Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 06 - Krvavý dům

Zaslechl strašlivé zvuky, které se ozývaly před domem. Křičela tam, naříkala a sténala jeho žena Věděl, že muži přitvrdili. Říkali tomu legrace, i když člověk na ty jejich metody mučení zemřel.

Cabot jí nemohl pomoci, protože vousáč stál u jeho lůžka, svíral šavli a její špičku měl opřenou o hruď ležícího muže.

Nevšímal si strachu v očích toho člověka a klidně mu vysvětloval svůj názor. “Víš přece, Cabote, že na někoho to vždycky musí padnout Znáš přece ten zvyk”

“Ano, ano, znám ho.” Velice rád by se vzepřel, ale kvůli té zbrani to nebylo možné. “Proč jsem to musel být já, k čertu. Proč zrovna já?”

“Všichni jsme se shodli, že jsi toho hoden.”

Cabot se zasmál tak nepřirozeně, že sám svůj smích nepoznával. Přitom zavřel oči. Nejraději by si byl i uši zakryl, ale netroufal si udělat pohyb. Ten druhý by si ho mohl vysvětlit nesprávně.

Bylo slyšet stále ještě křik před chatrčí. Teď už ovšem tišeji, což bylo znamením, že žena již nekladla odpor. Zato byly slyšet hlasy jejích trýznitelů a pak drsný zvuk trhané látky.

Muž s mečem se ušklíbl. Přesně věděl, co se teď stane. Jeho kumpáni se vystřídají na té ženě a on neviděl jediný důvod, proč je zadržovat.

Jenže to dopadlo jinak.

Jakýsi divoký ryšavý chlapík rozkopl dveře a vztekle vešel do chatrče.

“Copak je?”

“Už se nehýbe!” řekl chlapík.

“Cože?”

“Je mrtvá!”

Tu odpověď zaslechl i Cabot. Otevřel ústa dokořán. Tentokrát se už nestaral o zbraň. Tvář se mu zkřivila. “Vy vrazi!” zařval. “Prokletí vrazi! Zabili jste ji! Postarali jste se o to, aby zemřela! Vy psi, vy sprostí vrazi! Vy svině…!”

Šavle se pohnula. Bleskurychle mu rozťala šaty a na mužově hrudi se objevil krvavý šrám. Cabot přestal nadávat a vzápětí zaúpěl bolestí.

“Budeš hezky zticha!” Vousáč se obrátil ke svému kumpánovi: “Je to pravda?

“Jasně.”

“Tak ho vezmeme taky.”

“Přímo na hřbitov?”

“Jistě.”

Cabot neposlouchal. Ležel stále na zádech a naříkal. Hruď se mu zalila krví a vsakovala se do starého slamníku na lůžku.

“Vstaň!”

Když se nepohnul, vousáč do něj kopl.

“Rychle, no tak vstávej, Cabote! Byl jsi vybrán.

Zasvětíš hřbitov a znáš rituál.”

Cabot se s námahou převalil na pravý okraj lůžka. Ano, znal ho. Věděl, co zamýšlejí. časy byly těžké a špatné. Někoho to muselo potkat a tradici nebylo možné se vyhnout, byť byla sebekrutější.

Upadl na špinavou zem. Rána na hrudi ho pálila jako dlouhý pruh od kyseliny. Po čtyřech se odplazil po špinavé zemi, až do něj opět kdosi kopl a zeptal se ho, jestli nechce vstát.

“Ještě se potom dosyta naležíš, ty parchante,”

řekl vousáč s chechotem.

Cabot se ztěžka postavil. Zmocnila se ho závrať. Celá chatrč se mu točila před očima. Špinavými okny dopadaly poslední zbytky světla hasnoucího dne. Od ohniště sem vanul pach vychladlého popela. Oči ho pálily a v krku měl sucho. Srdce mu tlouklo rychleji než jindy a v hlavě mu dunělo.

Jeden z mužů ho chytil v týle. Ruka byla jako kleště. Pak pocítil tlak, jak ho někdo vystrčil otevřenými dveřmi ven, kde se pomalu smrákalo. Nedařilo se jim však zakrýt hrůzostrašnou podívanou, která se Cabotovi naskytla.

Jeho žena ležela na zádech. Zpola už svlečená. Vedle ní stál třetí chlap. Díval se na ostatní nezúčastněným pohledem.

Nikdo z nich neznal slitování, ale to se vědělo. Ti tři muži byli jedněmi z nejhorších vrahounů. Slitování a milost neznali a objevovali se vždy, když bylo zapotřebí provést určitý rituál.

Vousáč promluvil na Cabota ze strany. “Neboj se, pohřbíme ji.” Kdosi ho prudce praštil do zad a on se zapotácel dopředu. Cabot se divil, že se dokáže udržet na nohou. “Jednou na vás stejně přijde, to vám slibuju. Jednou, a můžete si říkat, co chcete.”

“Jo, jo, ale zatím nepřišlo. Nejprve jsi na řadě ty, Cabote.”

Kráčeli dál, až se zastavili na místě, kde muži z vesnice vykáceli kus lesa, aby získali volnou plochu. Ta končila nedaleko od strmého pobřeží, kde hluboko dole narážely do skal mohutné mořské vlny a jako

dlouhé hladové jazyky olizovaly kamení, než se pak zase stáhly do moře. Vousáč se držel za nimi. Cabota odvedli ke káře s klecí ze dřeva.

Na zadní straně měla klec dveře, které teď vousáč otevřel. Kůň vpředu odfrkl a zahrabal kopytem. Věděl, že už nebude muset stát dlouho.

“Nastup si!”

Cabot byl celý roztřesený. Dřevěná prkna zaduněla, když po nich udělal pár kroků a nakonec se na ně svalil. Dřepěl na dřevěné podlaze jako zvíře, které se sem uchýlilo a už nechce vylézt.

Vousáč přibouchl dveře klece. Osobně se vyhoupl na kozlík, uchopil bič a zašvihal zvířeti nad hřbetem.

Starý hřebec otráveně odfrkl, pak se pohnul a zatáhl dvoukolák. Otáčející se kola vydávala takové skřípání a pískot, že citlivějšímu člověku z toho nabíhal mráz po zádech.

Terén byl nerovný. Teprve poblíž vesnice začínala cesta a vedla mírně z kopce, což koni usnadňovalo klusání.

Cabot nevěděl, jak si má lehnout, nebo jak se posadit, aby zmírnil bolesti v prsou. Pokožka ho pálila. Z rány se mu pořád ještě řinula krev a cítil každou nerovnost, na níž nadskočila kola vozu. Přes mříže viděl oblohu, která zešedla. Zatáhla se těžkými dešťovými mraky. Cabot se odevzdal osudu. Byl mužem v nejlepších letech, ale vždycky patřil k těm, kteří stojí stranou, a to se zase nelíbilo ostatním obyvatelům. Jej ani jeho ženu nikdy příliš nesnášeli, takže jeho současný osud byl vlastně jen důsledkem

minulých činů.

Ve vsi už se o všem vědělo. Všechno, co mělo ruce a nohy, se seběhlo na malém plácku. Tlačili se tam muži, ženy a děti a když spatřili koně a vůz, který se šinul do vesnice, zajásali.

Na koních poněkud vpředu jeli dva pochopové. Museli si při tom přijetí připadat jako malí králové. Na tvářích měli povznesený výraz. Směs arogance a blahosklonného úsměvu.

Kůň se vyplašil, když dorazil na plácek a spatřil mihotavé světlo pochodní. Vousáč mu musel přitáhnout uzdu. Sám zůstal sedět na kozlíku. Lidé ho zahrnovali otázkami. Neodpovídal na ně a slova jen odbýval divokým máváním rukou.

“My jsme vám ho přivezli a všechno ostatní je vaše věc.”

Prkennými pohyby pak seskočil z kozlíku.

Děti byly první, kdo přemohl ostych. Vyvlékly se z rukou svých rodičů a rozběhly se k vozu. Rukama sevřely mříže, cloumaly jimi a celý povoz rozkývaly.

To zaregistroval i Cabot. S námahou otevřel oči, spatřil otevřená ústa a dokonce i ve tvářích nejmenších nenávist a vztek. Byli velmi dobře zpracováni a to ho přímo vyděsilo.

“Vždyť krvácí!” vykřiklo jakési děvče.

“Ano, je raněn.”

“Šavlí?”

“Myslím, že ano.”

“Mohl by umřít.”

“Jenže to nemůže.”

Cabot slyšel útržky vět z davu. Dřepěl na špinavé

podlaze a hlavu měl svěšenou. Ústa otevřená a sípavě oddychoval. Za postavami dětí objevil tváře dospělých osob. I ty na něj zíraly, jako by za dřevěnými mřížemi dřepělo nějaké zvíře.

A podobně se i cítil.

Nebylo pro něj úniku, protože starý obyčej bylo

třeba dodržet.

Lidé ze vsi se rozhodli založit nový hřbitov. To by samo o sobě nebylo nic neobvyklého, kdyby tady nebylo ještě něco jiného.

Než mohla být na hřbitově pochována první mrtvola, bylo nutno hřbitov zvláštním rituálem zasvětit, protože potřeboval Ankoua, strážce hřbitova, který ho hlídal a podle legendy naháněl jako duch hrůzu dokonce i mrtvým.

Cabot se měl stát Ankouem a nikoho ani nenepadlo, aby rituál změnil.

Proto bude Cabot uložen do hrobu jako první.

Jen s jedním rozdílem. Pohřbí ho zaživa!

Za několik hodin bylo už po všem a hodiny ukazovaly něco před půlnocí.

Jeho hrob ležel na určitém konkrétním místě hřbitova, na západní straně, na okraji, protože jeho úlohou bylo hlídat a měl mít přehled.

Cabot samozřejmě znal staré legendy, které se točily kolem Ankoua. Takoví strážci byli údajně na každém hřbitově a měli za úkol hlídat hroby. Ankouové byli hlídači hřbitovů. Ať už klid mrtvých narušil kdokoliv, zastrašili ho a zahnali na útěk.

Hřbitovy na britských ostrovech byly proslaveny svými strážci a dokonce ani duchovní nic nenamítali, když se prováděl tento rituál.

Ti, kteří pohřbívali Cabota, chtěli mít jistotu, a tak mu spoutali provazem ruce za zády. Nohy spoutány neměl. Na místo své strašlivé smrti měl dojít sám v doprovodu téměř všech obyvatel okolních vsí, které hodlaly hřbitov používat. Doma zůstali jen staří a slabí lidé. Ti se zase starali o nemluvňata a batolata, která ještě neuměla chodit.

Kráčel v první řadě… Hruď ho pořád ještě pálila, i když na široké ráně se už objevil strup.

Chtěl hrdě zvednout hlavu. Zůstalo ale pouze u pokusu. Příliš krutý osud mu vyvstal před vnitřním zrakem. Občas ho napadlo, že jeho žena na tom byla lépe. Ta zemřela rychlou smrtí, jenže on bude muset trpět. Strašlivě trpět. Bude ležet živý v hrobě, nakonec se mu přestane dostávat vzduchu a on se v něm bídně udusí. Existuje snad horší smrt, než skončit takhle?

Nevěřil tomu, jenže zároveň žádné východisko z tohoto dilematu neznal.

Někteří lidé kráčeli vstříc smrti zpříma a se vztyčenou hlavou. Ještě před popravou pak svým katanům naplili do tváře. Cabot k nim nepatřil.

Když kráčel, šoupaly se jeho děravé škrpály po

kamenité, nerovné zemi, takže vypadal, jako by se každou chvíli měl zhroutit. Nebyl nikdo, kdo by byl vybrán jako Ankou a komu by se podařilo přesto uniknout. To patřilo do sféry legend a bájí. Ankou stál sám proti všem. Pro Cabota nebylo útěchou, že bude žít jako duch a že bude vyhánět z území hřbitova cizince. Jeho pozemský život se chýlil ke konci.

Zář pochodní ho zalévala jako rudočerná voda. Lidé mu svítili na cestu, aby nezakopl a aby ho nemuseli k hrobu nést.

Už došli na území hřbitova. Vonělo to tu čerstvě pokáceným dřevem. Pro hroby totiž bylo třeba udělat místo.

Tři pochopové odešli ze vsi. Dostali svou mzdu, teď poputují dál a budou čekat, až se objeví další úkol. To bylo jejich obživou. Odsouzence předešel urostlý muž s tmavými vlasy a stejně tmavým plnovousem a zamával pochodní. Byl to vesnický kovář. Jmenoval se Neil a byl nechvalně známý jako násilník. Zastavil se vedle jámy, která už byla vyhloubená a měla sloužit jako hrob. Když spustil pochodeň, část mihotavého světla pronikla do otvoru a osvětlila jeho vlhké bahnité stěny. Hrobu jako by to vdechlo neklidný život. Jeho nitro se chvělo a škubalo sebou. čekal na to, až bude moci spolknout čerstvou oběť.

Zemina byla ještě kyprá. Cabotovi se však její vůně hnusila. Připadala mu shnilá a plná mrtvolného zápachu. Najednou nebyl schopen udělat jediný krok. Svit louče jako by z hlubiny země vyvolal duchy, jejichž hlasy mu teď duněly v hlavě. Už se na něj

těšili. Na oběť, nad kterou se zase zavře zem.

čísi pěst ho prudce udeřila do zad a vzápětí ho zasáhla další. Oba údery ho odmrštily dopředu. Zakopl o vlastní nohy, upadl a kdosi ho surově zvedl ze země. Před tváří se mu objevil obličej jednoho z mužů.

“Ta kletba se ti nepovede. Jsi předurčen, abys zahynul zaživa v hrobě a basta!”

Jen přikývl.

Pak ho strkali dál směrem k širší straně hrobu, takže brzy viděl, jak je hluboký. Ano, vyhloubili ho dostatečně hluboko.

Tělo mělo přikrýt mnoho zeminy. Neměl dostat sebemenší možnost z hrobu se vyprostit a utéci.

Objevil se před ním bělovlasý muž v černé sutaně. Byl to kněz, kterého Cabot nikdy neměl rád, protože ho považoval za pokrytce. Ani teď se výraz knězova obličeje nezměnil.

“Chceš mi ještě něco říci, synu?” Cabot přemýšlel. Dvakrát se přitom nadechl. Teprve pak přikývl. “Ano, chci ti něco říci, ty flanďáku.”

Duchovní sebou při posledním slově trhl a zamrkal. Zachoval ale klid a zeptal se téměř nezměněným hlasem. “Copak, můj synu?”

“Kliď se k čertu, flanďáku!”

Duchovní zaťal ruku v pěst a pokrčil rameny. “Jsi zasvěcen ďáblu, Cabote. Jsi posedlý zlým duchem a ten ti vyrve duši z těla a vystaví ji věčným mukám a trýzni. Tvá duše se bude škvařit v pekle, zažije, co to je, zakoušet věčnost a…”

Zasáhl kovář a odstrčil kněze stranou. “No dobrá,

však on to sám moc dobře ví.”

Cabot se drsně uchechtl. Pak svěsil hlavu a zíral do prázdného hrobu. “Dostanu rakev?”

“Ne!” odsekl kovář. “Hodíme tě do něj tak, jak jsi.

Rozumíš?”

“Ano, dobrá…”

“Ještě něco?”

Cabot se vzpřímil a samotného ho udivilo, odkud vzal odvahu takhle mluvit. “Můžete mě hodit do hrobu, proti tomu nic nezmohu. Ale,” a teď zvýšil hlas a mluvil naplno, “vy se budete také divit. Ano, velmi jasně cítím, že se budete divit!”

“Chceš se snad vzepřít starému zvyku, Cabote?” vykřikl někdo za ním.

Při odpovědi se Cabot ani neotočil. “Ne, nechci se vzpírat proti tomu zvyku! Jen ho trochu pozměním, to vám mohu slíbit!”

“Nikdo nic měnit nebude!” zařval kovář.

“Hoď ho už konečně do té jámy, Neille!”

Kovář přikývl, když se podíval na Cabota.

“Modlitbu jsi nechtěl odříkat, slova útěchy jsi také slyšet nechtěl. Takže nám zbývá jen naplnit osud.” Sevřel silnýma rukama ramena odsouzeného. Cabot se nebránil. Mohl by ho kopnout, ale k čemu by to bylo? K ničemu, protože osud už nebylo možno změnit.

Kovář ho tlačil dozadu. K jámě to už nebylo daleko. Cabot mechanicky ustupoval, až najednou šlápl do prázdna. Sám nevykřikl, byli to jiní, kteří hlasitě vykřikli, když spatřili, jak odsouzenec zmizel v jámě.

Cabot dopadl na záda. Spoutanýma rukama mu projela bolest, která se rozšířila až po loket. Nárazem se opět otevřela rána na prsou a Cabot cítil, jak se mu vyřinula krev.

Najednou měli naspěch. Zadní se tlačili dopředu. Každý chtěl nahlédnout do otevřeného hrobu, kde našel místo nový Ankou. Dvě děti téměř přepadly přes okraj jámy. Už uklouzly, když se dvěma mužům podařilo je zadržet a opět je křičící vytáhnout ven.

Cabot vytřeštil oči a zíral před sebe. Najednou měl úžasné potěšení vidět lidi, kteří stáli podél okraje a dívali se na něj, jako by se s ním chtěli rozloučit

Nedokázal se ubránit úsměvu, otevřel ústa a vyslal směrem k nim němý úšklebek, který většinu z nich vyděsil natolik, že od jámy ucouvli.

“Tak se může smát jen ten, kdo je ve spojení s

ďáblem!” vykřikl kdosi.

“Ano, je to spolčenec ďábla.”

“Zničte ho!”

“Ne!” zařval Neill. “Vezměte lopaty a konečně už na něj házejte hlínu!”

Mnozí už na tento pokyn netrpělivě čekali. Vzali si s sebou lopaty a navzájem si jimi překáželi, když se teď do nich ve světle mihotavých loučí opřeli, nadzvedli kusy jílu a házeli je do hrobu.

Cabot se rozchechtal.

Nevadilo mu, že mu těžká zemina dopadá na hlavu. Smál se, dokud mu trčela hlava a posílal jim ten smích jako pozdrav z pekel, který jim naháněl děs a hrůzu.

První toho měl dost kovář. Vztekle zabořil lopatu

zvlášť hluboko do hory hlíny, nabral ji a spokojeně pokývl hlavou, když viděl, jak je lopata plná.

Obloukem hodil masu hlíny na okraj hrobu a zasáhl tvář muže, který v něm ležel.

Smích rázem ustal. Cabot ucítil tvrdou ránu, tak tvrdou, že začal krvácet z nosu. Zemina mu pronikla do úst. Opět ji vyplivl. Bylo mu na zvracení. Nemohl pohybovat rukama, protože z lopat dopadaly další a další hromádky hlíny a připadaly mu jako ohromný závoj, který se na něj snášel.

Vesničané přihlíželi.

I tohle byli lidé, kteří chodili každou neděli do kostela a slibovali, že budou žít podle deseti přikázání. Lhali, protože ani jeden se jimi neřídil.

Cabotovi začal docházet vzduch, ačkoliv většina hlíny se mu svezla z tváře.

Pak ho zasypala další dávka. Opět ji hodil kovář a doprovodil ji komentářem.

“Tak už konečně pojdi, mrcho! Táhni k čertu, ale nezapomeň hlídat náš nový hřbitov.”

Cabot měl přesto štěstí v neštěstí, protože další dávka obsahovala kámen. Ten ho udeřil do hlavy a zbavil ho vědomí…

Byl mrtev?

Cabot nevěděl. Nacházel se ve stavu, nad nímž se nikdy nezamýšlel, protože ho doposud neprožil. Nebyl člověkem, ale ani duchem, byl prostě ONO, tvorem bez těla, ale s duší.

A slyšel hlasy.

Pronikaly mu do hlavy, pronásledovaly ho, říkaly

mu, že se dostal do jejich říše a ptaly se ho, jestli se chce ujmout kontroly.

Cabot chtěl.

Tu se hlasy zasmály. Nebo to byl jen jeden? Cabot už nic nevěděl, ležel v hlubokém hrobě a měl přesto dojem, že může odletět pryč. Oči měl zavřené a přesto viděl. Něco zpozoroval nebylo to zřetelnější než pruh mlžného oparu, nemělo to podobu, ale přesto to existovalo.

Chci!

To slovo mu dunělo hlavou. Pořád se opakovalo a Cabot byl najednou stržen do příšerného víru, který může vzniknout pouze ve světě, jenž je natolik hrůzyplný, že lidská fantazie k jeho pochopení nestačí.

Otevřelo se mu pandémonium se všemi strašlivými atributy.

Cabot do něj vstoupil, byl přijat a zažil nevýslovnou hrůzu, která se mu však nezdála tak zlá. Byli u něj. Jeho noví přátelé. Pomohli mu a odnesli ho pryč.

Do světa, který neznal mrtvé, který byl ovšem strašlivější než záhrobí…

Bylo zvykem, že poté, co byl hrob zasypán, u něj

zůstali strážci a ti opustili místo až poté, když východ

slunce zapudil tmu.

Stráž u hrobu nechtěl držet dobrovolně nikdo, a tak onen pokrytecký kněz musel určit dva muže. Jeho

“ovečky” ucouvly, když kolem nich procházel a díval se každému z farníků do tváře.

“Nikdo z vás?”

Neozvala se žádná odpověď.

“Tak to rozhodnu já. Ty a ty!” Dvakrát zamířil nataženým ukazovákem před sebe a označil dva mladíky.

“Jenže my nechceme!” zaprotestovali společně.

“Ale musíte!” zašeptal kněz.

“Udělej si to sám, ty flanďáku!”

Tu zasáhl Neill. Protestujícímu mladíkovi sevřel rukou krk, takže zalapal po dechu. “Uděláš, co žádá farář jasné?” Chlapec jen přikývl.

A tím byla věc vyřízena. S odporným úšklebkem na rtech se farář ztratil jako první. Ostatní obyvatelé se vydali za ním.

Leckterý z nich ještě vrhl pohled na hrob, který se rýsoval celkem jasně, protože hlína vytvářela na obdélníku malý kopeček.

Ti dva tedy zůstali, ale rozhodně se necítili dobře, což také bylo vidět na jejich tvářích. Neříkali nic. Teprve když zmizeli poslední lidé, dali hlavy dohromady a začali si spolu šeptat.

Zmizet nemělo smysl, museli prostě zůstat. Tak to vyžadoval zvyk, i když se jim osobně pranic nezamlouval.

“Však noc také skončí, Quinne.”

“A co pak?” zeptal se nesměle Quinn.

“Na hřbitově se bude moct pracovat dál.”

Quinn poodešel o několik kroků stranou. Zastavil se těsně vedle kopečku hlíny a díval se na jeho povrch, který se, temnější než noc, podivně tyčil do výše.

Obloha nad ním vypadala, jako by ji někdo namaloval a použil přitom tmavě modrou barvu. Bylo vidět hvězdy a půlměsíc. V okolí nebylo ticho. Většina lesa ještě nebyla vykácena a ozývaly se odtamtud zvuky nočního života.

Všude to skřípalo, praskalo, občas se ozvalo pronikavé zaskřehotání nebo zapištění, když myši pobíhaly po zemi a hledaly potravu.

Přes mýtinu se převalil ježek, který se hnal za myší a nakonec ji dostihl.

Pustil se do ní s velkou chutí.

Mladíci nezůstali stát na místě, to pro ně bylo příliš nudné. Obcházeli hrob, měli velice nepříjemný pocit, téměř spolu nemluvili a oba si uvědomovali, jak dlouhý může být čas, když se čeká na něco určitého.

