Culver už byl téměř v

bezvědomí, ale pavouk si neustále dával na čas.

Zvuky opět ustaly.

Culver zatím ještě viděl, i když mu neustále z čela do očí stékal pot. Obočí už ho téměř nestačilo zastavit. Oči ho pak pálily a v hlavě cítil ostrou bodavou bolest.

Opět to nad ním prasklo a zašramotilo

A tu se po kůře kmene spustil chitinový pancíř pavouka.

Tentokrát ovšem ten zvuk neustal. Že by se už blížil?

Culver se roztřásl. Myslel už jen na tu hrůzu, která ho čeká a stálo ho obrovské úsilí, aby zaklonil hlavu a podíval se nahoru.

Ano, něco se tam pohybovalo!

Protože už bylo přítmí, nedovedl rozeznat detaily. Pavouk vypadal jako kompaktní stín. Culver už počítal s tím, že pavouk doleze až k němu a že přitom použije vláken své vlastní pavučiny.

To se ovšem nestalo.

Pavouk o něj nejevil zájem, pohyboval se kamsi pryč.

Proč?

Culver se najednou usmál. Nejprve to byl jen tichý chechot, hihňání. Pak se ale změnil v pronikavý řehot, který se ztrácel v hustém pralese a vracel se zpátky několikanásobnou ozvěnou.

Pavouk zmizel. Nezajímal ho.

Culver se smál dál a zároveň plakal. To vysvobození bylo pro něj šokem. Spadl mu ohromný

kámen ze srdce. Zůstane naživu a…

Smích náhle ustal.

Zmocnila se ho najednou strašlivá myšlenka.

Pavouk se k němu nemusel přece přiblížit jen shora.

Mohl se vyšplhat i ze země. Culverovi ztuhlo celé tělo.

V krku mu ještě víc vyschlo. Stejně už měl pocit, že nemá v hrdle jedinou slinu sliznice se spíš podobaly smirkovému papíru. Po zádech mu přejížděl mráz. Měl relativně “výhodnou” polohu. Mohl z ní sledovat i pohyb pavouka po zemi. Ten už dorazil ke svému zajatci.

Culver ho pořád viděl jen jako obrovitý stín, spíš jako pohybující se horu na tenkých nohou. Zato ale smrtící.

Obrovitý pavouk pokračoval v cestě. Věděl přesně, kam má namířeno a neexistovala pro něj žádná překážka, která by ho mohla zadržet. Ať se mu postavilo do cesty cokoliv, tlak mohutného těla to prostě zlikvidoval.

Jenže pavouk se neblížil ke Culverovi.

Otočil se a zmizel, jako by pro něj Culver nebyl dost zajímavý.

Muž vůbec ničemu nerozuměl.

Reakce pavouka mu samozřejmě přinesla úlevu, i když se o něj neustále pokoušely mdloby a teď byl dokonce rád, že visí ve vláknech sítě, protože na vlastních nohou by se byl sotva udržel.

Možná se mu přece jen naskytne nějaká šance, jak se odtud vysvobodit. Až nebude cítit ten pohled číhajícího pavouka, dokáže jasněji uvažovat. Pak ho

snad také napadne způsob, jak by se z této situace mohl dostat.

Obrovité zvíře už neviděl, pouze slyšel. Jeho pouť doprovázely přečetné zvuky. Nejprve praskání, a pak už jen šramot. Culver také zaslechl, jak před obrovitým pavoukem utíkají jiná zvířata.

Pořád ještě nenacházel důvod, proč nechal pavouk na živu zrovna jeho, přičemž už jen vytvořit takovou síť bylo spojeno s…

Nedovedl myšlenku do konce. Něco upoutalo jeho pozornost. Kroky?

Znělo to tak, ale Culver tomu nechtěl věřit. Nebyly to totiž normální kroky, spíš cupitání, chvatné, rychlé. Mezitím jakési šoupání, jako by za sebou někdo sotva vlekl nohy. Culver upřeně hleděl do stinného pralesa. Vypadal jako malba s temným pozadím, na které pak byly dopředu domalovány keře, stromy a všechno další.

Zavřel oči. Věděl, že nebezpečí ještě není zažehnáno. Dostal se takříkajíc z deště pod okap, ačkoliv zatím ještě nic neviděl. Už jen ty samotné zvuky v něm vyvolávaly strach. Byly nepříjemné právě proto, že nic neviděl. Vládla tady ponurá tma pohlcující poslední zbytky světla.

Čekal.

V hrdle měl dokonale sucho.

Po chvíli zadoufal, že se zmýlil. Všechno to byl jen klam, vůbec ty zvuky neslyšel. To si s ním zahrály vybičované nervy.

Nebo snad ne?

Vždyť ani ten obrovitý pavouk nebyl žádný přelud. Culver si v tom pralese připadal jako prokletý. Byl tady uvězněn a ke všemu ještě spoután.

Připadal si docela jako oběť.

Na pavouka už nemusel myslet. Otočil hlavu opačným směrem, protože chtěl vědět, co se děje před ním.

Na zemi teď ležely jako ucelený příkrov tmavě zelené stíny. Plazily se po kmenech a mísily se s větvovím keřů a trsy rostlin, z nichž mohla každou chvíli vystřelit smrt v nejneočekávanější podobě.

Ben Culver zamrkal. Něco zahlédl, ale nebyl si jist, jestli to byla skutečnost nebo jen výplod jeho vybičované fantazie.

Pohyby ve stínech…

Velice rychlé, plíživé a přitom hbité a tiše šramotící. Zvuk, který Culver slyšel zřetelněji, když se k němu stín přiblížil. Šramot zněl skutečně jako rychlé cupitání malých nožek, které přitom víří listí ležící na zemi.

Culver slyšel, jak se sám uchechtl, protože mu na mysli vytanul bláznivý nápad. Bylo by ho možné označit za pěkně hloupý, ale když se nad ním hlouběji zamyslel, rozhodně hloupý nebyl.

Viděl přece obřího pavouka a byl dokonce uvězněn v jeho pavučině.

Když existuje obří pavouk, proč by nemohli existovat i trpaslíci?

Obři a trpaslíci.

Pohádkový svět pro děti nebo pro lidi, kteří si naštěstí zachovali dětskou mysl. V tomhle proklatém

lese bylo zřejmě všechno možné. Vlastně už tady nemůžu zažít žádné překvapení, pomyslel si Culver, když upřel pohled dopředu, aby zjistil, co se tam k němu blíží.

Ten cizí objekt se rozhodně nepohyboval po zemi. Nebyl velký a Culverovi opět přišli na mysl trpaslíci. Nic bližšího neviděl, ale bylo to několik stínů, které se k němu blížily v půlkruhu.

Bylo to jasné, chtěli k němu.

Cosi sjelo z výšky a dopadlo mu na hruď těsně pod krkem.

Culver sebou škubl.

Nebylo to vlákno pavučiny, ale něco podobného. Hnědé vlákno, liána, na které bylo možné se vytáhnout do výšky.

Další mu ovinula krk.

Ben si jí ani nevšiml. Někdo ji musel shodit docela nepozorovaně.

Nedostávalo se mu už vzduchu, protože ze země ho táhla zase jiná síla. Muž chroptěl, na čele mu vystoupily žíly. Byl docela bezbranný, ale neupadl do bezvědomí, protože zřetelně cítil škubání smyčky, která mu obepínala krk. Pohybovala se v pravidelných intervalech.

Culver se začal dusit. Cítil v ústech hlen smíšený s hořkostí žluče. Vyplivl ho, nasál spásonosný vzduch, ale záchvěvy pokračovaly dál.

Nevěděl, co to má znamenat. Nezmocnila se ho ani žádná předtucha, vzápětí ovšem viděl, co se po něm chce.

Tentokrát se k němu nešplhali pavouci.

Cestu si k němu našli jiní tvorové Culver to nechápal.

Byli přilepeni na liáně jako chomáče.

Jeden po druhém za sebou šplhali nahoru v jistých rozestupech. A tu náhle Culver pochopil.

Byly to obživlé kořeny!

Oválná, kompaktní těla, která vybíhala nahoře do špice, jako by měla nasazeny čepice.

Culver sice měl všeobecné vzdělání, ale nikdy neslyšel o kořenových skřítcích, malých mužících, o šibeničních skřítcích a o pojmu madragora To všechno neznal a nevěděl ani, jak krutí dovedou tito skřítci být.

Jednoho z nich těžce poranil. Teď přišli jiní, aby ho pomstili.

Tak uvažoval Culver a neuvažoval nesprávně. Bylo mu jen divné, jak se skřítkům podařilo udržet se mu na šatech. Na první pohled na nich nebylo vidět ani ruce, ani nohy. Teď ovšem zjistil, že z malých tělíček čněla malá chapadélka připomínající antény. Ty byly zakončeny malými drápky, ne silnějšími než stébla trávy. Ale byly pevné, tvrdé a velice špičaté.

Takže i nebezpečné.

I Gullivera kdysi v říši Liliput přemohli skřítkové. Culver tady prožíval něco podobného, ačkoliv by nikdy něčemu podobnému neuvěřil.

Bylo to prostě bláznivé.

Odkašlal si. Chtěl přitom promluvit, ale nebylo to možné. Cosi mu sevřelo hrdlo a hlasivky rovněž vypověděly poslušnost. Namísto toho mu přejel po zádech mráz, když se mu dva z těch oživlých kořenů

vyškrábaly na hruď a drápky se zaryly do látky kombinézy. Skrčily ji tak, že se teď po ní mohly pohodlně vytáhnout výš.

A přesně o to jim šlo… Blížily se víc a víc.

Ben Culver se dal do pláče. Byl docela v koncích, úpěnlivě skřetům vysvětloval, že to nechtěl, že ho to mrzí, že bude rád pykat..

Jenže oni se nenechali zviklat. Jednou se vydali na cestu, a tak v ní pokračovali. Nemilosrdně a bez přestání

Culver už za chvíli ucítil jejich malé drápky podobné kleštím na hrudi.

Skřeti se vyšplhali výš ke krku.

Objevily se první rány, z nichž dolů stékala teplá krev. Ben Culver se ani teď nemohl pohnout. Neustále visel zešikma, hlavu zkroucenou dozadu, takže hrdlo měl obnažené. Oživlé kořeny se do něj s gustem zakously.

A nejen do hrdla. Cítil jejich hryzáni na rukou, na pažích, na hýždích i na boku. Jednotlivá kousnutí sice nebyla nijak prudká nebo příliš bolestivá, ale společně vytvářela návaly bolesti, které mu projížděly tělem a mučily ho.

Bylo to mučení před smrtí… Ztrácel krev.

Slyšel srkání, mlaskání a zvuky, jaké vznikají při sání. Pustili se snad skřeti do jeho krve? Byli to snad něco jako lesní upíři?

Nedařilo se mu ani jasně myslet. Jako by mu myšlenky z hlavy vypudila nějaká cizí sila. Současně

s tím se dostavila slabost. Cítil se asi stejně jako motýl na podzim, když už slunce ztrácí hřejivou sílu.

“Pro… prosím…” sténal.

Bylo to poslední slovo Culverova života. S nepopsatelnou krutostí se cosi zahryzlo do jeho krku. Bolest, která pak přišla, přehlušila všechno ostatní.

Stíny a stromy se slily v hlubokou tmu, z níž už nebylo úniku a která ho nakonec strhla do smrti.

Prales a příšerné léto si vyžádaly třetí oběť.

Byl krásný, teplý, ba až horký den a mnozí lidé už si toužebně přáli, aby přišel soumrak a chladivé přítmí. Tak se nakonec skutečně stalo.

Krajina teď byla zahalena temně modrým stínem, jen tu a tam prozářeným světlem hvězd nebo osamělými světélky z malé vísky, která ležela poblíž Barrow River.

Seděl jsem na zádi hausbótu a díval jsem se na vodu. Hladina byla klidná jako temné zrcadlo. Neviděl jsem už ani malé mušky a komáry, kteří tu určitě pokračovali v divokých rejích. Svou přítomnost prozrazovali pouze bzučením.

Atmosféra dovolené v jižním Irsku. Romantika letní noci u řeky.

To všechno bylo v pořádku. Moc fajn byl i klid, pohoda, příroda, které pranic nevadili lidé ani jejich

domky. Přesto to ovšem pro mne a mého společníka nebyla rekreace, co nás přivedlo k Barrow River a do malé osady Berris.

Bylo v módě najmout si hausbót a splavovat irské řeky. I my jsme se pro to rozhodli, protože tak jsme byli skutečně báječně nenápadní.

Hledali jsme tři muže!

Tři pohřešované muže, kteří jako by se propadli do země.

Nenašla se po nich jediná stopa. Byli prostě pryč, zmizeli v tajemné temnotě, z níž nebylo návratu. Mizeli sice i jiní lidé, a kdybychom měli hledat každého pohřešovaného, měli bychom spoustu práce. Jenže u těchhle to bylo jinak.

Ti nezmizeli jen tak. Měli dobrou práci, dokonce velmi dobře placenou. Dva z nich byli ženatí, měli rodiny a vedli spořádaná manželství a to člověk nepráskne do bot jen tak. Muselo v tom něco vězet.

Samozřejmě byly jisté indicie.

Anonymní dopisy adresované pojišťovně. Lidé z vedení v nich byli varováni, že jestli se nepřestanou zajímat o jistou oblast, přijde odplata duchů přírody.

Jeden ze šéfů pojišťovny se obrátil na Scotland Yard. Protože se v tom anonymu vyskytoval pojem duchové, všechno skončilo na stole Sira Jamese a ten si dal zavolat mne a Suka.

Moc jsme tímhle novým úkolem nadšení nebyli.

“Jestli z toho nic nebude, berte to prostě jako dovolenou navíc,” řekl Sir James.

“Ale tomu přece sám nevěříte, že?”

“Ne, Suko. Když si dám do souvislosti duchy a

přírodu, automaticky mě napadne třetí pojem.”

“Mandragoro!”

“Přesně tak, inspektore!”

To nás nakonec přesvědčilo, a tak jsme se společně pustili do příprav. V jedné cestovní kanceláři jsme si pronajali člun a trochu jsme se projeli po Barrow River, až jsme pak zakotvili v Berrisu. To byla přesně obec a oblast, o níž šlo. Tady zmizeli ti tři muži, kteří pracovali pro pojišťovnu a kteří měli zjistit, jestli je tento kraj vhodný k přeměně v rekreační oblast, kterou zde hodlala pojišťovna zřídit.

Muselo se to rozkřiknout. Místní obyvatelé se samozřejmě stavěli k projektu skepticky a pak najednou jako by se po těch třech mužích slehla zem. Zato se objevily písemné vyhrůžky, ovšem nikdo nevěděl, kdo je psal. Duch to nebyl, ani žádný démon. Tipovali jsme na některého z obyvatel Berrisu, který se tam prakticky postavil do čela

odporu.

Jenže tak daleko jsme zatím ještě nebyli. Dorazili jsme za soumraku a obec jsme si chtěli prohlédnout až nazítří. Počítali jsme samozřejmě i s tím, že si promluvíme s několika lidmi.

Nedělal jsem si zatím žádné velké starosti a ani jsem se nezabýval konstruováním teorií. Toho večera nebo noci jsem chtěl vychutnat klidné chvíle u řeky.

Člun patřil spíše do kategorie menších. Byl uzpůsoben pro čtyři cestující, kteří ovšem na sebe museli brát ohled, protože pak tady bylo dost těsno. Pro Suka a pro mne tu ovšem bylo místa dost.

Dorazili jsme, zakotvili jsme člun až na konci

mola a drželi jsme se relativně v ústraní. Ostatní čluny ležely dost daleko od nás. Byly tady celkem tři sezóna totiž teprve začínala.

Když jsem se zadíval na oba břehy, připadal jsem si jako v Brazílii.

Všechno tady bylo porostlé bujnou vegetací s výjimkou okolí Berrisu ale už těsně za posledními domky se zelenal hustý les s vysokými stromy a křovinami sahajícími až k břehu.

V průzračném vzduchu se rýsoval protější břeh jako křivolaký kopcovitý terén. Jen občas, když se skutečně zvedl menší větřík, pohnuly se se ševelením koruny stromů, jako by se chtěly vyrovnat vlnám, které vánek načechrával na řece.

Zaslechl jsem za sebou kroky. Člun se mírně zakymácel. Suko nesl úzkou lucernu, jejíž světlo dopadalo přes palubu na vodu a uklidnilo se, až když ji inspektor pověsil na háček.

Seděl jsem na jedné z přišroubovaných bílých židlí a jen mírně jsem pootočil hlavu, když si Suko sedl vedle mne.

“No?” zeptal se.

Tiše jsem se zasmál. “Co chceš?”

“Jen se podívat, co ti připadá tak fantastické.” Natáhl jsem ruku před sebe.

“Jo, koukni se kolem sebe. Tady je řeka. Tamhle

břeh, tam les, tam křoví němý svědek…”

“Svědek čeho?” přerušil mě Suko. “Snad tří vražd?”

“Možná,” řekl jsem a pomalu jsem natáhl nohy

před sebe. “Na to jsem ani nepomyslel.”

“To bys ale měl.”

“Teď ne.”

Suko mávl rukou. “To je jasné. Dnes máme dovolenou, ale zítra se do toho pustíme.”

“Myslíš?”

Přikývl.

“Co ti dělá takové starosti?”

“Nevím, Johne.” Suko se zadíval na tenisky, které měl obuté. Jejich okraje zářily tak jasně, jako by byly natřeny reflexní barvou. “Ten klid mi připadá velice podezřelý. Můžeš se tomu smát a říkat si, že jsem cvok, ale celý tenhle kraj a to klima se mi nelíbí.”

“To je věc názoru.”

“Ne, Johne, takhle to nemůžeš brát. Tohle tady přece není normální. Myslím třeba i minulý den. Bylo vedro, vedro jako někde na poušti.”

Několikrát jsem zaklepal prsty do levého opěradla. “Takže ty se domníváš, že se na nás něco chystá.”

“To ano.”

“Proti komu, proti čemu?”

“I třeba proti autorovi těch výhružných anonymů.” Pozoroval jsem hmyz, který přilákalo světlo lucerny a který se v jasném světle cítil velice dobře.

Světlo dopadalo jako zkosený obdélník naším směrem.

“Mohl bys to vyjádřit přesněji?”

“Zatím ne, Johne. Jenom mi připadá, že za tím, kdo psal ty dopisy, někdo stojí.”

“Kdo by to tak asi mohl být?” zabručel jsem.

“Nech toho starouši! Máš přece stejné podezření

jako já. Když se spojí duchové a příroda, pak je tu jediná možnost.”

“Mandragoro!”

“No sláva!”

“Ale to je přece náš přítel,” řekl jsem tónem, který

měl mírně tázavý nádech.

“Vážně?”

“Aspoň si to myslím.”

“Jen pokud se naše zájmy nestřetnou.”

Spustil jsem levou paži dolů. Prsty jsem se dotkl chladicího boxu, pak jsem nahmatal jeho uzávěr, otevřel jsem víko a z boxu jsem vytáhl plechovku piva.

“Na zdraví,” řekl Suko.

“Dáš si taky?”

Zavrtěl hlavou. “Ne, já si už půjdu lehnout.

Protože nás zítra čeká perný den, chtěl bych být fit.”

Když jsem plechovku otevřel, zasyčelo to. “Máš pravdu, jenže já mám žízeň.”

“Nech si chutnat,” řekl, vstal, poklepal mě po rameni a odešel. “Vezmeš pak lucernu s sebou?”

“Ano.”

Pivo chutnalo skvěle. Bylo ještě dost studené. Sklouzlo mi do krku jako chladivý balzám a uhasilo největší žízeň.

Tekutinu jsem věru potřeboval, protože celý den jsme se na slunci pořádně potili. Tohle počasí mi prostě nepřipadalo normální. U propusti jsme o tom hovořili s jedním z místních obyvatel. Pro něj nebyly podobné klimatické poměry zvláštností. Takhle to tady bylo často.

Bohužel se neochladilo ani v noci. Vzduch nad řekou zůstával neustále nehybný. Vytvořila se mlha, ale už po prvním vdechnutí jsem se cítil jako houba nasátá vodou, ačkoliv jsem na sobě měl pouze košili a kalhoty. Tělo si prostě ještě nezvyklo na tyhle extrémní teploty.

Na obloze bylo vidět obláčky. Proto ani hvězdy nesvítily tak jasně a téměř nezářily. Měsíc nebyl také ničím víc než jen mdlým srpkem a vypadalo to, že je vzdálen mnohem víc než jindy.

Ze vsi sem nedoléhaly takřka žádné zvuky. Tu a tam jsem zaslechl projíždějící auto, jednou rachotivý zvuk motoru mopedu, ale žádné hlasy.

Lidé se tady chovali tiše, jako by měli strach, že by je někdo mohl poslouchat.

Suko už byl taky nějakou dobu ve své kóji. Nezapnul rádio a bezděky mi tím způsobil potěšení. Takto jsem se mohl plně soustředit na zvuky, které vydávala řeka.

Barrow River byla plná ryb a teď, když byla tma, si ryby troufaly více k hladině. Často jsem zaslechl tiché plesknutí nebo žbluňknutí, když se tlamičky vynořily z vody, zalapaly po hmyzu a pak zase zmizely.

Komáři a mušky létaly i kolem mne. Tu a tam jsem něco připlácl a mrtvá tělíčka mi pak zůstala přilepena na paži jako pihy. Ne, že by se mi to ticho nelíbilo sám jsem si ho konečně zvolil, jenže to bylo něco jiného než jsem znal. Bylo těžké to popsat. Snad mi připadalo tíživé jako nějaká síla, která chtěla odsát všechen vzduch z mé blízkosti a mně

zbýval jen nepatrný zbytek.

Mohla to vyvolávat i dost vysoká vlhkost vzduchu, ale opar nebo mlha se nevytvořily.

Řeka byla klidná.

Temný tmavě zelený pás, který se zařezával hluboko do země a na jih od nás ústil do Atlantiku. Několikrát mne ovanul vlahý vzduch vonící vodou. Měl jsem dojem, jako by přicházel v určitých vlnách.

Zadíval jsem se na protější břeh na černý pruh lesa, který se tam rýsoval. Normální les, který mi tak ovšem v té chvíli nepřipadal. Vypadal jako příšerná hranice, která ostatní varovala před překročením. Ani tam se nic nehýbalo. Ani výkřik nočních ptáků nedolehl přes řeku.

Příroda spočívala v temném, tíživém tichu. Nahnul jsem plechovku a dopřál jsem si dalšího notného doušku piva, které mi s lahodným pocitem stékalo chladivě do krku.

Lucernu jsem měl po pravé ruce. Vypadala jako zapomenuté světlo na konci světa. Její nažloutlý svit obklopoval kov jako ostrůvek a světlým obdélníkem na prknech se posouval stín, když jsem natahoval nohy a nahýbal se pro plechovku. Třetím douškem jsem ji vyprázdnil a nádobku jsem zase odložil do chladicího boxu.

Tady bych tedy zestárnout nechtěl. Suko měl pravdu. Zítra nás čeká náramně perný den. Pokusíme se najít stopy, které vlastně neexistují.

Něco mě znepokojilo.

Nebylo to víc než odlesk, který jsem zaregistroval koutkem pravého oka.

Podíval jsem se na lucernu.

Stála na svém místě, ale v jejím svitu se něco změnilo, protože k mému vlastnímu stínu přibyl ještě další.

Byl přímo vedle mne a já přitáhl nohy, abych si ho lépe prohlédl.

To, co jsem spatřil, nebylo zdaleka tak legrační, jak by to vypadalo. Předmět, který mi připomenul oválnou hlavu, na níž byla nasazena špičatá čepice.

Co to bylo?

Podíval jsem se důkladněji a poznal jsem materiál, který si už snad ani pojmenování dřevo nezasluhoval. Byl nějak jiný, ačkoliv mu byl dost podobný.

Houževnatý, tvrdý a přesto měkký…

Jako kořen stromu nebo alespoň jeho část.

A ten se ocitl na palubě. Na našem člunu. Jak se sem dostal? Co to vůbec bylo?

Po zádech mi přejel mráz, což nezpůsobila teplota. Mělo to jiný důvod. Přičítal jsem to právě oné podivné návštěvě.

Zvíře to nebylo, to už jsem zjistil. Kůže se tomu leskla v záři lampy nezvykle bledě, jako by ten starý kořen byl vysušený.

Pořád ještě jsem uvažoval, jak se ta bytost dostala na náš člun. Jistě ji sem nikdo nepřinesl.

Zvláštní…

Nepsal snad onen anonym o tom, že se příroda spojí s duchy a starými silami? Patřila snad k nim i tato “věc”?

Její přítomnost pro mne každopádně byla více

než záhadou. Musela se vloudit na člun, aniž jsme si toho se Sukem všimli.

Jestli tomu bylo tak, pak se dokázala pohybovat. Jenže i tak musela urazit dost velkou vzdálenost a jak to mohlo zvládnout stvoření bez končetin?

Musel jsem si ho prohlédnout důkladněji.

Natáhl jsem ruku jako někdo, kdo se chce velice opatrně přiblížit k psovi nebo kočce, aby zvíře nevylekal prvním pohlazením.

Zdeformovaná, protáhlá “cibule” se nehýbala. Přiblížil jsem ruku až k ní, zaklepal jsem na ni, jenže ona se ani nepohnula. To mne povzbudilo, uchopil jsem tu věc jednou rukou a zvedl ji.

Byla chladná, vlhká, a přesto jako by z ní vycházelo teplo. Teplo, které sálalo odkudsi zevnitř, jako by ta věc žila.

Bylo to zajímavé.

Opět jsem se posadil. Stiskl jsem nohy. Nález jsem si položil do klína, ale i nadále jsem ho držel a čekal jsem na reakci.

Nedělo se nic.

Leželo mi to v rukou jako obrovitý vlhký brambor. Špičkami prstů jsem dloubal do těla, na kterém se objevily boule. A vzápětí sebou ta bytost cukla, jako by ucítila bolest.