Quinn si toho všiml jako první. Vždycky byl blíž k hrobu než jeho přítel. Najednou se zastavil, jako by dostal povel, aby se nehýbal z místa.

Toho si všiml i druhý mladík, který se opíral o kmen stromu a díval se na Quinnova záda. “Děje se něco?”

“Jo pojď sem.” Přivolal ho posunkem.

Přítel zaslechl, jak Quinn nahlas čichá a udivilo ho to.

“Cítíš to taky, Georgi?”

“Ne.”

Quinn k němu otočil hlavu. “Ale já to cítím. A jestli to chceš ucítit taky, předkloň se a přičichni si k hrobu. Je ti to jasné?”

“Ano, je to jasné.”

“Tak to udělej.”

Georgovi to sice bylo divné, ale nechtěl, aby ho Quinn považoval za zbabělce. Předklonil se, zašňupal a pak se prudce zvedl. Dlaně mu vylétly k ústům a spočinuly na rtech. Vtáhl do sebe nosem vzduch.

“Takže jsi to ucítil taky.” George přikývl. Spustil ruku, aby mohl promluvit. “Ano, tady ze země něco vychází. Proniká to přímo z toho zatraceného hrobu. Je to tak “

Quinn si otřel pot z tváří. “Teď mi ještě řekni, čím to páchne “

“To přece víš sám.”

“Jo, ale chci vědět, jestli se ti taky…”

“Páchne to rozkladem a hnilobou. Je to odporné. Z toho hrobu vychází zápach hniloby. Jako by se ta mrtvola už docela rozložila.”

Quinn se kysele usmál. “Přesně tak, Georgi. To je přesně ten zápach, který jsem cítil i já.”

“A teď?”

“Nic.”

“Jak je to možné? zvolal George.

Quinn ustoupil. “To nevím. Je… je to prostě nemožné, chápeš?”

George přikývl. “Jo. Cabot leží pod drnem a hnije tam. Ale už teď?”

“To přece není možné’” vydechl Quinn “Tak

rychle se přece nikdo nerozkládá. Vím to.”

“Tak odkud se bere ten zápach?”

Quinn opět přistoupil k hrobu. S chvěním vytřeštil oči, protože zahlédl, jak z navršeného kopečku zeminy cosi vystupuje. Vypadalo to jako dým nebo kouř a odporně to páchlo. Jako by tělo tam dole postupně uhelnatělo a vydávalo onen kouř.

“Já už tady nezůstanu!” vydechl George. “Já to nesnesu.”

“Jo, jasně.” Quinn se také stáhl dozadu. Do vesnice to nebylo daleko. Přesto ovšem běželi, jako by měli v patách peklo.

“Kam?” vykřikl George.

“K faráři.”

“Ten flanďák tě vyžene!”

“Jen ať si to zkusí!”

Kněz bydlel v malém domku nedaleko od vesnického kostela. Stačilo mu jen projít brankou a dostal se na hřbitov.

Nejprve nakoukli oknem a nic neviděli, protože se tam nesvítilo. Nakonec to byl Quinn, kdo si dodal odvahu a oběma rukama zabušil na dveře. Dunivé údery by vzbudily i mrtvého. Po chvíli se kněz probudil.

Zaslechli plouživé kroky, které se blížily ke dveřím a slyšeli, jak nadává.

“To je opravdový farář. Dokonce umí klít.” George se ironicky ušklíbl.

Farář prudkým pohybem otevřel dveře a když spatřil oba mladíky, o krok ustoupil. Měl na sobě dlouhou noční košili, jejíž okraj mu sahal až ke

kotníkům. Pravou rukou si držel látku ve výši prsou a vrtěl hlavou.

“Co tady chcete? Řekl jsem přece, že máte držet noční hlídku…”

“Ne, to nebudeme!” Quinn vztekle kopl do dveří.

“Tak co?”

“Smrdí to tam hnilobou a rozkladem. Ten zápach se dere z hrobu ven, ctihodnosti.”

Farářovy rty sebou zaškubaly. Nedokázal pochopit, co mu povídali. Podrbal se v bílých vlasech a jeho tvář dostala zarputilý výraz.

“Vy nám snad nevěříte?”

“Ne!”

“Tak pojďte s námi.”

Quinn chytil muže za ruku, ale farář zaprotestoval tak energicky, že ho Quinn pustil a ještě ustoupil.

Duchovní využil šance a zase dveře přibouchl.

Slyšeli, jak ještě v domě nadává.

“A co uděláme teď?” zeptal se George.

“Já už se zpátky nevrátím.”

“Já taky ne.”

“Na zbytek noci se přece můžeme schovat. A ráno můžeme dělat, jako by se nic nestalo.

George ukázal palcem na dveře fary. “A co s ním? Všechno to vyžvaní.”

Quinn přihmouřil oko. “Opravdu? Já na jeho místě bych to neudělal.”

“Proč ne?”

“Utrhl by si ostudu.”

George si odkašlal. “Jo, to můžeš mít pravdu.

Přesto se na ten hrob podívám ještě jednou. Půjdeš

taky?”

Quinn nechtěl vypadat jako zbabělec. Trval však na tom, že si s sebou vezme psa.

“Pro mě, za mě.”

Vyvedli z výběhu teriéra, který teď pobíhal kolem nich. Naštěstí neštěkal, takže na sebe nikoho neupozornili.

Choval se jen velice nezvykle, když dorazili do blízkosti hrobu. To se pes najednou nechtěl hnout ani o krok. Začal skučet a stál na místě.

“Co je mu?” zeptal se George.

“Má strach!” vydechl Quinn. “To psisko se strašně bojí.”

“Toho smradu?”

“Určitě.”

Zápach se vznášel jako neviditelný opar nad hrobem a dva mladíci se opět stáhli. Samozřejmě si v duchu kladli otázku, co se asi stalo pod hlínou.

Odpovědi se jim však nedostalo.

Ani této noci, ani v následujících týdnech,

měsících a letech.

Mělo trvat celá staletí, než hrob vydal své hrůzostrašné tajemství. Pak ovšem přinesl lidem současné doby smrtelný strach….

V jistých dnech, když obyvatelé hovořili o nekonečnosti světa, tu cizinci začalo být jasné, proč cena tohohle kusu půdy tak nesmírně vzrostla. V posledních letech ceny pozemků úžasně explodovaly a leckteří makléři vydělávali nepředstavitelné peníze.

Zejména v létě, když slunce často žhnulo jako obrovský pomeranč, než se pak sklonilo k moři a

vzduch se ochladil natolik, že chutnal jako osvěžující nápoj, byli ze své letargie vytrženi i kritikové a vyšli si do přírody, aby se dosyta vynadívali.

Stejný osud měl i dům na kopci. Zapadal do zeleně svou špičatou konstrukcí ze dřeva, skla a zdejších kamenů. Měl nádherný tvar a tomu, kdo v něm přebýval, skýtal výhled takřka k nezaplacení.

Bydlel zde Mason Todd. Některé pokoje by mohl pronajímat, ale ani ho to nenapadlo, ačkoliv byl jinak mimořádně schopným obchodníkem, který měl styky, nad nimiž jiní jen žasli. Jako agent v obchodě s filmy věděl, jak to ve světě chodí. A spousty lidí se ho snažily předcházet, protože byl důležitou osobou.

Samozřejmě toho využíval, protože nikdy nebyl z

těch, kdo by nechali věcem volný průběh.

Jak jsme řekli, dům stál na velmi výhodném místě, byl z něj fantastický výhled, který by ctitele přírody uváděl v nadšení, ale Mason Todd měl zájem spíš o jiné vyhlídky.

Jedna z nich se jmenovala Holly, ležela nahá na kožešině a ladné křivky jejího pozadí stvořila příroda tak dokonalé, že se Mason neubránil, aby je neustále neobdivoval. To byla pro něj lepší vyhlídka, než dívat se velkým panoramatickým oknem ven.

Znal Holly přibližně tři měsíce. Byla super, bylo jí

sotva dvacet, byla vášnivá a dravá, protože se chtěla za každou cenu vyšvihnout nahoru.

Stejně jako všechny dívky, které byly ochotny udělat vše, aby získaly nějakou roli, protože filmová branže pořád ještě lákala. A tak se nechaly vláčet od jedné párty k druhé, neustále pečlivě dbaly na to, aby se seznamovaly s vlivnými lidmi, kteří by je pak mohli posunout o pár stupínků výš na žebříčku společenského úspěchu.

Byla to taková hra. Šlo o kariéru, o moc a samozřejmě o sex.

Mason Todd to věděl. Zažil už pětadvacítky, které se nervově hroutily, protože se cítily staré Neustale dychtily po životě a pak musely jednoho dne přihlížet, jak přišla nová, která je mladší než ony.

Pravidla byla jasná. Kdo ani v pětadvaceti nedosáhl určitého stupně popularity, patřil k osobám, které byly z kola ven.

Holly chtěla dál.

Nikdo nemohl říci, zda se jí to podaří. Každopádně byla v posteli pořádnou bombou a jako nálož bomby také začala. Vystupovala v jednom reklamním šotu, spoře oblečená, seděla na dělu, které chrlilo spousty pražené kukuřice, a ta pak Holly strhla. Dívka nakonec s křikem skončila v hromadě z pražené kukuřice, kterou se prokousala a objevila se zase na druhé straně.

Díky téhle slabomyslnosti se tedy proslavila. Teď se jmenovala jen Holly, popcorngirl.

Zpočátku se jí to líbilo. Když ovšem po ní děti začaly házet praženou kukuřicí, jakmile se objevila na

ulici, začalo jí to lézt na nervy a obrátila se na Masona Todda, na svého agenta. Měl jí sehnat něco nového.

Ten nejprve Holly vyzkoušel v posteli Na týden se prakticky stáhl ze scény a bral jen ty nejdůležitější telefonáty. Holly vždycky mlčela a dělala všechno, co ten muž chtěl, ale dívka jako ona na své cíle nikdy nezapomínala.

Chtěla víc, než se jen topit v záplavě pražené kukuřice. A také to Masonovi řekla.

“Trpělivost, zlato, jen trpělivost.”

“Jak dlouho ještě, k čertu?”

“To ti taky nemůžu říct.”

Byl to její první pokus za dlouhou dobu, ale neměl zůstat posledním.

Ležela ještě na kožešině, zatímco Todd zmizel ve vedlejší místnosti, kde měl cigarety. Vrátil se pak se zapálenou cigaretou, zase vrhl obdivný pohled na její pozadí a nalil do dlouhých sklenic šampaňské.

“Na, dej si hlt, to tě osvěží a zchladí.”

“Copak jsem horká?”

“Děvčata jako ty jsou vždycky horká.”

Blondýnka Holly se zlehka opřela, když si vzala sklenku. Neustále se dívala na svého dobrodince.

“Jo, jsem horká, Masone.”

“Vždyť to říkám.”

“Ale myslel jsi to jinak.”

“Jakpak?” zeptal se a posadil se na okraj postele Měl na sobě župan z hedvábí, které příjemně chladilo na pokožce. Volnou rukou přejel Holly po spodní partii zad, zatímco cigareta pomalu dohořívala.

Holly se to nelíbilo. Bleskurychle se otočila stranou, až šampaňské vystříklo, což jí však nevadilo.

“Ne, Masone, už nechci. Jsem žhavá, ale na práci, slyšíš?”

Rozesmál se. “Tu už přece máš.”

“Jasně.” Najednou se jí zablýsklo v očích. Když se rozzuřila, panenky sejí zbarvily do zelena. “Jasně, že ji mám. Vždyť se taky musím plazit tím zatraceným popcornem, jestli mi rozumíš. Pořád jen popcorn, popcorn. Víš, co to je, Masone? Víš to vůbec?”

“Jasně Je to dobré pro kariéru.”

Když se zasmála, zaznělo to dost nepříjemně “Je to na houby a ne pro kariéru.”

Polaskal ji po oblých bedrech “Co doopravdy chceš, Holly, řekni mi to!”

“To přece sám dobře víš.”

Přikývl. “Mám napsat nějaké jiné agentuře?”

“Ne!” Holly se prudce posadila. Měla pevná prsa, takže se jí téměř nezatřásla “Nechci už reklamu, slyšíš? S tím je konec! Chci pořádnou roli.”

Mason Todd zachoval klid. Zamáčkl cigaretu.

“Poslední jsi odmítla.”

“No a?”

“To se nedělá, zlato.”

“Protože to byla blbost. Měla jsem skákat někde na prknech na jakési provinční scéně. A k tomu skoro nahá..”

Teď přešel do sarkastického tónu. “Copak by ti to vadilo, Holly?”

“Ne, ale lidi by mě poznali a házeli by po mně popcornem “

“S tím musíš počítat.”

“Jenže já už nechci.”

Když ji chtěl uchopit, byla rychlejší. Posunula se na opačnou stranu postele, seskočila z ní a rozběhla se ke svým šatům, které ležely malebně pohozeny na zemi.

Tenounké kalhotky, červené šaty báječného střihu a k tomu barevné těsné přiléhavé legíny, které zvýrazňovaly její štíhlé nohy.

Šaty jí odhalovaly ramena a hruď až téměř k prsům Holly měla vztek a Mason se pobaveně díval, jak se oblékala.

Holly si všimla jeho úšklebku. “Asi máš radost, co tady dělám, že?

“Ne, zlato. Opak by mi byl milejší.”

Zašklebila se. Vystrčila na něj ukazováček

“Houby, z tohohle nic nebude. Dotknout se mě budeš moct až potom, co dostanu nějakou roli.”

Todd klidně dolil šampaňské. Ovšem jen sobě

“Něco bych měl.”

“Ale?”

Todd přikývl.

Holly se usmála. Ve vteřině byla docela jiná. “A co?”

“Jeden můj známý točí soukromé filmy.”

Už byla na cestě k němu, když se prudce zarazila. “Aha, pornofilmy co?”

“Ano proč ne?”

“Ne.” Holly dupla nohou. Tohle dělala už dvakrát a ještě nikdy se necítila tak mizerně jako potom. Za deset let možná bude uvažovat o téhle nabídce jinak,

ale teď ne. Teď ji bylo proti srsti vystupovat v nějakém takovém pochybném filmu. “Na to ti kašlu, Todde. V pornofilmu už nebudu hrát To je moje poslední slovo.”

“Škoda.”

“Máš snad v záloze ještě něco jiného?” pokračovala rychle dál. “Slyšela jsem, že patříš k nejvlivnějším lidem v branži. Jsi dokonce třetí nejlepší. Řekla bych spíš, že za tebe pracují jiní.”

“To záleží na typu.”

“Aha tak to ti zůstávám něco dlužná?”

“Jasně. Poslyš, zlato, nejsi ani Michelle Pfeifferová a ani Kim Basingerová, kterou zachrání Batman. Jsi Holly s těžko vyslovitelným příjmením, protože tví rodiče jsou z východu. Nic tragického, to se dá změnit. Udělal jsem, co se dalo, a ještě existuje jistá šance.

Holly zbledla. Už po prvních slovech chtěla vjet Toddovi do vlasů. Při poslední větě však zpozorněla. Zněla docela nadějně. “Jakápak je to šance?”

“Máš krásná ústa, Holly.”

Zase ji napadl pornofilm. “Ty prase, ty…”

“Moment, zlato, myslím to vážně. Dnes mi telefonovala jistá firma. Chtějí přijít na trh s novou čokoládou a potřebují někoho, kdo by se do ní zakousl, obrátil oči v sloup a pak se cítil, jako by ho to uneslo do nebe, protože mu tak náramně zachutnala.”

Holly nevěřila vlastním uším. “A tys myslel, že bych já…?”

“No jasně. Máš překrásná ústa, zuby máš zářivě bílé, skoro jako umělé. Lidi, kteří mi…”

“Ne!” vykřikla a její hlas se rozlehl domem. “Ne, to neudělám. Nejprve popcorn, a teď nějaká pitomá čokoláda. Copak jsi se zbláznil, Todde? Chceš si ze mě utahovat, nebo co?”

“Je to nová šance.”

S takovouhle šancí mi můžeš být ukradený. Předklonila se a prudce oddechovala. Její poněkud dětský obličejík zbrunátněl. Vklouzla do světlých střevíčků. “Já mizím, Masone. Jestli budeš opravdu něco mít, můžeš mi zavolat, jinak si hledej nějakou jinou hloupou husu, která ti bude zpříjemňovat hodiny v posteli. Já končím.”

Todd zachoval klid. “Je jich dost, které jsou celé žhavé, zlato.”

“To je mi fuk.”

“Uvidíme.”

Holly ještě jednou zavrčela jako divoký tygr, pak se otočila a dlouhými kroky opustila velkou místnost. Doprovázel ji Masonův smích, zatímco agent se díval velkým oknem na oblohu, která zatím potemněla.

Když za sebou Holly zabouchla dveře, zaznělo to jako výstřel. Mason Todd se usmál. Znal tu hru. Dnes, možná i zítra bude Holly naštvaná. Ale po jisté době k němu přileze. S prosíkem a s brekem.

Tak to holt chodí.

Pro mladou dívku je to snad drsné, ale pro něj ne, protože on měl z každé takové prospěch. A to nejen v profesi.

Výčitky svědomí ho netrápily. Holky to ani nechtěly jinak. A byl dostatek dalších zájemkyň. Společnost mohla být jakkoliv otevřená, holky byly

schopny pro roli ve filmu nebo v televizi udělat všechno. Navzájem se dokonce podrážely, bily se, intrikovaly proti sobě a pracovaly se všemi možnými podfuky, jen aby převezly své konkurentky.

Agentům, jako byl Mason Todd, se vedlo náramně. Byli těmi, kdo spřádali sítě a seděli v nich jako pavouci a jen nastražovali tykadla. Přitom nemuseli být ani příliš aktivní. Jakmile se o nich nějaké děvče dozvědělo, zatelefonovalo, nebo se dokonce dostavilo osobně. Todd si jen mohl vybírat. Všechny byly nadmíru ochotné a všechny věděly o jeho vlivu.

Proto se také neustále vracely. Bez výjimky. Toddovi stačilo pouze čekat. S touto jistotou si zapálil další cigaretu…

Dům byl obklopen zahradou, která nebyla typicky anglická. Většina Angličanů pěstuje své zahrady tak, že vypadají jako park.

Jenže pro něco takového neměl Todd pochopení. Bylo mu to ostatně jedno. Nechal zahradu, aby si rostla a bujela. Jen dvakrát do roka přišli zahradníci a udělali tam trochu pořádek.

V létě zde všechno nádherně kvetlo. Bylo tu vše od divokých růží až po vysoké slunečnice. Bzučel tady hmyz. Vzduch byl neustále plný bzučení, jak

hmyz přeletoval z květiny na květinu, často tu bylo vidět barevné jemné motýly, kteří poletovali sem a tam.

Holly měla střevíce na nízkých podpatcích, takže se nemusela bát, že by si vyvrtla kotník. Ještě nikdy předtím nešla zahradou v noci. Tohoto večera zažívala premiéru a nemohla říci, že by se jí to líbilo. To, co bylo pro jiné příjemnou večerní procházkou, jí připadalo spíš jako muka. Tu a tam usykla kletbu, když narazila na kámen a musela dát pozor, aby nezakopla.

Se zahradníky, kteří se tady dvakrát do roka objevovali, nikdy nemluvila a ani je neviděla, ale ti cítili stejný zápach jako Holly.

Nejprve si myslela, že je to velmi koncentrovaná vůně nějaké květiny. Tak to však nebylo, protože ten zápach nebo aroma bylo docela jiné.

Byl to puch…

Holly se vpůli cesty zastavila. Když nasála vzduch, zachvělo se jí chřípi. Nasládlý pach jí uvízl v hrdle. Slunečnice to být nemohly, ty přece nepáchnou tak hnilobně.

Holly naskočila husí kůže, když jí na mysli vytanulo to slovo. Rozklad, hniloba přesně tak to páchlo. Ano, to byl ten správný výraz. Páchlo to tady rozkladem a hnilobou.

Polil ji pot. Nebylo to způsobeno jen dusným vzduchem. Bylo v tom i něco jiného, což ovšem vězelo v ní samotné a co z jejího nitra pronikalo na povrch.

Strach…

Strach z onoho zápachu, který byl tak odporný a nepřirozený a valil se na ni odevšad. Připadalo jí, že vystupuje ze všech pórů země a zahaluje jen ji…

Holly se ohlédla. Kráčela z kopce dolů. Dům se tyčil nad ní jako moderní hrad. Byla to fantastická konstrukce. Architekt se vskutku činil. Holly v podstatě těmhle věcem nerozuměla, ale dům jí imponoval. Zaťala ruce v pěst a vyřkla přísahu.

“Však já se zmůžu i na tohle, Todde. Na to se spolehni. Taky si koupím takový dům. Větší, krásnější a ještě impozantnější, než je ta tvoje bouda. Táhni k čertu, ty troubo!”

Muselo to z ní ven. Holly si uvědomovala, že si s ní agent pouze pohrával a něco takového nesnášela. Bylo to pro ni prostě příliš.

Odporný zápach však ve vzduchu zůstal i dál. Holly se ho pokoušela k něčemu přirovnat a najednou měla pocit, že stojí v márnici nebo na hřbitově.

Ano, přesně tak to páchlo. Mrtvolný zápach?

Zděsila se sama sebe, když na to pomyslela. Ne, ještě nikdy přece nečichala k mrtvole. Holly to znala pouze z vyprávění. V jejich partě byl kdysi kluk, který si vydělával peníze jako omývač mrtvol. A ten jim často vyprávěl, jak páchnou mrtví…

Byl to snad tenhle zápach?

Husí kůži už dávno neměla jen na ramenou, zaplavovala celé její tělo. Ačkoliv jí rozum říkal, aby konečně utíkala, zastavila se, protože najednou chtěla zjistit, co to tak páchne.

Nebyla to jen zvědavost. Bylo v tom i kus

rafinovanosti. Jestli agent zakopal v zahradě něco, co neměl nikdo jiný objevit, pak by měla možnost, jak přijít ke slušným rolím. Jedině, že by chtěl, aby přišla policie a obrátila mu zahradu vzhůru nohama.

Holly hledala cestu hustým porostem trávy, květin a křoví. Logicky usoudila, že musí existovat místo, odkud se tento zápach šíří.

Trochu se jí podlamovala kolena, když sešla z cesty a namířila si to trávou. Půda jí připadala rozbředlá, téměř jako bažina. Kolem ní bzučela hejna hmyzu. Širé nebe nad ní svítilo temnou září a současně jakýmsi podivným světlem. Byly to dvě barvy, které jako by se nechtěly smísit, protože onen jas se ještě držel na okrajích tmy, kde dostal nazelenalý nádech a ostře s tmou kontrastoval. Rostliny, tráva a květiny intenzívně voněly, ale ještě intenzivnější byl onen mrtvolný zápach.

Holly si říkala, že je blázen, že se brouzdá zahradou a vystavuje se tím nebezpečí. Ale zvědavost a ctižádostivost byly silnější.

A tak kráčela dál. Cestu nikde neviděla. Oběma rukama si odstraňovala z cesty překážky, větve se s praskáním ohýbaly do stran, šlapala po malých květinách. Dostala se k jezírku. Nad zelenou vodou se hemžila hejna komárů a prováděla tam bizarní reje.

Na okraji jezírka seděly tlusté ropuchy, které lapaly po hmyzu. Holly měla značně otupené smysly. Nedovedla říci, jestli je zápach intenzivnější nebo ne. Každopádně byl zde a ona ho už i cítila na jazyku.

A pak spatřila kámen. Obklopený plevelem se jasně rýsoval nad zelenou plochou trávy. Dříve byl zřejmě černý, ale teď se jeho povrch nazelenale leskl.