Bylo to tak?

Pokud ano, pak byla ta bytost skutečně živá. Pocítil jsem vzrušení a prsty jsem zajel k “hlavě”. Ještě jednou jsem stiskl a tu jsem zaslechl zasyknutí.

Znělo to, jako by někdo v mé blízkosti otevřel

láhev, ale onen sykot vyšel ze štěrbiny na hlavě toho stvoření, která se otevřela jako široká ústa.

Téměř jsem tu věc leknutím upustil. Sevření

přece jen trochu povolilo.

Syčení ustalo.

Co byla tahle neznámá věc? Bylo bohužel příliš tma, než abych mohl rozeznat detaily, ale povrch nebyl hladký, to už jsem nahmatal dřív.

Takže to mělo ústa.

Jestlipak to má oči i nos? Možná i nějaké ruce a nohy, které ještě nebylo vidět.

Postupně jsem si zvykl na tajemný nález a začal jsem přemýšlet. Mé myšlenky se neustále vracely k oblasti, jež měla bezprostřední souvislost s magickou stránkou přírody a tím i s Mandragorem. Byl to démon. Něco jako magický ochránce přírody, vyšlý z metafyzických hlubin. Bytost, která to se světem v podstatě myslela dobře. Mohli bychom stát na jeho straně. To, že se tak ne vždy dělo, souviselo s metodami, jichž používal.

Abych to zkrátil. Nepočínal si právě v souladu se zákonem. Jenže my jsme byli vázáni stávajícími zákony, nemohli jsme se mstít, museli jsme se držet směrnic, což jsem obecně pokládal za správné.

Jenže Mandragoro ne.

Dělal to, co považoval za správné on. A často to končilo smrtí jistých osob, které patřily k jeho nepřátelům. Mohl bych uvést nespočetně příkladů.

A Mandragoro nebyl sám, i když by ho bylo možno označit za samotáře. Když ovšem něco poručil, našel dostatek pomocníků, kteří ho ochotně

poslouchali. Teď už jsem byl přesvědčen, že i toto malé stvoření je jedním z jeho přátel.

Až dosud jsem se příliš zabýval Mandragorem. Bylo rozumnější věnovat se spíše novému nálezu. Neměl jsem u sebe baterku, takže jsem se v sedu musel poněkud natočit, abych nechal dopadnout na tu postavičku světlo lucerny.

Důležitý nebyl tvar těla, nýbrž materiál. Už jsem si ho mohl dostatečně osahat, abych si dokázal vytvořit představu.

Tahle bytost se skládala z kořene. Z kořenového dřeva a přesně pro takovéto bytosti existovalo určité pojmenování.

Kořenový mužík!

Někdy také nazývaný alraunový kořen. Jméno bylo odvozeno z gótského slova runa, což znamená tajemství. Alraune byl prakticky masitý kosmatý kořen mandragory, která se v klasickém středověku používala jako čarovný prostředek a amulet. Alraune tedy byla vlastně mandragora, nikoliv Mandragoro. Dokonce i v Mojžíšových textech se hovoří o mandragoře. Podržela si svou magickou moc po celá staletí a lidé se jí nakonec ujali. Přisuzovali jí většinou mužskou podobu a dávali ji různá jména. Duch země, Lesní mužík, Šibeniční mužík a v německém dávnověku se na ně dívali dokonce jako na domácí bůžky a ukrývali je v tajných skrýších. Často je odívali do nádherných rouch a o sobotách je koupali ve víně či vodě, aby skřítek zůstal příznivě nakloněn a přinášel majiteli domu bohatství, zdraví a štěstí.

Teď už jsem nepochyboval, že držím v rukou

právě takového kořenového šotka. Jen se lišil od těch, o kterých se psalo v literatuře a pojednávalo v mystice.

Tenhle byl živý. A protože to tak bylo, musel v

něm vězet mocný duch.

Můj “přítel” Mandragoro!

Proč to udělal? Jak nebezpečná byla tahle malá

věcička? Jaké síly v ní byly spoutány?

Doposud jsem si všiml pouze úst, která se objevila jen na okamžik. Jinak obrysy onoho tvora zanikaly v popraskané kůře kořenu. Šotka jsem svíral v levé ruce. Pravou jsem ho ohmatával.

Špičkami prstů jsem přejel po hlavě, která byla zároveň tělem. Ucítil jsem svraštělou kůru. Bylo to přesně, jako bych se dotýkal kmene starého stromu. Celý ten kořen mi pořád ještě připadal nepřirozeně teplý. Možná mě to zaujalo příliš, protože najednou ta bytost otevřela ústa a pak je zase hned zavřela. Přitom se prudce otočila a chmatla mi po prstu.

V poslední chvíli jsem jím uškubnul. Jasné špičaté zuby minuly cíl. Cvakly naprázdno. Pak se mi šotek v ruce, která už ho tolik pevně nesvírala, otočil. Prudkým pohybem se vysmekl a vyskočil na levé straně na zem.

Dříve, než jsem se mohl zvednout, podařilo se tvorovi dostatečně vzdálit.

Přišel jsem pozdě.

Stvoření se protáhlo pod zábradlím paluby, odrazilo se a pak zmizelo.

Zaslechl jsem plácnutí, jak se šotek ponořil do

řeky.

Zastavil jsem se u zábradlí a zíral jsem na hladinu. Vidět bylo pouze soustředné kruhy, které se postupně rozšiřovaly, až nakonec zmizely. Nešlo mi prostě do hlavy, že se skřítek tak náhle zjevil.

Proč zrovna tady u nás na člunu?

Existovalo jediné vysvětlení. A to souviselo s Mandragorem. Věděl, že se zabýváme tímto případem a poslal nám takříkajíc varování.

Jenže mě ani ve snu nenapadlo, abych ustoupil. A když ano, pak jsem chtěl mít také jasno. Vždyť zde zmizeli tři lidé. Bylo jasné, že je má stejně na svědomí Mandragoro.

Ve světle lucerny jsem ještě jednou prohledal celou palubu. Nespatřil jsem nic podezřelého. Žádný další šotek tady nebyl.

U schůdků dolů jsem se zastavil a podíval jsem se zpět na břeh, kde se v několika domcích ještě svítilo. Většina obyvatel vesničky se už uložila ke spánku. Další den končil.

Sestoupil jsem se skloněnou hlavou. Dveře do kabiny byly otevřené.

Suko ležel ve své kóji a spal. Vybral si lehátko blíže k zádi, já si lehl na protější. Oba jsme zvolili spodní pryčnu.

Vzduch tady nebyl dobrý. Abych alespoň trochu vyvětral, otevřel jsem jedno z malých okének. Pak jsem se vysvlékl a lehl jsem si. Neměl jsem na sobě pyžamo, ale teplákovou soupravu. Nakonec jsem zhasl lucernu.

Místnost se zahalila do tmy.

Slyšel jsem pouze Sukovo oddychování. Jinak

nic. Člun se tu a tam pohnul, ale nebylo to téměř cítit.

Vlastně jsem měl být velice unavený, a také jsem skutečně byl. Usnout jsem však nemohl. Připadalo mi, že ležím ve vězení, jehož zdi a strop se ke mně neustále přibližují, zbavují mě dechu a že se dusím.

Pak jsem přece jen usnul. Prostě jsem kamsi padal. Hluboko do tunelu, z něhož nebylo návratu…

Nevěděl jsem, proč jsem se probudil! Netušil jsem ani, kolik času již uplynulo, protože jsem měl dojem, že jsem spoutaný a že se nemohu pohnout. Ležel jsem na lehátku natažený, obestřený mlžným oparem, který vydával neobvyklou vůni.

Bylo to snad tím, že v kabině se udělalo ještě větší vedro a dusno?

Ale odkud se bral ten zápach? Bylo těžké soustředit myšlenky. Nebyli jsme v kabině sami, přibylo tady ještě něco dostali jsme cizí příšernou návštěvu.

Kdo nebo co to bylo?

Neviděl jsem nic. Bylo to naprosto zvláštní. Věděl jsem jen, že je to tady a že mě to na prsou tíží jako nějaká ponurá představa.

Teplákovou soupravu jsem měl propocenou a přilepenou k tělu. Ležel jsem na zádech, oči otevřené a zíral jsem ke stropu, který se nade mnou rýsoval

jako matná popelavě šedá obloha beze světla a naděje.

Nikde jsem neviděl světlo.

Oknem sem pronikal vlhký vzduch a ovíval mi obličej.

Připomínal mi vlhký pařát kostlivce, který se na chvíli přitiskl na mé rty a pak zase zmizel.

Hlava mě nebolela. Tlak v zátylku však naznačoval, že se to brzy změní. Soustředil jsem se na vlastní tep.

Srdce bilo velmi ztěžka. Jen s problémy se mu dařilo načerpat krev do všech tepen. Zdálo se, že zesílilo.

Každý jeho úder jsem registroval v hlavě jako temnou ozvěnu. Dunivou a těžkou. Jako by mi někdo zevnitř bušil ohromným kladivem do hlavy.

Zůstal jsem klidně ležet a pokoušel jsem se zapomenout na vlastní strach tím, že jsem se soustředil na Suka.

Ten spal klidně a tvrdě. Problémy jsem měl pouze já. Ano, ležel jsem na člunu, v kabině, ale kotvili jsme pořád ještě na tomtéž místě?

Odpovědět jsem si nemohl, protože jsem se prostě nedokázal napřímit.

Jenže vstát jsem chtěl, zatraceně!

Ruce jsem měl natažené podél těla, jako bych byl nebožtík. Ticho, klid. Soustředil jsem se na pravou paži.

Ano, dokázal jsem jí pohnout.

I když to šlo velmi ztěžka. Ale krev se mi naštěstí v žilách neproměnila v tekuté železo. Opět jsem se

vzpamatoval a pravou rukou jsem se dokonce dokázal opřít.

Dlaní jsem po čemsi přejel. Bylo to relativně tenké, ne silnější než prst. Dotkl jsem se toho a chtěl jsem ruku zase stáhnout jenže pak jsem ji nechal ležet.

Další pokus. Zase nic.

Pořád ještě jsem ležel klidně a tiše, protože jsem prostě nechápal, co se to vlastně se mnou děje.

Cosi v mé bezprostřední blízkosti se změnilo a já už nedokázal pohnout rukou.

Proč ne, zatraceně?

Zkusil jsem to ještě jednou a vynaložil jsem také větší úsilí. Nebylo to možné. Překážka sice povolila, ale ruka zůstala nehybná jako předtím.

Jako by se přes ni napjalo lepkavé vlákno. S tímhle jsem se ovšem nehodlal smířit. Chystal jsem se vstát.

Zůstalo však jen při pokusu.

Tedy přesněji řečeno, o malý kousek jsem se přece jen pohnul. Pak jsem sebou ale zase ucukl, protože jsem byl spoutaný i na hrudi.

Proto ten tlak, který mě tak tížil. Proč, jak to?

“Jsi klidný, Sinclaire, docela klidný..”

Ke sluchu mi dolehl šeptavý hlas, který zněl jako šuměni listí. To nepromluvil Suko, ale někdo, koho jsem v té chvíli neviděl a neznal. Když jsem o tom přemýšlel dál, vzpomněl jsem si na ten hlas.

Byl to on?

Ano, musel to být on.

Všechno, nad čím jsem doposud uvažoval pouze teoreticky, se teď stalo skutečností.

Hovořil se mnou Mandragoro démon přírody!

“Slyšíš mě, Sinclaire?” zašeptal.

“Ano docela dobře.”

“Výborně…”

Mé napětí poněkud polevilo. Věděl jsem, že nechce mou smrt. Byli jsme přece na téže straně barikády. Jen prostředky, jimiž jsme bojovali, byly zásadně odlišné. Byl jsem nesmírně zvědav, co po mně chce. Varování mi už poslal. Jenže ten oživlý kořen zřejmě nestačil.

Ruka mi pořád nehybně spočívala v onom neviditelném vlákně. Velice zřetelně jsem cítil lehké zachvění, nevěděl jsem však, co to má znamenat. Dále mi bylo naprosto nejasné, oč jsem se rukou vlastně opíral. Nebyla to kovová tyč. Skleněné vlákno také ne. Byl to materiál, který jsem neznal.

Srdce se mi rozbušilo ještě rychleji.

Vzduch byl vlhký a těžký. Valil se dovnitř škvírou pootevřeného okna. Jako by na člun dolehl mrak mlhy.

Hruď jsem měl sice ještě pořád spoutanou oním neobvyklým tlakem, ale hlavou jsem mohl pohybovat. Zašilhal jsem k oknu.

Bylo tam něco vidět? Jen mlha, nic víc.

A stín. Obrys, velmi temný, chvějivý, mírně rozmazaný a uprostřed světlejší. Spatřil jsem něco, co jsem ovšem nechápal. Věděl jsem pouze, že

Mandragoro zasáhl a znal jsem také silné stránky tohoto démona, který zřejmě dokázal ovládat přírodu. Zažil jsem ho jako rostlinu jako obrovitý květ,

ale i jako velmi spletité rozvětvené kořeny. Byl to v podstatě duch, který se přese všechno dokázal začlenit do přírody jako poslední dílek dětské skládanky. Pouta mě svírala i nadále. Dlaň, kterou jsem se dotkl oné ohebné tyče, mě zasvědila. Napadlo mě něco, co souviselo s Mandragorem.

Nemohlo se snad stát, že mě dal spoutat nějakou rostlinou? Nespoutaly mne snad liánovité rostliny, které poslouchaly pouze jeho? Byla by to možnost. Čím déle jsem o ní uvažoval, tím konkrétnější se mi zdála.

Ano, muselo to tak být.

Mandragoro se několik minut choval naprosto tiše. I mlha zhoustla. Bylo to jako ticho před bouří.

Opět to začalo tichým syčením. A pak přišel onen hlas. Šeptavý a ševelivý zároveň.

“Záměrně jsem ti dopřál času, Johne Sinclaire, abych tě přinutil uvažovat. Není pro tebe dobré, když zasahuješ do mých záležitostí. Lidé pochopili, jak je nesmyslné ničit přírodu. Získal jsem je na svou stranu, bojují se mnou. Nejsme nepřáteli, uzavřeli jsme spojenectví. Všichni budeme bojovat proti těm, kteří nás chtějí zničit, kterým jde o to, zničit přírodu, aby si mohli nahrabat ještě větší zisky. Vím, co se tady mělo stát. Mělo zde dojít k veliké změně. Všechno tady mělo být jinak. Chtěli tady vytvořit ráj, ve kterém by se lidé skvěle cítili. Znám tu jejich touhu po ráji, vím moc dobře, co tím myslí. Každý by chtěl

uniknout životu, povolání, všedním starostem. A jen ráj poskytuje takovou šanci. Dokonale navržené umělé ráje. Jediný zdravý svět. Místa bez zločinů, v nichž panuje pouze rozkoš a požitek. Tropy se prostě přenesou do Londýna. Pod obrovitou skleněnou kopulí se postaví Havaj. Klinicky čisté tropy, bez hmyzu a s optimální teplotou. Tohle všechno se už dělá a tady chtějí kraj také úplně změnit. Jsou to plány jedné velké společnosti, která sem posílá své lidi. Mluvili už se zdejšími obyvateli o prodeji pozemků a nabízeli jim první částky…”

“A tři z nich jsou mrtví!”

“Zmizeli, Johne!”

“Kam?”

Zaslechl jsem šeptavý smích. “Už je nenajdeš, Johne. Nikdo to nedokáže. Nepoznali znamení doby. Zažili děsivé léto. Už se nevrátí, pro ně je po všem.”

Protože jsem Mandragora znal a věděl jsem také, že nemluví do větru, věřil jsem mu na slovo. Byl o pozadí případu informován lépe než já. Ale co jsem měl dělat? Dát mu za pravdu, sbalit si věci a zmizet?

Zhluboka jsem vydechl odporně páchnoucí vlhkost. “Máš pravdu, Mandragoro, a ty to víš. Ale znáš mě a víš, proč jsem tady. Musím splnit úkol a jsem ten, kdo má celý případ objasnit. Společně se Sukem, kterého bys měl také znát. Mohu ti dát sice za pravdu, ale nemohu jednat tak, jak si přeješ. Musím zůstat tady v Berrisu a pustit se do vyšetřování.”

“Nebudeš mít přitom štěstí.”

“To nevím. Došlo k vraždám a já neznám tvé

další plány. Předpokládám, že toho nenecháš.”

“Máš pravdu.”

“A kam až chceš zajít?”

“Kam to jen bude možné! Jsem ten, který to celé uvedl do chodu. Mohu to také zastavit. Jenže až tehdy, když budu chtít.”

“Nejsi sám.”

“To vím, Johne, ale lidé jsou na mé straně. Jsou nadšení. To úmorné léto vydrží a až skončí a příroda tu zase odumře, vznikne tady svět, jaký má být. V téhle oblasti řeky se žádnému koncernu nepodaří postavit chaty nebo věžáky pro výletníky, to ti přísahám. Všechno se tady změní tedy už se vlastně změnilo. Uvidíš to, když se rozhlédneš.”

“Nikdy se nevzdám, Mandragoro, to víš!”

Znal mě, věděl, že dokážu byt tvrdý. Zaslechl jsem zvuk, který zněl téměř jako povzdech. “Bohužel v tom budeš pokračovat, Johne. Ty a Suko…”

“Přijde rozhodnutí.”

“Které nepřipustím.”

“Tak nás nech na pokoji.” Šeptal dál.

“Ne, nenechám vás na pokoji. Doufám, že přece jen dostanete rozum. Dám vám šanci, abyste se dívali a viděli. Zatím je ještě tma, ale přijde hodina, kdy den vystřídá noc. Pak byste měli mít oči otevřené.”

Znělo to jako definitivní závěr. Kdybych se teď na cokoliv zeptal, nedostal bych odpověď.

Najednou se ta podivná tyč nebo liána v mé ruce zachvěla. Svěděni zesílilo a potom onen tlak zmizel.

Opět jsem mohl paží normálně pohybovat.

A ani na hrudi jsem už necítil ono sevření. Liána vystřelila do výše. Zaslechl jsem, jak narazila do stropu kajuty, pak sebou zamrskala jako vzteklý had a zmizela z místnosti.

Posadil jsem se. Okno jsem měl na dosah ruky.

Rychle jsem ho celé otevřel a podíval jsem se ven.

Kolem člunu se jako hustý závoj povalovala mlha. Nemohl jsem rozpoznat ani obrysy. Ani světlo, oblohu, jen hustou nepřirozenou šeď.

Vstal jsem, cítil jsem se trochu skleslý a přitiskl jsem si dlaň na čelo. Uvažoval jsem, jestli mám vzbudit Suka, ale pak jsem to neudělal. Také se potřeboval prospat. Suko se jindy při sebemenším šramotu probudil. Mandragorovi se muselo podařit uvést Suka do stavu podobného tranzu. Kdybych teď Suka budil, ztratil bych mnoho času.

Přikrčil jsem se a vrávoral jsem dál. Pořád ještě jsem nebyl docela vzhůru. Zapotácel jsem se a narazil jsem do stěny těsně vedle východu. Pak jsem se od ní zase odrazil.

Potácivými pohyby jsem se vyšplhal po žebříku a ocitl jsem se na palubě.

Tam jsem se zastavil a nasál jsem do sebe vlhkou mlhu. Sotva jsem dohlédl na zábradlí, jak byla hustá. Zamířil jsem k němu a opřel jsem se tak, že jsem se nahnul dopředu a pokoušel jsem se podívat přes vodu.

Ani jsem ji neviděl. Na hladině řeky se válela mlha jako šedivý hustý sliz, v jehož středu se ovšem pohyboval mohutný stín. To musel být Mandragoro!

Zatraceně, měl jsem se ho zeptat na to stvoření podobající se kořenu, na magii, protože s ní byl jistě ve velmi těsném spojení.

Z úst mi syčivě vycházel dech. Ve spáncích mi bušilo a najednou se mlha rozplynula.

Viditelnost se zlepšila. Stín byl pořád ještě tady.

Vznášel se nad vodou. Velmi temný, černý jako asfalt. Mohutný, ale přesto jaksi elegantní. Také se světlou skvrnou uprostřed, jako by v něm svítila lucerna, jejíž světlo se chvějivě pohybovalo, jak stín postupoval.

Co to bylo?

Objevil se snad Mandragoro jako mohutná spleť kořenů, která se dokázala pohybovat po hladině?

Mlha byla bohužel ještě příliš hustá. Oči už mě od dlouhého zírání bolely, ale už jsem viděl, že se stín pohybuje jakoby na chůdách.

Od démona přírody jsem mohl očekávat cokoliv. Neobjevoval se v jediné podobě. Patřil k přírodě, byl její součástí, dovedl se měnit a proč by tedy nemohl na sebe vzít podobu zvířete.

Světlo uprostřed sebou ještě jednou škublo a pak

tělo zmizelo ve svahu protějšího břehu.

Zůstal jsem jako opařený.

Můj pohled padl na prázdnou vodní hladinu, na níž se právě začaly rozplývat cáry mlhy. Vypadalo to, jako by měla voda schopnost mlhu pohltit. Postupně začalo zase vše v okolí vypadat normálně. Tma nebyla tak hustá, abych nemohl rozeznat obrysy domů. Vypadaly jako umělá vesnička, kterou někdo

postavil na břehu řeky, jako by tím chtěl otestovat jisté životni podmínky.

Tíživé dusno s mlhou rovněž zmizelo. Opět jsem mohl volně dýchat a měl jsem radost, že vzduch byl chladnější.

Pak jsem ustoupil.

Mé myšlenky se samozřejmě točily kolem Mandragora a jeho plánů. Bylo jasné, že Suko a já je narušíme. Museli jsme se prostě utkat. Až dosud jsem mu mohl v jistém směru důvěřovat. Vždycky jsme dosáhli určitého kompromisu. Tentokrát ovšem jeho plány doslova překazíme. Chystal se provést něco, co mělo pro něj charakter modelu. Nechtělo se mi věřit, že by se dal jen tak snadno zahnat.

Čekaly nás těžké časy, protože mě ani nenapadlo, že bych ustoupil.

Zaslechl jsem za sebou tiché kroky. Věděl jsem, že to byl Suko. Postavil se vedle mne a také se díval na vodu. Po chvíli řekl: “Myslím, že mi musíš něco říct, Johne.”

“Taky myslím.”

“O co jsem přišel?”

“Jak tě napadlo, že jsi o něco přišel?”

Otočil hlavu a tiše se zasmál. “Je to docela jednoduché. Když někdo spí, nevšimne si za normálních okolností, že se s ním něco děje. Především ne tehdy, když se spánek změní ve stav letargie. Najednou jsem měl pocit, že padám kamsi do hlubiny.”

“To je docela možné.”

“Nemohl jsem se hýbat. Věděl jsem, že se kolem

mě něco děje, ale nedokázal jsem to pochopit. Rozumíš, co tím chci říct?”

“Asi ano.”

“Protože tobě se to nestalo, můžeš mi říct, co se tady odehrálo.”

Podíval jsem se na protější břeh a zamumlal jsem: “Navštívil nás Mandragoro.”

Suko neodpověděl. Pokud byl překvapen, dokázal celkem dobře své překvapení skrýt. Když dál mlčel, pokračoval jsem.

“Varoval nás!”

“To bych řekl. Lovíme snad v jeho revíru?”

“Všechno tomu nasvědčuje.”

“Má samozřejmě plány.”

“Jistě.”

“Předpokládám, že mu vadí ti tři muži, kteří jsou mrtví nebo zmizeli.”

“To je taky pravda.”

Suko si odkašlal. “Zabil ty muže Mandragoro?

Přiznal se ti k tomu?”

“Nepřímo. Trval na tom, že ti muži zmizeli. Jak zahynuli, to mi neřekl.”

“A co z toho všeho usuzuješ?”

“Musíme pro tentokrát počítat s tím, že Mandragoro není na naší straně. Muselo se mu také podařit vzbudit u obyvatel Berrisu jakési jiné myšlení. Stojí na jeho straně a jako cizince nás asi nepřijmou.”

“Toho jsem se obával,” zašeptal Suko a hned položil otázku.

“Jaké máš plány, Johne? Jsou vůbec nějaké? Jsi si jist, že…?”

“Ne, žádné konkrétní plány nemám. Pro nás je

důležité vyčkat příštího dne.”

Přítel pohroužen do myšlenek přikývl. “A jak jsi ho viděl?” zeptal se. “V jaké podobě se ti zjevil?”

“Bylo těžké ho poznat.”

“Vyhýbáš se odpovědi,, Johne.”

“Ne záměrně, ale když ti odpovím, bude to spíš tušení.”

“I to je lepší než nic.”

Opět jsem pohlédl přes vodu a ještě jednou jsem si představil cáry mlhy nad ní. A taktéž stín, který se pohyboval uprostřed toho oblaku. “V tom oparu neměl žádnou konkrétní podobu, Suko. Spíše jsem odhadoval a měl jsem přitom dojem, že se Mandragoro zjevil jako nějaký zvířecí tvor.”

“To neměl podobu rostliny?”

“Ne. Byl…” odkašlal jsem si. “Zjevil se mi jako obrovitý pavouk.” Přítel mlčel. Pro něj to bylo nové. Ani mně to nepřipadalo normální, protože až dosud jsem pokládal Mandragora vždy za tvora z rostlinné říše. Když se teď objevil jako příšera, muselo to mít jistý důvod. “Zaráží tě to?”

“Jasně, Johne. Změnil se?”

“To ti nemohu říct.”

“Já uvažuju ještě o jiné možnosti,” prohlásil můj přítel. “Mohlo by to být přece tak, že pavouk, který byl kdysi normální, se musel proměnit jen díky Mandragorově síle a proto se tak zvětšil.”

“To by bylo docela možné.”

“Není to skvělé?”

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. “Jak jen můžeš

takhle mluvit?”

“Stačí přece toho obrovského pavouka najít a zničit ho, Johne. Nic víc. Arachnophobia tentokrát ne jako film, nýbrž ve skutečnosti.”