Holly ponoukal nevysvětlitelný pocit a říkal jí, že teď je důležité kámen obejít. Po několika vteřinách to udělala a zastavila se.

I přes přítmí poznala, že půda pod jejíma nohama je nakypřená. Že by na tomto místě někdo kopal?

Holly si dřepla. Chtěla si všechno důkladně prohlédnout a shýbla se níž. Moc se v tom nevyznala, ale podle toho, jak zemina vypadala, zdálo se jí, že tu nikdo nic nekopal.

Bylo to spíš naopak. Jako by se někdo zespoda vyhrabával na povrch.

Hloupost, nesmysl, nemožné. Jedině, že by tam dole byla nějaká skrýš, jeskyně nebo vstup do nějakého tunelu. To už bylo lepší vysvětlení.

Posunula pravou nohu a postavila se na měkkou

půdu.

Byla velmi rozměklá. Nekladla téměř žádný odpor a chodidlo se téměř hned zabořilo. Holly se vyděsila. Rychle zase nohou ucukla.

Už ničemu nerozuměla. Patřila k dívkám, které dají spíš na instinkt a ten jí říkal, že jestli tady zůstane déle, začne to být nebezpečné.

Z této neobvyklé zahrady vycházelo nebezpečí, jaké ještě nikdy nepocítila. Strach se jí držel jako věrný průvodce.

Druh onoho nebezpečí sice nepoznala, ale bylo stále intenzivnější. Co nejrychleji se chtěla vrátit na

cestu a rozběhnout se k bráně.

Myšlenka na útěk způsobila, že zapomněla na opatrnost. Kdyby se více soustředila na své nejbližší okolí, možná by si něčeho všimla.

Takto vběhla rovnou do pasti!

U kamene číhalo osudové nebezpečí. Ještě ho ani docela neminula, když vtom se to stalo. Cosi jí sevřelo pravý kotník a zadrželo ji.

Holly sebou cukla. Myslela si, že je to had a podívala se dolů. Neviděla toho však mnoho.

Cosi jasného, sklovitého, průhledného se jí ovinulo kolem kotníků. Nebylo to tvrdé, ale naopak měkké a dost odolné. Holly se ale nepodařilo vysmeknout z té zpropadené smyčky.

Chvíli se nehýbala. Viděla ovšem, jak se větve křoví zachvěly a pak se objevil temný trojúhelník, který se rozevřel.

Strach jako by najednou Holly docela ochromil.

Po zádech jí přejel mráz. Srdce se jí rozbušilo rychleji. Chtěla se rozběhnout pryč. Tu ji ovšem ta slizovitá věc sevřela kotníky ještě silněji.

A pohnula se.

Holly sama sebe slyšela, jak vykřikla, když ucítila škubnutí a padala dopředu, přímo do otvoru ve tvaru V, který se ukázal ve křoví. V něm se skrývalo nebezpečí.

Byla to postava, která čekala na Holly.

Mladá žena na ni dopadla, a vzápětí ucítila, jak ji obklopila rosolovitá hmota a odporný zápach ještě více zesílil.

Rozklad, hniloba, to vše se tady spojovalo a

koncentrovalo se odporným způsobem

Holly byla natolik šokovaná, že neviděla, do koho to vběhla. Sotva by ovšem byla schopná pochopit, jaká postava tady na ni čekala

Bytost ze slizu, páchnoucí, menší než dospělý člověk, průsvitná, takže bylo vidět její kosti, které se chvěly jako matné útvary v celé té mase rosolu.

Holly padla do rukou jednomu z nejodpornějších démonů ghoulovi.

Lidově se jim říkalo požírači mrtvol. Ostatní temné bytosti s nimi nechtěly mít nic společného a zapudily ghouly ze svých řad.

Jenže ghoulové mohli existovat jen tehdy, měli-li

přistup k dostatečnému počtu mrtvol.

Holly se chtělo zvracet. Naplnil ji nevýslovný hnus. Výraz její tváře už nebylo možné označit za lidský a když jedna z oněch rosolovitých paží zašmátrala po jejím těle a nakonec spočinula Holly na tváři, dívce uvízl výkřik v hrdle.

Holly cítila, jak jí něco proniká do úst. Před očima se jí najednou roztančily temné skvrny. Začal jí chybět vzduch, protože se jí do úst vnořilo ono slizovité cosi.

Necítila už, jak se jí nohy oddělily od těla.

Když padala, odmrštil ji ghoul dopředu Holly narazila týlem na ostrou hranu kamene.

Tento náraz Holly nepřežila.

Ghoul ji nechal upadnout. Ihned poznal, že jeho oběť už nežije.

Po dobu několika vteřin stál a zíral na ni. Když se ozvalo zahoukání sovy, byl to pro ghoula povel. Pustil

se do požírání mrtvé dívky…

Mason Todd patřil k lidem, kteří přijímají vítězství i porážku stejně dobře. To, že ho Holly nechala o samotě, nevnímal ani jako porážku. Děvčat, jako je ona, znal spousty, i když ne všechna měla tak dokonalé tělo.

Když se vynadíval do prázdna, ještě trochu uklidil. Lehnout si šel dost pozdě.

V noci ho nevyrušil žádný telefon. Spal hlubokým spánkem. Z toho, co se stalo v jeho zahradě, nepostřehl nic. Svědkem celé té scény byl pouze měsíc.

Následujícího rána se agent probudil plný energie. Měl dobrý pocit, protože den sliboval zase plno slunce.

Toto léto vůbec stálo za to. Na pobřeží, kde bydlel, se ale horko dalo vydržet. Neustále tady povíval čerstvý vítr, který sem zanášel onu typickou vůni moře.

Byl to balzám pro plíce.

To si myslel i Todd, když ještě před sprchou vyšel na kamennou terasu a trochu si rozhýbal tělo. Pustil si vodu, střídavě se sprchoval studenou a horkou a pak si připravil snídani.

Pochutnal si na vejcích na slanině a nakonec si

dal ovesné vločky, které mu nachystala jeho hospodyně. Velmi si potrpěla na zdravou výživu. Nechutnalo mu to sice, ale uklidnilo to jeho svědomí. Ranní cigaretu vykouřil při sklence čerstvě vymačkané pomerančové šťávy.

Na kline už měl diář, který byl v jeho kruzích velmi proslulý. Byl dost objemný, vázaný v kůži a nosil ho u sebe už několik let.

Chystal se teď zatelefonovat několika lidem. Nejen v Anglii. Telefonoval i do Paříže. Tam ovšem hodlal zavolat až později, protože jeho přítel byl ve formě až kolem desáté.

Mason nechtěl toho dne zůstat v domě, protože se objevila Milly, jeho posluhovačka. Byla to velmi energická osůbka. Jakmile se jednou pustila do úklidu v domě, nebylo tu pro něho místo.

Milly patřila k ženám, pro které je úklid zábavou. Měla radost, když se objevila na místě, kde bylo všechno vzhůru nohama a kde to nevypadalo zrovna nejčistěji. To řekla Masonovi jen jednou a on od té doby neuklízel. A Milly byla spokojená.

Tato třiačtyřicetiletá žena byla jedinou osobou, která si od Todda nenechala nic líbit. Kromě toho měla klíč od domu. Žádné z četných dívek se nikdy nedostalo takové výsady.

Zaslechl přijíždět auto. Jezdila ve starém R4, jehož výfuk zasluhoval už před lety pořádnou opravu. Kupodivu však auto pořád ještě jezdilo, což chápal Todd stejně málo jako jeho majitelka. Objevila se vzápětí. Slyšel ji už z malé haly.

“Dobré ráno, pane Todde, tak už jsem zase

tady.”

“To slyším.”

Vešla dovnitř. Ano, byl to pokaždé ohromující vstup, když se objevila ve světlemodrém plášti, který obepínal její mohutnou postavu. Tvář měla pokaždé rozesmátou a bylo z ní jasně vidět, jak se tahle žena těší na svou práci.

“Ahoj, Milly.”

Žena se rozhlédla kolem sebe a zašňupala. To jindy nedělala a Todd se zeptal, co se děje.

“Tady to nesmrdí!” prohlásila.

“Maximálně čerstvým vzduchem a kávou “

Milly přistoupila blíž. Mávla rukou. Pak její napjatý palec ukázal přes rameno kamsi ven. “Ale venku, pane Todde, tam to páchne. To vám tedy povím. Mám totiž náramně dobrý nos.”

“To vím, vy cítíte i prach.”

“Nechte těch posměšků. Já jsem to myslela vážně,.”

“Já také.”

“Měl byste se tam podívat. Venku v zahradě to vážně páchne. A vůbec to není legrace.”

“čím?”

“Jako hniloba, rozklad…”

“To můžou být i kytky, které postupně uvadají. Není to nic zvláštního. Jestli chcete, objednám…” Přestal mluvit, protože Milly si stoupla před něj a založila si ruce v bok.

“Jen žádné výmluvy.”

“Jaképak výmluvy?”

Milly se předklonila. Vypadala přitom, jako by

chtěla svým mohutným tělem Todda pod sebou pohřbít. “Vím moc dobře, pane Todde, jak páchnou kytky, když uvadají.”

“A je to tam venku snad cítit jinak?”

“Přesně tak.”

“No a jak tedy?”

Milly se opět napřímila. Pokrčila nos. “No, já bych

řekla, že to tam páchne po mrtvolách…” Todd vytřeštil oči. “Nebo takeh..?”

“Vy mi nevěříte?”

“Ale ano…”

Pohrozila mu prstem “Nějak se mi to nezdá, pane Todde. Slyšte, co vám poradím! Já začnu tady a vy se podíváte do zahrady a prohledáte ji.”

“A kde mám speciálně hledat?”

Milly ohrnula spodní ret. To dokázala dokonale téměř jako ve filmu.

“U toho vašeho uměleckého díla,” prohlásila plna nevole.

Žena nerozuměla plastice, která stála v Toddově zahradě. Přitom to umělecké dílo pocházelo od slavného sochaře a Todd za ně zaplatil pěknou sumu. Věděl, že socha je obrostlá plevelem a rozhodl se, že zase jednou dá plevel vyplít.

“Tak dáte se do toho nebo ne?” Todd vstal. “No, vždyť už jdu.”

“Dobrá. A pak mi řeknete, co jste tam cítil.” Milly se otřásla. “Bylo to vážně odporné.”

“Fajn, takže za chvíli jsem zpátky.” Zavrtěl hlavou a odešel. Co to té Milly zase vlezlo do hlavy. Na druhé straně ovšem nebyla z těch, které by si

vymýšlely hlouposti, a tak měl Todd nepříjemný pocit. Slunce už začalo hřát. Měl na sobě bílou košili s rozhalenkou. Modré kalhoty mu splývaly volně přes

měkké pantofle na nohou.

Cestou po zahradě chodil zřídkakdy. Většinou se tudy vozil v kanárkově žlutém Jaguáru. První kroky vychutnával. Později, když začal být porost vyšší, udělalo se i více dusno a bzučení vos, včel a much, které tady měly doslova ráj, zesílilo.

Kámen stál poněkud stranou od cesty. Vytvářel nahoře čtverec a uprostřed se zužoval jako pás lidského těla. Umělec chtěl ve své abstrakci znázornit ženu. Měkkost jejích boků skloubenou s pronikavou inteligencí. Tak si představoval dnešní generaci žen.

Takových ovšem poznal Todd jen málo, protože dívky jako Holly byly pravým opakem.

Aby došel až k onomu místu, musel se prodrat křovím, už předtím si ovšem všiml onoho zápachu. Byl to opravdu odporný puch, který sem k němu zavanul z křoví.

Mason Todd už pojal podezření dříve, ale neřekl o tom Milly, aby ji nezneklidnil. Tento zápach totiž neucítil poprvé.

Pomyslel na následky onoho hrůzného objevu, který nejdříve našel ve sklepe a pak ho hodil do moře.

Zastavil se u uměleckého díla a hned si všiml tmavé skvrny na jeho okraji.

Nedovedl si ji vysvětlit, ale chtěl zjistit, co to znamená, a tak po ní přejel ukazováčkem. Když ho pak zvedl, ulpělo mu na něm něco lepkavého, co se

tmavě lesklo a mělo to červenou barvu. Stejně jako krev. Otřel si to z prstu a připadal si najednou, jako by se ocitl v ledničce.

Okamžitě si vzpomněl na Holly, která odešla z domu sama.

Upadla snad tady na kámen? Proč potom ten zápach?

Otřel si špičky prstů v mechu, přikrčil se a odhrnul několik stvolů trávy stranou, aby měl lepší výhled. Todd se zadíval tam, odkud se nesl nejsilnější zápach, v dřepu se posunul ještě dál a pak objevil místo, kde byla nakypřená půda, jako by někdo vylézal z nitra země.

A pak zahlédl na měkké půdě kosti některé holé, jiné ještě se zbytky masa, které na nich lpěly, obalené hejny much.

Odporný pach, ze kterého se mu zvedal žaludek, a stahovalo se mu hrdlo, vycházel ze zkypřené půdy. Jeho nos pořad ještě tomu zápachu nepřivykl.

Todd se zpotil jako zřídkakdy. Všechno se mu zatočilo před očima a ani nemohl říci, jak se mu podařilo dostat se na úzkou zahradní pěšinu, protože tam se najednou zastavil a pak už to nevydržel.

Mason Todd zvracel. Jako opilec se pak potácel dál. Opřel se o strom, zíral do prázdna a zhluboka oddychoval otevřenými ústy.

Kdyby teď měl po ruce láhev whisky, ze třetiny by ji vyprázdnil.

Jako stařec se opět odpotácel k domu a uvažoval

přitom, co má říci Milly, až se ho bude ptat, co zjistil.

Pravdu určitě ne. Ne, že by mu Milly nevěřila, ale

vyžvanila by to. Tím byla pověstná. Jeho historky se ženami se rozkřikly v okolí, to mu nevadilo, ale nechtěl, aby ho někdo dával do souvislosti s jinými záležitostmi. Mohlo by se to nakonec odrazit velmi nepříjemně na jeho obchodech.

Todd ještě počkal. Musel se vzpamatovat Milly si stejně všimne, že něco není v pořádku. Bude lépe, když nepůjde hlavním vchodem, ale když se vrátí tím, který je na boční stěně domu.

Mason Todd kráčel, jako by nesl těžké břemeno. Hledal samozřejmě v duchu vysvětlení, ale žádné ho nenapadlo. Bylo to už podruhé, co našel kosti.

Tentokrát to tedy postihlo Holly. Předtím to byla dívka jménem Jill. Jejího zmizení si nikdo nevšiml a Todda navíc ani nijak nevzrušilo. Bude tomu v případě Holly stejně?

Nevěděl. Nemohl však na tom stavět. Musel na něco přijít. Dole v domě bylo chladno. Podlaha tady kromě toho byla vyložená kachličkami, které vyzařovaly chlad. Zde si zařídil kancelář, otevřel dveře a zůstal stát na prahu, protože spatřil Milly, která tam utírala prach. To se nemělo stát. Rozzlobilo ho to.

“To už jste se vrátil, pane Todde?”

“Ano,” odpověděl slabě.

“A objevil jste něco?” Milly odložila prachovku a zvědavě k němu přistoupila.

Todd pokrčil rameny.

S tím se však Milly nehodlala smířit. “To jste ani nic necítil?”

Tentokrát se Todd nemohl vyhnout odpovědi.

“Jak se to vezme, Milly. Páchlo to tam dost zvláštně “

Zamávala rukou “Říkáte zvláštně? Smrdělo to přímo odporně. Mrtvolami, hnilobou nebo tak.” Ukázala na sebe “Já na to mám čich, to mi věřte Já si velice dobře všimnu, když něco není v pořádku.”

“To je možné, ale já to neberu tak tragicky V každém případě jsem nic nenašel,” řekl stroze “Může to byt zvíře, které tam hnije. Zavolám zahradníka, aby dal zahradu do pořádku.”

“Bylo by na čase,” Milly chtěla uklízet dál, ale Todd ji zadržel.

“Chtěl bych trochu pracovat, Milly. Už jste tady dole hotová?”

“Ne “

“Tak uděláte tuhle místnost příště. Ano?”

Milly pokrčila rameny. “Vy jste tady pánem,” odpověděla a uraženě se otočila

Mason Todd počkal, až žena zmizela. Pak se postavil k širokému skleněnému oknu a zadíval se ven. Tím, že dům byl ve svahu, měl i ze sklepa výhled na západ, k blízkému pobřeží. Moře bohužel neviděl, což ani nechtěl, protože hlavou mu vířilo něco, co ho napadlo po cestě zpět do domu.

Na jeho pozemku se něco děje. Ukrývá se tady nevysvětlitelná hrůza.

Něco, co podle jeho názoru nebylo možno vysvětlit čistě logicky.

Bylo to už podruhé, kdy našel kosti a poprvé vypadaly ty kosti stejně ohlodané.

Že by zvíře, které se zdržovalo kdesi hluboko pod zemí a ukazovalo se jen tehdy, když se do jeho

blízkosti dostali nevinni lidé? Bylo to docela možné, ale Todd uvažoval dál a souviselo to tak trochu s jeho profesí.

Ve filmové branži se stýkal s nejrůznějšími lidmi. Samozřejmě i s jistými producenty. Znal jich několik, kteří se specializovali na horory. Před několika lety byl natočen jeden snímek, pro který sehnal herce. Velmi dobře si ještě vzpomínal na obsah toho filmu. Tehdy šlo o bytosti, které přebývaly na hřbitovech a doslova vyžíraly hroby.

Vzpomněl si dokonce na jméno těch bytostí. Ghoulové!

Samozřejmě se to všechno odehrávalo pouze na filmovém platně, ve skutečnosti tyto příšery neexistovaly.

Nebo že by přece jen ano?

Mason Todd byl úplně zmaten. Nález kostí mu prostě nedával klid. První se mu podařilo zamaskovat, ale druhý už nijak ukrývat nechtěl.

Jenže co dělat?

Todd patřil k lidem, kteří dokáží uvažovat naprosto racionálně. Vymezil problém a hledal řešení. Většinou měl nápadů několik a ten nejslibnější se pak rozhodl uskutečnit. V tomto případě si vzpomněl na bratra, který bydlel v Londýně a pracoval tam jako makléř s nemovitostmi. Při jednom z jejich setkání hovořil Eddy o jakémsi kamarádovi ze školních let, který byl zaměstnán u Scotland Yardu a specializoval se na zvláštní případy. Na okultní záležitosti.

Na jeho jméno si Mason nevzpomínal, ale znělo

nějak skotsky.

To je jedno, jeho bratr už si vzpomene O minutu později už Mason vytáčel Londýn a vzápětí měl na drátě Eddyho.

“Ahoj, Masone, ty starý sukničkáři, co se děje?”

“Mám problém, Eddy.”

“Souvisí to snad nějak s domem?”

“Nepřímo. Vlastně bych od tebe potřeboval jisté jméno. To je všechno.”

“No tak povídej, Masone…”

V Londýně toho jitra pršelo. Ne v celém městě, ale jen místy. Já musel mít samosebou smůlu, že jsem se dostal do teplého letního deště, který proměnil ulice ve vodní klouzačky

Vzal jsem si Rover a jel jsem do služby Suko, který seděl vedle mne, zase něco mumlal o dusnu a stěžoval si, že nemáme klimatizaci.

“Vždyť si můžeš vystrčit tu svou kebuli z okna,” navrhl jsem mu. “To si rovnou i umyješ vlasy.”

“Copak to mám zapotřebí?”

“Jestli máš vši, tak ano.”

“Styď se.”

“Proč?”

“Protože ten, kdo má tolik blech, by neměl takhle mluvit.”

“Jestli si nedáš pozor, naskáčou na tebe.”

Počasí také zavinilo, že jsme se opozdili. Glenda už byla v práci.

Měla na sobě upnuté černo červené legíny a rovněž velice těsnou krátkou černou sukýnku. Nad tím tričko s kulatým výstřihem, které odhalovalo její do hněda opálenou pokožku

“To je síla,” řekl jsem.

“Co je síla?”

“Ten tvůj oděv.”

“To není oděv, Johne, to je moderní, jestli rozumíš, co tím chci říct.”

“Ne přímo.”

“To taky nevadí. Kromě toho za to nemusíš platit.

A ve výprodeji je všechno mnohem levnější.”

“Aha, takže to se těchle hadrů nemohli zbavit. No jo, vždycky se najde někdo, kdo…”

Když Glenda zvedla děrovačku, zmlkl jsem. Občas se dokázala rozlítit jako fúrie. Zmizel jsem ve své kanceláři, kde už na mne čekal Suko a ukazoval na okno.

“Přestalo pršet.”

“No a?”

“Jen tak.”

Slunce vykouklo z mraků a začalo zase vysílat zářivé paprsky. Brzy začne z mokrých vozovek stoupat pára a střed města se promění v saunu.

Glenda Perkinsová se objevila s čerstvě zalitou kávou a se zprávou. “Někdo ti volal, Johne “

“A kdo?”

“Jistý Mason Todd.”

Zapřemýšlel jsem, podíval jsem se na Suka,

který zavrtěl hlavou a byl z toho jména stejně málo moudrý jako já.

“Neznám. Co chtěl?”

“Nemám ponětí. Jen tvrdil, že jsi chodil kdysi s jeho bratrem do školy.”

Mávl jsem rukou. “Aha, to je…”

“Říká ti něco jméno Eddy Todd?”

Moje odpověď následovala po třech vteřinách.

“To ano, Glendo. Eddyho Todda znám.”

“Ten prý byl tvým spolužákem.”

“To je dokonce pravda.”

Glenda položila lístek vedle šálku a ukázala na řádek čísel. “Na tohle číslo můžeš zavolat Masonu Toddovi. Prosil naléhavě, abys mu zatelefonoval. Zkoušel to už včera, ale neměl štěstí.”

“Řekl, oč jde?”

“Ne!” Glenda pokrčila rameny. “Ale dělal, že je to velice naléhavé. Znělo to, jako by byl pod strašným tlakem. Jak povídám, víc nevím.”

“Díky.”

Podíval jsem se na telefonní číslo. Podle předčíslí to muselo být místo někde na jihu, poblíž Portsmouthu nebo Southhamptonu. Tam, kde bylo strmé pobřeží a končily písečné pláže.

Když jsem vytáčel číslo, Suko usrkával kávu. Mason Todd zřejmě číhal hned vedle telefonu, protože okamžitě zvedl sluchátko a když jsem se představil, bylo slyšet, jak si oddechl.

“Konečně, pane Sinclaire.”

Tiše jsem se zasmál. “Vypadá to, jako byste měl spoustu problémů.”

“Dá se to tak říct.”

“A jakého druhu?”

“Znáte ghouly?”

Suko, který poslouchal se mnou, najednou ztuhl stejně jako já. Jsou určité věci nebo démoni, na něž jsme alergičtí.

K nim patří i ghoulové.

Byli nejodpornějšími ze všech démonů. Dlouhou dobu jsme od nich měli pokoj. A to se teď mohlo rázem změnit.

“Řekl jsem snad něco špatného, pane Sinclaire?”

“Ne, naprosto ne. Já to jenom zopakuji. Hovoříte o ghoulech?”

“Ano.”

“A jak jste na ně přišel?”

“Jeden z nich je u mne na zahradě.”

Zamrkal jsem a najednou mi vyschlo v krku. “U vás na zahradě? Slyšel jsem správně?”

“Je to tak.”

“Tak to mi vyprávějte.”

V následujících chvílích jsme se Sukem vyslechli téměř neuvěřitelný příběh. To, jak byl podán, však nasvědčovalo, že člověk, který telefonoval, si z nás netropí žerty.

“Kde bychom vás mohli najít?”

“Takže chcete přijet, pane Sinclaire?”

“Ano, podívám se na tu záležitost.” Suko zamával rukou. Nechtěl jet se mnou.

“Znáte Selsey?”

“Měl bych?”

“Je to malá obec na pobřeží, poblíž Portsmouthu.

Bydlím nedaleko, ale v Selsey bychom se mohli setkat. Ve Fishermans Inn. Tu hospodu zná každý.”

“Dobrá.”

“Kdy vyjedete?”

“Nejpozději za hodinu.”

“Zařídím se podle toho. Mockrát vám děkuji, pane Sinclaire. Dodal jste mi odvahu.”

“To je v pořádku.”

Suko se ušklíbl, když jsem zavěsil. “S ghoulem si snad poradíš i sám nebo ne?”

“Vynasnažím se.”

“Takže pěknou zábavu a hezky se tam načichej.”

“Mohl bys mi hned dát svou kolínskou, starouši,” navrhl jsem, když jsem vstával ze židle.

“Pročpak?”

“Jestli je něco horšího než smrad, který šíří ghoul, tak je to tvoje kolínská.”

Suko se urazil. Odsekl jen: “Až se to dozví Glenda…”

“Co ta s tím má společného?”

Inspektor se zasmál od ucha k uchu. “Dala mi ji totiž k vánocům.”

Po téhle odpovědi jsem se snažil co nejrychleji vytratit.

Velice mi vyhovovalo, že jsem mohl opustit

výheň, ve kterou se proměnil Londýn a že jsem mohl zamířit na pobřeží. Tam sice bylo také léto v plném proudu, ale jiný vzduch.

Zdaleka tam nebylo takové dusno a ani tolik vedro. Otevřeným bočním okénkem Roveru mě do tváře lechtal příjemný vánek.

Selsey bylo typickým výletním místem. Obec se vyznačovala spoustou hotelů a penzionů, nebyly tady žádné věžáky, zato to tu vřelo turisty a opodál bylo strmé pobřeží, do něhož narážely zpěněné vody oceánu.

Našel jsem parkoviště. Nebylo ani příliš daleko od místa, kde jsme se měli sejít. Byla to zřejmě nejvyhlášenější restaurace v Selsey, protože všichni, kdo zde něco znamenali, chodili právě tam.

Buď se sedělo venku u kulatých stolů, nebo se hosté scházeli pod širokou kopulí zimní zahrady, do níž jsem také vešel poté, co jsem se rozhlížel venku a neoslovil mě tam žádný Mason Todd.

Jako poznávací znamení jsem si pod paži zastrčil jakési londýnské noviny. Prastarý trik, který byl však pořád účinný.

Přesto jsem ho poznal. Stál dost stranou, ve společnosti dvou krásek v proklatě krátkých šortkách, které ještě více prodlužovaly jejich nohy.

Dívenky byly mladé. Ze dvou stran mluvily k lehce podnapilému a trochu vyžile vypadajícímu Masonu Toddovi, který neustále vrtěl hlavou. Zamával na mne a zdálo se, že docela ztratil zájem o ty dvounohé víly, které měly hřívy vlasů odbarvené nabílo a byly nápadné už jen tím.

“Hej, pane Sinclaire, pojďte sem!”

Zastavil jsem se u stolu a odložil jsem noviny.

“Nechci rušit, ale…”

“Běžte.” Každá dostala plácnutí na zadek. “A teď můžete zmizet.”

“Ale budete na nás myslet,” řekla dívka, která byla zvlášť dobře opálená. “Jen žádné vedlejší roličky. Může to být klidně něco většího. Já nejsem jen tak někdo.” Provokativně vystrčila prsa, ale Todd se na ni ani nepodíval.

Obě se tedy sebraly a odtáhly. Mason zavrtěl hlavou a pak si přejel rukou po tváři. “člověk nikdy nemá klid.”

“Jiní by to tak neviděli.”

“Jasně, to vím, pane Sinclaire. Taky bych je hned dostal do postele, jenže já nechci. Jde jim o džop. Chtějí k filmu…”

“Vy jste z branže?”

“Ano, jsem agent.”

“Pak to ovšem chápu.”

Usmál se a objednal blue river. Tenhle drink se vyznačoval velmi pronikavou chutí. Vypil jsem ho a pak jsem řekl: “Ale ty dívky nejsou tím, co vás trápí?”

“Ne, ačkoliv i ony by se mohly stát problémem.

Vyprávěl jsem vám o Holly?”

“Jen v náznacích.”

“Její kosti jsem našel u sebe na zahradě, pane Sinclaire.”

“Jak to víte?”

“Neexistuje jiná možnost.”

“Když to říkáte.”

“Věřte mi. Je to hrozné. Hned tam zajedeme a můžete se na místo činu podívat sám. člověk dostává husí kůži, když to vidí.”

“Říkal jste něco o mrtvolném zápachu. Vznáší se nad zahradou neustále?”

“Ne. Předevčírem to začalo. Minulou noc jsem také nestrávil u sebe v domě.” Jeho oči dostaly vystrašený výraz. “Víte, co je to za pocit, když neznáte nepřítele, ale musíte počítat s tím, že se každou chvíli objeví?”

“Dovedu si to představit.”

“Takže se mi zdálo bezpečnější, když nebudu v domě. Teď, když už jste tady, se cítím líp. To je všechno jasné.”

“Díky za poklonu, ale neměl byste mě považovat za supermana.”

“Eddy byl vámi nadšen.”

“Ten přeháněl už ve škole.”

“Ne, ne, to vám nevěřím. Musel toho o vás hodně číst, pane Sinclaire.”

Mávl jsem rukou. “Většinou jsou to výmysly, pane Todde. Ale vraťme se ještě jednou k tomu zápachu, který se šíří na vašem pozemku. Jste si jistý, že jde o mrtvolný zápach, a ne o shnilé rostliny?”

“Naprosto. Když hnijí rostliny, pane Sinclaire, páchne to jinak.” Dal jsem mu zapravdu.

Zaplatil účet u milé servírky s jasně červeným čepečkem ve vlasech.

Venku jsme spatřili dlouhonohé dívky, které tam postávaly se slizce vypadajícími mladíky. Vlasy měli napomádované, až se jim leskly. Děvčata si nás

všimla a zamávala na Todda.

“Nezapomeňte na nás!”

Todd se zeširoka usmál. “Ne, ne, nemějte obavy, dámy. Možná z toho něco bude. Vaše vizitky přece mám.”

Za chvíli je roztrhal a zahodil je do odpadkového koše. “Hloupé nány!” utrousil. Pro něj tím bylo toto téma vyřízeno. “Kde jste zaparkoval vůz, pane Sinclaire?”

“Tady na velkém parkovišti.”

“Dobrá, takže jeďte za mnou. “Ukázal na žlutý Jaguár.

“Pěkné auto,” pochválil jsem.

“V mé profesi je to často dost důležité. Lidi se holt dívají na zevnějšek.”

Dal jsem mu zapravdu. Byl nápadný už tím, jak byl oblečen. Přes ruku měl přehozené červené sako. Na sobě bílou košili a černé kalhoty a boty z kůže nabarvené na červeno.

čekal, dokud jsem nezajel se svým starým služebním Roverem až k jeho Jaguáru. Pak se rozjel směrem k pobřeží.

Na okraji obce stálo také několik letních domů, tu a tam penziony, hotely a malé zahrádky, které všechny vypadaly vesměs velmi upraveně. Okolí bylo plné syté zeleně, která stoupala až k moři, ale poskytovala místo i pro četné muldy, v nichž se často choulily překrásné domy.

Byly to malé vily kombinace skla, kamene a dřeva. Tady si ještě mohli architekti dostatečné vyhrát, protože tu byl dostatek plochy. Bylo ovšem

jasné, že ceny za pozemky se tady záhy vyšplhají do závratných výšek.

K Toddově domu vedla cesta. Vinula se kopci a končila na vrcholku jednoho z nich. To už jsme však dávno projeli zahradou.

Visel jsem těsně za žlutým Jaguárem. Bránu dole nechal Todd diky dálkovému ovládání otevřenou a oba jsme pak zastavili na velkém prostranství před širokou garáží.

Když Todd vystoupil, také jsem se ohlédl dozadu. Zahrada byla jedna veliká kvetoucí a bzučící divočina, v níž se velice dobře dařilo hmyzu.

Na modré obloze bylo jen pár mráčků. Ty se také záhy rozplynuly.

“Tak co říkáte, pane Sinclaire?” Todd stál vedle mne, ruce zabořené do kapes kalhot ze směsi hedvábí a lnu.

Dům jsem už viděl. Bylo tady použito mnoha skla, více než kamene a také více než dřeva. “Je to impozantní stavba. Žije tady hodně lidí?”

“Obývám ten dům sám “

Úsměv mi zmrzl na rtech. “To vás teď mám obdivovat nebo litovat?”

“Taky se takhle občas ptám. Jenže v téhle branži jsou lidi divní. A totéž se čeká od agentů. Nejsme holt jiní, než filmové hvězdy nebo režiséři.”

Kývl jsem směrem k zahradě, která ležela pod námi. “Vám se líbí takováhle divočina?”

“To ne. Většinou se zdržuji v domě. Ale vy se asi chcete podívat na zahradu, že?”

“Zatím.”

“Pojďte, půjdeme po schodech. Tak si to trochu zkrátíme. Normální cesta je delší.”

Bylo třeba se tady vyznat, aby člověk našel schodiště, protože jeho začátek byl zakryt kobercem rostlin. Todd dal naštěstí postavit schodiště dost široké a stupínky byly bezpečné. Vedly hustým porostem, kvetoucími rostlinami s dlouhými stonky, které vydávaly zvláštní vůni a lákaly hmyz.

Na konci schodiště jsme zahnuli doleva. Todd klestil cestu. Zmínil se předtím o jakési plastice, o uměleckém díle, které ve mně však vyvolávalo pochybnosti protože já jako normální člověk jsem v tom žádné uměni neviděl.

“Tady to bylo. A támhle je krev “

Nebyl jsem Sherlock Holmes a neměl jsem u sebe lupu. Ale tmavou skvrnu nebylo možné přehlédnout. Byla přímo na hraně. Krev byla zaschlá a vytvářela škraloup, který vedl na jedné straně dolů.

“Co na to říkáte?”

Sehnul jsem se, pak jsem se zase napřímil a

přikývl jsem. Máte pravdu, je to krev.”

Mason Todd vypadal, jako by ho to uklidnilo.

“Ale kde jsou kosti?”

Zakýval ukazováčkem. Vykročil jsem za ním. Po několika krocích jsme došli na místo, kde byla zem zkypřená, jako by tam někdo ryl.

“Musel vylézt odtud zespodu, pane Sinclaire.”

Než jsem se podíval na zbytky, zeptal jsem se toho muže, jestli vůbec ví, co je to ghoul.

“Ano. Je to něco jako umrlec.”

“Něco takového. Je to slizovitá bytost, která se

živí umrlci. Pokud se někde vyskytuje, pak na opuštěných hřbitovech, kde má dostatek potravy.”

Todd na mne úkosem pohlédl. “Měl bych otázku, pane Sinclaire. Vidíte tady někde hřbitov?”

“To ne.”

“Já také ne. A další dotaz. Jak se tedy mohlo ghoulovi podařit dostat se na můj pozemek?”

Pokrčil jsem rameny. “Mně ten dům nepatří, pane Todde. To musíte vědět vy.”

“Nemám tušení.”

Věnoval se prohlížení kostí. Okamžitě jsem poznal, že jsou to lidské kosti. Nebyly ani staré, to by vypadaly jinak. Některé z nich byly holé, na jiných ještě visely kusy kůže nebo masa.

Kromě toho jsem ucítil ghoula. Přesně tam, kde byla půda rozrytá, byl zápach nejintenzívnější. Seděl tam jako zvon, kterým nemohl pohnout ani silnější poryv větru. A omezoval se jen na to místo.

“Máte nějaký plán, pane Sinclaire?”

Ukázal jsem na měkkou zem. “Musíme počítat s tím, že ghoul, pokud se skutečně jedná o ghoula, se ukrývá támhle.”

“A jak se k němu chcete dostat? To chcete kopat?”

“To by byla jedna možnost, pane Todde. Ale počítám s tím, že se ukáže sám. Když ucítí lidi, není k udržení.”

“Tak to bychom potřebovali návnadu.”

“Správně,” odvětil jsem s úsměvem.

Mason Todd na mne pohlédl. “Jen neříkejte, že chcete sám sloužit jako návnada.”

“Tak jsem si to myslel.”

“To chcete zůstat zde?”

“Ano Mohl byste mi sehnat skládací židličku. Vždycky jsem rád číhal na ghouly. Patří to k mým oblíbeným zábavám.”

“Teď si ze mě, člověče, utahujete.”

“Ani nápad, pane Todde. Skutečně si tady chci na ghoula počkat. Ukáže se.”

“Dejme tomu, že přijde. Co uděláte pak?”

“Zabiju ho.”

“Jen tak?”

“Jistě.”

Přejel si rukou po tváři.

“Máte prostě šílené sebevědomí, člověče. To bych tedy nedokázal.”

“Zato ale máte šance u žen a u dívek. Já holt u démonů, v tom je ten rozdíl.”

Jen se uchechtl, podíval se na oblohu a zeptal se, jestli se chci posadit v zahradě už teď.

“Ne, až se začne stmívat.”

“Nevěříte, že by se ukázal už teď? Chci říct, že Holly odešla z domu ráno a to byl…”

“Není tady patrný, pane Todde. Jinak by byl ten mrtvolný zápach mnohem intenzivnější.”

“Ještě horší?”

“Přesně tak.”

Todd neodpověděl. Otočil se a opět zamířil do domu.

Vydal jsem se za ním pohroužen do úvah. Až se ghoul objeví, bylo by pro mne hračkou zničit ho mými zbraněmi. Pak bych zase mohl odjet a vše by bylo v

pořádku. To se mi ovšem nezdálo. Ne že bych měl něco proti věcem, když jsou v pořádku, právě naopak, ale počítal jsem s tím, že ghoul se neobjevil jen tak bez důvodu a nezdržoval se na zahradě pro nic za nic. Podle mého názoru se za tím muselo skrývat něco vážnějšího.

Důvod jsem neznal, pokud nějaký existoval.

Budu se prostě muset nechat překvapit.

V domě mě Todd zavedl do velké obytné místnosti. Byla zařízena tak trochu ve westernovém stylu. Alespoň kožešiny, které tam ležely na zemi, byly pravé.

Todd viděl, že se mi to nelíbí a řekl: “Ta zvířata jsem sám nezastřelil, kožešiny jsem dostal darem.”

“To je vaše věc.”

“Co vám mohu nabídnout? Mohli bychom se najíst, napít, pokud chcete.”

“Jen něco k pití. Nic alkoholického.”

“Jistě.” Zmizel v kuchyni.

Sáhl jsem po telefonu, zavolal Sukovi a podal jsem mu krátkou zprávu o situaci.

“Slyším, že se cítíš docela dobře, starouši.”

“Zatím,” odpověděl jsem a nebylo to nijak přehnané, protože se mě zmocnil neklid, který se postupem času neustále stupňoval.

Cosi viselo ve vzduchu a nebyla to jen bouřka…

K večeru se přihnaly mraky. Těžké a husté se valily po mohutné široké obloze. Na západě se chystalo něco, proti čemu neměl pohasínající den sebemenší šanci. I světlo se změnilo a nastala neobvyklá hra barev.

Slunce se ukrylo za mraky a osvětlovalo je. Jeho žlutorudá záře a šeď mraků se mísily v zeleň. Vypadala naprosto průzračná a chladná a připomínala polární záři. Bylo to fascinující.

Ne ovšem pro Masona Todda. “člověče, Sinclaire, chtěl bych mít vaše nervy.”

“Jak to myslíte?”

“Stojíte si tady, díváte se na krajinu. To bych já nedokázal “

Nereagoval jsem na to. “Je to nádherný pohled, pane Todde. Za něco takového byste mohl vybírat vstupné.”

“Nechtě toho! Budu rád, až to celé svinstvo skončí, to mi věřte. Zabijte toho ghoula, abychom měli co oslavovat.”

“Vynasnažím se.”

Todd se napil. Namíchal drink, z něhož byl cítit

gin.

“Copak, Sinclaire? Kdy se půjdete podívat na

toho našeho přítele? Už jste ho…?”

“Ne, počkám, až se setmí.”

Odložil sklenku a podíval se na obloženou vnější stěnu.

“Tu příšeru je prostě třeba zničit. Nemůže už

zůstat v mé zahradě.” Zaťal ruce v pěsti. “Vyžádalo si

to už dva mrtvé, Sinclaire.”

“Už při tom prvním nálezu jste měl zavolat policii, pane Todde.”

Podíval se na mě tak užasle, jako bych řekl něco sprostého.

“Policii? Víte vy vůbec, co povídáte, Sinclaire’? Ne, policii v žádném případě. Vždyť bych se zesměšnil. Ti by se na mě dívali jako na idiota nebo by mě dokonce strčili za mříže, protože by si mysleli, že…”

“Nemáte zrovna nejlepší mínění o… “

“To je pravda, Sinclaire. Poldy nesnáším. Tedy vlastně jsem s nimi neměl zatím co do činění. Jenže to se teď trochu změnilo. Ale vy jste výjimka “

“To je pro mě velká čest.”

Todd dopil sklenici, odložil ji a usmál se. Pak se díval za mnou, jak kráčím směrem ke dveřím “Chcete do zahrady, Sinclaire?”

“Chtěl bych, ano…”

“No, až ke dveřím půjdu s vámi “

Docela jsem chápal jeho obavy. Konec konců se zachoval celkem dobře, nepropadl panice a kývl směrem k zahradě

“Tamhle to už je váš rajón, Sinclaire.”

Zvedl jsem silnou baterku, kterou mi dal. V zahradě bylo prostě příliš tma, protože z oblohy se začaly snášet temné stíny.

Zápach mi připadal ještě silnější. Bouřka nepřišla Nebylo vidět ani zablýsknutí v dálce. Ale dusno bylo nadále. Těžký vzduch ležel nad celou zahradou jako neprodyšná přikrývka.

Na pobřeží není mnoho dní, po které se nepohne ani větřík. Dnešní den patřil k těmto vzácným výjimkám. O nějakém osvěžení jsem si mohl nechat pouze zdát. Zato mě do tváře lechtala vysoká stébla trávy, když jsem kráčel po schodech a připadal jsem si, jako bych byl na míle vzdálen od lidské civilizace

Vzduch byl velmi řídký a nesly se v něm do dálky všechny zvuky. Jednou jsem zaslechl ze silnice hluk motoru. Po pobřežní silnici uháněl náklaďák. Stál jsem na konci schodiště.

Kdesi v dálce švitořili ptáci. Pronikavý zvuk mi zněl nad hlavou a nesl se dál.

Baterku jsem svíral v pravé ruce. Její prázdné oko jsem namířil na zem Zatím jsem ji nepotřeboval. Kromě toho jsem ji chtěl použit co nejpozději

Poslouchal jsem pozorně každý zvuk a sám jsem se snažil chovat co nejtišeji. Intenzívní mrtvolný zápach jsem zatím necítil.

Rozhodně nebylo žádným potěšením, bojovat s ghoulem, ale přesto jsem si už přál, aby se objevil. Ta bestie prostě musela odtud. Nesměla už dostat další oběti

Zejména zajímavý jsem byl pro hmyz. Soustředili se na mě komáři. Jenže já jsem je neodháněl, protože by to bylo příliš hlučné.

Ve tmě se zahrada proměnila. Připadalo mi, jako bych kráčel cizím světem. Nebyl tichý. Všude kolem mne se ozývaly tajemné zvuky. Chrastilo to a praskalo. Myši, které teď vylézaly z děr, hledaly potravu.

Ano, a pak mě to ovanulo!

Odporný puch, zápach, jaký vydávají mrtvoly, které jsou v pokročilém stadiu rozkladu.

Ten zápach mi dočista vyrazil dech. Jako neviditelný oblak mě zahalil. Na chvíli se mi udělalo nevolno, protože jsem se nadechl bez přípravy. Zápach vycházel nejen ze země, ale byl i ve vzduchu, což znamenalo, že ghoul je už zde.

Rozhodl jsem se riskovat a rozsvítil jsem baterku Paprsek byl jako ruka, která prohmatávala tmu a vytrhávala z ní jednotlivé světlé ostrůvky.

V bledém světle vypadala zahrada jako strašidelná kulisa. Chyběly ještě cáry mlhy, které by se tady vznášely.

Zato jsem si všiml lesklé stopy, když jsem zamířil baterkou na zem. Paprsek klouzal po půdě a pak narazil na stopu, která vypadala jako široký pruh a odporně páchla

Sliz ghoula!

Už jsem měl toho zápachu plná ústa. Přesto jsem dýchal nosem, stál jsem nedaleko od nakypřené země a ghoul byl v místě, kde se mohl dobře ukrýt.

Na chvíli dopadl paprsek baterky na neobvyklou plastiku, zamířil jsem jím dál a osvětlil chvějící se větve křoví, které určitě nerozhýbal vítr.

Jestli se ghoul někde ukryl, pak určitě za tímhle keřem. Zbraň jsem nevytáhl. K tomu, abych ho zabil, jsem měl k dispozici jednak berettu a pak i posvěcenou stříbrnou dýku. Nebyl by to první požírač mrtvol, kterého bych ostřím dýky zničil.

Zamířil jsem rovnou ke křovinám. Vypadaly jako

přerostlá tráva. Slizká stopa vedla přímo k hustému

bambusu. Přesně před ním skončila. Ghoul tam ovšem nebyl. Najednou jsem za sebou zaslechl čvachtnutí, jako by někdo doskočil do kaluže.

Prudce jsem se otočil.

Doběhl mě. Falešnou stopu nastražil dobře. Objevil se za plastikou a zatímco se na mě řítil, mohl jsem si ho dobře prohlédnout. Připomínal čímsi obrovitou láhev, protože tam, kde měl hlavu, vypadal jinak. Neměl ani ústa. Zuby vypadaly jako dvě řady hřebenů položených proti sobě.

Byly velice nebezpečné. Dokázaly roztrhat zvíře i člověka, ovšem až poté, co byli mrtví. Ghoulové se totiž nepouštěli do svých obětí. Nejprve je zabili a pak teprve je spořádali.

Tenhle mě chtěl zabít kamenem. Jako kus gumy mu najednou vylétla paže vzhůru. Velmi intenzívní zápach byl prostě příšerný. Sotva jsem popadal dech, když jsem uskočil, abych se vyhnul ráně.

Kámen dopadl s tupým zaduněním na půdu zahrady. Podruhé ho do výšky nezvedl, protože to už jsem vytáhl stříbrnou dýku a mrštil jsem ji do rosolovité hmoty.

Zbraň mu vnikla do těla. Sledoval jsem její dráhu. Zabodla se až po rukojeť, protože slizovitá hmota jí nekladla téměř žádný odpor.

Pro jistotu jsem ještě vytáhl berettu, ale nemusel jsem ji použít, protože se stalo přesně to, s čím jsem počítal.

Ghoul se rozpadal. Zevnitř vysychal, což bylo i slyšet, protože ze slizu se vytvořily krystaly a ty tělo zmenšovaly.

Posvítil jsem mu na tvář.

Velká ústa s nebezpečnými zuby se pohnula. Obě poloviny se rozevřely, ale nenašly kořist, do níž by se mohly zakousnout. Objevil se rovněž náznak obličeje. Obličeje, který jsem nikdy neviděl, který obličejem nezůstal dostatečně dlouho, abych se na něj mohl soustředit, protože sliz vysychal dál.