“Máš zvláštní talent všechno zjednodušovat, to ti tedy musím říct.”

“Takhle reaguji jen tehdy, když nic nevím.”

“Mně taky nic nenapadá.”

Plácl mne do ramene. “Asi nám tedy vážně nezbude nic jiného, než počkat do zítřka a pak si promluvit s pár lidmi ze vsi.”

“To narazíš na zeď.”

“Do té se dají vždycky vybourat díry.”

“Optimisto.”

“Tím jsem vždycky.”

“Ale tebe nespoutalo to pavouci vlákno. Čím déle o tom přemýšlím, tím se mi zdají naše šance mizivější.”

“To mi musíš vysvětlit blíž.”

Udělal jsem to a Sukův optimismus klesl na nulu. Přesto jsme rozhodli, že si půjdeme lehnout, abychom se alespoň trochu prospali. Oba jsme počítali s tím, že té noci se už nic nestane…

Nový den nás probral nesnesitelným vedrem. Slunce hned záhy z rána pražilo z blankytně modré

oblohy a v kabině bylo brzy k zalknutí. Šaty jsme měli přilepené k tělu a ani otevřeným oknem dovnitř nevanul chladivý vzduch.

Připadali jsme si jako v džungli.

Suko seděl na okraji postele a podpíral si bradu dlaněmi. Když jsem se otočil, viděl jsem, jak několikrát zavrtěl hlavou.

“Co je ti?”

“Cítím se, jako by mne přejel parní válec. Strašně mě bolí hlava. Možná mi pomůže sprcha.”

Unaveně se vysoukal z postele. Takhle jsem ho neznal. Suko byl většinou velice čiperný nebo se přinejmenším cítil dobře. Poslední noc na něm zanechala stopy, což se mi nelíbilo. Jenže ani se mnou to nebylo lepší. Cítil jsem se také zmlácený a v duchu jsem se ptal, jestli to neznamená už první útok. Na člunu sice byla sprcha, ale množství vody bylo omezené. Vyškrábal jsem se z pryčny, slyšel jsem, jak Suko nadává, jak je sprchovací kabina

těsná. Vyšplhal jsem se na palubu.

Bylo jasno. Všechno, jako by se blyštělo v ranním slunci. Neměl jsem sluneční brýle, a tak jsem si musel zastínit oči dlaní.

Řeka vypadala jinak. Nebyla už tak temná, ale jiskřila, jako by ji někdo posypal drahokamy.

Les na protějším břehu vypadal jako masa plastelíny, což bylo způsobeno šmouhami různých odstínů zelené barvy. Od velmi světlé téměř zlaté až po sametově temnou zeleň, která už měla náznak černi.

Les skvící se v takovém jasu by měl vlastně

přímo lákat a vypadat přívětivě. Jenže to tak nebylo. I teď vypadal jako varování. Připomínal mi spíš hustou džungli, jejíž výběžky sahaly až k okraji břehu a dokonce i přes něj, protože výhonky některých keřů a stromů se vznášely už nad vodní hladinou. Pod nimi se vytvořily temné tunely, které končily tam, kde do země vrůstaly kořeny stromů a částečně z ní dokonce vyčuhovaly jako bledé paže s drápovitými prsty, jako tomu bývá v tropických dešťových pralesích na rovníku.

Takže toto byla Mandragorova nová říše.

Své stopy ovšem zanechal nejen zde, podél břehů, ale i za mnou, tam, kde se k řece přimykala malá obec Berris.

Jestliže jsem chtěl učinit závěr, musel jsem konstatovat, že tady rostlo všechno mnohem košatěji a bujněji než v jiných podobných oblastech.

Takže to nebyl normální les. Něco se tady změnilo a zásluhu na tom měl jistě Mandragoro.

Byl jsem zvědavý, co nám přinese nastávající den. Zavolal na mě Suko. Malá sprchovací kabinka byla volná. “Cítíš se líp?” zeptal jsem se.

“Jen fyzicky.”

“A duševně?”

“To zatím nemůžu říct, Johne. Rozhodně mi ovšem není do zpěvu.” Zašklebil se a otočil se.

Zbytek vody mi jen tak tak stačil. Když jsem pak zase vyšel na palubu, několikrát jsem se zhluboka nadýchl. Natáhl jsem si čisté oblečení. Sako bylo příliš teplé, ale jen v košili a kalhotách jsem chodit nemohl, protože by si každý hned všiml zbraně,

kterou jsem u sebe měl.

Suko stál u zábradlí a díval se na molo. Protože jsme zakotvili až u jeho nejvzdálenějšího konce, nebylo tady nijak rušno. Ani na dvou sousedních člunech jsme nikoho nespatřili.

“Mám hlad, Johne.”

“Tak to už ti je zas dobře.”

“Zdání občas klame.”

“Jak myslíš.”

“Kam se půjdeme najíst?”

“Támhle do vsi. A když se šikovně poptáme, možná nám i něco řeknou.”

“To dělali i ti tři, co pak zmizeli,” namítl jsem a vyšel jsem na úzký dřevěný můstek, který byl spuštěn z mola na náš člun. Dřevo se pod mými kroky mírně pohupovalo, ale nepovolilo.

Stáli jsme na nábřeží sami. Asi o padesát yardů dál se rýsoval malý dřevěný domek, napěchovaný vším tím, co potřebovali rybáři a lidé jezdící na člunech. Jakýsi muž s bílým plnovousem právě skládal před krámkem bedny s nápoji.

Protože bylo ještě dost časně zrána, nebylo tu příliš rušno. I my jsme se chtěli rozkoukávat jen velice obezřetně a chovat se jako turisté. Začali jsme právě u onoho muže.

Když zaslechl naše kroky, rychle bednu položil a otočil se. Nebyl ani tak starý plnovous na dálku dost zkresloval jeho věk.

“Ahoj,” pozdravil a přikývl. Opětovali jsme pozdrav.

“To máme dneska hezky, že?”

“To jo, pane.” Usmál se na mě. “Ideální počasí k lenošení.”

“Jenže to vy nemůžete.”

“Kdepak, musím se připravit na letní nával.”

“No jo, léto,” řekl Suko a rozhlédl se přitom kolem sebe. “To je tady touhle dobou vždycky takové vedro a dusno?”

Prodavač si otřel z čela krůpěje potu. Ušklíbl se, podíval se k protějšímu břehu a řekl: “Nesrovnávejte Irsko s Anglií. Máme tady jiné klima.”

“Ale takhle vedro? Vždyť je to hrůza.”

“No nevím, co na to říct. Jsou holt léta, kdy všechno začne velice brzy. No a napřesrok se to zas opozdí. Nebo taky ne. Tak to přece chodí, že?”

“Co na to říkají ostatní místní?” zeptal jsem se.

Vousáč si vytáhl z kapsy kapesník a utřel z tabule nabídku včerejšího dne. “Nic. Co by taky měli říkat? Prostě se to musí brát, jak to je. Tak to přece chodí, že?”

“V podstatě ano.”

“Buďte rád, že svítí slunko, vychutnávejte si dovolenou všechno ostatní je přece fuk.”

“Co tím myslíte?” zeptal se Suko.

“Copak jsem něco řekl?”

“Ne ne, to je v pořádku.”

Vzbudili jsme nedůvěru. “Proč se mě vlastně tak divně vyptáváte? Co máte za lubem?”

Se Sukem jsme se na sebe podívali, pokrčili jsme rameny a předstírali jsme, že naprosto nic netušíme.

“Jak to myslíte, pane?” zeptal jsem se.” Copak vám ty otázky připadaly divné?”

“Ano.”

“Mohl byste to vysvětlit?”

Projel si rukou vousy a podíval se na nás. “Ne, nevysvětlím vám to, ale tady v Berrisu nemáme rádi, když nás tady vyslýchají cizí lidi. Vyjádřil jsem se snad jasně, ne?”

“Copak se to už někdy stalo?”

Přikývl. “A nejednou.”

“No a?”

“Mám práci!” řekl a demonstrativně se k nám otočil zády. Nedalo se nic dělat.

Pokračovali jsme dál a došlo nám, že to byl jen první náznak toho, co nás čeká. Ještě jednou jsem se otočil a viděl jsem na domku okno. Protože bylo ve stínu, spatřil jsem za sklem obrys muže, který stál jako by telefonoval a držel sluchátko u ucha.

“Už někam volá,” řekl jsem Sukovi.

“Není divu. Předpokládám, že teď bude pár lidí varovat. Zdá se, že jsme nebyli první, kdo mu kladl takovéhle otázky. A ti tři, co se ptali před námi, zmizeli.”

“Z toho vyplývá,” řekl jsem, “že nám patrně chystají stejný osud.”

“Dá se to předpokládat.”

Od břehu nevedly do obce přímé cesty nebo stezky. Všechno tady bylo jako před sto lety. Možná byla nanejvýš obnovena dlažba, ale jinak tady převládala nad přítomností minulost.

Nábřeží přecházelo do úzkého plácku. První domky stály v pražícím slunci. Za nimi vedla silnice, po níž přejížděl sem a tam vůz.

Na druhé straně ulice bydleli lidé. Okolí bylo rovinaté a jen občas se krajina zvlnila pahorkem. Ten, kdo tady stavěl, měl většinou relativně velký pozemek. Většina parcel byla obklopena živým plotem nebo kamennými zídkami, takže z domků byly vidět pouze střechy.

Bylo tady i něco jako střed obce. Ležel poblíž jediné skutečně pořádné ulice. Tam byly také vystavěny novější domky, protože tady chtěli nabídnout i něco pro turisty. Ani takový zapadákov jako Berris se neobešel bez obchodů.

Pořád jsme měli na paměti, že se chceme nasnídat. Hledal jsem nějakou kavárnu. Ta tady nebyla. Jen pekařství, které už mělo otevřeno.

Suko zavětřil, když ucítil vůni čerstvých housek.

“No to je přece paráda.”

“Fajn, takže jdeme.”

Mladá dívka právě rovnala do výkladní skříně čerstvé chleby. Jiná žena, mnohem starší, v obchodě uklízela. Právě skončila a zmizela i s náčiním kdesi vzadu.

Všimli jsme si staromódního zařízení. Něco takového už v Londýně nebylo vidět. Pořádné dřevo, tlusté sklo, mohutný pult a průchod do pekárny, který byl od prodejny oddělen pouze závěsem.

Dívka se nás zeptala, co si přejeme. Měla plavé vlasy a obličej jako panenka. Široká ústa se stáhla do úsměvu.

“Mohli bychom u vás dostat snídani?” zeptal jsem

se.

“Ano.”

“Tak bychom chtěli dvě.”

Dostali jsme kávu, rohlíky a housky. K tomu naservírovala dívka zákusek, který byl opravdu vynikající. Postavili jsme se k jednomu ze tří kulatých stolků a pustili jsme se do jídla.

“To je požitek,” řekl Suko, “člověk se hned cítí

líp.”

“To je pravda.”

“Hned se díváš na svět jinýma očima.”

“Přesně tak.”

Mé strohé odpovědi ho trochu popudily, a tak do

mě dloubl. “Poslyš, co je to s tebou? Proč mluvíš tak divně?”

Stál jsem u skla výkladu v poněkud lepším úhlu, zvedl jsem palec a zakýval doleva. “Koukni se ven. Co vidíš?”

Suko otočil hlavu a řekl: “Čtyři muže.”

“Správně. Ti tam předtím nebyli. Chovají se tak nápadně nenápadně, že to ve mně vzbuzuje značnou nedůvěru.”

Suko přikývl. Jeho dobrá nálada byla ta tam. “To ten chlap, co předtím telefonoval.”

“Přesně tak.”

“Nevypadá to dobře.”

“A tadyhle kráčí pátý.”

“Mají zbraně?”

“Není vidět.”

Suko svraštil čelo. “Ty máš vážně talent zkazit

člověku chuť k jídlu.”

“Tak jez rychleji.”

“Díky.”

Opustil jsem své místo a zamířil jsem k pultu, kde jsem zaplatil účet. Dívka se opět mile usmála a já ukázal na muže na ulici. “Znáte ty lidi?”

“No jasně, ti jsou od nás.”

“Takže vy tady taky bydlíte?”

“Jasně.”

“Děkuji.”

Když jsem se vrátil, Suko si právě otíral ubrouskem ústa. “Přišel ještě jeden, Johne. Teď už je jich šest.”

“Zdá se, že je to poplachová skupina.”

“Nebo Mandragorova garda.”

Pokýval jsem hlavou. “Ne, Suko, to bych neřekl. Nedovedu si představit, že by se spolehl na ně. Ten má docela jiné možnosti.”

“To říkáš ty. Ale copak by se nemohlo stát, že by byl přinucen začít se chovat jinak?”

“To nevím.”

“V každém případě nás bedlivě pozorují. I když vypadají nenápadně, je to poznat.”

Vyšli jsme z obchodu. Přede dveřmi jsme se zastavili a předstírali jsme, že nás oslepilo slunce. Nad obcí leželo tíživé vedro nebylo ovšem dusno, nýbrž vál svěží vítr, který sem z okolí přinášel vůni květin.

“Kam teď?” zeptal se Suko.

“Najít Mandragora.”

“Paráda. Zeptáme se těch chlápků?”

“To taky.”

Drželi jsme se hesla, že nejlepší obranou je útok. Když šest domorodců zjistilo, že míříme rovnou k

nim, nastal ve skupince rozruch. Nerozprchli se sice, ale cítili se jaksi nejistí, šeptali mezi sebou a zaujali nedůvěřivě vyčkávavou pozici.

“Dobré ráno,” pozdravili jsme společně. “Máte snad nějaké problémy, pánové?”

Jeden z nich předstoupil. Měl na hlavě kšiltovku a trochu těsnou manšestrovou bundu. “Nemáme tady rádi cizince, rozumíte? A ani když se někdo blbě vyptává.”

“My jsme přece vůbec nic neřekli,” prohlásil jsem.

“Nám ne, ale tomu člověku u mola.”

“Je to snad zakázáno?”

“Nevyptávejte se.”

Přikývl jsem. “Ano, vím, že to tady nemají lidé rádi, když se někdo vyptává. Je zde dost příkladů.”

“Jak to?”

Zvedl jsem prst. Víc jsem neudělal. Muži na sebe pohlédli. Už jsem se bál, že se strhne rvačka, ale oni mlčeli.

Nechali jsme je stát.

Když jsme se k nim otočili zády, cítil jsem šimrání v týle, ale nedokázal jsem si představit, že by na nás zaútočili zezadu. Měl jsem pravdu.

Obec nebyla velká. Kolem živých plotů a zídek zahrad vedlo jen několik uliček a pěšin. Z husté zeleně mnoha živých plotů vykukovaly velké barevné květy. Ještě nikde jsem je neviděl kvést tak nádherně.

Také Suko je obdivoval. Zastavil se a jednoho květu se dotkl.

“Jako maso,” řekl.

“Mandragoro.”

“Možná.”

Postupovali jsme podél živého plotu dál. Naproti ležel malý hřbitůvek. Vzadu končil vysokou zvonicí malého kostelíku. Také hřbitov byl zarostlý tak hustě, že jsme v té spleti téměř nedokázali rozeznat náhrobky.

“To není normální,” řekl Suko. “Tady někdo zapojil do hry magii. To mi tedy věř.”

“Taky se mi to tak zdá.”

Živý plot byl přerušen brankou. Nebyla vysoká. Její horní okraj sahal sotva po pás. Od branky vedla úzká pěšinka k domku, jehož fasáda byla porostlá rostlinkami s masitými listy tak hustě, že zbyly sotva otvory pro okna.

Vedle domu parkovalo staré auto a jeho dveře se náhle otevřely. Spatřili jsme chodidla, na nichž byly obuté tenisky, holé nohy, pak chlapecké tělo. Hoch měl na sobě rifle a červené tričko.

Kluk si nás všiml a rychlými kroky se rozběhl k brance.

“Ahoj,” řekl udýchaně a zamžoural na nás modrýma očima. “Jdete za dědou?”

“Možná.”

“Je doma.”

“Fajn, a jak se jmenuješ ty?”

“Já jsem Kelly.”

“Príma jméno,” pochválil ho Suko.

“No jasně.” Kelly si prohrábl hnědé vlasy. Měl je moderně sestřižené po stranách krátce a uprostřed delší.

“Já jsem taky príma, a už brzy si najdu

princeznu.”

“Vážně?”

“Jo.” Několikrát přikývl. “Bydlí tady. To vím docela jistě. Jenom se tam musím dostat.”

“Kdopak ti to řekl?”

“Slyšel jsem to.”

“Kde?”

“Vnoci.”

“Fajn, hochu. Tak to ti přeju hodně štěstí,” řekl jsem s úsměvem a pak jsem se ho zeptal na dědečka.

“Jo, ten je tady. Sedí v dílně a vyřezává. Zase dostal další várku.”

“A co tví rodiče?” zeptal se Suko.

“Ti na pár týdnů odjeli. Do Ruska.” V Kellyho očích se to pyšně zablýskalo. “Tam totiž pracuje můj táta. Je inženýrem v atomové elektrárně a dává pozor na bezpečnost.”

“To je taky moc důležité,” potvrdil Suko.

Položil jsem další otázku. “A copak vyřezává

děda? A co znamená ta várka?”

“Donesl si ji z lesa. Kořeny. Pořádné klacky. Dělá z nich takové malé mužíky. Znáte přece všelijaké ty skřítky, ne?”

Zpozorněl jsem nejen já. Suko také zavětřil a podíval se na mě tak, že mi bylo všechno jasné.

“No, proč nic neříkáte?” Kelly se opřel o horní okraj branky a poskakoval sem a tam. “Copak jsem vás vyděsil? Myslíte si, že vám tady povídám pohádky?”

“Možná ano.”

“Ale ti skřitci opravdu jsou. Všichni je tady máme rádi. Všichni, co tady bydlí.”

“A tvůj dědeček je vyrábí?” zeptal jsem se ještě jednou.

“Ano, on je nejlepší. Vždycky říká, že neexistují lepší strážci než oni. Přinášejí nám štěstí i našim, když jsou tak často pryč. Děda taky povídal, že tohle je dost zvláštní místo vyvolené. Copak jste si ještě nevšimli, jak báječně tady voní kytky? Teď na začátku léta je to nejlepší. Všechno tady bude docela jiné.”

“To ti taky říkal děda?”

“Ano.”

“Tak to bychom si s ním rádi promluvili.”

“No jasně.” Kluk otevřel branku. “Mám mu říct, že je tady návštěva?” už chtěl vyběhnout, ale já jsem ho ještě stihl chytit za rameno.

“Nene, najdeme ho.”

“Dobrá, já totiž musím na nákup.”

“Copak ty nechodíš do školy?” zeptal se Suko.

“Ne.”

“To je ale divné,” řekl Suko.

“Proč? Nepotřebuju to.”

“To jsi tak dobrý?”

“Nevím. Ale umím všechno, věřte mi.” Usmál se a protáhl se kolem nás.

Ušel tři kroky a otočil se. Po tváři mu přelétl stín a na chvíli ho změnil. Měl jsem dojem, že se nedívám do normální tváře, ale do jakéhosi šklebu připomínajícího kořen nebo samorost.

Hloupost, to si jen namlouvám.

“Čekám na odpověď.”

Kelly se dětsky zasmál. Zvedl paže, jako by se chtěl dotknout blankytně modré oblohy. “Je to docela jednoduché, pane. Je mi totiž přes sto let.”

Pak odběhl!

Zůstal jsem stát jako zkoprnělý a měl jsem dojem, že jsem se ocitl ve studeném sklepení, a ne na sluneční výhni. Velice pomalu jsem zvedl ruce a přejel jsem si jimi po vlasech v týle.

“Slyšel jsi to, Suko?”

“Nejsem hluchý.”

“A co na to říkáš?”

Odkašlal si. “Neznám toho kluka, nedovedu ho odhadnout. Může to být mluvka, ale taky nemusí. Kde jsou obrovití pavouci, můžou být i děti, kterým je sto a více let. Nebo snad ne?” zeptal jsem se s kousavou ironií v hlase.

“Nemám ponětí.”

Inspektor ukázal na domek.

“Jednu otázku, starouši. Musíme toho dědu navštívit oba? Nestačil by na to docela jeden z nás?”

Usmál jsem se. “Ty chceš za tím klukem, že?”

“Tak jsem si to představoval. Chtěl přece najít nějakou princeznu. Snad bych mu přitom mohl pomoct.”

Mávl jsem rukou. “Dětské báchorky.”

“U stoletého tvora?”

Úsměv mi strnul na rtech. “Dobrá, už je mi jasné, kam míříš. Jestli chceš, tak se podívej, kam ten náš kamarád utíkal.”

“Rád. A ty se zatím můžeš zeptat dědečka, jestli mu už není tři sta roků. To by tak asi odpovídalo.”

“No jo. Tak se zatím měj!”

“Díky. Ty taky.”

Nebylo nám do smíchu ani do žertování. Poslední rozhovor jsme vedli spíš v dost křečovitém kousavém tónu. Oba jsme tušili, že si z nás ten kluk neutahoval, a že se na nás valí něco, co by se dalo přirovnat ke škrtící smyčce, která se na hrdle neustále víc a víc stahuje.

Suko odešel a já si mohl ještě jednou prohlédnout živý plot z vnitřní strany. Zjistil jsem, že veliké masité a barevné květy vytvářejí pravidelný vzorek. Na různých místech se vtiskly do syté zeleně a některé z květů pohybovaly dlouhými a často širokými plátky jako tlamičkami, které jen čekaly na to, až se do něčeho budou moci zakousnout.

Na mysli mi vytanuly masožravé rostliny. A to, že jsem už jednou něco takového zažil. Jenže tehdy se ty rostliny soustředily na lidi a požíraly je, manipulovány ďábelským zahradníkem.

Protože jsem stál uprostřed cesty těsně za brankou, byl jsem z domku dobře vidět. Jistě už mě odtamtud zpozorovali, ale po onom dědečkovi stoletého klučiny (znělo to jako vtip) nebylo nikde ani stopy.

Pomalu, jako by se mezitím nic nestalo, jsem se loudal k domku. Zelený porost na zdech vypadal, jako by chtěl celý domek pod sebou pohřbít. Rozrostl se dokonce i na střeše a šplhal se i po okapových rourách. Dveře domku byly přímo uprostřed a tvořily zadní stranu přístřešku.

Pokoušel jsem se soustředit na dům a na jeho

auru. Každá budova něco takového vyzařuje. Na člověka pak působí jistým dojmem, který určuje, jestli je k němu onen člověk naladěn pozitivně či negativně. Zde jsem necítil nic. Trochu zvláštní sice byl ponurý ale to bylo způsobeno hustým porostem, který pokrýval zdi jako mohutný barevný nátěr.

Cesta nebyla dlážděná, ale pokrytá šedými kameny, které pod mými kroky skřípaly. V temném výklenku se pomalu začaly rýsovat dveře domku. Byly neprosklené a tmavě natřené možná také na zeleno. Náhle se zevnitř otevřely.

Vznikl přitom zvuk jako ve mlýně, kde se melou kosti.

Zastavil jsem se.

Ve výřezu otevřených dveří se objevila postava.

Byla asi stejně vysoká jako já, měla na sobě kostkovanou košili, manšestrové kalhoty, na jejichž nohavicích uvízly třísky nebo hobliny. Pochopil jsem, že jsem toho muže vyrušil od práce.

Vypadal starší než já. Jeho tvář měla od kořínků vlasů až do spodní poloviny světlý nádech, který nezpůsobovala svatozář, ale světlo odrážející se od jeho hustého bílého plnovousu, jenž se v lehkém vánku zachvíval.

Jinak měl muž tvář snědě opálenou. Měl trochu masitý nos, kterým mi velice připomínal herce Karla Maldena. Díval se na mne malýma očkama. Jeho přívětivé gesto naznačovalo, že mám přistoupit blíž.

To jsem také udělal.

Šel jsem naprosto uvolněně, i když uvnitř jsem

cítil nesmírné napětí. Pořád mi nešli z mysli ti tři pohřešovaní. Jenže s člověkem, který byl varován předem, by to nemělo dopadnout než s nimi.

Muž se usmál, když se představil: “Jmenuji se Patrick O’Hara. Jak vidím, pane, hodláte mne navštívit. Už s vámi hovořil můj vnuk. Buďte tedy srdečně vítán.”

Podal mu ruku, do níž jsem po krátkém váhání vložil svou.

Měl nesmírně drsnou pokožku, takže mi připadalo, jako bych sevřel cihlu. Měl silný stisk, prozrazující ruku uvyklou práci.

“Jmenuji se John Sinclair.”

“Jste tady cizí, že?”

“Ano.”

“Přesto vás srdečně vítám, pane Sinclaire.” Pustil mou ruku a uvolnil mi cestu do domku.

Šel jsem napřed.

Až dosud jsem se usmíval, jenže záhy mi úsměv ztuhl na rtech, když jsem ucítil pach, který jsem zatraceně dobře znal.

Bylo to tu cítit krví!

Suko nevěděl, jestli jednal správně, když se rozhodl sledovat toho kluka. Teď se s Johnem rozdělili, a to se mu nelíbilo. Na druhé straně už

několikrát postupovali odděleně a pak společně udeřili. Docela si dokázal představit, že jak onen děda, tak i jeho údajně stoletý vnuk byli obklopeni jistým tajemstvím, v němž hrál úlohu Mandragoro, šotci a to léto s porostem podobným džungli.

Nebyla to tak docela zcestná úvaha.

Stačilo, aby se Suko podíval do zahrad a jeho podezření se utvrdilo. To, co v nich rostlo a bujelo, bylo podstatně větší a mohutnější než v jiných oblastech ostrovů.

Suko měl navíc štěstí.

Hoch neměl tak velký náskok, aby se mu ztratil z dohledu. A Kelly se choval jako každé normální dítě jeho věku. V tomto směru tedy jeho údajné stovce roků nenasvědčovalo zhola nic.

Sukovi bylo poněkud divné jedno.