Praskavé zvuky zněly, jako bych rukou drtil cukr na prášek.

Zbyla pouze skořepina, která se bíle rýsovala na zemi. Když jsem zvedl dýku, očistil ji a zase schoval, kopl jsem do skořepiny. Neustále jsem byl zahalen mrtvolným zápachem. Jenže ten už se dál šířit nebude.

Takže takhle to je, pomyslel jsem si a zavrtěl jsem hlavou. Docela jednoduché a prosté. Tak snadný případ jsem za svou kariéru ještě nezažil.

V podstatě jsem mohl být rád, ale nebylo to tak. Nevěděl jsem, proč možná se mi to zdálo přece jen příliš jednoduché.

Proč se ten ghoul zdržoval tady? Proč si vybral právě tuto zahradu? Pro požírače mrtvol byly zárukou existence hřbitovy, jenže tohle hřbitov nebyl.

Umiňoval jsem si, že si o tom problému ještě jednou promluvím s Masonem Toddem. Možná, že bude vědět víc, pokud jde o historii toho domu.

Než jsem se vrátil zpátky do domu, porozhlédl jsem se po bližším okolí. Zvlášť mě zajímalo místo, které vyhrabal ghoul. Několikrát jsem na ně posvítil, ale neobjevil jsem tam žádné stopy, které by nasvědčovaly, že ghoul by tady měl ještě nějakého

sobě podobného druha.

Zdálo se, že tady byl opravdu sám.

Opět o jednoho méně, a přesto jsem měl vztek, že tito odporní tvorové vůbec existovali.

Pro mne už nebyla v zahradě žádná práce. Už se docela setmělo, pouze daleko na západě se rýsoval na obloze jasný pruh.

Docela jsem si dokázal představit, že Mason Todd už byl velice nervózní a že netrpělivě čekal. Dům vypadal jako geometrický ostrov, protože velká panoramatická okna byla rozsvícená.

Todd potřeboval světlo, pak se cítil bezpečněji. Páchl jsem, jako bych sám vystoupil z hrobu.

Zápach z ghoula mi pořád ještě vycházel ze šatů a určitě jen tak snadno nezmizí.

Když jsem tentokrát vystupoval po schodech nahoru, svítil jsem si. Todd mi vyšel vstříc. Myši utíkaly před světlem baterky, a také ježek, který se vydal na jejich lov, se ukryl v husté trávě.

Vystoupil jsem po schodech a teprve nahoře jsem zaregistroval jemný teplý vánek, který mi ovanul tvář. Bylo to velmi příjemné, ale zápach neodvál ani vítr.

Mason Todd mi chvatnými kroky spěchal vstříc z domu. Mával na mě. Pak se na mě podíval a zastavil se. Košile mu kolem těla vlála jako prapor.

“Tak co, je tam ještě?”

Zavrtěl jsem hlavou a usmál jsem se.

Tu najednou zaklonil hlavu. Tichem zahrady se nesl jeho hlasitý nevázaný chechot. Pěstí několikrát praštil do vzduchu, do neviditelného protivníka.

“Tak, a je to!” vykřikoval se smíchem. “Zatraceně, povedlo se!”

Skočil ke mně, objal mne a vykřikoval něco o bratrovi, který měl dobrý nápad, zavolat mě.

“To bychom měli oslavit, Sinclaire.” Ještě pořád celý rozesmátý ustoupil, pak najednou nakrčil nos a zakroutil jím.

“člověče, vy smrdíte jako…”

“Klidně řekněte ghoul.”

“Jo, smrdíte jako ghoul.”

“To se nedá nic dělat.”

“Stejně. Jak jste to dokázal, Sinclaire?”

“Až se osprchuju, řeknu vám to, ano?”

“Fajn.”

Z šatů jsem ten zápach nedostal, ale Todd mi slíbil, že moje oblečení zavěsí před větrák, který dělal pořádný vítr.

Tohle řešeni příliš nepomohlo. Bylo ovšem lepší než vůbec nic a dokazovalo i Toddovu dobrou vůli.

Jeho koupelna byla super. Byla veliká jako leckterý byt a mohl jsem se v ní pořádně natáhnout. Světlý mramor se mi velice líbil. Určitě stál spoustu peněz.

Protože dvířka některých vestavěných skříněk byla otevřená, mohl jsem nahlédnout dovnitř a zjistil jsem, že v nich není jen pánské prádlo.

Bylo tam i několik flakonů s voňavkami. Opět jsem si vzpomněl, čím se vlastně Todd zabývá. Holky se tady zřejmě střídaly jako na běžícím pásu.

Byť se feministky proti tomuto chování stavěly sebevíc vehementně, prostě mu nezabránily.

Film a televize pořád přitahují lidi jako silný magnet.

Samozřejmě jsem se sprchoval déle než jindy. Byl to náramný požitek, nechat na sebe téci vodu ze všech stran, přičemž jsem ještě mohl regulovat její tlak.

Velmi intenzívní sprchovací gel sice způsobil, že zápach zmizel, ale v ústech jsem ho pořád ještě cítil.

Do koupelny nakoukl Todd. “Mám vám připravit jiné šaty, pane Sinclaire?”

Zavřel jsem sprchu a zeptal jsem se s úsměvem:

“To ten ventilátor nezabral?”

“Obávám se, že ne.”

“Fajn, pokud mále stejnou velikost jako já.”

“Do mých hadrů byste se měl vejít.”

“Jen aby to nebylo něco příliš extravagantního.”

“Bez obav, Sinclaire, mám všechno.”

Osprchoval jsem ze sebe poslední pěnu. Pak se vrátil a položil na židli šaty. Košile byla ostře červená, kalhoty bílé, volně střižené. Odkudsi dokonce vyhrabal černé sako. Nebylo špatné a mělo docela módní fazónu.

“Je to v pořádku?”

“Jasně.”

Vyšel jsem ze sprchy, rychle jsem se osušil a převlékl. Staré šaty jsem si vzal s sebou. Nové věci mi byly volnější, ale celkem mi slušely.

Mason Todd na mě čekal ve velkém obýváku.

“Nechcete ty staré šaty zahodit?”

“Co vás nemá. Dám je do čistírny.”

Klíč od vozu jsem už držel v ruce. Venku jsem

všechno naskládal do kufru auta.

Bylo příjemně. V dáli, směrem k Selsey, zářila nocí světla. Vypadala jako vzdálené hvězdy a když po silnici jela auta se zapnutými reflektory, vypadalo to, jako by se tmou vznášely světlé závoje.

Todd ke mně přistoupil. “Chcete zůstat venku, pane Sinclaire?”

“Vlastně ani ne.”

“Jinak bych přinesl židle. Mohli bychom třeba zajet do Selsey. Znám tam podnik, který se vám určitě bude líbit. Měli bychom přece pořádný důvod k oslavě. Je na vás, jak se rozhodnete.”

“Fajn, takže bych vám rád řekl, že nejsem z těch, kdo by potřeboval notně oslavovat.”

“Výborně. Já v podstatě taky ne.”

“Takže se vrátíme.”

Mezitím už Todd pár věcí připravil. Z nádob s ledem vyčnívala hrdla dvou láhví. Jedna byla se šampaňským a druhá byla láhev bílého vína.

“Co si dáte?”

“Kdyby to bylo možné, dal bych si k vínu minerálku.”

“Fajn.”

Přinesl vodu. Mezitím se spustila velká panoramatická tabule skla. Zmizela v zemi, jako by ji podlaha najednou pohltila.

Osvětlení bylo uspořádáno tak, aby lampy neoslňovaly, ale poskytovaly dost světla k pohodlné orientaci v pokoji.

Usadil jsem se v ohromném koženém křesle.

Vzduch, který sem zavanul, voněl solí a mořem.

Také Mason Todd se napil vína. Seděl v křesle šikmo proti mně, měl natažené nohy a připil mi. Chablis chutnalo velmi intenzívně a tak trochu jako čerstvé seno.

“Je dobré,” pochválil jsem.

“Nechávám si ho vozit přímo z Francie.” Zatočil skleničkou v prstech, svraštil čelo a poznamenal: “To není problém.”

“A co potom?”

“Vy, pane Sinclaire.”

Dost mě to překvapilo. “Já že jsem problémem?

To nechápu.”

“Ne vy přímo, ale vaše chování, které mi připadá tak neobvyklé.”

“To mi musíte vysvětlit.”

“Rád. Vlastně jsme měli důvod k oslavám a kdoví ještě k čemu. Místo toho tady sedíme naproti sobě jako smuteční hosté nebo jako lidé, kteří mají o čem přemýšlet. Zvlášť vy. Co je to s vámi?”

Usmál jsem se. “Jak bych měl podle vašeho názoru reagovat? Jásat, tancovat?”

“To zrovnat ne. Jestli jste upřímný, musíte uznat, že tak jako vy by se nechoval snad nikdo.”

“To máte pravdu.”

“Tak co se děje?”

Upil jsem doušek vína a zamyšleně jsem sklenici odložil. “Máte pravdu, nejsem spokojený.”

Todd rozpažil ruce. “Ale ghoul je přece zničen. Podařilo se vám vyčistit zahradu, i když pořád ještě nemohu pochopit, jak se něco takového mohlo stát.”

Usmál jsem se. “Vidíte, a to už se dostáváme blíž

k jádru věci. Nevím, kde se tady ten ghoul vzal.”

“Copak vás to ještě zajímá?”

Dokonce velice. Ani v říši démonů se nic neděje bez důvodu. I oni mají motiv, když se najednou objeví. To mi věřte.”

“Motiv?” zopakoval muž. “Tomu nevěřím, Sinclaire. Ne, tohle neberu.”

“Ale je to tak.”

Napil se, podíval se na mne, usmál se, opět se napil a pokrčil rameny. “Lituji, Sinclaire. Já jsem démonům žádný důvod nebo motiv neposkytl. To vám přísahám, na to můžete vzít jed. Já ne.”

“A co třeba nevědomky?”

“To je možné. Stačí vám, když odpřísáhnu, že jsem s těmi bytostmi neměl nikdy nic společného? Ano, zprostředkovával jsem herce pro horory, ale to byly filmy, nikoliv skutečnost. V každém případě je to velice divné.”

“Ten dům jste postavil vy?”

“Nechal jsem ho postavit.”

“To je jasné. A proč zrovna tady? Proč se člověk vaší profese stáhne do takové samoty?”

“Nesmíte se na to dívat takhle, Sinclaire. Nejsem tady vzdálen světským věcem, jestli myslíte tohle. Mám ještě byt v Londýně. Ale tady se mi líbí. Nepotřebuji ruch velkoměsta. Kdo ode mne něco chce, ví moc dobře, kde mě najde. A když ne, je mi to jedno.”

“Je tady asi dost draho, co?”

Todd přikývl. “Jasně. Ti, kteří se támhle dole ve vsi scházejí, nepatří zrovna k nejchudším. Přesto je

tam i spousta takových, kteří bohatství jen

předstírají.”

“Jako Holly?”

Todd se ušklíbl a usmál současně. “Holly, to byla událost, bomba. Dala mi opravdu zabrat” Přejel po kůži křesla, jako by hladil její tělo. Jeho oči přitom dostaly měkký lesk vzpomínky.

“Holly vás nikdy nemilovala.”

Usmál se. “Ne. V téhle branži milují lidé sami sebe. Skutečná láska je velice vzácná. Když se pak dostaneme na světlo, všechno se většinou točí kolem nějakých skandálů. Nikdy si nikde nepřečtete, že to v nějakém manželství klape.” Mávl rukou. “Neznám taky žádné, které by bylo dobré. Holly byla druhá holka, která zmizela. Po Jill, po tom prvním děvčeti, se nikdo nesháněl. Přišla ze severu, aby tady udělala štěstí. Všechny jsou stejné. A její kosti jsem našel stejně jako Hollyny. Je to příšerné, Sinclaire, ale teď už je to pryč. Ohlásíte mne na policii?”

“Ne, a ani vás nezatknu. Vy jste ta děvčata nezabil.”

“Měl jsem to ale ohlásit.”

“V tom vám dávám za pravdu, měl jste.”

“Kdo by mi věřil?”

“Asi nikdo.”

“Tak vidíte.” Todd přikývl. “Nemyslete si, že smrt těch dvou dívek mne netíží, ale i já musím pracovat a žít dál. Vlastní pocity nesmím dávat najevo.” Pokrčil rameny. “Holt, takhle to v naší branži chodí.”

Nemohl jsem odporovat, ale uvažoval jsem, jestli se vyplatí tady sedět dál a hovořit o věcech, které

patřily do oblasti spekulací. Ještě jednou jsem otevřel téma ghoula a jeho původu.

Lituji,” řekl můj protějšek a zavrtěl hlavou. “V tom vám pomoci nemohu. Vůbec si nedovedu představit, odkud se tady vzal. Ani poblíž není žádný hřbitov. Musela to být náhoda.”

S tím jsem se ovšem nehodlal spokojit. Náhody podle mne vypadají jinak. A u démonů stejně náhody neexistují. Byl v tom systém. Ghoul nečekal jen tak zbůhdarma

Todd vstal. “Za chvíli se vrátím “

Nekráčel už tak pružně jako před několika hodinami. Alkohol, který vypil, zanechal stopy i na něm.

Zůstal jsem sám, obklopen tichem a nocí, která se sem vkrádala velkým spuštěným oknem a přinášela osvěžující chlad. Mrtvolný zápach mne sice ještě pořád dráždil v nose, naštěstí ale už mnohem méně Věděl jsem moc dobře, že ho budu cítit ještě hodně dlouho

Když se Mason Todd vrátil, sotva jsem otočil hlavou. Teprve když jsem zaslechl ostrý výdech, podíval jsem se na něj. Stál uprostřed místnosti jako člověk, který neví, kde je.”

“Stalo se něco, pane Todde?”

“Já… já nevím,” zašeptal.

“No tak, ven s tím!”

Drobnými kroky se ke mně přiblížil. “Zaslechl jsem najednou nějaké zvuky.”

“Kde?”

“Tady v domě.”

“A jaké?”

“Nebudete mi to asi věřit, Sinclaire. Ale připadalo mi to, jako by někdo sténal. Opravdový nářek. Já… asi jsem se pořádně vyděsil.”

“A kde jste to slyšel?”

“Když jsem byl na záchodě. Nejen tam, ale i v jiných místnostech. Copak vy jste neslyšel nic?”

“Ne.”

“To je ale zvláštní.” Mason Todd si přejel rukou po tváři. “Myslím, že máte pravdu. Zdá se, že ten případ ještě není u konce. Možná se budeme muset postarat ještě o druhého ghoula, který tady někde přebývá. Co myslíte?”

“Vy jste snad něco ucítil?”

“Ne, ani jsem nic neviděl. Jen jsem slyšel ty zatracené zvuky. A dovedete si představit, že mi nahnaly pořádný strach. Jako by dům najednou byl plný cizích lidí.”

“Ti tady určitě nejsou,” řekl jsem a vstal jsem.

“Pojďte, rád bych si to poslechl.”

“Dobrá, dobrá.” Tiše se zasmál. “To jsem ale rád, že jsem vás ještě neposlal domů.” Začal mluvit rychleji. “Váš instinkt vás nezklamal, pane Sinclaire. Něco se tady chystá. Myslíte si, že ten ghoul byl jenom začátek?”

“To bych neřekl.”

“No teda! Co by se ještě mohlo…”

“Žádné spekulace, pane Todde. Chěl bych si ty zvuky nejprve rád poslechnout na vlastní uši.”

“To můžete.” Otevřel dveře na toaletu. Byla to rovněž velká místnost, vešel by se tam nábytek

obývacího pokoje.

Byla obložená světlými kachlíčky a měla kulaté okno, které vypadalo jako volské oko. Uprostřed jsem se zastavil a pokrčil jsem rameny.

“Teď už taky nic neslyším.”

“A nezdálo se vám to?”

“Ne!” vykřikl. “To v žádném případě. Všechno se stalo tak, jak jsem řekl. Slyšel jsem ty prokleté zvuky, i když teď umlkly.”

“Dobrá, jen se nerozčilujte, pane Todde. Určitě se budou opakovat.”

“To doufám.”

Chtěl jsem navrhnout, abychom prohledali dům, když tu se to stalo. Sotva jsme vykročili z místnosti, zaslechli jsme ten zvuk oba.

Bylo to hluboké zřetelné sténání, promísené se vzlykotem a i vrzáním a praskáním, jako by někdo pomalu lámal dřevěná prkna.

Toddova ruka sevřela mou paži ve výši lokte.

“Teď, Sinclaire! Slyšel jste to taky? Slyšel jste ty zatracené…”

“Jasně.”

“A odkud to vychází?”

“To se mne zeptejte později, momentálně pro vás nemohu udělat nic.”

Nebyla to výmluva. Ani jeden jsme totiž nevěděli, kde je zdroj těch zvuků.

Možná všude. Možná jimi byl dům vyplněný celý. Zlo mohlo vězet v jeho základech, zlo, které se teď hlásilo o slovo a nahánělo nám pořádný strach.

Za zdmi a stěnami vězel život. Ano, tam se

pohybovali, tam si našli místo duchové domu. Byli to oni, kdo se ohlásil a zřejmě se už pásli na našem strachu.

Mason Todd přiskočil k vypínači a rozsvítil. “Já… to prostě potřebuju, rozumíte? Musím mít světlo, jinak bych se zbláznil.”

“Fajn, v pořádku.”

Sténání pokračovalo dál a zřejmě ještě zesílilo. Znělo to, jako by jím někdo chtěl sdělit nějaké poselství z úžasné hloubky a z příšerného světa, v němž se shromáždili démoni.

Vidět nebylo nic. Jen zvuky jsme slyšeli. Nedovedl jsem si to vysvětlit. Možná se ty bytosti nebo duchové drželi záměrně v úkrytu, aby se pak v určitou chvíli objevili a napadli nás. Když jsem se pozorně zaposlouchal, zjistil jsem, že sténání, vzlykot a naříkání se skládá z několika hlasů. Zdálo se tedy, že zde trpí několik duchů

“Zatraceně, Sinclaire!” vydechl Mason Todd. “Já to už nevydržím. Prodám ten dům. Ať to sténání a naříkání poslouchají jiní.”

“Neměl byste jednat tak prchlivě a překotně.

Zatím se nestalo nic vzrušujícího.”

Rozesmál se. “To je vrchol, Sinclaire. Nic vzrušujícího? Mně tohle docela stačí, mně…”

“Slyšíte ještě něco?”

Zmlkl a zastavil se. Nastražil sluch. Světlo nástěnné lampy mu ozařovalo tvář, která stále více sinala. “Ne, zatraceně. Už nic neslyším.” Usmál se.

“Je to pryč, Sinclaire. Je to pryč!”

I já jsem byl samozřejmě znepokojen, ale nechal

jsem si to pro sebe. Noc byla ještě dlouhá a tyto příšerné zvuky byly podle mého názoru pouhým začátkem.

Todd se už trochu vzchopil. Otřel si tvář zalitou potem, několikrát nasucho polkl a pak mávl rukou.

“Co je vám?”

“Sinclaire, sám tady nezůstanu “

“To také nemusíte. Jsem už velice zvědavý na následující hodiny.”

“Jak můžete mít takovéhle nervy?”

“Když chcete najít řešení takovéhle záhady, musíte je mít.”

“Pravděpodobně ano.”

Najednou světlo zamrkalo. Zhaslo, rozsvítilo se a pak znovu. Počítali jsme s tím, že zůstaneme po tmě, ale ukázalo se, že jsme se mýlili. Světlo svítilo dál.

Todd si s funěním vydechl “Bože můj, tady se ale dějí věci. Teď už taky pomalu začínám věřit, že ten ghoul byl jenom začátek. Něco se tu děje. Všechno je to tady zamořené.” Odkašlal si. “Nevím, jak se to stalo, ale já se necítím vinen.”

Rychle zamířil ke dveřím do velkého obývacího pokoje a otevřel je. Místnost byla prázdná, světlý mramor se šedě leskl a některé plochy se na něm rýsovaly matněji.

“Ne!” zasténal Todd. “Ne, tohle je prostě hotové šílenství. Tomuhle nevěřím!”

Zastoupil mi cestu. Odstrčil jsem ho stranou, abych mohl nakouknout do místnosti.

Byl to hrůzný pohled.

Přesně tam, kde v mramoru probíhaly žíly tmavší

horniny, vytékala z podlahy tmavá tekutina.

Tmavá jako krev…

Nevytékala pouze z podlahy. I na zdech se objevily trhliny, z nichž se řinula rudá tekutina. Byla dokonce i na stropě.

Tam se v mohutných kapkách shromažďovala krev a když už vážila příliš, padala k zemi jako déšť. Kapky se pak na zemi rozstřílely jako drobné hvězdičky.

Agent to nechápal. Slyšel jsem ho, jak sténá a chroptí. Chytil se za krk, jako by se chtěl sám zabít.

“Sinclaire, tohle už není normální dům, to tedy ne. Tohle je krvavý dům…”

Zíral na mě vytřeštěně.

“Ano, je to krvavý dům. A já ani nevím, jak se to stalo. Proč se ten dům tak změnil? Proč jenom, Sinclaire, proč?”

Neznal jsem odpověď, alespoň ne přímou. Vlastně jsem mohl pouze hádat a počítal jsem s tím, že věci se po zničení ghoula vlastně teprve daly do pohybu,

Bylo to skutečně řešení? Způsobilo snad zmizení toho požírače mrtvol tuto změnu?

Mason Todd se vedle mne otřásl strachy, když na něj dopadla jedna z kapek krve. Dopadla mu na čelo a rozstříkla se tam jako červená kaňka s dlouhou čmouhou směrem k nosu. Mason si s odporem krev otřel a chtěl zase kapesník zastrčit.

“Co je vám?” zeptal jsem se, když jsem si všiml, jak se zarazil.

“čichejte, Sinclaire.” Podal mi kapesník. “Ano,

čichněte si.”

Nebylo to sice příjemné, ale přesto jsem to udělal a najednou jsem věděl, co měl na mysli. Rudá tekutina nebyla cítit krví, ale mrtvolným rozkladem.

“Jako ghoul,” zašeptal Todd. “Zatraceně! Smrdí to stejně jako ten požírač mrtvol!”

“To je pravda.” Vrátil jsem mu kapesník.

“A jak si to vysvětlujete?”

“Nevím.”

Todd přikývl. “Jasně, nevíme.” Ohlédl se. “Tenhle dům je prokletý. Vím to. Něco tady číhá, někdo tu přebývá, Sinclaire. Ale já ne. Chápete mě? Odstěhuji se odtud. Nechci žít v domě krve, jehož zdi jsou prokleté. Tady je všechno prokleté!” křičel a chtěl utéci.

Byl jsem rychlejší a zadržel jsem ho. “Zůstaňte tady, pane Todde. Zůstaňte tady!”

Chtěl se vytrhnout. Byl jsem ale silnější.

“Proč?” křikl na mne. “Proč bych měl zůstat?”

“Protože nikdo z nás neví, jak to vypadá venku ve vaší zahradě. Pochopil?”

“Ne, já…”

“Ta zahrada je důležitá, Todde. Z ní vyšel ghoul. Možná, že nebyl jediný. Zůstaneme zatím tady v domě. Jestli chcete bezpodmínečně zmizet, vyjděte otevřeným oknem.”

Když jsem si všiml, že se uvolil, pustil jsem ho.

Pak se ohlédl a užasle se mi podíval do očí.

“Je možné, že už máte nějaký plán?”

“Možná.”

“A jaký?”

Nasadil jsem uklidňující úsměv. “Uvidíte. V každém případe bych chtěl, abyste se nehnul z místa. Zůstaňte tady.”

Už se dál neptal. Pravděpodobně byl rád, že nemusí jít dál do místnosti, protože to jsem udělal já. Obcházel jsem kaluže krve, jak se jen dalo. Na stropě i na zdech zely neustále trhliny. Ani je nenapadlo, aby se opět zacelily. Připadalo mi, jako by nějaká síla neustále nalévala do těchto trhlin další a další krev.

Ale i já jsem měl své metody. Přetáhl jsem si přes hlavu svůj talisman, zastavil jsem se vedle jednoho z velkých křesel a podíval jsem se na strop. Plocha byla protkána tenounkými trhlinami. I ty byly plné rudé krve, která vydávala rovněž mrtvolný zápach a připomínala mi krev upírů. Automaticky jsem si vzpomněl na Willa Mallmanna. Jedna z kapek spadla.

Zasáhla by mne, ale já jsem nastavil svůj talisman přesně tak, aby dopadla do jeho středu.

Zasyčelo to, jako by na rozpálený kámen dopadla kapka vody. Vytvořila se pára, která ale velmi rychle zmizela. Můj kříž zase vypadal normálně.

Tímto testem jsem zjistil jedno: krev znamenala magické zamoření domu.

Mason Todd na mne užasle pohlédl. “Co to bylo, Sinclaire? Co jste to udělal?”

“Zkoušku.”

“Křížem?”

“Jistě.”

Odkašlal si. “A co jste zjistil? Viděl jsem, že krev…”

“Poslouchejte, Todde. Vím, že je to pro vás nevysvětlitelné. Chtěl bych vám pouze říci, že jsme v magické zóně. Tento dům se změnil, i když vypadá pořád normálně. Zmocnily se ho jiné síly nebo ho měly od počátku ve své moci. V každém případě se nyní projevily.”

“No, ale co uděláme?”

“Vyženeme je, pokud možno.”

Hlasitě a dunivě se zasmál. “No to je dobré, to je mi vážně náramné. Jak je chcete vyhnat? Křížem?”

“Mimo jiné.”

Nadechl se, aby ze sebe mohl vychrlit další větu.

Někdo zklepal na dveře domu.

Nebylo to normální zaklepání. To musely bušit těžké pěsti a temné zvuky se přitom domem rozléhaly jako dunění hromu.

“Do prčic,” ulevil si agent. “Kdo je zase tohle?

Kdo… kdo to sem leze?”

“To nevím.”

“Chcete otevřít?”

“Ano.”

“No dobrá.” Todd se ušklíbl. Ani jediný sval v jeho tváři nezůstal v klidu. “Musím uznat, že máte nervy. Obdivuji váš klid. Mne ovšem ke dveřím nedostanete.”

“To jsem si myslel, ale nevadí. Zůstanete zde a ani se nehnete. Podívám se, kdo to sem jde.”

“A co když je to ghoul?”

“Tak bude mít smůlu.”

Když jsem prošel kolem Todda, zmohl se pouze na to, že zakroutil hlavou. Pravděpodobně si myslel,

že mě omrzel život. Jenže tak to nebylo. Dobře jsem

věděl, jaké riziko podstupuji.

Slyšel jsem ozvěnu úderů. Ať už stál venku kdokoliv, musel být velice netrpělivý.

Samozřejmě byla naše situace dost krušná. Sám bych si možná dokázal poradit lépe, jenže majitele domu nebylo možno ignorovat. Ten, kdo stál za dveřmi, určitě nepatřil k našim přátelům.

Dům žil. Byla jen otázka, zda žil od počátku, zda ho ovládali démoni po celou dobu.

Teď se probrali. Možná právě proto, že jsem zlikvidoval jednoho z nich ghoula se teď chtěli ostatní pomstít.

Otevřel jsem dveře. Současně jsem hlaveň beretty namířil ven, jenže jsem nenašel žádný cíl.

Přede dveřmi nestál nikdo, kdo by chtěl vejít. Bylo nám jasné, že někdo klepal. Jenže ten se teď schoval. Na zahradě k tomu byl dostatek místa. Ze svého místa jsem měl na zahradu celkem dobrý výhled. Ta se nezměnila, i když mi to tak připadalo.

Nebo to snad bylo tím světlem?

Normálně by měla být tma. Byla sice noc, ale neobyčejně jasná, protože odkudsi do zahrady a na dům dopadalo světlo. Způsobovala ho jiná síla než svit měsíce či hvězd.

Bylo to nazelenalé bledé světlo, velmi jasné a ostré zároveň. Tím zejména výrazně vystupovaly obrysy předmětů. Například porost zahrady. Stromy a keře, vysoký plevel, jehož dlouhá stébla se chvěla. Spatřil jsem i kameny. Vypadaly, jako by byly vydrhnuté a umyté. Dokonce i schody se rýsovaly

velmi jasně.

Některé stromy vypadaly jako staré, začarované postavy, které rozpřáhly tenké paže. Jiné mi zase byly velice nápadné, protože stály pokřivené a našikmo, jako by se zastavily v polovině pádu.

Větrem a nebo zásahem počasí to nebylo. Stromy změnily svou polohu bez vnějšího použití síly. Něco tady nebylo v pořádku… Neustále jsem myslel na ghoula a na to, že se vyškrábal ze země. Je snad možné, že to nějak souvisí se zemí? Že zdroj hrůzy se nachází právě v ní? Něco takového už tady totiž bylo. To by ovšem musel být dům postaven na magicky zakleté půdě.

Pomalu jsem s tím začal počítat, ale nevěděl jsem ještě, kdo to bušil na dveře.

Najednou jsem zaslechl vytí. Nebylo to zvíře. Z ničeho nic se zvedl poryv větru, prohnal se jako mohutnými pažemi zahradou a zvířil veliká mračna prachu, která se hnala nad terénem. Vítr lomcoval stromy, bičoval trávu, prudce do mne narážel, odpor mu kladly plochy a rohy domu a celá budova jako by se otřásala.

Kolem mne zasvištěla větev. Bezděky jsem ustoupil, ale ne dost, protože když to za mnou bouchlo, věděl jsem, že vítr a průvan za mnou prudce zavřely dveře.

Abych se opět dostal dovnitř, musel jsem dům obejít a najít místo, kde bylo otevřené okno. Chtěl jsem vykročit, ale vtom vichřice ustala. Rázem bylo ticho. Nebylo slyšet ani dozvuk větru. Přede mnou ležela zpustošená zahrada. Keře mi připadaly

přikrčené a jaksi ušlápnuté.

Existuje tady snad ještě další ghoul? Pokud ano, najdu ho. Vykročil jsem levou nohou. Po třetím kroku jsem už viděl lépe a velice jsem užasl, když jsem spatřil rudá světla, která plála všude kolem, jako by někdo zažehl lucerničky veliké jako oči.

Ten příměr s očima byl celkem na místě, protože světýlka byla blízko sebe jako oči. A byla rozmístěna po celé ploše zahrady.

Vznášela se těsně nad zemí. Krčila se v křoví nebo těsně u země v trávě.

Nevěděl jsem, co to znamená. Mohli to být zemní duchové.

Vybral jsem si jednu dvojici očí. Ty dva oválky svítily před schodištěm z kořene stromu, který vyrvala ze země vichřice.

Neviděl jsem žádné obrysy, ale vytáhl jsem baterku a posvítil si na ty dva ovály.

Zmizely. Připadalo mi, jako by je světlo mé baterky doslova pohltilo.

Podivné…

Byl jsem připraven prohlédnout si toho tvora důkladněji, ale tu jsem za sebou zaslechl chechot. Skřípavý a velmi starý hlas řekl: “Nemá to smysl. Tady jsme pány my. Jen my…”

Škublo to se mnou. Baterka zůstala rozsvícená a její paprsek ozářil postavu, nad kterou jsem jen zakroutil hlavou a užasl.

Přede mnou totiž stál bledý skřet, který měl na hlavě vysoký špičatý klobouk.

“Vítám tě v naší říši, cizinče,” řekl a znova se

zachechtal.

“Díky. Kdo jsi?”

“Mondrian. Říkají mi Mondrian. Jsem mocný

čaroděj a pán mrtvých…”

Mason Todd prožíval muka. Měl vztek, že nechal Sinclaira odejít. Teď byl sám, a neměl na pomoc ani zbraň.

Neměl v domě ani pistoli, ačkoliv si připustil, že by mu zřejmě příliš nepomohla. Cizí síly byly prostě příliš silné.

Byl pevně přesvědčen o tom, že kolem jeho domu vytvořily magický kruh. Z nevysvětlitelného důvodu se teď ony síly aktivizovaly možná to způsobilo zničení ghoula ale to vše byly pouhé spekulace.

Kromě toho se o to vůbec nemusel zajímat.

Důležité bylo, že si zachránil život.

Krev neustále kapala. Na několika místech se dokonce z trhlin vydrala pára, která se nad rudou tekutinou vznášela jako závoj

Todd byl vždycky nesmírně pyšný na svůj obývací pokoj, byl to jeden ze skvostů domu. Jenže teď mu připadal jako vězení. Sinclair byl pryč a on se teď cítil nesmírně osamělý. Ačkoliv velká tabule skla sjela do podlahy, chyběl Toddovi vzduch k dýchání. Pak najednou zavyla vichřice.

Mason Todd se vyděsil, když vítr vtrhl do místnosti a strhl všechno, co nebylo připevněné. Smetl sklenky ze stolu, noviny kroužily ve vzduchu, během letu se rozevřely a jednotlivé listy teď plachtily vzduchem jako ptáci.

Vzduch byl plný prachu. Toddovi připadalo, že zahlédl na obloze blesky. Vichřice se opřela i do něj. Zapotácel se, přikrčil se a zalezl do úkrytu. Poskytlo mu ho vysoké opěradlo koženého křesla.

Opět ho zasáhlo několik kapek. Vítr se zmocnil i padající krve. Ta teď začala vířit místností téměř vodorovně a dopadala muži do tváře.

Todd nemohl ani zaklít. Seděl celý roztřesený a

čekal, že ta hrůza skončí.

Šlo to velmi rychle.

Todd to téměř nevnímal, takže mu trvalo několik vteřin, než pochopil.

Nastalo absolutní ticho. Místností se nepohnul ani vánek.

Todd nejistě vstal. Přejel si dlaní přes obličej a rozmazal si po ní krev s potem. Zastavil se vedle křesla. Protože světlo ještě svítilo, viděl, jaký chaos tu nastal. Malá police spadla. Vázy, které na ní byly vystaveny, unikátní díla známých výtvarníků, ležely rozbité na zemi. Noviny, které předtím létaly vzduchem, ležely zmačkané v koutě.

Todd se cítil nejistý. Nebylo to jen tím, co se stalo, celý pokoj v něm vyvolával neurčitý pocit úzkosti. Ačkoliv velká tabule skla byla stažena do země, cítil se tady jako uvězněný.

Chtěl odtud pryč!

Najednou ho to odtud pudilo ven. Usmyslil si, že musí zmizet. Zdi se mu najednou nezdály dost pevné. Každou chvíli se mohly zhroutit a pohřbít ho pod sebou.

Jestli se odtud dostane živ, prodá ten barák,

nebo ho dá zbourat. Žít v krvavém domě už prostě nechtěl.

Ze zdí se teď řinulo ještě více krve. Valila se ze všech spár. Několik kapek ho zasáhlo v běhu. Pak konečně doběhl do zahrady. Tedy na plochu, kde nerostly stromy ani keře. Byl tady trávník, který končil až u kamenné zdi. Za ní ležel bazén v zimě dobře ukrytý a v létě otevřený.

Prchající Todd nechal bazén po své levici a utíkal za dunění kroků opačným směrem, aby už měl dům daleko za sebou.

Dosud šlo všechno dobře. Todd také cítil jistou úlevu, necítil už tlak, ale vtom si všiml, že něco není v pořádku s jeho nohama. I když se velice snažil, nedokázal je pořádně zvednout. Běžel hustou hmotou, ze které jen s námahou nohy vytahoval.

Ve tváři se mu zračil vnitřní pocit strach, zmatek, úzkost z příštích vteřin, protože terén byl každým metrem rozbředlejší. Bořil se až po kotníky.

Bažina, pomyslel si Todd. Zatraceně, ten trávník se proměnil v bažinu.

Najednou se nemohl pohnout z místa!

Mason Todd si už nevzpomínal, jak se to stalo. Možná, že nakročil příliš tvrdě každopádně mu pronikla noha hlouběji do půdy a tam mu uvízla tak, že ji nemohl vytáhnout.

Mason Todd se nehýbal. Vzpomněl si na pravidla, která je třeba v bažině zachovávat. Nehýbat se, jen nepropadnout panice. Zachovat klid a přitom hledat východiska.

Ale kde jsou?

Ve stoje se rozhlížel, jen pohnul hlavou a viděl, že trávník kolem něj se změnil v houpající se plochu. Jako moře, jehož vlněni ustalo. Tu mu levá noha zapadla ještě hlouběji. Současně se ozvalo mlasknutí, jak by otevřel obrovitou tlamu nějaký netvor, který se už nemůže dočkat oběti.

Teď už ho nic nemohlo zadržet. A bažina byla nemilosrdná. Stahovala ho do hlubiny.

Mason Todd se nehýbal. Jeho tvář vypadala jako bílá plastika. Ani oči se v ní nepohnuly. Na chvíli mu vypověděl i rozum.

Až do chvíle, kdy Todd spatřil, co se skutečně na jeho pozemku stalo.

Těsně pod povrchem jako by číhaly tisíce krtků, kteří jen čekali na to, až se vyhrabou ven. Todd si vzpomněl, jak to vypadalo v zahradě předtím, když se ze země vynořil ghoul.

Přesně tak to vypadalo teď zde.

Mohutné síly nadzvedávaly hlínu. Tlačily černou masu zeminy do výšky, vytvářely díry a malé kopečky, protože potřebovaly ven.

Nad ním se vznášela podivná záře jako světlezelený zvon uvnitř černoty. Bylo tu právě tolik světla, aby Todd mohl rozeznat detaily.

A ty byly hrůzostrašné.

Protože ze země vystupovaly postavy, které až dosud znal pouze z hororů.

Rozpadlé

mrtvoly

se sinalými

a zároveň

ušpiněnými

tvářemi,

s příšerně

zohavenými

grimasami, jejichž prázdné oči byly jako zrcadla do jiných světů

Umrlci?

Tento pojem mu prolétl hlavou! Nebylo jiné možnosti, protože ti, kdo vylézali ze země, nebyli slizovití ghoulové.

Byly to oživlé mrtvoly.

Příšery ze snů, které ho trápily v pubertě, se najednou staly skutečností. On, jediný mezi tolika umrlci, si připadal jako střed celého toho moře oživlých mrtvol.

Hrůza byla přímo hmatatelná a Todd nedokázal ani vykřiknout, jako dříve, když se s vysvobozujícím výkřikem probudil ze sna.

Půda pod ním se opět začala hýbat. Země jako by ožila. Připadalo mu, že se vlní docela neslyšně. Stahovala se a rozevírala a pohybovala i jím.

Vtahovala ho do hlubiny. Jako obrovitá propast, jako veliký chřtán, který nezná slitovaní

Vězel už v zemi až po pás.

Děl se s ním pravý opak toho, co s umrlci. Ti ze země vylézali, zatímco on v ní mizel. Hlouběji a hlouběji…

Todd hýbal rukama. Natáhl je a hledal oporu nebo něco, čeho by se zachytil. Nepodařilo se mu to, a tak jen šmátral do prázdna.

Prvním umrlcům se již podařilo docela povstat ze země.

Dva z nich se zastavili s nohama doširoka rozkročenýma a dívali se na zelené světlo, jako by z něj chtěli načerpat sílu.

Na cárech šatů jim visela hlína z útrob země,

měli ji i v ústech, vlasy na hlavách měli slepené a

špinavé.

První umrlec se otočil.

Udělal to velmi pomalu, jako by chtěl ten pohyb vychutnat. Todd vězel v zemi po pás. Ruce měl ještě volné a tak je rozpřáhl.

A tu ho umrlec zahlédl!

Toddovi to tak alespoň připadalo. Možná ho jen ucítil, čerstvé maso, člověka…

Umrlec pohnul nohou. Zabořil bosou nohu do

měkké půdy, jako by chtěl vyzkoušet její pevnost.

A pak vykročil směrem k Toddovi!

Agent najednou věděl, že se má stát obětí toho odporného zjevu. Nedělal nic. Ani nevykřikl, nežasl a jen se díval, jak se ta oživlá mrtvola, která mu z jeho pohledu připadala obrovská, valí k němu.

Jestli ta příšera bude pokračovat dál, ucítí Todd co nevidět její nohu ve tváři.

Aniž tomu mohl zabránit, začal se dávit. Bylo mu špatně a z úst mu vytékaly sliny.

“Zmiz!” sípal. “Tak už zatraceně zmiz!”

Umrlec si toho nevšímal. Hnal ho jeho pud a jeho cílem byl Mason Todd.

Ostatní nedělali nic. Nechali umrlce, aby si došel pro svou první oběť.

A tu muž najednou překročil vlastní stín. To, co doposud nedokázal, se mu s vypětím všech sil podařilo nyní. Všechno zoufalství, strach, trýzeň a bolest vložil do slova, které vykřikl.

“Sinclaire…!”

Mondrian skřet se špičatým kloboukem, který se sám označil za čaroděje a jehož tvář se nejen nazelenale leskla, ale byla jaksi napuchlá, jako by mu někdo nafoukl tváře. Velké žabí oči, masitý nos, houbovitá brada: to byla jeho tvář. Ústa v ní téměř zanikala.

Působil na mne dojmem nějakého umělého stvoření, ale rozhodně nemluvil jako robot, jen poněkud cize znějícím hlasem.

“Teď jsme volní.”

“Ano?”

Přikývl, ale klobouk mu navzdory tomu zůstal na hlavě. “Ano, protože Ankou už neexistuje.”

Instinktivně jsem vytušil, že toto vysvětlení je

důležité. Jenže kdo byl ten Ankou?

Zapnul jsem mozek na plné obrátky. Někde jsem už tenhle pojem slyšel. Ankou musela být postava z mystické historie, nemohl jsem si však vzpomenout, jakou měla funkci.

“Ty nevíš, co je to Ankou?”

“Lituji, ale…”

Skřet pohnul pravou paží. Ta se vysunula z rukávu tmavého saka a ukázala se dlaň, jejíž prsty vypadaly jako kolíky potažené sinalou pokožkou. Nehty se na nich neleskly. Nezbylo, než se divit, nebo to přijmout jako fakt.

Mé smysly byly samozřejmě napjaty, ale instinkt mne před nějakým bezprostředním nebezpečím nevaroval.

“Takže co je Ankou?”

Tři prsty skrčil a natáhl pouze ukazovák. Namířil jim přímo na mne a pohyboval roztřeseně nahoru a dolů.

“Ankou je strážce.”

“Nad tebou?”

“Ne,” odpověděl Mondrian téměř vyčítavě. “Ne nade mnou. Hlídá hřbitov. Je to strážce hřbitova, dobrý duch nad hroby.”

Odvážil jsem se tiše zasmát. “Jako duch nevypadal. Když jsem se podíval blíž, vylezl ze země zatracený ghoul. A toho jsem zničil.”

“Byl to strážce.”

“Dobrá, věřím ti. Ale řekni mi, kde je ten hřbitov?” Mondrian se pohnul. Vypadal přitom, jako by se soukal ze země, protože i keře za ním se zachvěly.

“Tady byl hřbitov. Kdysi, před dávnými časy. A jak to bylo dříve zvykem, měl hřbitov také Ankoua. Vyhloubil se první hrob a do něj zaživa pohřbili mladíka. Jen takhle mohl Ankou vzniknout. Jeho duch se oddělil od těla a hlídá hřbitov, aby nikdo cizí nerušil spánek mrtvých.”

“Byl to ghoul!” namítl jsem. “Byl to požírač mrtvol!”

“To vím.” Mondrian se opět zachechtal. “Byl to prostě zvláštní hřbitov, jestli chápeš. Ovládala ho magická síla. Toho, který byl pohřben zaživa, nenechala, aby se změnil v ducha, ale proměnila ho v

ghoula. A tato magická síla ovládala hřbitov i později. Každý mrtvý se pod zemí proměnil. Už chápeš?”

Vyschlo mi v krku. Samozřejmě jsem chápal.

“Takže to nebyl jediný ghoul?”

Skřet Mondrian roztáhl paže. “Ale ano, byl to ghoul, byl to náš ghoul, protože my všichni, kteří jsme byli pohřbeni po něm, jsme se stali jinými bytostmi.”

“Umrlci?”

“Ano, příteli, oživlými mrtvolami.”

“Ty také?”

“Také. Pohřbili mě tam, protože jsem jim nebyl po vůli. Báli se čaroděje Mondriana. Jezdil jsem krajem. Patřil jsem ke skupině kejklířů, kteří putovali od města k městu a od vsi ke vsi a bavil jsem lidi kouzly a žonglováním. Byli jsme dobří, ale byli lidé, kteří nás neměli rádi. A ti nám to dali pocítit až do smrti.”

“Má to snad znamenat…?”

“Znám tvé myšlenky a také ti odpovím. Ano, zajali nás a zabili. Pak nás pohřbili. Hodili nás do hromadného hrobu, ale my jsme se nerozpadli, protože ta cizí síla byla silnější. A tehdy ještě existoval Ankou, který nás přijal do své náruče.”

“Jak dlouho existoval ten hřbitov?”

“To nevím. Ale pak přišly doby, kdy už se mrtví nepohřbívali a hřbitov tak upadl v zapomnění. Nikdo už si na něj nevzpomínal.”

V duchu jsem rozvíjel jeho poznámky dál. Jasně, kus rovné půdy, o který se nikdo nestaral. Proč taky? Hřbitov by nikoho nenapadl. Ale přesto ještě existuje a Mason Todd si postavil dům právě na jeho místě. Jistě, neznal minulost. Řešení bylo velmi jednoduché.

Skřet Mondrian zaklonil hlavu a podíval se na mne.

“Takže teď to víš.”

“Jasně, jsem informován.”

“Co budeš dělat?”

“Nemohu připustit, aby se onoho světa zmocnila hrůza z minulosti. Zničil jsem Ankoua a budu pokračovat.”

“Chceš nás snad všechny vyhubit?”

“Tak by se to také dalo říci.”

“Na člověka sis dal dost náročný úkol. Kromě toho nesmíš zapomínat, kdo před tebou stojí. Moc nad hřbitovem jsem získal já.”

“Neměl ji snad Ankou?”

“On ho jen hlídal. Ale já měl nad ním moc. Jak jsem říkal. Jezdil jsem kdysi krajem s přáteli. Znali mne. Byl jsem mocný čaroděj, který se učil u ještě mocnějších přátel. To já jsem očaroval ten dům a způsobil jsem, že roní krev. Je to krev těch, kteří byli pohřbeni na hřbitově. Doposud se ukrývali v zemi, ale já jsem jim pomohl ke vzkříšení. Mrtví jsou ještě zde a promění se zase v to, čím kdysi byli. Není možné je zničit to je naprosto vyloučeno, příteli. Proto bych ti chtěl poděkovat. Zničil jsi Ankoua, ale mně a nám jsi přinesl svobodu.”

V tom měl pravdu. Jenže mne ani ve snu nenapadlo, abych mu tuto svobodu ponechal. Stejně, jak byl zničen ghoul, měl zemřít i tento skřet.

Pokud byla pravda to, co říkal, museli se už v zahradě objevit první umrlci.

“Co chceš dělat?” zeptal se.

“Tohle!” odvětil jsem a chtěl jsem mu ukázat kříž.

Jenže jsem se o okamžik opozdil.