Ten chlapec nebyl opálený tak, jak by za normálních okolností v takovém počasí měl být. Pokožku měl dost bledou. Chyběla jí zdravá svěžest.

Proč?

Byl příliš dlouho zavřený doma? Zdržoval se jen v dílně svého dědečka?

Mohlo to mít spoustu důvodů, které ovšem v téhle chvíli nebyly pro Suka důležité. Musel Kellyho sledovat, aby zjistil, co má chlapec v plánu.

Chlapec si počínal jako každý normální kluk. Pohyboval se tak, že spíš poskakoval, než kráčel. Skákal podél zídek, pak se otočil prudce doprava a vydal se zkratkou, která končila přímo na plácku uprostřed vísky.

Když se Suko zastavil na konci té uličky a přikrčil

se pod větvemi rozkvetlých třešní, které se skláněly nad vysokou zdí, spatřil už na opačném konci uličky pekařství, ve kterém si s Johnem pochutnali na snídani. Slunce pálilo do skla výkladní skříně a lesklo se v něm jako v zrcadle.

Teprve když už hocha neviděl zahnul doleva Suko opět vykročil. Postupoval hbitě, mírně přikrčený, protože se nechtěl hlavou udeřit o větve. Na konci uličky se opět zastavil.

Když spatřil cíl, k němuž hoch směřoval, objevil se Sukovi na tváři úsměv. Byl to zmrzlinář s pojízdným vozíkem. Kelly stál u něj spolu se dvěma dalšími hochy a lízal velikou porci zmrzliny.

Suko se v duchu usmál, když si vzpomněl, že takhle se stoletý tvor nechová.

Ptal se ovšem v duchu, jak hocha napadlo něco takového vůbec říci. Vymyslil si to jen tak?

Bylo skutečně těžké to pochopit a Suko byl zvědav, jak se to vyvine dál. Snad se kluk nevydá zpět do toho domku. To by nebylo k ničemu.

Zaslechl pronikavý hvizd.

Suko hned pohlédl doprava. Tam bylo pekařství. A před jeho výkladní skříní spatřil tři z oněch šesti mužů, kteří s nimi předtím mluvili. Suko se nedozvěděl, komu patřil ten hvizd, ale muži se rozloučili a nápadně pomalu se loudali pryč.

Suko se prudce otočil. Udělal to instinktivně a byla to skutečně správná reakce.

Za ním totiž stáli další tři muži. Jeden z nich držel v pravici mohutný klacek, kterým si líně bouchal do levé dlaně, jako by si tím mlaskavým zvukem, který

se přitom ozýval, sám dodával odvahy. Ve tváři měl vzteklý, zarytý výraz. Pod košilí mu na paži hrály svaly.

“Tak ty jsi ještě tady!” řekl. “A tentokrát sám.”

Byla to slova určená jeho kumpánům. Ti postoupili blíž. I oni byli vyzbrojeni klacky.

Suko svraštil čelo. Ti chlápkové se možná divili, že nemá strach, ale inspektor zachovával v takovýchto situacích klid, protože je nezažíval poprvé.

“Ano, jsem ještě tady. Líbí se mi tady. Berris je hezké místečko k trávení dovolené.”

“To je fakt, a my jsme na to taky hrdí.”

“Mohl bych o tom pochybovat?”

Ten chlap se teď kysele ušklíbl. “Nechceme jenom, aby nám tu někdo čmuchal a blbě se nás vyptával.

Rozumíš, Číňane?”

“Máte s tím snad špatné zkušenosti?”

“No jasně.”

“A co se stalo s těmi, kdo se vyptávali? Rád bych to věděl, abych se na to mohl připravit.” Suko hovořil tiše a dokonce se přitom usmíval.

“Ti už tady nejsou…”

“Ehm, to jste je vyhnali klacky?”

“Tak nějak.”

“Ale nezabili jste je, že ne?”

Chlap mlčel. Chvíli uvažoval a pak učinil krok kupředu. “Co to má znamenat, Číňane?”

“Zmizeli tady tři lidé. To je nesporné. Nebo mi snad hodláte odporovat?”

“Nevím.”

“Proto by mě zajímalo, kde by mohli být.

Odpovíte mi?”

“Jsi nejenom zvědavý, Číňane, ale i blbý jako pařez. Dostaneš na bednu. Sám přece víš, že lehké rány do týla podporují myšlení.”

“Jenže to jste jich pak dostal málo vy,” prohlásil Suko zjihlým hlasem a s provokativním úsměvem.

To bylo příliš.

Chlap vyskočil, rozpřáhl se a udeřil.

Suko zaslechl, jak mohutný klacek zasvištěl vzduchem. Kdyby byl zasáhl, docela by ho vyřídil, ale inspektor byl rychlý. Uskočil do úzké chodbičky napravo. Současně natáhl ruku šikmo do výšky a pak se hrana jeho pravačky srazila s paží muže

Zazněl výkřik připomínající zachroptění buvola.

Muž měl vzápětí oči podlité krví. Suko ovšem nedal chlapovi příležitost, aby se rozmáchl podruhé. Tentokrát ho praštil pěstí do tváře.

Muž odlétl dozadu a narazil hlavou do hrubé zdi. Uhodil se i do nosu a pak se sesul na kolena. Ostatní chlapi už se vzpamatovali ze šoku a chtěli se společně na Suka vrhnout. Jenže ten držel v ruce připravenou berettu. Zapůsobila jako zeď, proti níž chlapi sice běželi, ale hned se zarazili.

“Raději ta párátka zahoďte,” řekl Suko.

Když klacky dopadly na zem, podíval se na jejich

vůdce. Měl tvář schovanou v dlaních.

“Jestli vystřelíš, Číňane, dopadne to s tebou bledě.”

“Jak bledě?”

“Však uvidíš.”

“Jako s těmi třemi, co zmizeli?” zeptal se.

Chlapi mlčeli. Tak zarytě, že to ovšem vypadalo nadmíru nepřirozeně a podezřele. Měli stisknuté čelisti.

“Kde jsou ti tři? Jsou mrtví?”

“To nevíme.”

“Umíte taký říct něco jiného?”

“Kdo jsi?”

“Někdo, kdo…” Suko nedokončil odpověď, protože zaslechl hlas Kellyho.

Chlapec volal na své kamarády: “Tak zatím ahoj.”

“Kdy přijdeš?”

“Dnes večer!”

Suko sebou trhl. Viděl, jak Kelly utíká a přitom míří k řece.

“Promluvíme si později,” řekl Suko těm dvěma útočníkům a schoval berettu.

Pak se pustil do pronásledování.

Předpokládal, že Kelly má určitý cíl. Suko si vzpomněl na to, že chtěl hledat nějakou princeznu. Mohla to být samozřejmě výmluva. Jenže také nemusela, protože to, co se zde odehrávalo, bylo značně nepřehledné.

Tady byly ve hře tajemné síly, které dokázaly manipulovat i s lidmi a dokázaly je měnit v důležitou součást velkého celku.

Kelly si nevšiml, že by mu někdo byl v patách. Místo naštěstí poskytovalo mnoho možností k úkrytu, kam se mohl Suko kdykoliv stáhnout. I kdyby připadal některým svědkům podezřelý, bylo mu to jedno.

Přiblížili se k řece.

Bylo to nejen vidět, ale i cítit.

Táhly z ní rozplizlé chuchvalce mlhy, které měly typický zápach. Bylo to tu cítit rozkládajícími se rostlinami a vlhkostí. Nad vodou ležely jako přízraky průzračné chuchvalce oparu.

Ves nechali za sebou.

Byla tu úzká cestička, která probíhala rovnoběžně s tokem řeky a byla vhodná pro pěší turisty a cyklisty. Přímo ideální místo pro dovolenou za předpokladu, že máte rádi přírodu. Jenže o té smýšlel Suko v těch chvílích spíš skepticky, když se podíval na porost a stromy důkladněji.

Všechno tady rostlo příliš vysoko a bylo příliš bujné. Tato vegetace se hodila do tropů, ale ne do Irska. Bylo to prostě příliš extrémní.

Tady se do věci vložila jiná síla a Suko byl skálopevně přesvědčen, že za tím vším vězí Mandragoro.

Tu a tam větve nad cestou srůstaly dohromady. Pěšina se navzdory jasnému svitu slunce utápěla stále víc v ponurém, stinném, vlhkém zeleném tunelu, v němž utíkající chlapec vypadal jako stín.

Najednou byl pryč. Zmizel tam, kde končil onen krátký tunel. Suko šel pomalu dál Neviděl, na které straně se chlapec vnořil do porostu, ale musel se prostě pro nějaké místo rozhodnout.

Až na bzučení hejn hmyzu bylo všude ticho. Proto také zaslechl šoupání a praskání nalevo od sebe.

Tam zmizel Kelly.

Suko objevil něco jako úzkou pěšinu. Byla patrná mimo jiné i podle toho, že větve tady byly ulámané a tráva podupaná.

Tato cesta tedy vedla k řece.

Inspektor se přikrčeně plížil za Kellym. Pohled měl upřený dopředu, ale neviděl mnoho. Okolí ležící před ním mu připomínalo šedozelený strop, do něhož byly v různých místech vyřezány otvory, aby jimi mohl dopadat dostatek světla.

Všude se to blyštělo, zrcadlilo a cukalo. Především tehdy, když se paprsky slunce odrazily od pohupujících se vln, takže se podél břehů objevila spousta odlesků.

Najednou zaslechl Kellyho hlas. Nerozuměl, co chlapec říká. Mluvil sám se sebou. Soudě podle tónu jeho hlasu, musel být docela veselý. Netrápily ho pražádné starosti. Zřejmě myslel na svou princeznu, se kterou se chtěl brzy sejít.

Suko se přikrčil.

Pohyboval se dál jako Apač na válečné stezce a doslova se plížil. Do obličeje mu přitom šlehaly výhonky rostlin a stromů.

Když les prořídl a před ním ležela houština křoví, proplížil se kolem ostružiníku. Za ním už bujná, divoká tráva nerostla do takové výše, takže mu umožňovala dobrý výhled na řeku a na chlapce.

Kelly stál na břehu.

Vypadalo to, jako by se ještě nerozhodl, co podnikne v příštím okamžiku. Díval se totiž přes řeku na protější břeh, kde se v mírném vánku pohupoval les připomínající džungli a vypadal jako zelený široký

šátek, kterým někdo mával na jednom místě.

Kelly se přikrčil. Postoupil také dopředu.

Podle pleskavých zvuků Suko poznal, že chlapec už kráčí ve vodě. Terén se svažoval, jeho postavička byla stále menší.

Rákosí a tráva jako by přitom rostly do stále větší a větší výše.

Kelly nakonec docela zmizel, ale jen proto, že se trochu přikrčil.

Suko nevěděl, co má chlapec za lubem. Rozhodně ovšem nestál nehybně. Jeho záda se pohybovala sem a tam. Musel se natahovat po předmětu, který plaval na vodě u břehu. Suka napadlo, že by to mohl byt nějaký starý člun.

Správně.

Když se Kelly zase napřímil, sunulo se před ním něco podlouhlého a tráva a větve se ohýbaly do stran. Vypadaly strašidelně jako ruce, které nechtěly dovolit, aby se jimi někdo prodral.

Vzápětí se Kelly začal zbrkle pohybovat. Vystříkla voda. Než kapky dopadly zpět na hladinu, zaleskly se ve vzduchu jeho perly.

Ještě jeden skok a chlapec byl ve člunu. Uchopil pádlo a odrazil se jím od břehu. Člun se dal do pohybu.

Netrvalo dlouho a chlapec ve člunu se vzdálil od pobřežní mělčiny a vesloval do středu řeky. Podle obratných pohybů Suko poznal, že chlapec nevesluje poprvé. Počínal si velmi zkušeně a když se pádlo nořilo do vln, téměř z něj ňeodstříkla voda.

Suko se opatrně zvedl ze svého úkrytu a hned se zase přikrčil, protože Kelly se ve člunu otočil a zadíval se ke břehu.

Zpozoroval snad něco?

Suko na okamžik spatřil chlapcovu tvář. Vzpomínal si, že předtím byla dost pobledlá.

V tomto nepatrném okamžiku mu ovšem připadala stará, svraštělá, temná až do světle hněda jako kůra stromu, která se může každou chvíli odloupnout.

Pak se Kelly zase otočil a znovu se pustil do veslování. Mířil na protější břeh. Přesně tam, kde se jako výhružná skála tyčil les.

Suko se zlobil, že chlapce už téměř ztratil, a doufal, že najde druhý člun.

Marně, protože když se pak dostal na druhý břeh, spatřil jen podupanou trávu.

Dřepl si.

Chlapec už byl uprostřed řeky a pořád dál mohutně pádloval. Proud nebyl v tomto místě příliš silný, a tak Kellyho téměř neunášel a pokud ano, pak Kelly velice rychle dokázal zase korigovat kurs.

Suko zaťal zuby.

Viděl jen dvě možnosti.

Buď nechá Kellyho jet, nebo za ním poplave, aby viděl, jak to bude dál.

Suko patřil k lidem, kteří dlouho neváhají. Nemělo také smysl, aby teď utíkal zpět za Johnem Sinclairem a řekl mu, co se seběhlo.

Musel zůstat tady.

To znamená zaplavat si v řece.

Ještě před chvílí na vedro nadával, jenže teď mu

přišlo vhod.

Vedra posledních dní jistě způsobila, že i voda v

řece bude příjemně teplá.

Suko si vyzul boty a strčil si je do kapes kalhot. Lehkou koženou bundu si ovázal kolem hlavy tak, aby se mu hned nepromočila.

Pak teprve se podíval zase za Kellym.

Chlapec se člunem už byl na vodě jen jako rozmazaná skvrna kdesi v dálce. Inspektorovi to připadalo spíše jako plovoucí ostrůvek, jehož cílem byla tma na druhém břehu.

Větve všelijak pokřivené a propletené tam vytvářely neproniknutelnou klenbu, a tak protější břeh spíše připomínal řadu vchodů do jeskyní ležících těsně vedle sebe.

Některé větve se chvějivě hýbaly, když pod nimi Kelly se člunem proplouvali.

Pak zmizeli.

Suko si velmi dobře zapamatoval to místo. Popošel o několik kroků dopředu, ucítil pod nohama rozbředlé bahno a doufal jen, že nestoupne na střep.

Měl štěstí.

Kromě toho se dno začalo zase velmi rychle svažovat a Suko musel opět plavat.

Z vody mu trčela jen hlava, když se blížil k druhému břehu…

Kelly se přikrčil, když člun zadrhl o kořeny stromu vyčnívající zpola z vody a převážil se na záď. Vesla už chlapec stáhl do člunu. Využil teď setrvačného pohybu člunu, který ho měl dostat až na břeh.

Z podřepu natáhl ruku do výše, uchopil silnou větev a zachytil se o ni. Člun klouzal ještě dál, sedačka se mu zachytila o hýždě, což způsobilo, že se člun zastavil.

Podařilo se.

V člunu bylo i lano. Jeden konec byl omotán o hák na přídi. Kelly vzal do ruky druhý konec a už se díval na jisté místo ve spleti světlých kořenů. Bylo malé, ale ploché a poskytovalo dostatečnou stabilitu, pokud se chlapec při skoku trefí.

Dopadlo to výborně. Lano si vzal s sebou a uvázal ho k sukovité větvi.

Zhluboka se pak nadechl, otočil se a dřepl. V mohutných kořenech a pod vysokým stromem si připadal malý a nepatrný. Kromě toho ho obklopovalo tíživé ticho, které ho spolu s všudypřítomnou vlhkostí halilo do nepříjemného hávu.

Les vypadal jako po vymření, docela pustý. Kelly ovšem věděl, že to tak není.

Čekali na něj. Brzo zde potká přátele, kteří ho dovedou k cíli.

Na rtech se mu objevil úsměv, když si na to vzpomněl. Ještě jednou pohlédl zpět na řeku. Větvovím, které bylo nadto pokryto hustými pavučinami, jež samy dostaly časem nazelenalý povlak, neviděl z Barrow River příliš mnoho.

Nedohlédl ani do poloviny řeky. Voda byla klidná a to mu dodalo jistoty, přestože v posledních chvílích dost intenzívně přemýšlel o těch dvou mužích, kteří chtěli navštívit jeho dědečka.

Nebyli odtud. Stejně jako ti tři předtím. Ti už ovšem neexistují, jak mu řekl děda s vědoucím úsměvem na rtech.

Kelly tušil,že se stalo něco strašného, ale nechtěl o tom přemýšlet.

Vydal se z míst, na které doskočil a šplhal se výš. Šlo to docela snadno, protože se mohl držet spousty výhonků kořenů. Brzy už nechal místo s mohutnými kořeny za sebou a ocitl se v normálním lese, kde si ovšem také připadal jako trpaslík, který zabloudil do říše obrů. Tak vysoké a mohutné mu připadaly všechny ty stromy kolem. Jen tu a tam se objevila škvíra, protože mohutní svědkové minulosti byli navzájem větvemi hustě propleteni. U země se mu postupovalo líp to se musel proplétat jen kapradinami a vysokou trávou.

Vzduch kolem byl nesmírně vlhký. Způsobovaly to přečetné tůně a močály. Kelly to všechno ovšem vnímal jen jaksi okrajově. Pohyboval se lesem, jako by kráčel v kostele. Velmi opatrně a s úctou. Jeho kulatý obličej byl strnulý, oči měl vypoulené a v pohledu měl podobné strnulý úžas jako mívají děti o Vánocích, když spatří dárek, se kterým nepočítaly.

Vzduchem poletovali barevní motýli. Blýskali se v tenkých proužcích slunečních paprsků, které si ovšem nenašly cestu všude. Vypadalo to tedy, jako by někdo z oblohy spustil pruhovaný závěs.

Kelly postupoval pomalu. Pokoušel se nezpůsobit pokud možno sebemenší hluk. Ačkoliv byl ještě dítětem, už měl pocit, že tady ruší klid. Nepřišel sem však bez důvodu. Věděl velmi dobře, že v tomto lese dojde svého naplnění.

Vzpomněl si na princeznu. Už na řece se jeho myšlenky točily kolem ní a neustále mu přitom vyhazovaly na tváři toužebný úsměv.

Už dlouho ji hledal, snil o ní, ale věděl, že ji najde. Dnes, ukrytou v tomto lese, který mu připadal tak velký.

Nebylo pochyb, táhlo ho to za ní. Až pak bude jeho štěstí dokonalé…

To bylo jasné i jeho dědovi. Neudělal nic, aby vnuka zadržel. Projevil velké pochopení, protože věděl, jaký osud ho čeká.

Obličej se mu vlhce leskl. Na pokožce se mu vytvořily drobné krůpěje. Kelly se občas zastavil a hledal správnou cestu. Nebyly tady stezky, jen překážky jako kmeny stromů ležící napříč, poražené mohutnou bouří a povalující se tady jako mohutní obři, kteří natahovali veliké paže a pak znehybněli navždy.

Často přeskakoval kmeny, krčil se, protože nechtěl, aby ho švihaly větve, plazil se po kluzké zemi, neustále hledal nejlepší cestu a občas se zaryl dost hluboko do rozbředlé země, zejména poblíž tůní. Nad jejich hladinou tancovala hejna komárů. Změtí listů a větví poletovali ptáci, zpívali a přitom vydávali vřeštivé zvuky. Protože se na zem neprodraly všechny sluneční paprsky, vznikaly v nepravidelných

odstupech ostrůvky světla a stínu.

Zastavil se před jednou z tůní. Její dokonale rovnou hladinu nezčeřil jediný poryv vánku. Kelly viděl sám svůj odraz. Nebyl ničím víc, než protáhlým stínem. Zamířil do středu tůně, kde hlava vypadala, jako by ji pak pozřela voda.

Zelená plocha mu připomínala tajemné zrcadlo, které schválně neodráželo všechno a chtělo si co nejvíce ponechat samo pro sebe.

Kelly nevěděl, jak je tůň hluboká. Ve své fantazii si ovšem představoval, že tahle vodní plocha je vstupem do jiného, příšerného světa, který ležel kdesi jinde a kde se plnilo všechno to, co stálo psáno v pohádkách a bájích. Jezírko způsobilo, že se oddal svým snům a uvažoval o svém osudu, který nebyl v ničem podobný osudu normálního dítěte.

Kelly také nebyl normální. Jen tak vypadal

Byl starý. Dokonce velmi starý. Sto let a víc…

Kelly to sám věděl. Zaplašil tyto úvahy a opět se pohroužil do snění, v němž si připadal, jako by seděl na člunu. Hnalo ho to pryč, do cizích světů, do nebeských paláců a zámků, zářících skvostnou nádherou a vystavěných často z ryzího zlata.

Tam na něj čekali králové a královny a také princezny, o nichž Kelly pořád tolik snil. Řekli mu, že najde tu svou princeznu. Musel ji jen hledat, protože se ukrývala v tajemném kouzelném lese, kde mohl popustit uzdu své fantazii.

Zázračný svět…

Zhluboka se nadechl.

Pak zaslechl harašení. Nezpůsobil ho on, ale ozvalo se v jeho blízkosti, přímo na břehu malého jezírka.

Chlapec pohlédl doprava, kde jako paže objímaly barevné květiny vodní rostliny. Spatřil, jak na něj žába vypoulila veliké oči, pak zase žbluňkla do vody a zmizela.

Ten zvuk ovšem zůstal.

Blížil se k němu. Kelly se díval na dlouhá stébla trav. Jejich pohyb mu naznačoval, kudy se neznámý příchozí ubírá. Byl už doslova na dosah, ale stále ho nebylo vidět.

Kelly oddychoval rychleji a rychleji.

Čekal, až zaslechl hlas. “Nechtěl bys mě pozdravit, Kelly?” Ten hlas byl nádherně jemný. Nemohl patřit nikomu z lidí ne, to bylo zcela vyloučeno. Byla to víla, rusalka, tajemná lesní bytost, která žila pouze zde a nikdy svůj domov neopouštěla. Ten hlásek zněl jako cinkání malých zvonků. Kellyho rty se stáhly do blaženého úsměvu Sehnul se a natáhl ruku, protože chtěl k sobě tu bytůstku přilákat.

“Tak pojď sem… prosím tě… pojď…”

“Copak mě nevidíš?”

“Ne…”

“Jen se dobře podívej. Musíš odhrnout stranou stébla trávy, pak mě spatříš.”

Přikývl. Vzápětí mu stébla trávy přejela po pokožce ruky. Kelly se pustil do věci velmi opatrně, rozhodně nechtěl nic pokazit Jazykem si olízl rty, oči ho pálily, cítil, jak má stažené hrdlo. A pak se to

povedlo.

Tu spatřil toho, kdo mluvil!

“Ty?” vydechl

Kořenový mužík přikývl. “Ano, to jsem já, můj malý králi. Čekal jsem na tebe. Všichni jsme na tebe čekali. Věděli jsme, že přijdeš.”

“Ty tady nejsi sám, kamaráde?”

“Je nás spousta, to přece víš.”

Kelly seděl na bobku a přejel si dlaní po čele.

“Ano, to vím. Jen jsem na to zapomněl. Mrzí mě to.”

“To nic.” Malý šotek se zasmál.

Kelly se podíval pozorněji. Tvář vypadala staře. Byla vyřezána do pokrouceného kořene. Měla ústa, oči i nos. Ústa se skládala z velmi širokých a tenkých rtů, které se otevíraly jako záklopky, když to stvoření promlouvalo. Tehdy mu také jiskřila očka. Mužík se zeptal: “Víš ty vůbec, že jsem tvému dědovi velmi vděčný?”

“Jo, tomu věřím.”

“Patříš k nám a k němu. Naše vděčnost se přenese i na tebe. Jsme ti, kteří ti pomohou, kamaráde.”

“To je príma,” zašeptal chlapec. “Tak to potom taky víš, proč jsem přišel?”

“Víme to všichni.”

“Mohl bys mě k ní zavést? Já… moc bych ji chtěl vidět. Mám ji tak rád.”

“Tu princeznu, že?”

“Ano, správně.”

“Neboj se, určitě tě k ní zavedu.”

“Je tady v lese? Ukrývá se tady?” Kellyho se

najednou zmocnilo vzrušení. Krev mu začala v žilách proudit rychleji a hrnula se mu do hlavy.

“Jistě, je tady.”

“Blízko?”

“Počkej, maličký. Zavedu tě k ní. Nemusíš mít obavy.” Znělo to trošku legračně, když mužík oslovil Kellyho maličký. Z jeho těla, které vypadalo jako vyřezané, se náhle vysunuly křivé a strnule působící ruce. Vystrčily se jako antény. Nebyly ale dlouhé a na koncích se rozvětvovaly, takže vytvořily něco, co bylo podobné končetinám. Víc se ten tvor nedokázal podobat lidskému tělu. Všechno i teď vypadalo jako výhonky a tenké kořeny. Kelly dobře věděl, co ten tvor chce. Mírným pohybem ho vzal do náruče a jako by ho chránil, položil kolem něj druhou ruku. Pomalu ho pak zvedal, až ho měl ve výši očí a mohli se na sebe dívat.

Šotek pohyboval očima jako člověk. Materiál kořene byl na omak drsný a sukovitý, jako by někdo opracoval kmínek posázený hřeby. Jeho nitro ovšem nebylo chladné. Vyzařovalo z něj teplo normální lidské pokožky. A pod touto slupkou něco protékalo a hýbalo se. Teplá tekutina podobná míze nebo životodárné krvi.

Kelly hladil špičkami palců z obou stran hlavičku onoho stvoření. Byly to velmi jemné dotyky a kořenový mužík vyloudil na tvářičce něco jako úsměv. Kolem úst mu naskočila spleť vrásek, které opět rychle mizely, když se rty rozestoupily.

“Zavedeš mě už k ní?” zašeptal Kelly.

“Ano, pojďme.”

“A kam?”

“Musíš dělat to, co ti povím, malý králi. Pak bude všechno tak, jak sis to představoval.”

Kelly přikývl. “Rád.”

Dostal první pokyny. “Běž kolem té tůně až tam, kde stromy řídnou a nejsou už tak natěsno vedle sebe. Tam prožiješ štěstí.”

Kelly v duchu zajásal. To bylo něco. Zažít štěstí. To bylo víc, než se odvážil doufat. Jak často o tom snil celé dny a noci. Seděl sice zavřený ve svém pokojíku, ale myšlenkami byl na dalekých cestách, ponořen do světů fantazie, která se pro něj teď konečně měla změnit ve skutečnost. Téměř to nedokázal pochopit.

Prošli kolem tůně po pravé straně a kráčeli přímo, aby se dostali tam, kde v lese vzniklo něco jako mýtina, která byla přesto dost hustě porostlá. Ovšem pouze nízkým křovím a rákosím.

Kelly držel mužíka v náručí jako matka batole. Dával pozor, aby nezakopl a aby snad neupadl. Bylo by to strašné, kdyby se tomu malému tvorečkovi něco stalo.

Obloha nad ním byla až dosud jako kápě mlžného světla. Ten opar teď zmizel. Nebe bylo naprosto jasné. Vedro zase vehnalo chlapci do tváře pot.

Světlo bylo prudké, jiskřilo mu před očima. A tu spatřil něco, co tu předtím nebylo. Viděl jasné postavy, překrásné bytosti. Svou vytouženou princeznu v několikerém provedení a když na ni chtěl zavolat, postavy zase zmizely a uvolnily místo

paprskům slunce.

To bylo přesně to, co si chlapec dříve představoval ve snech. Pořád ještě nechápal, že se každou chvíli splní. Princezna, jeho princezna…

Pak zaslechl hlas kořenového mužíka. “Jsme tady, kamaráde.”

Chlapec se zastavil. Otevřel oči. Oslnilo ho prudké světlo. Tělo měl zalité potem. “Kde je princezna?” zeptal se šeptem.

“Docela blízko tebe…”

“Nevidím ji.”

“Musíš se ještě učit vidět ji, malý králi. Ale teď se připrav a svleč si šaty. A pak musíš udělat přesně to, co ti řeknu…”

Ucítil jsem pod sebou tvrdé dřevo sedačky a přemýšlel jsem o tom, že se Sukem jsme se rozloučili teprve před pár minutami. Připadalo mi, jako by už uběhly celé hodiny. Bylo to možná tím, že jsem byl v docela neznámém prostředí a zatím se mi nepodařilo, abych si na ně zvykl.

Přestože jsem byl zprvu pozván, nebylo přijetí příliš srdečné. Patrick O’Hara mi totiž vysvětlil, že ještě musí splnit jakousi důležitou úlohu.

“Tak to vás samozřejmě nebudu rušit,” řekl jsem mu a stejně jsem se posadil.

“Ale to nic. Aspoň zatím to nevadí.” Mávl oběma rukama.

O neobvyklém zápachu krve jsem se nezmínil ani náznakem. Neustále se tady uvnitř vznášel. Nechci říci, že bych dříve denodenně čichal krev, ale věděl jsem velice dobře, na čem jsem. Takovýto zápach jsem zažil už několikrát.

Jeho dům nebo jen tato místnost byl zařízen dost zvláštně. Několik malých okének propouštělo dovnitř jen poměrně málo světla. Paprsky se ovšem soustředily na určitá místa, v nichž jsem poznal pracoviště.

Nebyl jsem odborník, ale celá místnost se podobala řezbářské dílně. Byly tady frézy, brusky, hoblovky, stejně jako řezbářské nože nejrůznějších velikostí a tvarů. Byly všechny velice ostré a mně připomínaly spíše chirurgické nástroje. Bylo zapotřebí spousty talentu a cviku, než se člověk naučil správně je používat.

To mě ovšem zajímalo pouze okrajově.

Důležitější se mi zdál materiál.

Dřevo dřevo z kořenů. Bylo uskládáno kolem otevřeného krbu. Vypadalo všelijak pokrouceně a sukovitě. Starší kousky už vybledly a vypadaly jako kosti. Čerstvější dřevo mělo i čerstvější vzhled. Jeho žílami proudilo více barvy. Na některých místech prosvítala jako béžová či narůžovělá. Jedno ovšem měly ty kusy společné.

Uprostřed vždycky vypadaly sukovitě. Jen na okrajích, kde odstávaly “končetiny”, vypadaly jemněji.

Celou jednu stranu dílny tvořila police. Prkna byla

k sobě přistavěna v různé výšce a sloužila k uskladňování již hotových prací.

Ty se navzájem velmi podobaly.

Malí mužíčci, šotci, skřítkové nejrůznější velikosti. Někteří docela hladcí, jiní s tvářemi. V některých byly vidět i oči, nosíky a uši, i když většinou jen náznakem.

Opodál muž rozestavil malé nádobky. Byly zajištěny víčky, takže jsem dovnitř neviděl.

Sluneční paprsky pronikaly sklem okna dovnitř. Viděl jsem, že je velmi bledé, jasné a ostré, ale uprostřed místnosti se světlo ztrácelo. Tam převažoval stín. Vlastně jen pracoviště, byla osvětlena dostatečně. Bylo zde samozřejmě i elektrické světlo. Mezi trámy u stropu, které vypadaly jako mohutné ruce, bylo umístěno několik lamp. O’Hara světlo nerozsvítil. Ani nevypadal, že by chtěl pokračovat v práci. Působil spíš dojmem, jako by se chystal každou chvíli ke skoku.

Přesto ovšem nezapomněl nabídnout mi drink, který jsem však odmítl.

“Nedáte si domácí pálenku?”

“Ne, díky.”

“Škoda.”

“Vy si ale dejte.”

“Já ji přece znám. Stejně piju málo. Potřebuju se předtím vždycky pořádně nadlábnout.” Posadil se šikmo naproti na sedátko a jeho tvář zůstala zčásti ponořena ve stínu. Odlesk bílého plnovousu způsobil, že muž vypadal, jako by měl kolem hlavy svatozář. Všiml jsem si, že mě pečlivě pozoruje a pokoušel se

mi “číst” ve tváři.

Nedokázal mě nikam zařadit. Já jeho také ne, ale oba jsme se měli na pozoru. Pravděpodobně mě považoval za osobu, která nějak souvisí s těmi, co zmizeli. A já jsem ho v tom zpočátku nechal. S úsměvem jsem se rozhlédl kolem sebe a uznale jsem přikývl. “Máte velice zajímavou dílničku, pane O’Haro.”

“Vyřezávám.”

“Co?”

“Vlastně všechno, co si zákazníci přejí. Momentálně se předzásobím. Pořádné léto teprve začíná, i když tohle počasí mi moc nedává za pravdu. Je to nenormální, tyhle teploty. Příšerné. Tu a tam se to stane a my tady v Berrisu jsme si už na to zvykli. Myslím, že už to nepotrvá dlouho. Teploty se velice rychle dostanou do normálu.”

“Ale vy se většinou zabýváte dřevem z kořenů, pane 0’Haro.”

Sledoval můj pohled a podíval se na polici. “Ano, to je pravda. To je prostě jedna ze zvláštností mé práce.”

“Odkud to dostáváte?”

O’Hara se usmál. “To je dobrá otázka. Odpovím vám na ni. Musím do lesa, abych získal další vhodné dřevo. Tamhle za řekou.”

“Není to úmorné?”

“Umím veslovat.”

Oba jsme věděli, že chodíme kolem horké kaše. Bylo mi také jasné, že ten muž čeká na to, až se projevím a až mu řeknu důvod, proč jsem přišel.

Neustále jsem cítil pach krve. Rozhlédl jsem se kolem sebe a hledal jsem příčinu. Muselo tady být něco, co ten zápach způsobovalo. Jenže jsem neviděl nic. Nezjistil jsem žádný zdroj a zeptat se muže rovnou, na to jsem si přece jen netroufal.

Místo toho jsem začal mluvit o jeho vnukovi. Pochválil jsem ho jako inteligentního a bystrého klučinu, což dědeček dotvrzoval kýváním.

“Jo, to on je.” V mužových očích se zablýsklo.

“Jsme na něj hrdí.”

“Kdo my?”

“Jeho rodiče a já.”

“Jenže ti tady nejsou.”

“Ne, jsou na cestách. Můj syn je inženýr, specialista na atomové elektrárny. Expert na nukleární fyziku potřebují ho na Východě.

“Tomu docela věřím.”

“Proto je tady s manželkou dost zřídka. Snacha vždycky jezdí s ním.”

“A Kelly bývá u vás.”

“Přesně tak. Kromě toho mi to vůbec nevadí, protože si báječně rozumíme.”

“To jsem viděl, i když jsem s ním mluvil jen chvilku. No jo,” nadechl jsem se. “Je to vážně dost neobvyklé, protože když jsem se ho zeptal, kolik mu je, dostal jsem odpověď, podle níž se dá soudit, že má velice bujnou fantazii.”

“Ano?”

Víc O’Hara neřekl. Připadalo mi, že zatím vyčkává.

“Představte si, že o sobě řekl, že je mu sto let.”

“Och. A to jste se vážně nepřeslechl?”

“Určitě ne!”

“To je podivné.”

“Jak to myslíte?”

O’Hara zvedl ruce a pak je zase spustil. Dlaně dopadly s plesknutím na stehna. “Normálně cizím lidem pravdu jen tak neříká.”

Tak, a bylo to. Nikdy bych nepočítal, že vyrukuje s takovým doznáním. Úplně mi to vyrazilo dech a cítil jsem, jak mi na čele vyráží pot.

“Překvapilo vás to, pane Sinclaire?”

“To ano.”

“Je to prostě tak. Můžete to klidně brát jako malou zálohu na důvěru. Kelly by neprozradil svůj věk každému, to mi můžete věřit.”

“To taky předpokládám. Ale zůstaňme u věci. Vy se tedy také domníváte, že je mu tolik?”

“Možná.”

Pokoušel jsem se potlačit hněv, který se mě zmocňoval. O’Hara vstal, už se k tématu nevracel a zamířil místo toho k polici. Vzal z ní jeden ze svých výtvorů. Opatrně se ho dotkl, jako by to byl živý tvor. Pak ho podržel na světle. “Víte, co držím tady v ruce?”

“Šotek?”

“Správně. Co vám to říká?”

Rozhodl jsem se, že nebudu skrývat, co vím. Jen

ať ten chlapík pozná, že nejsem v téhle oblasti laik.

“Říká se tomu také mandragora. Je to kořen vypadající jako postavička. Ve středověku se kořen mandragory používal jako kouzelný prostředek.”

“Přesně tak, velmi správně,” pochválil mě. “Ale ne pouze ve středověku. V sílu kořenového mužíka věří lidé dodnes. A musím vám říci, pane Sinclaire, že právem.”

“Aha…”

Stařec otáčel výtvor v ruce. Dodal svou prací dřevu podobu lidského těla a prohlížel si ho teď s pyšným výrazem ve tváři. “Dávali jim i jiná jména a spousta lidí je uctívala jako polobohy, pane Sinclaire. Mnoho z nich bylo odíváno do nádherných šatů. Přechovávali je v tajných skrýších, koupali je ve vodě nebo ve víně a všelijak si je předcházeli.”

“To si dovedu docela dobře představit,” připustil jsem. “Mluvíte, pane O’Haro, jako byste v ně také věřil.”

“Ano?”

“Skutečně.”

Zastavil se u police a opřel se o ni zády. “Pak to zřejmě bude pravda. Nejen, že v ne věřím, ale vím také, že všechny věci, které se o těch stvořeních povídají, jsou pravda. Je nutno jen najít tu správnou cestu, aby je člověk dokázal probudit ze spánku. Pak přestane být kořen pouhou hmotou. Pak se zjeví, jaké síly jsou v něm ukryty.”

“Takže to nejsou jen tak bezcenné kusy dřeva?” zeptal jsem se záměrně provokativně a měl jsem štěstí.

Muž zasykl. “Vy říkáte bezcenné? Jak to můžete tvrdit? Ne, rozhodně nejsou bezcenné. To už dokázaly.”

“Komu?”

“Na tom nezáleží.”

Měl jsem jisté podezření a nezdráhal jsem se ho vyslovit nahlas. “Je možné, že to nějak souvisí s těmi třemi pohřešovanými lidmi?”

O’Hara neřekl nic. Alespoň prozatím. Jen spustil ruce a podíval se kamsi za mne k oknu. Slunce svítilo proti nám, a tak sklo vypadalo jako rozpálená blyštící se deska. “Ptáte se velmi zpříma, pane Sinclaire.”

“Mám to ve zvyku.”

“Patříte k těm třem?”

“To rád přenechám vaší fantazii.”

“Nevěřím. Na něco takového byste nepřistoupil.

To byste se zeptal jinak.” Tvrdě se usmál.

“Možná.”

O’Hara se podíval na výtvor, kterým otáčel v ruce. “Ano, je to něco zvláštního. Je v tom ukryta mimořádná síla. Spojily se v ni prastaré legendy a začaly působit.”

“Vraždily.”

Vousatý muž svraštil čelo. “S tím bych nesouhlasil. K vraždě přece patří mrtvola, pane Sinclaire. Jenže předpokládám, že se žádné mrtvoly nenašly.”

“To je pravda.”

“Takže jsme se opět na něčem shodli.”

“Ne tak docela,” zchladli jsem jeho optimismus.

“Myslím, že jsou tady ještě další věci, které musím objasnit.”

“Musíte?”

“Ano.”

“A proč?”

“Řekněme to takhle, pane O’Haro. Zajímám se o jisté věci, které přesahují rámec normálu. Rád bych se podíval za kulisy.”

“A vy si myslíte, že byste mohl oponu trochu poodhrnout právě u mne?” zeptal se ironicky.

“Nejen trochu.”

“Docela?”

“Téměř.”

O’Hara přikývl. “Tak to zrekapitulujme, pane Sinclaire. Zajímáte se o zmizení těch tří mužů?”

“To také.”

“A podezíráte mne?”

“Přinejmenším bych řekl, že o tom víte. Jste pro mne záhadou.”

“Jsem umělec,” opravil mě. Podíval jsem se na prsty.

“To nepopírám. Stačí mi, abych se podíval na vaše umělecká díla. Jsou skutečně ojedinělá.”

“Ano! To jsou!” potvrdil O’Hara s divným podtónem v hlase. Protože nic nenamítal a jen se zájmem sledoval své výtvory, pokračoval jsem.

“Myslím, že ta vaše umělecká dílka nějak souvisejí se zmizením těch tří mužů. Domnívám se dokonce, že jste se na něm bezprostředně podílel. Že je nepokládáte jen za domácí bůžky, ale v jistém smyslu i za jakési ochránce. Možná dokonce za svou tělesnou stráž.”

“No ne…?”

“Mohu vám uvést jednu věc, která mě velmi nepříjemně zarazila, když jsem vstoupil do vašeho domu.”

“Prosím.”

“Je tu zápach krve, který ne a ne se rozplynout, pane O’Haro. Je to dost podivné, ne? Copak je to normální, aby to v domě páchlo krví?”

Pohnul ústy, jako by polykal. “Dobrá, pane Sinclaire, jste velmi bystrý.”

“Takže je to krev.”

Muž se pohnul z místa a prošel místností. Doprovázela ho ozvěna jeho kročejů po prkenné podlaze.

“Dokonce velice zvláštní krev,” dodal a zastavil se u uzavřených nádobek. “Musel jsem ji mít, protože je to krev nepřátel, kterou jsem tady uchovával.”

Vpadl jsem mu do řeči. “Je to krev těch tří mužů?”

Zasmál se a přikývl. “Ano, je!” řekl.

“Fajn,” řekl jsem, i když jsem to tak nemyslel.

“Pak bych ještě rád věděl, k čemu tu lidskou krev používáte. Nedovedu si představit, že ji pijete. Jako upír zrovna nevypadáte.”

“Já taky nemusím.”

“Tak kdo potom?”

“Je to doopravdy tak těžké?” zašeptal a natáhl ruku po mužíkovi z kořene. “To on. Není to nikdo jiný, pane Sinclaire…”

Byl jsem naprosto překvapen. Něco podobného už mě předtím napadlo. Povytáhl jsem obočí a podíval jsem se na kus dřeva, který se trochu zachvěl, jak s ním zahýbal muž, který ho držel v dlani.

“Takže teď to víte.”

“To ano.”

O’Hara se posadil na druhou židli. “Dovolil jsem si vzít krev těch dvou mužů, odčerpat ji, takříkajíc, protože to bylo nutné.”

“Když dovolíte, mám na to jiný názor.”

“Ale samozřejmě. Každý máme svůj názor.” Zeširoka se usmál. “Ti muži si nezasloužili, aby zůstali déle naživu. Byli varováni alespoň ti první dva, ale nechtěli poslouchat. Chtěli tento kraj, který je pro nás něčím jako ráj, proměnit v peklo. V turistické peklo, to vám povídám. Mělo se tady začít stavět, chtěli tady znásilňovat přírodu, ale neuvědomili si, že i přírodu někdo hlídá.”

“Mandragoro?” zeptal jsem se.

O’Hara sebou škubl. S takovou poznámkou nepočítal. Na chvíli zbledl, podíval se na své výtvory v policích, pak zase na mne, přejel si rukou po čele a nakonec přikývl.

“Víte toho hodně, pane Sinclaire. Jste prvním cizím člověkem, který to jméno vyslovil.”

“Předpokládal jsem to.”

“Pak vás sem poslali.”

“Přesně tak.”

O’Hara se rozkašlal a po chvíli zvedl hlavu.

“Přesto vás považuji za inteligentního člověka, pane Sinclaire. Myslím, že stojíme na opačných stranách

barikády. A je mi divné, že jste sem vůbec přišel. Víte

přece, že tady jde o onoho strážce přírody.”

“Možná jsem přišel právě proto!”

“To se mi nezdá. Žádný člověk ještě nikdy proti Mandragorovi nezvítězil. Pokoušeli se o to i ti tři. Jenže už nežijí.”

“Zabil je?”

“Více méně,” připustil muž. “Postaral se o to, aby v lese přibylo trochu více humusu. Lidé jsou organičtí… Rozpadnou se a splynou s přírodou.”

“A jejich krev?”

“Tu přenechali mně.”

To přiznání mě šokovalo. O’Hara se cítil zatraceně jistý, přestože Mandragoro nebyl bezprostředně nablízku. Znal jsem pouze část pravdy, protože jsem si uvědomoval, že důležitou roli v celé té záležitosti hrají jednak šotci a jednak malý Kelly.

“Napadly mne samozřejmě další otázky. Mohl bych vám je položit, pane O’Haro?”

“Prosím.”

“Protože vás ani při nejlepší vůli nemohu označit jako upíra, který potřebuje lidskou krev, aby pokračoval dál ve svém posmrtném životě, k čemu jste si tedy vzal krev těch tří mužů? Jistě jste ji nesebral jen tak.”

“To je pravda.”

“K čemu ji potřebujete?”

Po tváři muže přelétl vědoucí a současně hrdý úsměv. “Potřebuji ji pro své malé kamarády. Chápete, pane Sinclaire?”

“Pro šotky?”

“Uhodl jste.”

Podíval jsem se na něj. Pořád se usmíval. Byl si naprosto jist úspěchem. Spoléhal se na moc svého vlivného ochránce v pozadí. “Velice nutně ji potřebují, to mi věřte.”

“Mohl bych se vás zeptat na důvod?”

“Jak je libo. Víte, že lidé si dříve vyprávěli o kouzelné moci kořenových mužíků. Brávali si je do domů jako ochránce. Tohle všechno nechci opakovat. Uznávám, že to bylo ve většině případů založeno na pouhé pověře. Byly ovšem i výjimky, pane Sinclaire, a právě těmito výjimkami jsem se zabýval. Mí přátelé, šotci, vypadají jako mrtví. Je to jen kus kořene stromu, bez života, přesto ale nadaný jistou silou, za předpokladu, že se octnou v blízkosti Mandragora, otce přírody. Protože se jim říkalo kdysi mandragora vidíte tedy jistou souvislost. Jenže ta síla nepostačovala. Bylo nutno je zaktivizovat a spolu se silou mocného lesního démona se pak stali téměř neporazitelnými.”

“Vy těm věcem dáváte lidskou krev?”

“Ano, pane Sinclaire!”

Takže teď mi to bylo jasné. To, co jsem tady objevil, bylo do jisté míry upírství. Bylo to tedy prosté. Lidskou krví se aktivizovala skrytá magická moc kořenů. Krev je měnila v jisté bytosti, které stály na straně démona přírody Mandragora.

O’Hara se zasmál. “Co vám teď vrtá hlavou?” zašeptal mi.

“Našel jsem jistou souvislost.”

“Pak tedy věříte těm mým krvavým injekcím?”

“To ano.”

Zvedl kořen do výšky. “Věříte, že jsem je všechny naočkoval?”

“Samozřejmě.”

“Ale máte pravdu, pane Sinclaire, je tu krev. Uchovávám ji tady. Ne ovšem v té nádobě, na kterou jste se tak často díval. Krev tří lidí. A řekl bych, že už se mi podařilo aktivizovat několik mých malých kamarádů. Pak jsem je odnesl na správné místo, kde mohou začít plnit své úlohy.”

“Do lesa k Mandragorovi?”

“Přesně tak. Čekal na ně.”

“A co jste tam dělali?”

O’Hara se zasněně usmál. “Učinil je svými strážci. Chrání les a jeho přátele.”

“K nimž patříte i vy?”

“Ano, berou mě,” prohlásil pevným hlasem, který nestrpěl odporu. “A jsem na to také hrdý, to by vám mělo být jasné.”

“I váš vnuk?”

O’Hara si ztěžka povzdychl a zkřivil rty. “Ten chlapec je něco zvláštního.”

“To mi říkal. Přesto…”

“Má pravdu!” vpadl mi muž do řeči. “Má naprostou pravdu. Nemá zapotřebí krmit vás nějakými povídačkami, protože on je skutečně něco zvláštního. Miluje les ještě víc než já. Alrauny jsou jeho nejlepšími přáteli. Konečně nějaké našel a chodí za nimi, jak je to jen možné.”

“Když jsem ho předtím potkal, to měl také někam

namířeno?”

“Přesně tak. Chtěl se vydat za kamarády. Hledá svou identitu. Chce spatřit svou princeznu, dokonce mu byla slíbena.”

“Kdo mu ji slíbil? Mandragoro?”

“Kelly a on jsou přátelé.”

V duchu jsem se poněkud zarazil. Vzpomněl jsem si na Suka, který se vydal za chlapcem. Pokud Kelly uskutečnil svůj záměr, pak byl touto dobou někde v lese. Ale určitě ne sám, protože jak jsem znal Suka, ten se mu držel v patách a nespouštěl ho ani na vteřinku z očí.

Vůbec se mi nezamlouvalo, když jsem si uvědomil, že Suko je v onom proklatém lese. Pozoroval jsem na sobě, jak se mě zmocňuje stále větší vzrušení. Prudce jsem pak vstal.

“To už chcete odejít, pane Sinclaire?”

“Řekl jsem si, že půjdu.”

Vousatý muž se potulně zasmál. “Asi do toho tajemného lesa, co?”

“Tipujete správně.”

O’Hara uvažoval. “To se mi ovšem nelíbí,” řekl a zavrtěl hlavou. “Kdepak, to se mi pranic nehodí. Ať už jste kdokoliv a ať víte cokoliv, pane Sinclaire, nemohu vám slíbit, že by to s vámi dopadlo jinak, než s těmi třemi muži před vámi.”

“To chcete i mou krev?”

“Vyjádřil jste to dost drasticky, ale nejste daleko od pravdy.”

V následujících chvílích už mi nevěnoval pozornost a díval se pouze na kus kořene, který držel

v ruce.

“Nevypadá překrásně, pane Sinclaire? Není to malé umělecké dílo? Ano, je, ba ještě víc. Patří k mým osobním strážcům. To, co nechci já, nechce ani on.”

Pochopil jsem. “Vy a ti šotci mě tedy chcete zadržet?”

“Musíme,” zašeptal s našpulenými rty. “Ano, musíme.”

Po těch slovech kořen prostě upustil na zem. Vypadalo to, jako by ten kus dřeva zahodil, což ovšem nebyla pravda. Šotek dopadl na prkennou podlahu. Ještě během pádu se proměnil. Po stranách z něj najednou vyrašily ruce, které mi připadaly jako větévky.

Vytvořily se i nohy. Drobounké, strupovité výčnělky. Plně jsem se soustředil na malou postavičku, která teď ožila, takže jsem už neregistroval další věci, které se děly kolem mne.

To byla chyba.

Stály v policích, některé z nich ukryté v koutě, kam nedopadlo světlo.

Nejprve jsem je slyšel a pak i viděl, jak seskakovaly z polic a dopadaly na zem.

O’Hara natáhl před sebe obě paže. “Tamhle, Sinclaire, podívejte! Moc dobře se dívejte. Chtějí vaši krev! Potřebují ji. Nikdo nás nesmí rušit. Ani vy ne!”

Vstal jsem.

Neviděl jsem bohužel, kolik těch odpudivých zjevů mě obklopilo.

Jeden ze skřetů na mě vyskočil.

Dostal se mi až na rameno a přichytil se mi pak na zádech. Měl jsem přitom pocit, jakoby na mě skočila krysa.

O’Hara se smál. Jeho napnutý ukazovák na mě mířil jako špička oštěpu. “A teď z tebe vysajeme krev, ty čmuchale!”

Suko stál v horkém pekle plném vlhkých výparů a cítil nebezpečí, ačkoliv ho neviděl. Všechno v tomhle lese bylo jiné. Nebylo možné ho porovnávat s žádným jiným evropským lesem. Tohle byl obrovitý kus džungle, který prostě neměl co dělat v Irsku, ale spíše v jižní Americe nebo v Asii.

Slunce nemilosrdně pálilo a způsobovalo příšerné vedro, které se nevyhnulo ani vodě. Část z ní se odpařovala. Proto se také Suko díval hustým oparem, jehož cáry visely mezi stromy a v místech, kde bylo několik tůní pohromadě, stoupaly do výšky.