Najednou jsem zaslechl Masona Todda, jak vykřikl. Mé jméno zařval ve smrtelném strachu.

Rozhodl jsem se ve zlomku vteřiny. Mondrian musí počkat. Zachránit lidský život mělo přednost. Proto jsem se otočil čelem vzad a ještě během toho pohybu jsem zaregistroval, že skřet zmizel. Byl pryč, jako by se rozplynul.

S kletbou na rtech jsem vyběhl. Pokud mne mé smysly nešálily, ozval se výkřik ze zadní části domu. Protože dveře se zabouchly, nemohl jsem si zkrátit cestu, musel jsem budovu obejít.

Neustále jsem slyšel Toddovy výkřiky. Tentokrát řval, ale jméno nevykřikl. Utíkal jsem tmou, přeskakoval jsem přes malé keře a pásy plevele a konečně jsem se dostal do blízkosti otevřeného okna.

Nebylo vidět nic jiného než jeho!

Nebyl tu ani ghoul, ani oživlá mrtvola nebo strašidlo, ale Todd vězel po pás v zemi, máchal kolem sebe pažemi a z plna hrdla křičel. Nepřestal ani poté, co jsem se objevil vedle něj, shýbl jsem se a chytil ho za ruce. Pevně jsem ho vzal pod pažemi. V panice se Toddovi nedařilo pomoci mi.

Přesto jsem ho vytáhl a když vyklouzl z hlíny, dopadl jsem na záda, kde jsem zůstal vyčerpaně ležet. Hučení v uších, které doprovázelo úpění Masona Todda, ne a ne ustát. Měl jsem vytřeštěné oči. Díval jsem se na oblohu nad sebou a současně jsem ucítil zápach, který se nad tímhle kouskem země vznášel jako dusivý oblak

Celou noc jsem tady nemohl zůstat ležet. Po chvíli jsem se posadil.

Také Todd seděl. Byli jsme přesně proti sobě a Todd měl natažené nohy.

Nedalo se zabránit tomu, abych se na jeho nohy nepodíval. A tu mi připadalo, jako bych dostal palicí do hlavy.

Todd neměl na nohou boty. Chodidla mu krvácela nesčetnými ranami. Jako by se mu do nich zaryly spousty zubů. Přesně tak jeho chodidla vypadala.

“Bože můj, co je tohle?” Teď jsem už chápal, proč tolik křičel.

Todd mi chtěl odpovědět, ale nebyl toho schopen. Chytil jsem ho a postavil. Chodit však nemohl, a tak jsem si ho přehodil přes ramena.

V obývacím pokoji jsem ho uložil na pohovku, odběhl jsem do koupelny, kde jsem našel krabičku s obvazy, v níž byl kromě gázy i desinfekční prostředek.

“To bylo peklo, Sinclaire!” sípal Todd s tváří zkroucenou bolestí “To si nedokážete představit.”

“Věřím vám.”

“Co chcete dělat?”

“Ovážu vám nohy.”

“A potom?”

“Musíte co nejrychleji odtud. Tenhle dům není pro vás.”

“Já tomu všemu vůbec nerozumím.”

“Fajn, jestli chcete, řekněte mi všechno.”

Zatímco jsem ho obvazoval, Todd povídal. Tu a

tam jeho řeč přerušilo tiché zaúpění. Dozvěděl jsem se o jeho neuvěřitelném zážitku. Todda vlastně zachránilo to, že na mě zavolal, a také reakce skřeta Mondriana. Zmizel nejen on rozplynuli se i umrlci.

“Vy tomu všemu rozumíte, Sinclaire?”

“Zatím ještě ne.”

“A co jste prožil vy?”

Neviděl jsem důvod, proč neříci pravdu a on jí téměř nemohl uvěřit. “To přece není možné!” zasípal

“Ne, tomu nevěřím.”

“Ale ano, můj milý. Postavil jste si prostě dům na nesprávném místě.”

“Jak jsem to mohl tušit?”

“To jste nemohl. Však vám to také nevyčítám. Vím teď ale, kdo tady vládne a kdo otevřel cestu čaroději Mondrianovi.”

“Přece my dva!” Napřímil se a podařilo se mu pak sedět na pohovce s nataženýma nohama.

“To máte pravdu, my dva.”

“A teď je po všem?”

Podíval jsem se na něj tak, že sklopil hlavu a přitom se téměř omlouval. “Vždyť… to byla jen otázka, pane Sinclaire.”

“Řekl bych, že teprve teď to pořádně začne. Skřet Mondrian jen čekal na takovouhle šanci. Dostal ji a teď zaútočí.”

“Co vlastně chce?”

“To vám zatím nemohu říci, ale každopádně to nebude legrace, to mi věřte.”

“A ti umrlci?”

Pokrčil jsem rameny. “Ti zmizeli stejně jako

Mondrian. Řekl bych, že se nacházíme na území zasaženém černou magií. Magický ostrov uprostřed tohoto světa.”

“To ovšem není odpověď na mou otázku.”

“Ta ještě přijde. Je docela možné, že se Mondrianovi podaří zmanipulovat čas. Podaří se mu spojit v jedno minulost i přítomnost.”

Todd vypadal, jako by se chtěl rozesmát. Na to byla ovšem situace příliš vážná. Proto se zeptal: “A to je možné?”

“Ano.”

Na chvíli se díval na obvázané nohy. “Je asi zbytečné ptát se na nějaké logické vysvětlení, že?”

“Raději toho necháme. Když má slovo magie, jde logika stranou. Tady se používají zákony, které podléhají pouze magii.”

“To je strašné,” zašeptal a otřásl se. “Já tomu… prostě nerozumím.”

“To docela chápu.”

“Zůstanete tady se mnou?”

“Já ano, ale vy, pane Todde, byste měl opustit tento pozemek. Kromě toho potřebuji posilu. Zatelefonuji svému příteli. Když si pospíší, může tady být za dvě hodiny.”

“Z Londýna?”

Kysele jsem se usmál. “Ten má auto jako raketu a bude moc rád, že si bude moci udělat vyjížďku.”

“Když je to tak, prosím, pane Sinclaire.” A pak se zeptal: “To mám čekat tak dlouho?”

“Ne, já vás odsud odvezu. Musíme počítat s tím, že jsme sledováni. Taková změna času se může stát

tak rychle, že čas už vůbec nebude měřitelný.”

Mávl rukou, zatímco já jsem zvedl sluchátko, ale nepřiložil jsem si ho k uchu, protože se neozýval signál. Vedení bylo mrtvé přerušené.

Unaveně jsem sluchátko zavěsil a otočil jsem se. Mason Todd na mě strnule hleděl. Ve tváři se mu zračila otázka.

103

Ani ji nepoložil. Mou odpovědí bylo kývnutí.

“Tak to jsme v pasti, Sinclaire!”

“Ne tak docela. Jenom nemůžeme telefonovat.” Otřásal se smíchem: “A vy to berete jen tak?”

“Jen tak zase ne. Nechci jen propadnout panice.

To nemám ve zvyku.”

Todd se odevzdal svému osudu. “Kam mě odvezete?”

“Do Selsey.”

“A pak se sem zase vrátíte?”

“Pokud mě sem pustí.” Usmál jsem se “Víte, ten skřet ve mně vzbudil zvědavost. Jeho a ostatní členy jeho družiny tehdy zabili a pohřbili zde na hřbitově Upřímně řečeno, byla to nespravedlnost.”

“Vy jste snad na straně těch příšer?”

“Ne, ne,” uklidnil jsem ho. “Jen mám ve zvyku pátrat po motivech.”

“To je docela dobře možné, ale…”

Další slova Masona Todda zanikla v ohlušujícím úderu hromu. Blesky jsme nezahlédli, pouze zahřmění. Oba jsme sebou škubli.

“Nebe běsní!” vydechl Todd. “Zatraceně, co jsme jen udělali? Uvalil jsem na sebe vinu. Kvůli mně

zemřely dvě dívky a já za to teď budu pykat.”

“Nebuďte sentimentální, Todde. Seberte se.”

“A jak?” bezradně rozhodil pažemi. “Nemůžu vstát a odejít.”

“Bez obav. To udělám já.”

Než mohl něco říci, přistoupil jsem k němu. Nebyl zrovna nejlehčí, to už jsem zjistil. Musel jsem vynaložit dost síly, abych ho zvedl do náruče.

Spočíval mi v ní jako malé dítě. “Bolí mě nohy,” zašeptal, “zatraceně, připadá mi, jako by mi je někdo polil kyselinou. Je to šílené, je to…”

“Vydržte. Alespoň do Selsey. Je tam snad nemocnice,ne?”

“Ano.”

Prošel jsem s ním domem a namířil jsem k východu. Venku se chystalo k bouřce. Zatím nepršelo, ale oslňující blesky křižovaly hradby mračen na obloze, jako by chtěly všechno roztrhat.

Do toho se ozývalo hřmění jako dunění tympánů. Celý udýchaný jsem dorazil k domovním dveřím.

Vedle nich stála úzká dřevěná lavička. Na ni jsem se posadil a kývl jsem na Todda upocenou hlavou.

“Promiňte, musím si odpočinout.”

“Mrzí mně to. Ale s dietou jsem chtěl začít až za pár dní.”

Poslouchali jsme hřmění. Pomalu jsem zase nabíral dech. Na zbytek cesty jsem si chtěl raněného přehodit přes rameno. Nebylo to jednoduché a když jsem ho přehazoval, vykřikl, protože poraněnými chodidly narazil do mých kolen.

V domě to páchlo krví. Ta pořád ještě stékala ze

stěn a stropu.

Pro mne to byl důkaz, že magická pomsta teprve začala.

Druhou rukou jsem otevřel dveře. Musel jsem vynaložit dost usilí, protože vítr vanul nepříznivým směrem.

Šlehal mě do obličeje. Vlahý poryv větru doprovázený duněním hromu. Na chvíli jsem byl zmaten. Tu postavu jsem téměř neviděl, ale byla tam.

“Jsem tady!” řekl Mondrian. A tentokrát mi ukázal ruku.

V pravé ruce držel tyč. Byla dlouhá, lesklá a rudě světélkovala.

Její špička se dotýkala nikoliv mne, ale Todda. A ten mi najednou zmizel z ramene!

Stál jsem bezradně a hledal jsem ho. A také Mondriana. Už se neukázali. Magická díra mezi časy je ve zlomku okamžiku pohltila.

Přede mnou řádily blesky a hromy. Podíval jsem se do zahrady, nad níž se při každém blesku vznášel matně žlutý opar.

Vítr mnou cloumal, blesk mne oslňoval a já jsem se cítil naprosto bezmocný. čaroděj Mondrian mi dokázal, čeho je schopen. Přesto, že bylo dusno, pocítil jsem najednou chlad.

Přede mnou byl cizí svět, který byl rovněž pod cizí kontrolou. Byl to magický ostrov uprostřed normálního světa. Podivně osvětlená zahrada s četnými úkryty, stromy a keři, které proměňovalo blýskání v podivné příšery.

Pomalu jsem se zase vrátil a vztekle jsem

přibouchl domovní dveře.

Jednou se mi podařilo Masona Todda zachránit. Bylo otázkou, jestli se mi to povede podruhé. Mondrian ho unesl. Serval mi ho prostě z ramen.

Tato skutečnost mě rozlítila. Doufal jsem, že se co nevidět ukáže znovu, aby se o totéž pokusil se mnou. Přísahal jsem si, že jestli se to stane, zatočím s ním.

Mé smysly byly napjaté, když jsem se vrátil zpátky do obývacího pokoje. Opět jsem zažil, jak člověk někdy může být sám. Obklopen nepřáteli. Nezbývalo mi nic jiného, než se pustit do boje proti té sebrance.

Hřmění a blýskání neustávalo. Nad mořem zuřila bouře a obloha tam vypadala, jako by ji někdo namaloval a použil přitom ty nejtmavší barvy.

Vítr proti sobě hnal mračna, nebo v nich vytvářel velké trhliny, takže na některých místech vypadaly jako obří oči, v jejichž zřítelnicích byla obsažena všechna temnota vesmíru.

Po obloze se míhaly světelné výbuchy nažloutlé a nazelenale barvy. Zatím nepadla ani kapka deště, ale suché bouřky bývají nejhorší.

Tu a tam vypadaly mraky jako postavy, které právě vznikly. Příšery, obludy, které bobtnaly a další blesk či poryv větru je zase ničil.

Bylo to fascinující přírodní divadlo, které by dokázalo přilákat mnoho obdivovatelů. Ne však kouzelníka.

Zašel jsem do kuchyně pro něco k pití. Pak jsem si sedl a připadal jsem si teď jako někdo, kdo sám v

pokoji čeká na příchod milenky.

Magie byla pořád přítomna, to jsem věděl. Možná bych ji dovedl zapudit zaktivováním svého kříže. Ale to jsem v tuto chvíli ještě nechtěl.

Jen ať dům krvácí dál, jen ať zůstane pod čarodějovou kontrolou, protože to mu umožní návrat do současnosti, která byla pro něj budoucností.

Posadil jsem se tak, aby na mne nekapala krev.

Dům vyzařoval hrůzu. Krev nevinných musela ze země proniknout jeho zdmi, dostat se až do stropu a odtamtud a ze stěn se teď řinula ven.

Přemýšlel jsem o skřetu Mondrianovi Nikdy předtím jsem o něm neslyšel. Neměl jsem ponětí, kdo to doopravdy je a odkud bral sílu.

Otevřeným širokým oknem zavál do místnosti opět vítr, tentokrát doprovázený mohutným hučením, protože nebe konečně otevřelo stavidla.

Najednou začalo lít jako z konve!

Když jsem vyhlédl ven, viděl jsem jen a jen déšť. Voda se valila z mraků na suchou zem, z níž začala stoupat pára, takže se vytvářely obláčky oparu, které se valily i do místnosti.

Bouře se posouvala dál a zanechávala za sebou déšť. I on slábl, čímž se mi ulevilo. Připadalo mi to jako nějaká očista, ale v podstatě se nic nezměnilo.

Dům krvácel dál.

Vyzařovala z něj hrůza, která tkvěla v jeho zdech a mohl přinést ještě hrůzná překvapení. To jsem poznal, když jsem ještě jednou zamířil k telefonu, abych se pokusil zavolat svému příteli Sukovi do Londýna.

Na stěně, která ležela naproti velkému otevřenému oknu, se něco pohnulo.

Nejprve jsem si myslel, že je to stín, který po ní přelétl. Nebylo to ale tak. Zevnitř se totiž začaly tlačit ven jisté věci. Neviděl jsem nic konkrétnějšího. Zdivo najednou začalo pracovat, ale nezaslechl jsem jediný zvuk. Světlo svítilo, dopadal ho dostatek i tam, kde se tvar zdi postupně změnil v jistý motiv.

Ukázala se tam hlava, i tvář, to však pouze na malou chvíli, protože hlava se sklonila, takže už jsem neviděl nic přesnějšího. Přesto se mě zmocnilo hrozné podezření. Potvrdilo se o několik vteřin později, když se hlava zase zvedla a já jsem se díval rovnou do tváře zkřivené nevýslovnými bolestmi.

Nebylo pochyb patřila Masonu Toddovi.

Neudělal jsem nic, ale v následujících vteřinách jsem zažil příšerné divadlo. A opět jsem si uvědomil, jak krutý je čaroděj.

Mason Todd byl uvězněn ve zdi. Vlastní silou se nepohyboval o to se starali jiní, kteří pevně svírali jeho tělo, natáčeli ho, posouvali a hlavou napřed ho vystrčili ven z toho vězení.

Nemohl jsem pro něj nic udělat. Viděl jsem pouze trýzeň, která se zračila v jeho tváři.

Krvavý dům ho doslova vyplivl. Prudké škubnutí

a bylo po všem. Hlavou napřed a skrčený vypadl Mason Todd ze zdi.

Ani nestačil natáhnout paže před sebe. Já jsem také nepospíchal, abych ho zachytil, protože jsem předpokládal, že bude změněný. Když dopadl, ozvalo se drsné zadunění, pak se tělo převalilo na bok a zůstalo ležet.

Todd se nehýbal.

Soustředil jsem se na východ ve zdi, ale nebylo vidět nic. Díra se zacelila, jako by nikdy předtím neexistovala. Todd si přitáhl nohy k tělu a ještě víc se předklonil. Rukama přitom škrábal po podlaze.

Nic víc se zatím nestalo. Todd ležel, jako by si chtěl odpočinout.

Opatrně jsem se k němu přiblížil. I nadále jsem zachovával nedůvěru. čaroděj ho určitě neposlal zpět na tento svět bezdůvodně.

Zastavil jsem se vedle Todda.

Nehýbal se, nebral mě na vědomí a i nadále ke mně byl otočen zády. Když byl ve zdi, viděl jsem trýzeň na jeho tváři. A projevy trýzně znamenaly, že je živ tedy alespoň v běžném lidském smyslu.

Protože jsem ho nechtěl vyděsit. Zastrčil jsem si berettu do pouzdra a sehnul jsem se. Rukou jsem ho chytil za rameno a přitáhl k sobě, takže se z boku převalil na záda a zůstal ležet.

V jeho tváři se nic nezměnilo. Možná mu více zesinala a zašedla pokožka, ale jinak jsem nezjistil žádnou změnu. Oči měl zpola zavřené. Pak se pohnuly rty, ale nevyšel z nich ani náznak dechu.

To mi stačilo. Uskočil jsem nazpět a zakopl

jsem, protože najednou mi ruka sevřela kotník a pevně ho držela. Mason Todd počkal na vhodnou příležitost a skutečně mě dostal. Týlem jsem narazil do opěradla křesla, které bylo naštěstí dobře čalouněno. Přece jen to ale odvedlo mou pozornost a Todd měl možnost zaútočit na mne.

Opřel se rukama, otevřel ústa a vypadal, jako by se mi chtěl svými mohutnými zuby zakousnout do lýtka a kus mi z něj vytrhnout. Kopl jsem ho rychleji, než stačil kousnout. Dostal jsem do čela jeho hnátem. Todd se převrátil dozadu, natáhl nohy a chtěl se postavit.

Nechal jsem ho pouze pokleknout. To už jsem vytáhl berettu.

Ne, tohle už nebyl člověk. Ta postava se v důsledku čarodějovy magie proměnila v oživlého umrlce. Byl prostě dokonalý.

Když na mě chtěl zaútočit, stiskl jsem spoušť. Bylo mi to strašně líto, ale neměl jsem jinou šanci. Kulka ho zasáhla naplno.

Umrlec upadl dozadu a nehýbal se. Posmrtná existence skončila. Přede mnou teď ležel skutečně mrtvý člověk.

Podíval jsem se na místo, kudy vystoupil ze zdi.

Byly tam jen krvavé čmouhy, nic víc.

Teď jsem stál proti nebezpečnému a bohužel zároveň neviditelnému protivníkovi sám. Možná to byla i výhoda, protože Todd by mi nebyl příliš ku pomoci.

Přestalo pršet. Z horké země stoupala pára. Bylo tu jako v prádelně.

Velký dům byl prázdný. Poprvé jsem ho důkladně prohledal, nikde jsem nenašel stopy a zvažoval jsem, jestli přece jen nemám jít do zahrady. Musela přece existovat možnost, jak přilákat Mondriana. Když jsem stál zase v obývacím pokoji, zabýval jsem se myšlenkou, jak zvrátit magii. Když zaktivizuji kříž, vytvořím širší silové pole, které bude působit proti oné cizí síle. Kříž byl velmi silný. Předpokládal jsem, že nad onou silou zvítězí.

“Blahopřeji, člověče, podařilo se ti to!” Ten hlas zazněl místností jako tajemné šeptání. Ačkoliv jsem nikoho neviděl, věděl jsem, že hovoří čaroděj.

“Vítej, Mondriane. Dobře jsi sledoval.”

“To jsem opravdu sledoval.”

“A co chceš dělat teď?”

“Já? Teď jsi na řadě ty. Dovedu si představit, že máš jistá přání.”

“Přesně tak.”

“Takže co chceš?”

“Je to docela jednoduché. Chci tam, odkud přišel Mason Todd. Chci poznat všechno, zejména minulost tohoto domu. Nebo snad žádám příliš?”

“Ne, vlastně ne.”

“Takže ti můžu poděkovat.”

Mondrian se bez humoru zasmál odkudsi z neviditelného prostoru. “Nevím, jestli mi budeš děkovat, až se dovíš, jakou minulost má ten hřbitov.”

“Historie mě vždycky zajímala.”

“Řekl jsem ti ji.”

“To mi nestačí.”

“Mně ale ano. Buď si jist, že jsem se zase

zmocnil vlády nad tímto domem, a tak to zůstane na věky. Můžeš ho dát zbourat, můžeš ho nechat vyhořet, magii nezničíš. Zůstane zde, protože tady byla vždycky. Zmocnili jsme se majitele tohoto krvavého domu. Ankoua jsi zničil, za to bych ti měl vyslovit dík. Jsme nyní svobodní a svobodu také dokážeme vychutnat.”

Znělo to podezřele definitivně, a mám-li být upřímný, vůbec se mi to nelíbilo. Nebylo to podle mého gusta.

Několikrát za sebou jsem vykřikl čarodějovo jméno, nedostal jsem však odpověď.

Zase se někam stáhl. Kam? Do svého světa, do jiné sféry?

Místo beretty jsem si vzal kříž. Pohroužen do myšlenek jsem si ho prohlížel, jak mi spočíval na dlani. Po jeho obrysech klouzal světlý třpyt. Bylo to znamení, že se ke slovu hlásí jiná magie.

Co se stane, když pronesu formuli?

Roztrhne se tím čas vedví, nebo se otevře i pro mne, abych mohl zůstat Mondrianovi na stopě? Bylo velmi důležité, vydat se za ním do minulosti. Jen tam jsem se mu mohl postavit v boji a porazit ho jeho vlastními zbraněmi.

Postavil jsem se do středu místnosti. Kříž mi klidně spočíval v dlani.

Velmi pozorně jsem se na něj zadíval, soustředil jsem se, zhluboka jsem se nadechl a pronesl jsem formuli, která měla všechno změnit.

“Terra pestem teneto saluc hic maneto!”

Důležitá slova, magická věta, která zaúčinkovala.

Cosi mě strhlo kamsi pryč.

Zpočátku do tmy, pak do světla a pak? Téměř jsem tomu nemohl uvěřit, ale byl jsem tam.

Ocitl jsem se na hřbitově!

Byl hrůzostrašný. Temný a tajemný. Hřbitov, který ležel na místě, jež jsem neznal. Přesto jsem cítil, že jsem se ocitl v jiné době. Nebylo jednoduché to vysvětlit, ale ten pocit prostě vycházel z mých útrob. Možná to bylo vzduchem, který měl jinou chuť, byl čistější než v normální přítomnosti.

Po domě tady nebylo ani památky. Nebyla to ani rovná plocha, jen porostlá travou. Nade mnou se skláněly koruny stromů. Stály jako ochránci nad starými hroby, které byly roztroušeny všude kolem, ale nebyly opatřeny kříži.

Procházel jsem hřbitovem. Měkká půda tlumila mé kroky. Cesty tady nebyly, pouze ušlapaná pěšina. Noc byla velmi temná, ale i teplá. Nade mnou se kupily mraky. Kříž jsem pořád ještě pevně svíral a měl jsem radost z jeho matného, hedvábného lesku.

Celý případ jsem si ještě jednou nechal projít hlavou a v duchu jsem se zarazil, když jsem si vzpomněl na Ankoua, strážce hřbitova. Ve své době jsem ho zabil, v této době ještě žije. Kdybych ho potkal, nebudu ho moci zneškodnit.