Celkem hladce se mu podařilo dostat se přes řeku. Šaty mu ovšem neuschly tak rychle. Bylo tu prostě příliš vlhko. Suko si svlékl bundu. Obratně se přešplhal přes oblast obrovitých křivolakých kořenů a konečně se dostal do vlastního lesa.

Bylo to přímo peklo.

Hustý porost, který nad nim filtroval sluneční světlo.

Všechno bylo porostlé mechem a pokryté spoustou výhonků, které se vinuly podél stromů do výšky.

Jeho kroky tlumil měkký podklad. Poblíž tůní byla zem vlhká, takže se každým krokem bořil do zeminy a zanechával za sebou otisky stop, které se vzápětí plnily vodou.

Celé to tady byl příšerný svět, v němž se na malém místě sešly věci, které byly mimo veškeré chápání. Kus magické přírody a Suko všude kolem cítil, nebo přinejmenším tušil ruku démona přírody Mandragora.

Znal ho.

Věděl také, že se tu a tam lidem zjevuje. Bral na sebe přitom podobu stromu, jehož větve pak tvořily něco jako tvář, takže Mandragoro dával zakusit, jak dovede být i lidský.

Suko nevěděl, kterou cestou se má vydat. Při každém kroku ovšem za sebou zanechával stopy. Protože věděl, že Kelly nelétá, musely být v měkkém bahně vidět i Kellyho otisky. Alespoň na některých místech a také v těsné blízkosti tůní.

Suko postupoval systematicky a vydal se zpočátku velikým obloukem. Pak udělal menší okruh, pohled měl přikovaný k zemi, ale smysly neustále nastraženy. Byl si totiž neustále vědom nebezpečí, i když ho konkrétně pojmenovat nemohl.

To, že není sám, poznal podle zvuků. Jen to nebyly lidské hlasy. Z džungle se ozývaly obvyklé skřeky a tyto zvuky se mísily s bzukotem nesčíslného množství hmyzu, který kolem Suka poletoval a pro

nějž byla Sukova krev vítanou kořistí.

Našel první šlápotu.

Do měkkého mechu se otiskla malá stopa a zamáčkla jednu z malých květin.

Takže chlapec šel tudy.

Suko se pousmál. Počítal s tím, že brzy objeví druhou a třetí stopu, což se také stalo.

Zastavil se. Stopu nalezl.

Suko se podíval dopředu.

Napříč ležely dva poražené kmeny stromů. Větve trčely inspektorovi vstříc jako paže. Nechtělo se mu razit si cestu právě touto spletí. Hledal jinou možnost, přehoupl se přes kmen stromu a pak mu podjela pravá noha, protože terén za kmenem ležel níž než před ním.

Bujný nízký porost vytvořil příkrov, pod nímž zela malá proláklina.

Suko se podíval dopředu.

Spatřil tůň. Na její hladině se to lesklo tmavě zeleným povlakem, který jen tu a tam doplňovaly plovoucí vodní rostliny.

Spatřil dokonce i chlapcovy stopy, které vedly napravo od této tůně.

Bylo tíživé vedro. Podíval se nahoru. Nad zeleným přikrovem z listí a větví se modralo nebe. Slunce pražilo ze všech sil.

Cosi mu chmatlo po pravé noze!

Suko si toho zpočátku téměř nevšiml. Mohl to být jen výhonek kořene, ale stejně dobře i něco jiného. Táhlo mu to nohu nahoru, ale zůstalo pouze u

pokusu. Stisk kotníku ještě více zesílil.

Suko měl pocit, jako by se mu do kůže zaklesly tisíce drobných prstíků. Ještě jednou škubl nohou nahoru a vymrštil ji dopředu.

Pak spatřil malého tvora, který se mu zaklesnul do kotníku.

Zlý skřet s tváří staženou do odporného šklebu a malýma tmavýma očkama. Vlastně to bylo stvoření k smíchu, jenže ten Suka docela přešel, když spatřil jeho tlamičku a zuby, které se v ní blýskaly.

Tvor se chtěl zakousnout.

Inspektor se po něm ohnal levou rukou. Odtrhl ho dřív, než mu stačily malé zoubky strhnout z kotníku kůži. Přitom si roztrhal ponožky. Na světlé kůži kotníku se objevily tmavé rudé proužky, ale Suko držel odporného parazita pevně v ruce.

Skřítek pohyboval tlamičkou.

Suko ho zmáčkl. Vypadalo to, jako by chtěl rozmáčknout malý brambor, protože právě tomu se skřítek podobal. Mýlil se, nebo ten zjev skutečně zasykl bolestí?

Ať už to bylo jakkoliv, Suko sevření nepovolil. Svraštělá kůra, kterou bylo pokryto jeho tělíčko, povolila. Uvnitř něco cvaklo a najednou z očí toho tvora vytekla jakási tekutina.

Byla to krev…

Suko mrštil svým “protivníkem” na zem. Skřet pohyboval křivýma rukama a také tenkými pahýly, které měly zřejmě představovat nohy.

Zlý skřet se pokoušel odplazit pryč, jenže to nechtěl Suko připustit. Přinejmenším chtěl učinit malý

pokus.

Vytáhl bič na démony a opsal jím ve vzduchu kruh.

Vylétly z něj tři řemínky.

Šotek nebyl dost rychlý a nepodařilo se mu ani odplazit se do porostu. Suko švihl malého tvora napoprvé téměř mírně.

Šotek se ještě pokusil vrhnout se do strany a zvedl přitom malé ručky do vzduchu. O jednu z končetin se omotal řemínek biče.

Během zlomku okamžiku se postavička otočila na záda. Její “tvář” se zašklebila. Suko už už čekal, že se ozve výkřik, ale zaslechl pouze praskavý zvuk a pak z poraněného povrchu velikým obloukem něco do výše vytrysklo. Tmavá tekutina, krev!

Mužík se už nehýbal.

Vypadal téměř bezmocně, jak tady ležel a Suko ucítil téměř něco jako soucit.

Ale krvavá skvrna se k tomu všemu jaksi nehodila. Pohled na ni poněkud přitlumil jeho soucit a Suko si uvědomil, že kořenový mužík se udržoval při životě právě krví. A tu ho opět napadl příměr s upírem.

Na chvíli zavřel oči.

Stáhlo se mu hrdlo. Šotci se měnili v krvežíznivé netvory, v upíry. Nechápal, jak se to mohlo stát a jaká magická síla v tom vězela.

Napadl ho samozřejmě Mandragoro, jenže tohle nebyl jeho styl.

Démon přírody postupoval docela jinak.

Suko o tom přemýšlel. Rozhlížel se přitom kolem

sebe a pak mu pohled na dosti dlouhou chvíli utkvěl na zemi. Tam, kde byl jeden šotek, mohlo jich být docela klidně i víc. Pro něj to byli malí strážci a on si přitom vzpomněl na chlapce, který utíkal lesem.

Pravděpodobně i on narazil na ty skřítky. Jenže Kellymu nic neudělají. Dokonce mu budou pomáhat a ukazovat cestu.

Cestu k jakému cíli?

Suko o tom uvažoval, zatímco se pomalými kroky blížil k tůni. Vlastně tady byl jediný cíl a ten se jmenoval Mandragoro. To on byl vládcem tohoto zatraceného lesa, který se do širšího okolí vůbec nehodil. Sukovi opět přejel po zádech mráz.

Polkl, protože najednou ucítil v krku hořkou pachuť.

Mandragoro mohl být všude. Ve své prapodstatě byl prostě nepolapitelný. Měl tisíce očí a uší. Slyšel všechno a dokonale ovládal své nepřátele.

Suko se zastavil vedle tůně. Podíval se na malou vodní plochu a spatřil vodní rostlinu, která zde rozložila listy.

Na jednom z nich, který vypadal masitě, dřepěl další šotek. Měl štíhlý tvar a podobal se dětské panence. Vypadal ovšem jakoby nehotový. Měl tvar podobný láhvi.

I z jeho těla vyrůstaly tenké větvičky jako končetiny.

Roztáhl je a vnořil “ruce” do vody. Pádlováním se pokoušel na listu květiny dostat dál. Používal ho jako člunu a tak se mu také podařilo skutečně se vzdálit od Suka.

Měl ten tvor snad strach?

Inspektorovi to bylo docela jedno. Pro něj bylo důležité pouze to, že teď věděl, na čem je. Nenechá se už skřetem překvapit.

Nechal ho být a kráčel dál nepřirozenou džunglí. Občas doslova uvízl. Musel hledat jiné možnosti a podstupovat i drobné okliky, aby se vůbec lesem prokousal.

Dávno už si zvykl na rozmazané odlesky světla s nesčetnými ostrůvky. Většina okolí ovšem tonula i nadále v zelené tmě a také v chuchvalcích oparu, kterým se neustále pohyboval.

Občas to v jeho blízkosti podezřele zašramotilo. Suko předpokládal, že ho pronásledují skřeti, ale nikdy žádného skřeta nezahlédl.

Všichni se ukrývali někde pod listím a velkými květy. Když se ovšem prudce pohnuli, rostliny se rozkývaly.

Suko pokračoval dál. Jen tak.

Snad i bez cíle, ačkoliv si neustále umiňoval, že najde toho hocha. Suko měl ovšem dojem, že směřuje tímto lesem za určitým cílem: nebyla to nějaká síla, která by ho přitahovala. V lese už zanechalo stopy něco jiného. Magický magnetismus, který ho táhl určitým směrem.

Dopředu, neustále dopředu.

A to tam, kde za zelenou hradbou, která se neskládala jen z větví a listů, ale i ze spleti navzájem se prostupujících lián, zářilo velmi prudké světlo. Jako by tam někdo instaloval reflektor, jehož silný paprsek

se pokoušel proniknout tímto zeleným peklem.

Za zelenou hradbou v každém případě světlo pohlcovalo vše a Suko počítal s tím, že je tam mýtina.

Cíl?

Suko nevěděl, naslouchal pouze vnitřnímu hlasu a nechal se vést.

Náhle se zastavil.

Neudělal to, protože by byl unaven. Byl v tom jiný

důvod. Něco zaslechl.

Zvuk, který sice nedokázal přesně identifikovat, který se mu však zapsal do podvědomí, protože se značně lišil od ostatních. Záhadné škrábání nebo šramot, jako by se nějaké tělo třelo o cizí předmět a chtělo tak vzbudit něčí pozornost.

Inspektor se zaposlouchal. Zmocňoval se ho nepříjemný pocit. Díval se, jak se mu naježily chloupky na hřbetě dlaně. Byla to předzvěst něčeho neblahého. Suko byl z těch, kteří takovýmto signálům věnovali patřičnou pozornost, a díky tomu také přežili. Když teď stál na místě, připadalo mu vedro ještě tíživější a nesnesitelnější. Chuchvalce mlhy, které se kolem něj válely, mu připomínaly tenounké závoje. Ovívaly mu obličej, jako by ho chtěly otřít, jenže

Sukovu pozornost to neodvrátilo.

Stromy se nehýbaly. Zadíval se vysoko do jejich větví, které mu připadaly jako do sebe ponořený vlastní svět a byly tak husté, že by docela dobře mohly poskytnout úkryt nepříteli: nejen malým šotkům, ale i větším tvorům.

Co tady ještě číhá?

Les určitě v sobě ukrýval lecjaká překvapení.

Jestli zde vládl Mandragoro, nesměl se Suko divit, že se stromy a keře probouzely k životu, poháněny magií toho démona přírody.

Suko z něj neměl strach.

On, John a Mandragoro často spolupracovali, ale

věděl také, jak nevypočitatelný je tento lesní duch.

Kdyby Suko narušil jeho plány, nemohl očekávat sebemenší ohledy.

Nevěděl, kolik času už uplynulo. Po chvíli, protože se už zvuk neopakoval, opět vykročil.

Tentokrát ještě pozorněji a s větším napětím.

To klamné ticho mohlo být každou chvíli narušeno a les se mohl proměnit ve skutečné peklo.

Zatím ho mocnosti nechávaly na pokoji a Suko se pomalu přibližoval k oslňujícímu světlu. Všiml si také, že les prořídl. Stromy zde rostly dál od sebe a i v porostu se tu a tam ukazovala řidší místa.

Kde se, k čertu, skrývalo to nebezpečí? Bylo tady, dokonce nablízku, to Suko cítil naprosto zřetelně. Nemohl si na ně ovšem sáhnou, spatřit je.

Jen to světlo…

Normálně znamená naději. Jenže Suko měl neklamný dojem, že to tak tentokrát nebude. Toto světlo bylo zdrojem takřka nepochopitelné síly a možná se v něm ukrýval sám Mandragoro.

A přece ho neustále přitahovalo. Nedovedl už kroky směřovat někam stranou, pronikavé světlo mu bylo důležitější. Čím více se přibližoval k jeho středu, tím lépe dokázal rozlišit jisté věci.

Nebyl to jen oslepující jas, který se z něj šířil.

V jeho centru spatřil cosi temného, kompaktního,

co vysílalo do různých stran slabé pruhy stínu.

Suko si to nedovedl vysvětlit. Cítil však instinktivně, že se blíží rozluštění záhady. Našel v porostu místa, kudy se mohl prodrat.

Vegetace sice neustupovala, jen se trochu změnila, rostliny už byly měkčí a povolnější.

Sukovy šaty už nedrásaly šlahouny porostlé trním a neškrábalo ho nic na kůži. Teď cítil, jak mu po rukou občas přejelo cosi měkkého, masitého jako hebounká dlaň v jemné rukavičce, která ho chtěla pohladit.

Byly to jen kapradiny a tráva, která rostla do neuvěřitelné výšky.

Podíval se doprava.

Tam bylo poněkud temněji, protože tam vysoké keře vytvořily jistý ostrůvek. Na horním okraji měly velmi široký kalichovitý tvar, jako by chtěly zachytit dešťovou vodu a uchovat si ji po delší dobu.

Bylo tohle snad místo, kde se sbíhaly všechny nitky a kde čekalo rozluštění veškerých záhad?

Suko už se nedostal k tomu, aby si tím déle lámal hlavu, protože opět zaslechl onen podivný zvuk.

Tentokrát zleva a hlasitěji. Znělo to tentokrát také dokonce nebezpečně.

Otočil se.

V téže chvíli se opodál zvedlo cosi velikého, kulovitého a velmi kompaktního.

Ozval se sykot. Znělo to, jako by proudil stlačený plyn z kovové láhve.

Suko uskočil stranou a přikrčil se. Bylo to jeho jediné štěstí.

Necelý metr od něj se totiž zabořilo do země něco, co se pak ještě chvíli komíhalo a vypadalo jako světlý gumový oštěp.

Jenže to bohužel oštěp nebyl.

Suko dával pozor, aby se té věci nedotkl. Myslel na temné těleso, které spatřil a věděl, že to, co zprvu považoval za kopí, byla lepkavá část obrovité pavučiny.

Když Kelly zaslechl pokyn, že se má svléknout, byl poněkud překvapen. Měl planoucí pohled a hlavou pohyboval ze strany na stranu. Netroufal si však zeptat se svého průvodce ještě jednou.

Skřet se na něj usmál.

Kelly cítil, že mezi ním a tím mužíčkem se vytvořil neobvykle důvěrný vztah. Všechno to byla záležitost několika posledních minut. Důvěra byla najednou prostě tady a už nezmizí, protože Kelly věděl, že on i tohle malé stvoření nejenže patří k sobě, ale jsou dokonce takříkajíc spřízněni.

“Prosím, Kelly…”

Přikývl. “To se mám svléknout docela?”

“Ne. Trenýrky si můžeš nechat.”

“Dobře.” Všechno to znělo dost divně. To je nutné se chovat právě takhe, chce-li někdo najít princeznu? Nevzpomínal si už na to, dříve před

stovkou let to takhle nebylo. To by si jistě vzpomněl.

“Prosím!” zaševelil šotek.

“Jo, díky. Děkuju ti. Vím, že to se mnou myslíš dobře,” odpověděl tiše.

A pak začal.

Zahalilo jej světlo. Nemohl zvednout hlavu a podívat se do slunce. Paprsky byly příliš prudké. Oslepovaly ho a tížily mu víčka jako velká závaží. To, co tehdy skončilo, se dnes opět vrátí. Věděl celou tu dobu, že to byl jen dočasný konec. Vždyť byla spousta vyvolených a on patřil k nim. Jenže na rozdíl od spousty ostatních, našel cestu k lidem pouze on. Možná byl také jediným, kdo čekal na zásnuby s princeznou, které mu prorokovali. A to i navzdory skutečnosti, že byl dítě a ne dospělý.

Vyzul si boty i ponožky a chytil okraj tenkého trička. I to si přetáhl přes hlavu. Pak následovaly dlouhé kalhoty. Vysoukal se z nich a stál jen v trenýrkách vedle hustého keře, posetého mohutnými květy.

Připadal mu měkký jako lůžko. Barevné květy vydávaly opojnou vůni, kterou do sebe nasál a po níž pocítil lehkost. Jako by měl každou chvilkou odletět a ani by se nemusel měnit v hmyz.

Díval se na motýly, kteří tančili opodál. Najednou mu připadali jako důvěrní přátelé, když takhle poletovali vzduchem malátnými pohyby.

Opájeli se vůní květů a několikrát se o ně neslyšně otřeli překrásně zbarvenými křídly.

Skřet stál vedle Kellyho. Tělo měl prkenně vzpřímené a tvář obrácenou k chlapci a povzbudivě

na něj kýval. “Tohle je tvoje místečko, Kelly, vybrali jsme ti ho. Tady najdeš své štěstí.”

Přestože kolem bylo vedro, Kelly se otřásl. Ovšem jen na kratinkou chvíli, pak se zase vzpamatoval a tichým hlasem se zeptal: “Přijde?”

“To ti slibuji!”

“Jak vypadá?”

“Je překrásná, Kelly.”

“To je nádhera.”

“Jasná a usměvavá jako slunce. Přijde k tobě z pohádkového světa. Je to překrásná víla či rusalka. Až ji spatříš, zamiluješ se do ní.”

“Ano, to bych chtěl,” zašeptal hoch. Dotvrdil odpověď horlivým přikyvováním.

Šotek se narovnal. “Pak, prosím, vejdi,” zašeptal.

“Tenhle nádherný keř ti bude ložem. Bude hebký jako pápeří, můžeš se v něm cítit jen dobře. Tam si lehneš a budeš čekat na princeznu.”

Kelly ještě váhal. S rozpačitým gestem si přejel přes obličej. Na okamžik se zděsil, protože mu připadalo, že jeho pokožka je docela jiná. Jaksi drsná a hrubá, jako slupka burského oříšku.

Najednou dostal strach.

Jako by dostal studenou sprchu. Projel jím záchvěv chladu. Měl strach. Květina před ním se najednou proměnila v temné hady požírající lidi.

“Běž, Kelly, běž!”

Hlas kořenového mužíka ho vytrhl z krátkého hrůzyplného snu.

A Kelly přikývl.

Pod prsty nahmatal hladkou dětskou pokožku.

Ona drsná slupka zmizela a Kelly se domníval, že snad předtím podlehl nějakému omylu.

Chlapec natáhl ruce, až se dlaněmi dotkl prvních listů keře rostoucích šikmo dolů. Byly na omak tak nádherně hebké, zároveň ovšem masité a přesto pevné, takže by ho jistě unesly.

Visely na ohnutých stoncích, které nesly i list. Pro chlapce byly stonky tyčemi, za něž se mohl zachytit a vyšvihnout do výšky. Chytil se.

Stéblo se téměř neprohnulo, takže se Kelly pokusil po něm vyšplhat.

Šlo to.

Ve šplhu byl vždycky jednička. A trénink se projevil i teď. Bez problémů se tedy vyšplhal výš, až do středu rozlehlého keře, kde měl spočinout v loži.

Šplhal dál. Přitom měl dojem, že pod sebou cítí měkký poddajný koberec, který ovšem odolával jeho hmotnosti.

A tak se dostal až nahoru.

Pohled mu padl doprostřed rozložitého keře. Byla tam prohlubeň obrovitý kalich květu. Aniž by mu to někdo přikázal, po čtyřech se plížil k němu.

Pod ním pružil měkký podklad. Všude kolem byly květy křiklavých barev. Zářily sytě rudou a pak jasně žlutou barvou. Stíny se občas dotkly jeho tváře. Motýli mu létali tak těsně kolem obličeje, že se o něj občas otřeli okraji barevných jemných křídel.

Připadalo mu, jako by ho ta zvířata vítala

něžnostmi.

Když byl konečně na místě, zmocnila se ho divoká touha.

Ano, byl uprostřed. Byl v samém středu.

Tohle bylo jeho lůžko, kde měl vyčkat příštích

věcí, které budou neodvratně následovat.

Dával si už dost dlouho na čas. Přes sto let.

Takže teď už musí přijít.

Princezna! Jeho princezna!

Ležel na zádech, ruce měl roztažené, takže mu zmizely v měkkých květech. Na chlapcových rtech pohrával úsměv. Také tvář jako by měl ozářenou jemným slunečním svitem, který umocňoval divokou touhu, kterou Kelly cítil.

Slunce svítilo.

Už ne tak prudce, aby mu paprsky spálily pokožku. Ne, byly teď měkké, laskaly mu tvář i tělo. Nebyla mu zima, přestože měl na sobě pouze trenýrky. Rostlina byla teplá, v jejím středu se cítil v bezpečí jako v matčině klíně.

Čas přestal být důležitý. Kelly věděl, že teď se objeví princezna a že uskuteční všechno to, co si vysnil a vytoužil.

Ležel a čekal…

Chlapec slyšel hlasitý tlukot svého vlastního srdce. Každé stáhnutí srdečního svalu způsobovalo bušení v hlavě. Po chvíli zavřel oči, protože se tak mohl lépe soustředit na zvuky ve svém bezprostředním okolí

Jaké to bude, až přijde?

Uslyší ji? Bude princezna jásat, vrhne se mu do na-ruče?

Kelly cítil, že se s ním děje nějaká změna. Byl

nesmírně vzrušený.

Měnil se.

V jeho nitru se cosi hýbalo. Tvořily se podivné tlaky, ozývaly se mlaskavé zvuky, cítil svůj vlastní pach, který mu připadal najednou docela cizí

Bylo to tu cítit trávou, mechem a vlhkostí. Do toho se mísila i vůně pylu z nějakých květů. Slyšel bzučení včel a vos. Pozoroval je.

A pak zaslechl prasknutí

Byl to podivný zvuk, který se naprosto vymykal harmonii lesa. Chlapec se podíval do výšky. Otočil oči v sloup. Ten kousek oblohy v prudkém slunečním světle by ho měl vlastně oslnit, ale najednou tam nebylo prostě nic. Žádné prudké sluneční světlo, zato neobvykly stín, který vypadal jako klobouček hřibu, který se ovšem přesto pohyboval na dlouhých mírně ohnutých nohou připomínajících chůdy.

To přece nebyla princezna!

Kelly najednou dostal skličující strach Chtěl se posadit a podívat se, kdo se to k němu blíží. Nepodařilo se mu to.

Květy ho pevně svíraly. Přisály se k němu, měly najednou ruce a ty byly natolik lepkavé, jako by je někdo potřel silnou vrstvou lepu.

Stín se pohyboval dál.

Šustění trávy, praskání malých větviček, pronikavé výkřiky ptáků, kteří kroužili ve výšce a s divokým máváním křídel přeletovali větvemi.

Křičeli, protože chtěli varovat. Netvor se blížil Nebylo už možné ho zastavit. Klestil si cestu k cíli, který proti němu neměl sebemenší šanci Pak

mohutný stín dopadl na Kellyho.

Suko ležel na měkké zemi. Podařilo se mu unikout i druhé “ráně”, ale věděl velice dobře, že mu nezbývá k odpočinku příliš času

Netvora sice ještě nespatřil, ale to obrovité vlákno, nebo vlastně dvě vlákna mu stačila. Musel se na něj valit nějaký obrovitý pavouk, a Suko věděl, jak rychle dokážou pavouci upříst sítě.

Díval se na vlákna z bezprostřední blízkosti a zjistil, že jsou potažena vrstvou slizu, na níž by uvízlo všechno, co by se s ní dostalo do styku.

Proto Suko dával moc dobrý pozor, aby se vláken nedotkl třeba jen špičkou prstu. Nebylo jisté, jestli by se mu pak podařilo odlepit. Ležel natažený na zemi, a vnímal vůni trávy, kterou províval vzduch provoněný omamným pachem rostlin.

Všechno se tady slévalo v jedno. Bujná příroda a

děs, který se pohyboval porostem podobným džungli.

Když Suko pomyslel na obrovitého pavouka a současně na Kellyho, naskočila mu husí kůže. Zdálo se mu docela pravděpodobné, že by si ta bestie mohla chlapce zvolit za oběť. Na mysli mu vytanuly příšerné scény. Chlapec uvízl v té síti, jejíž vlákna ho drží jako dychtivé paže.

Pořád jen čekat a číhat. Čas ubíhal.

Nic už neslyšel. Žádné šustění, praskání nebo šramot. Zdálo se, že pavouk odpočívá, aby nabral sil do dalšího útoku.

Navzdory útoku nespouštěl Suko cíl z očí. Ležel sice před ním, ale aby ho dosáhl, musel zahnout doleva, kde pořád ještě pronikavě zářilo světlo, ale zároveň zvýrazňovalo stín, který se zde ze země tyčil do výšky. Sukoví ten stín připadal jako mohutný strom. Docela si dovedl představit, že někde v jeho blízkosti číhá i pavouk, protože mu poskytoval vhodný úkryt.

Zatím se nedělo nic.

Slyšel křik ptáků. Z výšky si netvora už dávno všimli, a tak křičeli na poplach Suko vytáhl bič, který měl za opaskem. Jestli měl pavouk magický původ, počítal Suko s tím, že řemínky biče by mohly narušit i pavučinu.

Poklekl. Přikrčil se. Všechny smysly měl nastražené. Pak vytáhl bič. Soustředěně se zadíval na vlákno pavučiny. Bleskurychle švihl. Bič ovinul tvrdé vlákno. Suko uslyšel zasyčení. Vlákno se zaškubalo a pak se roztrhlo přesně v místě, kde ho zasáhl bič.

Náhle se zasyčením zakroužilo ve vzduchu a vypařilo se.

“Takže přece jen to jde,” řekl si inspektor a

přikývl.

O první vlákno se už pak nestaral. Chtěl se co nejrychleji dostat odtud, a to bylo také jeho jediné štěstí, protože příšerný pavouk, který seděl opodál v bezpečném úkrytu, teď zjistil, co se stalo s jeho

pavučinou

Vystřelil další vlákna.

Suko ještě zaslechl, jak zasvištěla. Spatřil před sebou mohutný kmen stromu, uskočil doprava, přehoupl se a opět se mihl těsně vedle vlákna. Jako had, který se prudce vztyčil vzhůru, ovinulo vlákno kmen a zastavilo se. Suko byl celý udýchaný. Zase měl jednou štěstí. I proto, že obrovitý pavouk zatím nevylezl ze svého úkrytu. Kdyby to udělal a kdyby si zvolil vhodnější výchozí bod pro útok, nedopadlo by to tak dobře. Suko měl také tu výhodu, že pavouk vystřeloval vždy jen jedno vlákno.

Inspektor však nechtěl osud zbytečně pokoušet. Současně ale musel myslet na svou úlohu. I když byl Kelly obestřen mnoha záhadami, byl to koneckonců přece jen malý chlapec, který se v tomhle prostředí nedokáže ubránit. Nebo snad je s tím netvorem spolčen?

I to bylo možné. Suko se zároveň v duchu ptal, jakou roli tady hraje Mandragoro. Problémy se hromadily tak překotně, že už téměř nemyslel na nebezpečí. Kromě toho si říkal, že svištivý zvuk vystřeleného vlákna ho bude dostatečně včas varovat.

Jeho cílem bylo světlo a ten ohromný keř, který tam rostl do výše. Nahoře spatřil široký kalich, který vypadal jako pohodlné lůžko o rozměrech, které by vystačily i pro toho obřího pavouka.

Bylo to snad jeho hnízdo? Opět vystřelilo vlákno.

Tentokrát velice těsně nad zemí. Suko naštěstí

zaslechl syčení. Přitiskl se břichem k měkkému povrchu a ani se nehýbal. Ta odporná věc mu prolétla těsně nad lopatkami, narazila na rozsochatý keř a téměř zlomila větve, jak byl ten náraz prudký.

Vlákno teď bránilo Sukovi v cestě. Vzal proto bič na démony a švihl jím. Vlákno zasyčelo. Suko šel dál. Nestály kolem něj žádné stromy, které by mu poskytovaly bezpečí.

Postupoval poměrně dobře, i když teď keře rostly tak vysoko, že mu sahaly až k hlavě. Tu a tam se musel sehnout a odstrčit stranou kapradiny nebo rákos. Blížil se ovšem k cíli. Po pavoukovi už teď nebylo ani stopy. Ani poté, co se Suko ocitl před vysokým keřem a díval se na něj nahoru, protože mu připadal jako obrovitý hřib.

Povrch však neměl hladký. Po spárách a výstupcích se mohl Suko vyšplhat nahoru. Uměl šplhat velice obratně. Nebude tedy pro něj problémem dostat se až nahoru, do koruny.

Tu zaslechl šramot. Podíval se doleva a spatřil skřeta!

Byl živý a strnule a zle na něj hleděl. Ústa měl stažená a z očí mu sršela nenávist. Než proti němu stačil Suko něco podniknout, uskočil skřet pryč. Byl tak rychlý, že nemělo smysl, aby ho Suko pronásledoval.

Měl na práci něco jiného. Nic konkrétně nenasvědčovalo tomu, že by se Kelly zdržoval poblíž. Suko prostě šel, kam ho vedl instinkt. Chtěl se vyšplhat nahoru a podívat se, jestli chlapec neleží v kalichu onoho obřího květu.

Jenže zůstalo u záměru.

Suko zaslechl praskání, šramocení a tiché dupání mohutných nohou.

Blížil se pavouk. A tentokrát se dostal tak blízko, že Suko dokonce spatřil jeho mohutný stín…

Vytáhl jsem dýku!

Byla to jediná zbraň, kterou jsem proti těm zatraceným skřetům mohl použít. S výjimkou pistole ovšem, jenže v místnosti jsem nechtěl střílet.

Patrick O’Hara se zachechtal. Vstal a postavil se vedle nádoby s krví svých obětí. Tak daleko sluneční světlo nesahalo a jeho postava splývala s příšeřím u zdi. Jasně bylo vidět jen jeho obličej. Ten nabyl velmi napjatého výrazu. Oči v něm zářily. Pokud jsem se nemýlil, vyzařoval z nich fanatismus. Moje smrt by mu nebyla ani v nejmenším zatěžko, jen by klidně přihlížel, jak by mě jeho výtvory ničily.

Bylo v nich tolik zloby, že jsem se skutečně v duchu ptal, zda za nimi nestojí Mandragoro a zda jimi z dálky nemanipuluje. Znali jsme se a pro mne byl onen démon přírody zabijákem. Nemohl jsem ho srovnávat s jinými démony. V žádném případě mu nešlo o mou smrt. Dříve jsme se vždycky nakonec nějak dohodli, i když jsme v podstatě stáli každý na jiné straně. Proto jsem teď nechápal to, jak se

kořenoví skřeti chovali.

Zaslechl jsem jakýsi podivný zvuk. Nějak nezapadal do této místnosti. Když jsem se podíval na O’Haru, viděl jsem, že pohybuje rukama a rytmicky tleská dlaněmi o sebe. Muž tleskal, smál se přitom a jeho tleskání podněcovalo skřety k útoku.

Neviděl jsem, kolik z těch bytostí se hemží kolem mne. Pro mě bylo důležité jen to, abych měl volná záda, abych se na ně díval zepředu.

Proto jsem ustoupil dozadu, až jsem se dotkl zdi.

A tu už vyskočil první šotek. Vlastně to byl dost legrační tvor s tenkýma ručkama podobnýma výhonkům větví, které se mi chtěly zachytit na šatech.

Má dýka byla ovšem rychlejší.

Zásah krátce toho tvora nabodl. Z rány se mu výřinula rudá krev jako obláček, který se velice rychle rozplynul. Zdálo se mi dokonce, že jsem zaslech výkřik. Pak spadl skřet na zem a už se nepohnul.

Už zase jsem byl v pohybu. “Odrazil jsem ještě druhého mužíka. Čepelí jsem tentokrát švihl těsně u podlahy a zabodl jsem ji do mohutného kořene. Na chvíli to vypadalo, jako by se ten tvor chtěl o čepel zachytit, pak ostří rozřízlo kosmaté tělo a zničilo ho.

Třetímu skřetovi jsem uřízl hlavu.

Bleskurychle jsem se rozmáchl zprava doleva. A tu byl onen nebezpečný dřevěný skřet vejpůl.

Během této akce jsem chvilku nepostál na jednom místě.

Rychle jsem se pohyboval a musel jsem se krčit, když tu najednou seskočil z hořejší části police další nebezpečný skřet a vrhl se na mne.

Nestihl jsem se dost rychle přikrčit, a tak mi přistál v týle a zakousl se do límce. Jeho drápy se mi zarývaly do kůže. Zvedl jsem levou ruku, podél krku jsem jí zajel nahoru a stiskl jsem.

Mezi prsty mi uvízlo cosi měkkého. Odtrhl jsem šotka, nechal jsem si ho ještě v levé ruce, pustil jsem ho a bleskurychle jsem pak bodl dýkou.

Zásah!

Skřet sebou ještě zatřepal a pak jsem měl zase dojem, jako bych bodl do brambory. Jenže tady byla krev, která dopadla na zem spolu s tím tvorem.

“Ne, ne, ne!” Ozval se srdceryvný výkřik a muž při něm prudce kroutil hlavou. Pak ze sebe vychrlil spoustu překotných slov.

Nebyla určena mně, ale šotkům. Z různých míst celkem rozlehlé místnosti se teď ozývalo chvatné škrábání a šramocení, které se ode mne vzdalovalo a připadalo mi jako kvapný ústup.

“Nech toho, Sinclaire, nech toho!” Po těchto slovech následovalo sípavé oddychování Patricka O’Hary a stařec pak vyšel ze svého úkrytu. Kráčel přihrbeně, jako by nesl těžké břemeno.

“Nechci, aby všichni zahynuli. To si nezasloužili!”

“Jsou to malé příšery!”

“Jen brání svou říši, Sinclaire!”

Otřel jsem čepel dýky kouskem tmavého hadříku, který ležel vedle malého řezbářského ponku. Na znamení, že jsem ochoten přistoupit na kompromis, jsem dýku schoval a soustředil jsem se na O’Haru.

“Je v nich lidská krev!” připomněl jsem mu. “A vy na tom máte největší díl viny!”

“To vím.”

“Vůbec jste se nerozpakoval zabít ty tři lidi. Žijete si docela klidně s vědomím, že jste trojnásobným vrahem. Ti lidé vám nic neudělali. Nenapadli vás fyzicky, neobtěžovali vás…”

“Já nejsem vrah!”

“Ne?”

Stál přede mnou, ruce zaťaté v pěsti a potil se, takže jsem to cítil. Přejel si rukou po slepených vlasech.

“Ne, já nejsem vrah!”

“A co ta lidská krev?”

“Tu mi přinesli!”

“Dobrá, věřím vám. Pak mi ale řekněte, kdo ty muže zabil?”

Zaťal rty.

“Kdo?” zašeptal a pak se uchechtl. “Byl to les, pane Sinclaire. Les za řekou. Ten ty tři muže zabil, ačkoliv byli varováni, aby do něj nevstupovali. Jenže oni byli chamtiví. Šlo jim o obchod, chtěli skoupit pozemky, chtěli tady změnit krajinu. Les měl ustoupit. Měly přijet mohutné bagry a vykácet ho. Příroda by tu byla úplně zničena. Naše příroda, část našeho života, rozumíte? A to nebylo možné připustit!”

“Kdo to nepřipustil?”

“Les!”

Zavrtěl jsem hlavou. “To vám nevěřím, O’Haro.

Les je určitě nezabil.”

“Ne přímo,” připustil. “Ale existuje v něm něco. Je v něm život. Proměnil se v malý ráj, domov šotků. Krev jejich nepřátel jim dodala sil a les je ovládán

mocnostmi, které jsou mnohem silnější než my, lidé.”

“Jmenuje se ta síla Mandragoro?”

O’Hara polkl. Neodvažoval se na mne podívat. Pohled měl pořád sklopený k zemi. Mnul si prsty a vypadal, jako by měl špatné svědomí.

“Je to pravda?”

“Ano.”

“Takže Mandragoro!” Pokrčil rameny.

“Nechceme, aby byla příroda ničena. Tady je její místo. Nikdo z lidí nezasáhl. Les tady rostl a uchoval si až doposud všechna svá tajemství. Je to nádherný kus přírody, který nesmí znesvětit žádný člověk. Copak to nechápete? Je zde domov kořenových mužíků. Mohou se tady cítit dobře a tady se také spřátelí s lidmi, kteří to s nimi myslí dobře.”

“Mohl bych uvést příklad?”

“Prosím!”

“Váš vnuk Kelly?”

O’Hara postoupil o krok dopředu. Toto gesto bylo svým způsobem symbolické. Vystoupil přitom totiž ze stínu a dostal se do světla, do onoho jemného světlého závoje, který dovnitř dopadal oknem a rozplýval se na různých místech dílny. Když padlo vnukovo jméno, starý muž doslova ožil a když se přede mnou zastavil, tu jsem ve výrazu jeho tváře spatřil hrdost.

“Je to tak?” zopakoval jsem tvrdošíjně.

“Máte pravdu!”

“Pak je tedy Kelly v lese?”

“Je to jeho domov,” odpověděl tiše, ale velmi

důrazně a zřetelně. “U mne jen bydlel, ale jeho vlastním domovem je les.”

Svraštil jsem čelo. Něco mi tady nehrálo. Byl v tom háček. “Co na to říkají Kellyho rodiče?”

“Jací rodiče?”

Dobře se mi podařilo skrýt své překvapení. “Inu, hovořil jste o osobách, které jsou jeho rodiči. Kdesi na cestách, kde prověřují bezpečnost jaderných elektráren a…”

“Vy tomu věříte, Sinclaire?”

Zvedl jsem obočí a vydechl jsem nosem.

“Řekněme to takhle, pane O’Haro, pomalu začínám mít jisté pochybnosti.”

“To je správné.”

“A dál?”

“Copak si nedokážete zbytek domyslet?” O’Hara se posadil na židli opodál.

“Moc ne.”

“Copak vám říkal Kelly?”

“Leccos.”

“Nezmínil se taky o tom, kolik mu je let?”

“Ano, to je pravda.”

O’Hara zašeptal odpověď do podlahy. “Nelhal, Sinclaire. Vypadá sice na dvanáct, na třináct, ale je mu přes sto let. Do tohoto domu byl pouze přijat jako do útulku. Byl tady v bezpečí. Mohl u nás hrát svou roli. Můj syn a snacha ho přijali za svého.

Stalo se to s mým souhlasem a byla to společná

vůle nás všech.”

“Pak vede Kelly něco jako dvojí život?”

O’Hara se usmál. “Ano, podařilo se nám oklamat

lidi.”

Fajn, ‘to jsem mu věřil. Ale chtěl jsem vědět víc, a

tak jsem se zeptal: “To všechno přece musí mít nějaký důvod, kčertu! Vypadá jako normální děcko. Jak je možné, že si zachoval přes sto let takovou podobu?”

“Je to druhá existence, jen přelud. Ve skutečnosti není dítětem.”

“A co potom? Démon…?”

“Ne, to taky ne.” Z následujících mužových slov zazněla jistá hrdost. “Kelly je šotek alraun. Byl prvním velkým pokusem zkřížit alrauna s člověkem. Rozumíte? Je králem kořenových šotků, ale vlastně to ani pořádně neví. Tu a tam má ovšem sny. Přicházejí pak k němu a líčí mu minulost, kterou kdysi prožil. A pak se ho zmocňují vzpomínky. To se na svět dívá docela jinýma očima. Sní o říších, v nichž žijí králové a princezny. Pořád ještě čeká, protože v jeho vzpomínkách jistá princezna existuje.”

To všechno bylo pro mne poněkud zmatené.

“Chtěl jsem se dozvědět, jak Kelly vznikl a kdo jsou jeho skuteční rodiče.”

“Nejsou to lidé.”

“Mandragoro?”

“Ano i ne.” O’Hara pokrčil rameny. “Byl vytvořen. Byl to obrovitý kořen veliký téměř jako člověk. A přišel sem ze země, kde bylo všechno to, co známe z pohádek. V té zemi prostě existují kořenoví šotci a přebývají tam. Lidé ve středověku se chtěli dozvědět tajemství té země a poslali do ní Kellyho jako posla. Jako šotka, jenž pak na sebe v našem světě vzal

lidskou podobu a je pod ochranou mocného démona, kterého také znáte.”

“To je Mandragoro. Až potud je mi to jasné. Jen teď ještě uvažuji o té tajemné zemi.” To ovšem nebyla pravda. Snadno jsem si domyslel, odkud se tady Kelly vzal.

O’Hara mne obdařil pohledem, z něhož byl patrný soucit.

“Nemá smysl, abych vám teď řekl o té zemi, o které vyprávěl Kelly. Nebudete ji znát. Většině lidí je neznámá. Neleží také v tomto světě…”

“Je to Aibon, že?”

O’Hara zareagoval na mou tichou otázku. Ne slovy, ale tím, že zaťal pěsti. Na rukou mu vystoupily klouby prstů a kůže byla na nich napnutá jako pergamen.

“Mám pravdu.”

Patrick O’Hara zasténal. “Vy… tu zemi znáte?”

“Ano, dokonce poměrně dobře.”

“Odkud?”

“Na tom teď nezáleží. Vidíte ale, že jsem k vám nepřišel nepřipraven. Trochu se v těchhle věcech vyznám, a můj kolega je na tom stejně. Ale vraťme se zpátky ke Kellymu. Takže byl vytvořen v Aibonu jako šotek, byl vyslán do tohoto světa a vzal na sebe lidskou podobu.”

“Připravuje jim tady cestu. V lese za řekou to všechno začalo. Spolu s Mandragorem chtěl vytvořit místo pro své bratry. Za odměnu mu slíbili princeznu, na kterou neustále myslí. Musel ji vidět v Aibonu a i ona má přijít do tohoto světa. Čekal na ni a proto také

odešel. Má v lese ochránce. Jsou to šotci a vědí, kde princezna přebývá. Přijde za ním a Kelly bude konečně šťasten. Les se stane jejich novým domovem. Proto jsme nemohli dopustit, aby byl vykácen. Museli jsme ty muže zneškodnit. Zemřeli v lese a slehla se po nich zem. Jejich těla se proměnila v humus, což se událo velice rychle. Jejich krev jsem ovšem uschoval a postříkal jsem jí šotky. Takže takhle to bylo.”

“A Kelly je teď tam?”

“Ano, na člunu přejel na druhý břeh. Je teď ve svém světě, kde bude šťasten.”

“Jenomže tam není sám,” řekl jsem.

“To vím. Ostatní budou…”

“O nich nemluvím. Vašeho vnuka, pane O’Haro,

někdo sledoval.”

Stařec s bílými vousy vzhlédl vzhůru.

“Cože?” vydechl. “Kdo by ho mohl sledovat?”

“Můj přítel a kolega Suko.”

“Tak to vstoupil do lesa?”

“Řekl bych, že ano.”

Jestli se O’Hara vyděsil, nebo své zděšení jen předstíral, jsem nedovedl posoudit. Každopádně zesinal a současně polkl. “Je. mi líto vašeho přítele. Nepřežije to.”

“To zjistím.”

O’Hara vstal. “Znamená to snad, že se chcete dostat na druhý břeh?”

“Přesně tak.”

“To vás omrzel život, pane Sinclaire?”

“V žádném případě. Chci jen dokončit věc, kterou

jsem začal. Chci se kromě toho spojit s Mandragorem, potože my dva se známe.”

“Tak to půjdu s vámi.” ” “Zvládnu to sám.”

“Nene, kdepak,” O’Hara se najednou začal chovat zmateně. “Jen mě nechte. Můžu vám ukázat cestu. Tady na břehu mám člun.”

Zakázat jsem mu to nemohl. Nemělo by také smysl apelovat na jeho rozum. Kdybych jel sám, určitě by mě sledoval. Když pojede se mnou, budu ho mít na očích.

“Dobrá, pane O’Haro, takže už neztrácejme čas.

Mám dojem, že bychom jinak mohli přijít pozdě.”

“Já jsem připraven.”

Byl tak rychlý, že dokonce vyšel z domku přede mnou. Už z tohoto místa jsem viděl v dálce temný pruh, nad nímž se vznášely závoje mlhy a sluneční paprsky vytvářely na vlnkách v řece mihotavé odlesky. Za nimi, na druhém břehu, se táhl les temný moloch. Varování pro každého cizího člověka, aby do něj nevstupoval, pokud je mu život milý. Uvažoval jsem o tom. Kdybych ale podlehl takovýmto myšlenkám, mohl jsem své řemeslo rovnou pověsit na hřebík…

Pozdě, pomyslel si Suko. Zatraceně, pozdě!

Nikdy to nezvládne. Až dosud se pohyboval v téměř tíživém tichu, které teď bylo to tam. Zvuky, které doprovázely pohyb pavouka, totiž Sukovi drásaly nervy a jen posilovaly pocit bezmocnosti.

Přesto ovšem nechtěl Suko jen nečinně stát. Musel něco udělat. Nemohl chlapce nechat napospas netvorovi, jehož stín se valil dál. Suko to velice dobře viděl, protože zvedl hlavu a díval se šikmo nad sebe.

Stín vypadal děsivě. Jeho hřibovitý tvar připomínal Sukoví UFO, které se objevovalo ve starých filmech z padesátých a šedesátých let.

Monstrum se neohrabanýma dlouhýma nohama propracovávalo dopředu. Při každém kroku, při každém dotyku země praskaly větve, šustilo listí a pokaždé, když tlapy dopadly na zem, ozvalo se zadunění.

Chlapce Suko dosud neviděl, ale teď zaslechl jeho hlas.

Kelly se zeptal: “To jsi ty, princezno?”

Suko se ušklíbl. Nedovedl si tu otázku vysvětlit Jak je možné, že Kelly vidí v tom netvorovi princeznu?

Nešlo mu to prostě do hlavy. Byl nucen něco podniknout. Nemělo smysl zůstávat dál dřepět na zemi. Musel vstát, i navzdory nebezpečí, které mu hrozilo. Doufal, že pavouk nedorazil příliš blízko.

Nebylo by pro něj problémem vyšplhat se do výšky po vnější straně mohutné rostliny. Zvládl to docela snadno a umiňoval si, že na pavouka alespoň pro tuto chvíli zapomene.

Suko uchopil rostlinu oběma rukama. Cítil ji mezi

prsty. Listy nebo liány mu připadaly vlhké a masité. Byly plné šťávy, proto se také tak snadno nezlomí.

Šplhal se nahoru.

A pak ho to zasáhlo.

Suko zaslechl svištění. Chtěl uhnout, ale nepodařilo se to. Visel na vnější straně rostliny a ucítil ránu do zad.

A pak vzápětí další. Druhé vlákno se mu omotalo kolem nohy.

Suko ho chtěl odstrčit stranou, když tu přilétlo

třetí vlákno.

Opět ho spoutalo jako laso a inspektor najednou nebyl schopen pohnout pažemi. Uznal, že udělal chybu. Podcenil toho obrovitého pavouka, protože předpokládal, že příšera se bude věnovat chlapci. Jenže netvor na Suka nezapomněl.

Inspektor visel našikmo. Přidržoval se za listy a větve, ale pavouk měl nad ním navrch. Prudká rána ho zasáhla najednou do tří různých míst. Suko se nechtěl pustit, ale nesmírná síla ho přesto táhla pryč. Protože se pořád pevně držel, připadalo mu, jako by se i větve prohýbaly a protahovaly, jako by byly z gumy.

Pak spadl.

Nebyl to tvrdý pád spíše pozvolné vznášení, protože vlákna ho držela.

Dopadl s žuchnutím na zem.

Suko měl vytřeštěné oči. Protože ležel ve špatném úhlu, neviděl obrovité zvíře. Zato ale slyšel to proklaté syčení a pak další divný zvuk. Vlákna, která opět vystřelila, ho nezasáhla. Míhala se teď

těsně nad zemí, jednou nízko, jindy vysoko, nevyhýbala se ani keřům a pavouk během několika vteřin usoukal obrovitou síť.

Ta byla zároveň spojena s vlákny, která ležela nad zemí a na zemi, přičemž některá z nich se dokonce ztrácela v husté trávě.

Dokonalá past.

Suko se přesto pokoušel dostat se z této nebezpečné situace. Vzpomněl si přitom, že pavouci lákají hmyz do svých sítí, aby ho pak pozřeli.

Stál tady tváří v tvář vůči netvorovi, který byl mnohonásobné větší než normální pavouk spíše jakási magická mutace. Proto si také dovedl představit, že by pro něj nebylo problémem utišit hlad pozřením člověka.

Suko se zatím mohl alespoň trochu pohnout. Ne nohama a rukama. Podařilo se mu jen otočit kolem své osy, ale už po dvou otáčkách se vlákna napjala tak silně, že to raději vzdal.

Kellyho už neslyšel. Zato se přiblížil pavouk.

Jeho nohy šmátraly po zemi. Vyhazovaly do vzduchu listí. Suko ležel tentokrát v příznivé poloze Když otočil hlavu, měl výhled doprava, a zpočátku si myslel, že je to stín, který se k němu blížil. Ne, tentokrát ne. Tentokrát to byl sám pavouk, a dokonce i Sukovi, který byl zvykly na leccos, se náhle rozbušilo srdce.

Jaké monstrum!

Nejen obrovité, ale i černé jako noc!

Suko zatajil dech, protože až doposud se

domníval, že pavouci nemají tvář.

Omyl.

Tento měl tvář, ale odpornou! Byl to nechutný škleb obludy.

Skládal se z tlamy a chladných žlutých očí. Tlama byla dokořán otevřená, takže Suko viděl do chřtánu. Ten byl zbarveny do oranžova, vpředu více do bíla a z čelistí rostly dva bílé zuby tlusté jako prsty. Celá tvář a její škleb byly velice podobné gorilímu obličeji.

Hlava obludy zírala z výšky na oběť.

Prohlížela si Suka a ten se přitom cítil, jako by ho někdo podroboval tomu nejkrutějšímu psychickému mučení. Z té obludy vyzařovalo něco přes co se nedokázal přenést a co nedokázal zařadit. Nebyla to aura násilí a zabíjení. Měl spíš dojem, jako by v ní bylo něco, co nebylo z tohoto světa. Jakýsi nádech magie, záhrobí i čehosi bájného.

Vrhne se ten obrovitý pavouk nejprve na něj nebo na chlapce?

Suko počítal s tím, že ho pavouk rozdrtí, jenže ten se náhle pohnul na svých dlouhých tenkých nohou stranou, jako by chtěl skočit do slunce pražícího nemilosrdné z oblohy.

Suko už téměř ani nedýchal. Necítil ale ani úlevu, protože jeho myšlenky se točily kolem chlapce. Jestli měl pravdu, pozře ho ta obluda před jeho očima a pak se vrhne na něj. Když si to Suko představil, stáhlo se mu hrdlo a z žaludku mu jícnem stoupala odporná pachuť.

Obluda se pohnula.

Jenže se pohnulo i něco jiného.

Suko ucítil pohyb sítě. Vlákna sebou škubala a chvěla se a tento pohyb se přenesl i na jeho spoutané tělo. Zdálo se, že někdo kdesi za vlákna zatáhl, napjal je, a pak je zase pustil, takže vylétla do výše.

Pavouk to nebyl. Ten byl celým svým mohutným

tělem otočen k chlapci.

Kdo to tedy byl?

Suko čekal. Naštěstí ještě mohl zdvihnout hlavu. Tahle pozice nebyla sice pohodlná, protože se mu při ní napínaly svaly na šíji, ale mohl v ní vidět alespoň část vláken pavučin, která sahala až k zemi.

A tam se něco hýbalo.

Byly to jakési bytosti, které na vláknech balancovaly jako provazochodci.

Jenže to tentokrát nebyli lidé, kdo mu přispěchal na pomoc, ale tvorové, které nemohl zrovna označit za své přátele.

Blížili se šotci.

Ti dřevění kořenoví mužíčci s neforemnými tělíčky skutečně s jistou lehkostí dokázali poskakovat po vláknech. Všichni se proměnili.

Měli náznaky tvářiček, k nimž samozřejmě patřily i tlamičky plné ostrých zubů. Suko si vzpomněl na to, jak jeho přítel John Sinclair spatřil v noci toho prokletého pavouka v řece.

Na chvíli upoutal jeho pozornost tenounký hlásek Kellyho: “To nejsi ty, princezno?”

Myslel tím asi pavouka, ale Suko nemohl v té chvíli nic dělat. Prohrál na celé čáře a ti malí zabijáci

jen čekali, až se do něj pustí.

Vzpomněl si na ty tři pohřešované muže. Teď už si dovedl představit, jak asi přišli o život. Zřejmě ani z něj se nenajde vůbec nic. Z rychlých pohybů tlamiček šotků se dalo usuzovat, že ti prťouskové mají úžasný hlad.

Blížili se.

Šikovně poskakovali po vláknech a kupodivu na nich neulpívali.

Suko to zkusil ještě jednou. Nebyl zrovna z nejslabších. Vzepjal se vzhůru, ale zůstalo pouze u směšného pokusu. Vzápětí se totiž svalil zpět a zůstal ležet na měkké zemi, obklopený vůní trávy a podivuhodných květů.

Nedalo se nic dělat… Zato se blížili skřítkové.

Blížili se ke spoutanému inspektorovi z nejrůznějších stran.

A všichni byli hladoví…

Stín na chlapce dopadl, jako by najednou slunce zmizelo za mrakem. Slyšel sám sebe, jak dýchá, ucítil najednou závan chladu a upřel pohled do výše tak, že spatřil tělo pavouka.

Obluda byla nesmírně veliká. Převyšovala dokonce i keř, v jehož koruně chlapec ležel.

Spatřil pavoučí tvář a zeptal se, jestli je to jeho vysněná princezna.

Příšera neodpovídala.

Místo toho se stáhla, jako by ji ta otázka vyděsila. Stín zmizel.

Sluneční výheň opět proměnila den v nesnesitelné vedro a spalovala chlapci pokožku. Někdo přišel, to věděl. Chtěl se nejprve zeptat, ale pak si to rozmyslel. Nakonec ucítil na vnější straně keře pohyby. Jenže se tam nikdo neobjevil.

O něco později se ozvalo ševelení. Keř se teď zachvíval, ale pro chlapce bylo i nadále záhadou, co to způsobilo.

Jak to bude dál? Zase se oddal snění.

Kelly se podíval do zářícího slunce, které se mu najednou před očima proměnilo v pódium, na němž spatřil postavu s černými vlnitými vlasy a s řetízkem plným zvonků kolem krku.

Jeho princezna…

Najednou se usmál a poprvé za dlouhou dobu udělal rychlejší pohyb. Docela zapomněl na všechno kolem sebe. Posadil se, aby se mohl zadívat do slunce, kde na něj čekala.

Malátně pak zvedl pravou ruku a stejně unaveně jí zamával.

Jenže ona zmizela.

Sluneční paprsky se rozplynuly, prostě se vypařily a v chlapcově paměti zůstal pouze přelud. Sklopil hlavu, rozhlédl se přitom po okolí a připadal si jako ptáček v hnízdě. Dlaní přejel po měkkém dně

květu, které bylo hebké a přesto dost pevné, takže nebylo nebezpečí, že by se propadl dolů.

Ne, tohle nebyla ona.

Čekal marně.

Princezna tady nebyla. Nedodržela slib a jeho vzpomínky se ubíraly dál.

Pronikly mlhou, která od sebe oddělovala dva světy. Opět si uvědomil, že je v lese, ale cítil, že už nemá lidskou podobu.

Jeho tělo se skládalo z něčeho jiného, co ani nedokázal pojmenovat.

Bylo to tak drsné, sukovité, tvrdé, současně ale poddajné a velice pohyblivé.

Kolem něj klouzaly jasné stíny.

Zaslechl cinkání zvonků. Ucítil vůni kvetoucích letních květin.

Podíval se nahoru a připadal si nekonečně daleko. Pak spatřil stíny a tvář, která na něj shlížela.

Byla jemná, obklopená tmavými vlasy. Měla velmi jemnou světlou pleť a hluboké oči. Postava byla zahalena závojem mlhy a při každém jejím pohybu se ozvalo cinkání zvonků.

Ano, tohle byla jeho princezna. Takhle ji znal a tak ji miloval.

Dokonce slyšel, jak hovoří.

Její hlas zněl jako jemné hlazení vánku, když pronesla: “Jen se na něj podívejte, není krásný? Je to Mandragorovo tajemství je kořenem, který žije. Je živým důkazem pro leckteré pověsti, které kolují ve světě lidí.”

“Chceš si ho vzít?”

Kelly nevěděl, odkud ty hlasy přicházely.

Kromě princezny tady musely být ještě další bytosti, ale on je nikde neviděl.

“Ne, nevezmu si ho.”

“Prosíme, pro nás…”

“Co bych měla….?”

“Vždyť je možné mít ho ráda.”

“Já ho také mám ráda!”

“Tak si ho vezmi. Jen se podívej, jak na tebe hledí.

Zamiloval se do tebe. Musíš ho vzít k nám, mezi nás víly a rusalky. Budeme na něho dávat pozor…”

“Myslíte?”

“Ano, ano, ano…” ozývaly se sborem hlasy a i Kelly cítil ve vzpomínce, jak se ho zmocnil pocit šílené touhy, lásky k té princezně, o níž neustále snil….

“Později, teď ne!”

Kouzlo chvíle přerušil tlumený hlas. “Vezmete si ho později.”

“Kdypak?”

“Někdy…”

Kdesi zezadu se vynořila postava, kterou Kelly ve vzpomínce vnímal jen jako stín. Nebyla konkrétní, vypadala jako kus přírody, ale uměla mluvit a on se dozvěděl její záměry.

“Je to zatím pořád ještě šotek, ale postarám se o to, aby se brzy proměnil v člověka. To může trvat ještě stovku či více let. Ale kdy se to stane, určím já.”

“A proč?” zeptala se postava.

“Protože jsem Mandragoro a vím velmi dobře, že

jeho čas přijde později, až lidé ztratí rozum a pustí se do ničení přírody. Pak teprve zasáhne a ocení, kdo a co je. Pak mi bude pomáhat bránit tohle naše útočiště. Naučí se přizpůsobit se lidem natolik, že už nebude ničím nápadný.”

Kelly se proti tomu chtěl bránit, chtěl vykřiknout a utéci pryč, ale princezna poslouchala.

Stáhla se zpět.

Její obraz zmizel a zůstal mu už zase jen ve vzpomínce. Přimhouřil oči, protože se teď díval do prudkého slunce.

Probral se ze snů.

Minulost už existovala pouze v jeho vzpomínkách. Vybavilo se mu opět, co všechno se naučil v době, kdy se stal člověkem.

Ještě pořád v něm ovšem vězela síla lesního šotka.

Už nebyl schopen se vrátit ve vzpomínkách zpět. I mlha kolem něj se rozestoupila. Teď se zase musel soustředit na zvuky reálného světa.

Slyšel pohyby obrovského pavouka, jehož hlava se teď objevila v bezprostřední blízkosti.

Dívala se na něj.

Spatřil její odpornou tlamu a přesto měl nutkání zeptat se, jestli je to princezna.

Ne, tohle nemohla být ona. Byl to nepřítel, jasně to cítil. Něco se stalo s jeho vlastním tělem. Krev se najednou změnila. Kelly si připadal ztuhlejší než jindy a když teď s námahou zvedl paži, aby si nahmatal tvář, ucítil, že už to zdaleka není jemná dětská pleť.

Byla zbrázděna rýhami a vráskami a jinak ji

tvořila drsná tvrdá kůra. Kelly se změnil, vrátil se do stavu, v němž se kdysi narodil.

Opět se proměnil v kořenového mužíčka. V bytost ze země Aibon.

Před ním dřepěl pavouk, tlamu otevřenou dokořán. Hluboko ve chřtánu mu klokotal nazelenalý sliz, z něhož tato pavouci zrůda tkala síť.

Vezme si ho s sebou, ale chlapec nevěděl, kdo

vůbec ten pavouk je a co udělal.

Kelly se potácel mezi oběma stavy. Nevěděl už, jestli se má cítit jako lesní skřítek, nebo jako člověk. Jednou byl tím, podruhé oním.

Tytam byly jeho sny o nádherné princezně s vlasy černými jako noc.

Ten sen se nikdy nezmění ve skutečnost, i když se zásluhou jakési silné mocnosti pomísily čas, prostor, postavy i světy.

Všechno se teď soustředilo do tohoto tajemného lesa, který pro něj nezůstane ničím jiným, než vzpomínkou na zemi Aibon, na překrásné místo, kde se narodil.

Měl ovšem nepřátele.

A jedním z nich byl pavouk.

A Kelly cítil naprosto jasně, jak se mění zpět do své původní podoby. Nezůstane už člověkem. Lidé jsou smrtelní a když zemřou a jsou pohřbeni, rozpadnou se posléze v prach. Jenže on, Kelly, se stane skřítkem a tím bylo po jeho dvojím životě. Pavouk přišel, aby si ho vzal. A poslouchali ho i malí skřítkové v lese. Všechno bylo úplně jinak. Nepřátelům se podařilo proniknout sem.

Starým nepřátelům. Nebezpečným nepřátelům.

Ne z tohoto světa, ale ze světa, který Kelly zažil jako přenádherný.

Nepřítel z Aibonu!

Tato myšlenka ho zasáhla jako úder blesku. Na okamžik se mu podařilo vyvolat do postupně stále více strnulého mozku vzpomínku.

Neměla ta překrásná země dvě části? A nepokoušela se snad pořád ona zlá a příšerná část pohltit tu druhou? Kelly si vzpomínal.

Před vnitřním zrakem se mu objevilo jméno. GYUWANO

To on byl protipólem, symbolem zla, temnoty. Mocný vládce, černý mág, který byl vyhnán a proklet, aby zkoušel věčná muka očistného ohně.

Podařilo se mu ovšem rozpoutat hrůzu a spolčit se s pomocníky.

Jako například s tímto pavoukem!

Chlapec pohnul ústy. Velice dobře si uvědomoval, jak mu to bylo zatěžko, protože i čelisti mu postupně dřevěněly.

A proměna pokračovala nezadržitelně dál.

“Guywano…” zasípal, “poslal tě Guywano…?” Tlama se otevřela ještě víc.

Kelly spatřil na okamžik ve chřtánu obrys. Hranatou, nazelenalou tvář s chladnýma zlýma očima. Obraz ukrutného vládce.

Ano, pavouk patřil k němu.

Nechtěl, aby Kelly přežil, aby se tu ona druhá

část země Aibonu uchytila.

Chlapec se chtěl otočit, ale byl už příliš strnulý.

Pak zaslechl sykot.

Ze slizu v tlamě vystřelilo vlákno.

Stalo se to tak rychle, že proti tomu nemohl nic

dělat.

Obrovskou rychlostí ovinulo chlapcovo tělo jako pevné lano a přitlačilo mu paže k tělu.

Z úst dítěte se vydral přidušený výkřik. Chlapec ještě zabořil prsty do měkkého podkladu, ale marně.

Zlé síly Aibonu byly silnější.

Táhly ho směrem k tlamě pavouka. Téměř dokonale zdřevěnělá bytost s tělem dítěte, a přece s tváří téměř stoletého starce…

Můj průvodce měl strašně naspěch. “Pojďte, pane Sinclaire, pojďte rychle!” Divil jsem se, odkud měl ten stařec takovou fyzickou kondici. Odvesloval člunem přes řeku a pak jsme se společně vnořili do vlhkého a nepřátelsky působícího lesa, nad nímž se vznášelo horko jako mohutný polštář a halilo vše do závoje oparu.

O’Hara se vyznal. Věděl, kterou cestou se musíme vydat. Neustále mě pobízel kupředu.

“Copak se děje? Proč…?”

“Neptejte se, Sinclaire.”

“Je snad pozdě?”

“Ano, zatraceně!”

To byla poslední odpověď, kterou jsem od něj dostal. Teď se staral jen o cestu, a ta byla zatraceně těžká, protože příroda tu nakladla mnohé překážky, jako vyvrácené stromy ležící napříč, nebo husté křoviny, které někdy vypadaly jako neproniknutelná zelená hradba.

Štvali jsme se dál a proklaté vedro mi dávalo zabrat stále víc. Stařec pažemi rozhrnoval větve stromů a křoví a odstraňoval z cesty všechno, co nám bránilo v postupu.

Les byl dosti rozlehlý. Obdivoval jsem O’Harovu cílevědomost, s níž se pohyboval kupředu. Zdálo se, že přesně ví, kde leží náš cíl. A musím říci, že jsem měl co dělat, abych mu stačil.

Jednou uklouzl. Zachytil jsem ho, on jen udýchaně poděkoval a pak se opřel zády o kmen stromu porostlý mechem. Sípavě oddychoval otevřenými ušty. Ruku si tiskl k levé straně hrudníku. Ve vypoulených očích se mu rýsovala spleť drobounkých krevních vlásečnic.

“Co je vám, O’Haro?”

“Já…cítím to.”

“Co, nebo koho?”

“Jinou sílu, druhou sílu z té země. Protivníka. Musíte to přece vědět i vy, Sinclaire, když znáte Aibon. Nebo snad ne?”

“Gyuwano?”

“Ano….” zachroptěl, “Ano, zatraceně. Gyuwano. On a nikdo jiný. On nechce. Tehdy to překazil, vím to. A nevzdá se. Zlý Aibon zase nabude vrchu, ne

dobrý…”

“Je to tak?”

“Já…doufám, že ne.” Napřímil se. “Sinclaire, musíme si pospíšit. Rychle dál!”

Chytil jsem ho za rameno. “Kam, O’Haro? Kde leží náš cíl? Alespoň tohle mi řekněte.”

Zemdleným pohybem se mu podařilo opsat půlkruh a pak natáhl paži dopředu. “Už to není daleko,” zasípal. “Není to daleko… opravdu ne. Musíte… jít tam, kde svítí světlo. Za sluncem, Sinclaire, za sluncem.”

Zíral na mě a v obličeji mu to zaškubalo. Pak najednou podivně zmodral. Ještě víc vytřeštil oči. Jazyk mu najednou vylétl z úst a další slova ze sebe vysoukal už jen s nejvyšším vypětím.

“Běžte, Sinclaire! Běžte za světlem! Možná… možná se vám ho podaří ještě zachránit. Zabijte tu obludu, toho pavouka… je to… Gyuwano ho…”

Zmlkl uprostřed věty. Najednou mi ztěžkl v náruči. Držel jsem ho ještě chvíli, ale vzápětí jsem pochopil, že už podpírám mrtvého.

Bylo toho na Patricka O’Haru prostě příliš. Srdce nevydrželo všechnu tu zátěž.

Opatrně jsem muže spustil na zem. Uložil jsem ho do měkké trávy, kde jsem mu také zatlačil oči. A pak už mě nemohlo nic zadržet…

Zlí skřeti, nenávistní malí kořenoví mužíci, se blížili k zajatému Sukovi, kterému stačilo podívat se jen do jejich zlých tváři, a věděl, že mu nedají sebemenší šanci.

Čtyři malí vrahové.

Kvarteto lesních skřetů ho s pomocí pavouka zničí. A Sukovi bylo jasné, že to bude pomalá a krutá smrt. Vzpomněl si na tři pohřešované muže. I oni přišli o život patrně stejným způsobem. Nezbylo po nich nic.

Suko se potil, jako by ho někdo polil vodou. Pach jeho vlastního těla se smísil s vůní květů a bzučení hmyzu mu připadalo jako šílená hudba. S každou ubíhající vteřinou mizely jeho šance. I když se pohnul, paže se mu uvolnit nepodařilo. Vlastně už mohl hýbat jen horní polovinou těla sem a tam.

Občas si vzpomněl na chlapce. Neviděl, co se s ním stalo. Musel se spolehnout na stín pavouka, který se objevil šikmo nad ním a pohyboval se do středu toho hnízda v keři.

Stačilo mu, aby pomyslel na odpornou tlamu a pochopil, co pavouk zamýšlí.

Jistě nebude mít slitování.

Ale ani skřeti. První se už dostal k Sukovi tak blízko, že by se u něj mohl ocitnout jediným skokem.

Seskočil plavným pohybem z vlákna a přistál inspektorovi na hruď, těsně pod jeho bradou. Byl u něj tak blízko, že cítil jeho pach. Skřet páchl po zemi a dřevě, ale i starou krví, která v něm kolovala.

Jeho tlamička se protáhla tak, že tvořila půlměsíc

otočený cípy dolů. Objevily se malé špičaté zuby, které Sukovi připomněly list pily.

Těmi se mohl skřet zakousnout. A udělal to.

Suko zaklel, když se mu zuby zaklesly do košile a roztrhly látku. Pak se začaly pohybovat do stran a skutečně fungovaly jako pila.

Současně mu na paže těsně přimknuté k tělu skočili dva další skřeti a pustili se tam do stejné činnosti. Kousali ho a drželi se na místě, i když sebou Suko škubal, seč mohl.

Pak zaslechl výkřik. To křičel Kelly.

Muselo to být ve chvíli, kdy chlapec zmizel ve chřtánu toho obrovitého pavouka.

A pak se ozval výstřel!

Kelly křičel zoufalstvím. Těsně před sebou spatřil chřtán. Tvořil vstup do jiného světa, v němž to klokotalo, bublalo, a v němž to plálo oranžovým žárem, který se po vnitřních stěnách šplhal do výše.

Pavouk ho teď spolkne, pozře a stráví.

Nezůstane z něj vůbec nic.

Gyuwano zvítězil. Jeho svět triumfoval.

“Není žádná princezna,” zašeptal Kelly. “Ne, prostě neexistuje…”

Pak ještě jednou vykřikl a vnořil se do chřtánu obludného pavouka…

Spatřil jsem tu příšeru a strnul jsem.

Bylo to obrovité odporné tělo pavouka porostlé černými chlupy. Stálo na vysokých nohou a “tvář” měl tvor natočenou tam, kde veliký keř vytvářel na horním okraji plochou prohlubeň nebo plošinu Na té spočíval Kelly, jemuž teď hrozilo smrtelné nebezpečí

Slyšel jsem ho, jak křičí, ale byl jsem ještě daleko.

Teď už jsem byl těsně u pavouka, krátce jsem se rozhlédl a zdálo se mi, že nalevo jsem spatřil nehybné tělo svého přítele Suka.

Než jsem k němu však mohl přiskočit, zaslechl jsem opět výkřik. Tentokrát tak pronikavý a srdcervoucí, že to skutečně znělo jako výkřik smrti.

Vytáhl jsem pistoli. Vystřelil jsem na tělo pavouka!

Posvěcené kulky se ze šikmého uhlu zavrtaly zespoda do těla pavouka, prorazily ho a ten najednou ucukl do výšky.

Nemohl jsem počítat s tím, že obluda byla docela vyřízená. Ani posvěcené kulky totiž nezmohly všechno. Jen jsem doufal, že jsem tu obludu znejistěl nebo poranil natolik, že upustila od svého záměru.

Proto jsem vystřelil ještě jednou.

Tam, kde kulka zasáhla, něco vystříklo. Dolů stékala v těžkých kapkách hustá tekutina. Nechtěl jsem, aby mě potřísnila, a tak jsem uskočil stranou. Viděl jsem přitom, že i pavouk se pohybuje.

Škubal sebou, jeho přední část se pohybovala,

něco mu vypadlo z tlamy a když to dopadlo na zem, všiml jsem si, že je to chlapec.

Nemohl jsem se o něj starat, protože pavouk se otočil a hledal si nového protivníka.

Byl jsem rychlejší než on.

Tentokrát jsem si vzal dýku. Prokázala mi dobré služby už při souboji se skřety. Sevřel jsem její střenku oběma dlaněmi a oháněl jsem se jí jako mečem.

Mířil jsem na pavoukovy nohy. Na tenké, ale silné končetiny, které dusaly po zemi a trhavě se pohybovaly v mé blízkosti.

Bodl jsem. Dýkou jsem neustále bodal do nohou. Podlomily se a pak se rozštíply. Křachnutí, které se přitom ozvalo, mi připadalo jako rajská hudba.

Pavouk zavrávoral. Pohyboval se teď v kruhu a pak klesl. Bodal jsem pořád dál a musel jsem dávat pozor, aby mě těžké tělo při pádu neporanilo.

Zlomky nohou mi létaly kolem uší. Slyšel jsem, jak pavouk sípá. Z tlamy mu vystřelovala vlákna. Připadala mi jako pruhy rychle kondenzované hmoty, které se někde ve větvích okolních stromů zachytily a chvíli zůstávaly viset.

Pak padaly na zem. Tělo se pohybovalo doleva.

Rychle jsem poodběhl několik kroků nazpět a musel jsem ještě uskočit, aby mě vlákna nezasáhla.

Obludný pavouk přišel o dvě nohy. Ležel strnule na boku, pohyboval zbylýma nohama, hrabal přitom do země a otáčel hlavu směrem ke mně, protože teď konečně zjistil, kde stojím.

Nehýbal jsem se z místa. Ústím pistole jsem

přitom mířil na tlamu. Nedbal jsem nic na pot, který mi stékal do očí. Třikrát jsem stiskl spoušť a vypálil jsem kulky do chřtánu. Zemře ta obluda?

Příšerná hlava se pohybovala do stran. Pak sebou škubla nahoru a najednou jako by zpomaleným pohybem explodovala. Do výšky vyrazila směs dýmu a roztříštěných částí těla. To vše doprovázel ohlušující sykot. Pak se zbytek zhroutil a rozplynul se v páchnoucím obláčku.

To už jsem zaregistroval spíše jen okrajově, protože jsem už mířil ke Kellymu…

Suko poznal berettu podle výstřelu. Najednou se ho opět zmocnila naděje, a to i navzdory skřetům, kteří ho chtěli spoutat.

Ti pokračovali ve svém záměru.

Suko už na mnoha místech cítil jejich zuby na kůži, po níž mu přejížděli jako ostrými pilami. Zatím ještě nekrvácel. Další kousance již budou jistě drsnější.

Opět zaslechl výstřely. Pak ránu. Žádné výkřiky, zato se do výšky vznesl oblak dýmu.

A tu najednou se skřeti vyděsili. Seskočili mu z těla. A vzápětí se proměnili v neforemné kořeny, které zůstaly ležet v trávě. Jejich tváře zmizely jako by je někdo vygumoval. Vlákna rovněž povolila.

Stáhla se jako olejovitě lesklé liány, ještě jednou sebou v husté trávě zaškubala a pak zůstala ležet.

Suko už nebyl spoután. Nic už nebránilo tomu, aby se narovnal. Seděl na měkké zemi a hledal svého přítele Sinclaira. Přišel v pravou chvíli.

Jenže zmizel.

Stál jsem před mrtvým! Přitom jsem ani nevěděl, jestli je možné Kellyho označit jako mrtvého, protože to vlastně ani nebyl člověk. Leželo sice přede mnou tělo s lidskými tvary, ale vlastně to byl více skřet.

Opět se proměnil. První pokus spojení skřeta a člověka se rozplynul. Byl to pokus jistých sil udělat něco pro přírodu, jenže se nepovedl.

Druhá strana země Aibon byla silnější. A tak proti sobě v tomto světě bojovaly obě části země Aibon a my jsme se dostali do soukolí tohoto zápasu.

Zaslechl jsem kroky.

“Jen klidně zůstaň sedět,” řekl Suko a belhal se ke mně.

Vypadal velice špatně. Kdosi mu na mnoha místech roztrhal šaty. Prosvítala jimi pokožka, ale i na ní bylo vidět krvavé šrámy.

Však mi později poví, co se stalo. Teď se ale zastavil vedle mne a upřeně hleděl do tváře skřeta. Byl starý, velmi starý.

Obličej měl plný vrásek, jizev a svraštělin, jako by se dostal do rukou nějakého řezbáře. Podobně jako celé tělo, které rovněž najednou zestárlo.

“Kelly už nikdy nenajde svou princeznu,” zašeptal Suko a já jsem si všiml, jak ztěžka polkl.

“Ano, je po všem.” Vstal jsem a rozhlédl jsem se kolem. I přesto, že bylo vedro, otřásl jsem se.

Když jsem Sukovi líčil, jak vlastně zemřel Kellyho dědeček, zavrtěl můj přítel hlavou. “A čeho jsme vlastně dosáhli, Johne?”

Zajel jsem si ukazovákem pod límec a přejel jsem jím po masitém krku. “To nevím, starouši. Můžeme jen doufat, že všechno zůstane tak, jak je.”

“Takže se nebude stavět?”

“Správně.”

“A jak chceš Siru Jamesovi vysvětlit ty tři mrtvé?

Vždyť jsme ten případ vlastně nevyřešili.”

“Pochopí to.”

“A ta jejich firma…?”

Pokrčil jsem rameny a podíval jsem se do slunce.

“To už není naše starost, Suko…”

KONEC