Neuvěřitelné…

Na okraji hřbitova jsem zahlédl starý prkenný plot Za ním už rostla divoká tráva.

V myšlenkách jsem se automaticky vrátil do své doby. Samozřejmě jsem myslel na čaroděje Mondriana. On a jeho přátelé našli na tomto hřbitově

poslední odpočinek. Bylo otázkou, zda už jejich těla byla pod náhrobními kameny, nebo zda je smrt teprve čeká.

Noc byla velmi klidná. Ševelily pouze listy nade mnou, když je načechral vítr. Pak jsem zaslechl jejich tichý šum, jako by mi chtěly sdělit nějaké poselství. Našel jsem si dobré místo a otočil jsem se.

Plot jsem teď měl za zády.

Přejel jsem pohledem po náhrobcích. Vypadaly všechny velice uboze. Jména do nich vytesala čísi neumělá ruka, a to stejným písmem. Zde v obci byl zřejmě jediný člověk, který uměl psát.

Samozřejmě mne zajímala i vesnice. Muselo to být Selsey, které jsem znal i ze své doby. Jistě bylo v této epoše pouhou rybářskou osadou, která se skládala z několika chatrčí.

Bylo slyšet šumění moře. Jeho čerstvá vůně mi dělala dobře. Nebylo tu dusno, ale nebyl tu ani zápach mrtvol, který by nasvědčoval přítomnosti ghoula.

Jestli byl opravdu Ankouem, který bere svou úlohu poctivě, měl bych se s ním setkat a on by mě měl vyhnat, protože jsem tím, kdo ruší klid mrtvých. Přišel jsem na hřbitov jako cizinec a neměl jsem tady co pohledávat. Ankoua to přece musí vyprovokovat.

Neobjevil jsem ho, jako by se právě přede mnou schoval, aby nebyl nápadný.

Noc byla až dosud tichá. To se však změnilo. Ozvaly se hlasy. Nezněly nijak pochmurně nebo provokativně, ne, tihle lidé byli zřejmě docela veselí a něco slavili. Pokud mě smysly neklamaly, blížili se do

Selsey.

Vzpomněl jsem si na čarodějova slova. On i jeho lidé cestovali, aby přinášeli radost. Přiváděli je magií a kouzly v úžas, to jsem si v žádném případě nechtěl nechat ujít. Výlety do minulosti pro mne nebyly ničím novým. Už několikrát jsem podnikl cesty časem a byl jsem konfrontováni s osobami, které se narodily přede mnou.

To se zde nestane. Nevěřil jsem prostě, že bych se mohl setkat s Hectorem z Valois.

Mondrian mě zajímal mnohem víc. Vydával se za čaroděje. Osoby jako on prožívaly ve své době veškeré pocty a vážnosti. Zvlášť ve středověku, ale i v pozdějších staletích, kdy se vládci a velmožové pokoušeli všemi prostředky najít kámen mudrců, umělé zlato. Bylo mnoho kouzelníků a šarlatánů, kteří se tím zabývali ale zlato nebylo vyrobeno nikdy. Zato jistý muž jménem Bottger vynalezl porcelán.

Velmi záhy jsem spatřil malou vísku, a zahlédl jsem i moře jako vlnící se temný koberec, ve kterém se vytvořily světlé pruhy. Byly to zpěněné vrcholky dlouhých příbojových vln.

Víska ležela blíž. Lidé už byli na nohou. Na několika místech plápolal oheň. Doléhal ke mně zvuk hlasů a hudebních nástrojů. Podle mého odhadu jsem dorazil do vísky asi o čtvrt hodiny později.

Zastavil jsem se u prvních domků. Nebyly to stavby, spíš chatrče s úzkými, nízkými vchody. Jestli byly obydlené nebo sloužily jako stáje, to jsem nevěděl, ale poblíž jedné z nich jsem zahlédl letmé pohyby.

Nocí se tam míhaly postavy. Pokoušely se natropit co nejméně hluku a kromě blyštění jejich zbraní nebylo vidět mnoho.

Předpokládal jsem, že je to skupinka vojáků nebo žoldnéřů a opět jsem si vzpomněl, co mi řekl Mondrian. Jedné noci je zajali a pohřbili. Byli snad tihle vojáci jejich vrahy?

Jednoho zvyku se nikdy nezbavím. Je to zvědavost. Kdyby se mi podařilo připlížit se blíž, mohl bych se dozvědět, jak se věci mají.

Přikrčil jsem se a využíval jsem přirozených úkrytů. Příkopů podél cesty nebo křoví.

Přitiskl jsem se těsně ke stěně jedné z chatrčí a chvilku jsem čekal.

Zatím se nedělo nic. Nikdo neřekl ani slovo. Chtěl jsem to už vzdát, když tu jsem zaslechl vrznutí dveří. Tak blízko mne, že jsem sebou škubl a doufal jsem, že mě nikdo nezahlédl.

Z chatrče vyšel voják. Nebyl to malý člověk. Na hrudi měl kožené brnění, ale přilbu na hlavě neměl. Vypadal sinalý ve tváři.

Zavřel dveře. Podíval se směrem ke mně, ale zdálo se, že si mě nevšiml.

Pak se otočil, a najednou uskočil. Přece jen mě tedy zahlédl. Suverénním pohybem vytáhl šavli a proměnil se v zuřivce, který se na mne vrhl, jako by mě chtěl přibodnout ke zdi.

Byl jsem rychlejší. čepel zbraně zasvištěla těsně kolem mého pasu a zabodla se do dřeva. Bylo na tom místě tenké. Meč jím projel, uvízl v něm a voják ho marně tahal ven.

Když ucítil na hrdle dýku, jeho pohyby rázem ztuhly. Stál jsem nad ním. Neviděl mne, jen slyšel můj hlas a stejně tak i výhrůžku, která z něj zaznívala.

“Jestli chceš zemřít, stačí jediný nesprávný pohyb!”

Naznačil něco jako přikývnutí. Takže mě pochopil, i když byl ve velkém šoku.

“Co chcete udělat? Kdo vás poslal?”

“Vévoda z Windsoru.”

“A proč?”

“Máme zabít ty kejklíře. Ano, zničíme je. To musíme udělat.”

“Proč?”

“Všichni vévodu okradli a tím i krále. Slibovali jim zlato, ale jsou ve spolku s rohatým. Jsou to ďáblové.”

“Odkud to víš?”

“Říkal to biskup.”

“Když je to takhle… Co máte v plánu? Jak to chcete provést?”

Doposud mi ochotně odpovídal, ale teď se zarazil.

“Neprozradím nic. Jsme královi vojáci. Přísahali jsme…”

“Až ti podříznu krk, bude ti tvá přísaha k ničemu, hochu.”

Sípavě oddychoval, a zřejmě teď úkosem zahlédl

čepel dýky.

“Kdo…kdo jste?”

“Host.”

“Králův?”

“Možná.”

“Ne, mluvíte jinak. Nepatříte ke králi. Vy… vy patříte k tam těm.”

“K nikomu, příteli, opravdu k nikomu. Jen bych se rád podíval, jaké kousky umí ten čaroděj. Počítám, že je dnes bude určitě předvádět.”

“Ano, to bude.”

“A co všechno dovede?”

“No… polyká oheň, a nechává zmizet lidi. Už jsem to viděl.”

“Ještě něco?”

“Někdo mi říkal, že krade děti z kolébek a požírá

je.”

“A ty tomu věříš?”

“Když je někdo ďábel, dělá takovéhle věci.

Temné mocnosti jsou silné…”

“Ano, to vím.”

Voják prudce oddychoval. Páchl hlínou a potem.

“Co se mnou chceš udělat?”

Už jsem měl nápad. Nedaleko odtud bylo hnojiště. To je docela jednoduché, příteli. Můžeš se otočit.”

“Cože?”

“Otoč se, ale ani muk, jinak ti vrazím dýku do zad!”

Otočil se. Nevím, jestli chtěl zakřičet nebo ne, protože před tváří se mu najednou mihla moje ruka a zasáhla ho ze strany do krku. To vojáka dorazilo. Jeho tvář dostala nepřítomný výraz a chlap se svalil na zem. Chytil jsem ho a odvlekl k hnojišti.

Za chvíli smrděl stejně jako hnůj. Já jsem se však rychle stáhl, protože jsem předpokládal, že ti muži

rozestavili hlídky.

Jeho informace byly velmi zajímavé. Ten Mondrian musel být nesmírně ukrutný. Věděl jsem o zlodějích dětí, o oněch starých legendách, o kradení dětí z kolébek a o jejich zasvěcování ďáblu. I takovéto příšernosti s sebou bohužel přinášel středověk. Při pomyšlení na to jsem dostal vztek. Pro tyhle zločince nebyl skutečně žádný trest dost vysoký.

Existovala dokonce cesta vedoucí rovnou do vsi. Její povrch byl zbrázděn otisky četných kol a kopyt. Tato cesta mne však nezajímala. Já jsem se chtěl vsi vyhnout obloukem a připlížit se z druhé strany.

Orientoval jsem se podle ohňů. Od nich sem také doléhaly hlasy a samozřejmě i hudba, protože hudci hráli bez přestání.

Všichni obyvatelé byli na nohou. Náves přitom sloužila jako pódium i hlediště zároveň. Byly na ní rozestaveny jednoduché dřevěné lavice. Plameny přitom mihotavě ozařovaly tváře diváků sedících na lavicích. Všichni hleděli upřeně na pódium, kde se odvíjel program kejklířů a artistů.

Za nimi rovněž hořely louče. Byly umístěny v nádobách. Vítr si pohrával s plameny, ohýbal je, foukal je do stran, kroužil jimi, takže i postavy umělců dostávaly mihotavý závoj.

Přiblížil jsem se k tomu místu a pak jsem splynul s davem. Netlačil jsem se do středu návsi, ale ani jsem se už neskrýval. Opřel jsem se o veliký sud s vodou. U konírny neklidně podupávali a odfrkávali koně, protože jim zřejmě vadil nezvyklý hluk.

Muzikanti seděli stranou. Podmalovávali přestávky mezi vystoupeními a když jsem se postavil u sudu, poprvé za celou dobu na chvíli odložili nástroje.

Artisté se stáhli kamsi do úzadí. Stáli v přítmí a radili se.

Program přece musel být dávno jasný. Byl jsem zvědav, co skutečně zamýšlejí.

Nejvíce jsem spoléhal na Mondriana, principála celé skupiny. Tím, že světlo se neustále míhalo, si mé oči nezvykly na přítmí. Příliš mnoho věcí odvádělo mou pozornost a i v řadách diváků zavládl neklid.

A pak přece jen přišel.

Vystoupil Mondrian. V ničem přitom nezaostával za hvězdami z naší doby. I on věděl, jakou má cenu a vystavoval se na odiv. Jeho příchod doprovázelo víření bubínků.

Vystoupil ze tmy, ale nikdo nezatleskal. Diváci se ani nehnuli. Působili na mne dojmem, jako by se toho člověka báli. Někteří se dokonce přikrčili a mnohé ženy k sobě těsněji přivinuly své děti.

Mondrian se zastavil tam, kde se stýkala záře obou ohňů. Uprostřed podstavce, který sloužil jako pódium. Lidé z jeho skupinky se drželi vzadu.

S velkým zájmem jsem je pozoroval. Uvědomil jsem si paralelu ze současnosti a vzpomněl jsem si na lidi, o kterých mluvil Mason Todd. Byli to opravdu titíž?

Zde žili. V mé době byli už pouze shnilými mrtvolami, které vlastně už měly být dávno rozpadlé v prach, protože nikdo nezůstane v hrobě po celá staletí.

Bez Mondriana jsem napočítal asi pět nebo šest osob. Mezi nimi i dvě ženy. O těch mi Mason Todd neříkal. Pravděpodobně je jako umrlce nerozeznal.

Mondrian zamířil k přednímu okraji pódia. Už navenek bylo poznat, že je to principál společnosti, protože jeho špičatý klobouk všechny převyšoval. Tu tvář jsem poznal. I teď vypadala, jako by byla složena z několika částí, jejichž proporce spolu neladily.

Příliš tučné skráně, mohutný nos, oči, které vypadaly, jako by chtěly každou chvíli vyletět z jamek, dlouhé pavoučí prsty, široká ústa téměř bez rtů, která byla stažena jako tenounký proužek a která dodávala celému obličeji cosi klaunovského.

Mondrian nebyl příliš urostlý, ale vypadal vyšší, protože ho obklopovala aura, jež naprosto fascinovala většinu diváků.

Ti v prvních řadách ji cítili obzvlášť intenzívně.

Vypadali, jako by chtěli vstát a odejít.

Toho si všiml i Mondrian. Ještě více stáhl obličej, když se uchechtl a zeptal se: “Chcete jít pryč? Máte snad ze mne strach?”

Odpověď samozřejmě nedostal. Opět se zasmál.

“Ano, máte strach, vidím to na vás. Však také musíte mít strach, protože já nejsem jen tak někdo. Jsem mistr, vládnu nad přírodou. Umím si s ní hrát, dokážu měnit její zákony protože já dokážu vidět až za podstatu věcí, jestli mi rozumíte.”

Nerozuměli, což dotvrzovali tím, že vrtěli hlavami.

Mondrian se chechtal. “To je ale škoda. Takže to asi chcete důkaz, ne?” Nečekal na odpověď a hned si sám přikývl. “Ano, můžete ho mít. Jsem ochoten vám

tento důkaz podat. Pojďte sem, vy tam od ohně!”

Vzadu se pohnuli dva muži. Měli na sobě barevné šaty s fábory, zeširoka se usmívali a čekali, až je jejich principál postaví na místa. Pak si stoupl mezi ně, rozpřáhl paže a dotkl se každého z nich,

A v zápětí se to stalo.

První diváci vykřikli, když najednou ze špiček Mondrianových prstů vyšlehly plaménky, rychle se rozšířily dál a opsaly obrysy postav obou pomocníků.

Zahalil je oheň. Ti dva by měli vlastně uhořet, ale stáli dál a jen se smáli.

Mezi nimi Mondrian s rozpaženýma rukama. Po tváři se mu míhaly stíny a světlé skvrny.

Jeho oči vypadaly jako koule.

Pak plameny pohasly. Ne, spíše se k němu zase vrátily a směřovaly k jeho otevřeným ústům, v nichž zmizely.

Mondrian prostě plameny pohltil.

Nikdo z diváků netleskal, nikdo nevyskočil, aby jinak projevil nadšení, což Mondriana udivilo, protože se vyzývavě zeptal: “Vám se to nelíbilo?”

Samozřejmě ani teď nedostal odpověď. Všichni diváci byli ještě příliš pod dojmem toho, co zažili.

Mondrian se nesmírně bavil. Poslal své dva pomocníky zase pryč. Stále ještě s úsměvem na rtech k sobě kývnutím přivolal jakousi ženu. Byla malá, a jak jsem si všiml, měla tmavou pleť. Zřejmě pocházela odněkud z jihu. Vlasy měla rozpuštěné. Na týle jí vytvářely hustý závoj. Setřásla ze sebe plášť a najednou tu stála docela nahá! S tím nikdo nepočítal

a překvapilo to i mne. V tehdejší době muselo něco takového vypadat jako troufalá provokace, k tomu ještě před očima žen a dětí!

Matky také hned zareagovaly a zakryly svým ratolestem oči, zatímco muži zůstali sedět, ale znervózněli, vrtěli se a nemohli od nahého těla odtrhnout oči.

Žena nebyla vysoká, ale měla dobré proporce. Pružné boky, plná prsa a tmavý trojúhelník chloupků ohanbí se v přítmí téměř ztrácel.

Mondrian jí položil ruku na rameno. “Není krásná?” zvolal na lidi. “Není jedinečná? Podívejte se na ni. Dobře si ji prohlédněte. Je skutečně výjimečná. Podle mne je to skutečný skvost. Dal jsem jí dokonce jméno. Říkám jí Elvíra pokušení.”

V tom měl pravdu.

Elvíra během jeho slov nehybně stála. Její úsměv začínal působit stereotypně. Oči měla do široka otevřené a v panenkách jí tancoval odraz ohně.

Mondrian se bavil mlčením obecenstva. Pak diváky oslovil přímo: “Obracím se na vás, muži. Kdo z vás chce přijít na pódium a dát se svést Elvírou? Kdo, ptám se vás?”

Nedostal odpověď.

Stál jsem na výhodném místě, takže jsem si všiml několika kradmých posunků manželek, které držely své muže. Některé zřejmě svým manželům nedůvěřovaly

čaroděj se bavil. Přistoupil až k okraji pódia, kde se předklonil a díval se tak, že každý mohl mít dojem, že hledí rovnou na něj.

“Pročpak nechcete? Jste snad příliš zbabělí, protože jsou tady vaše ženy a děti? Copak vás opustila odvaha?” Mondrian zavrtěl hlavou. “To nechápu. Jindy přece nejste takoví, když jdete do lázní za děvkami a oddáváte se tam radovánkám. To, co děláte, se mi nezdá dobré.” Opět se napřímil. “No, myslel jsem si to. Ano, počítal jsem s tím. A proto vám Elvíra ukáže něco i bez toho, abyste museli na pódium.”

Zůstal jsem sice tam, kde jsem stál, ale ohlédl jsem se, protože jsem si vzpomněl na vojáky a žoldnéře. Předpokládal jsem, že zasáhnou. Dosud se však neukázali.

Možná chtěli počkat až na vrchol představení. Sledoval jsem tedy kouzlení čaroděje Mondriana,

který se postavil těsně před Elvíru a díval se na ni. Dlouhými prsty rukou jí přejížděl po pokožce a dotýkal se skutečně všeho, což mu připravovalo další rozkoš.

Matky dětem zakrývaly oči a odkryly jim je až poté, co Mondrian ustoupil, předklonil se a opět se obrátil k divákům.

“Elvíra je pokušení, velectěné panstvo. A tak se ptám, kdo byl ještě pokušením? Prosím, odpovězte mi…”

Lidé uvažovali. Kdosi chytrý z davu zvolal: “Had!”

“Ano,” téměř zajásal Mondrian. “Byl to had. To on byl pokušením. Je jeho symbolem. Had, jablko, krásná žena. Každý muž ji chce, ale nemůže ji dostat. Já, velký Mondrian, vám dokážu, že neexistuje rozdíl mezi hadem a ženou. Že obě patří k sobě, že jsou

dvě v jednom.”

Sotva dohovořil, otevřela Elvíra ústa dokořán.

Tanečním pohybem přiskočil Mondrian před ni a zvedl pravou paži. Měl dlouhé tenké prsty, takže mohl ženě sáhnout do úst. Vypadalo to, jako by chtěl uchopit její jazyk.

To také udělal.

Velmi pomalu vytáhl jazyk z úst a ještě ho trochu pootočil.

Přitom se smál, podíval se na publikum a táhl dál…

Byl to vůbec jazyk, co táhl z úst?

Ne, už to nevypadalo jako jazyk. Škubalo se to, bylo to šupinaté. To, co svíral v prstech, nebylo nic jiného než had.

Žena, jablko, had.

Před chvílí je uvedl do spojitosti. Tehdy hovořil jako teoretik a tentokrát dokázal, že je to možné i v praxi.

Zatímco nahá Elvíra se zakláněla dozadu a vyvíjela protitlak, Mondrian táhl dál. Dokud hada docela nevytrhl z úst. Posledním škubnutím přejel konec jeho těla po Elvířiných rtech. Elvíra se poněkud zapotácela a ustoupila dozadu.

Modrian se usmíval a kýval svou kořistí. Zakroužil pak hadem jako lasem. Diváci měli strach. Mnozí z nich přikrčili hlavy a Mondrian po chvíli skutečně svíjejícího se hada mrštil od sebe. Přes hlavy a záda diváků. Had prolétl vzduchem a dopadl do bláta. Přesně na tom místě najednou vyšlehl oheň. Plameny šlehaly do výše, syčely a sršely a pak

najednou pohasly.

Byl konec.

Nikdo se nehýbal. Lidé byli natolik vyděšení, že vypadali jako zkamenělí. Seděli, dívali se dopředu na Mondriana, který se pohyboval tanečním krokem po pódiu a hodil Elvíře plášť. Zahalila se do něj.

“Říkal jsem vám to. Žena je had. Oba patří k sobě!”

Najednou někdo vyskočil. Byl to starší muž s bradkou. Zvedl ruku a zaťal ji v pěst. S tímto výhružným gestem se obrátil na Mondriana.

Jeho hlas zněl směrem k pódiu jako trubka.

“To bylo rouhání k Bohu!” vykřikl. “Za to se budeš škvařit v pekle, proklatče. Bůh si nedá fušovat do řemesla.”

Mondrian ta slova zaslechl. Náramně ho pobavila. Pohyboval se po prkenném pódiu jako královský šašek, který chce dát k lepšímu všechnu svou ironii, jízlivost a cynismus. Poťouchlé úkony se střídaly s odpornými grimasami. Dokonce na ně vyplázl jazyk. Ten vypadal jako černý zuhelnatělý pahýl.

“Já a škvařit se v pekle? Ty blázne!”

“Ano, ty!”

“Uvěřil bys, že se na to dokonce těším? Ano, už se těším na peklo.”

“Je to ďábel!” Žena, která vykřikla tuto větu, vyskočila a pokřižovala se. “To nemůže být člověk. Je to převlečený rohatý!”

“Chachacha!” řehtal se dutě Mondrian a zvedl svůj plášť. “Jsem skutečně ďábel, rohatý? Podívejte

se, vždyť nemám kopyto. Rostou mi snad na čele rohy? Ne, nic z toho nemám!”

Žena se nedala ošálit. “Ďábel v přestrojení! Je to

ďábel v převleku.”

Mondrian se přestal smát.” Ani to nejsem, i když musím přiznat, že je mi ďábel velice sympatický. Je mocný, jak víte. Dal mi sílu, protože neobyčejné lidi, jako jsem já, má rád. Jsem kouzelník, mág. Vytahuju lidem z úst hady. Nechceš jít také, ženo? Nechceš jít sem na pódium, abych i tobě vytrhl hada z úst?”

“Ne, nepůjdu. Ale tobě, proklatče, vytáhnou jazyk rozžhavenými kleštěmi. Boží trest tě jistě stihne.”

Mondrian zamával oběma rukama. “Kdo je to? Já jsem tady mistr.”

“Však už brzy…”

“Tak pojď sem, ženo! Pojď, možná se ti ďábel zalíbí. čarodějnice má rád, to vám snad říkat nemusím. Nechceš se stát čarodějnicí a obcovat s ďáblem? Měl by radost, kdyby ses mu ukázala nahá.” Teď ovšem Mondrian přestřelil. Musel si toho všimnout, protože nálada se rázem obrátila proti

němu.

“Dobrá,” řekl a začal opisovat rukama kruhy, jako by chtěl diváky zhypnotizovat. “Zapomeňte na to. Přejdeme k věcem, které jsem pro vás přichystal jako vyvrcholení. Bude to něco nevídaného, to vám slibuji.”

“Ne!” Muž s vousy se opět postavil. “Nic už neuděláš! Tato žena měla pravdu. Nejsi lepší než ďábel. Jsi stejně hnusný.”

Mondrian měl radost. Vzpažil ruce a zvolal:

“Děkuji, žes to řekl. Cítím se hrdý a poctěný.”

Muž si odplivl. “Jak se může cítit hrdý a poctěný

člověk, když ho někdo porovnává s rohatým?”

“Och, rád ti to řeknu, příteli. Ďábel mne miluje. Vzal mne pod svá ochranná křídla, jestli mi rozumíš. Není jen mým přítelem, je mým přítelem nejmilejším, to ti mohu říci.”

Muž s bradkou přikývl a pak naklonil hlavu. “A bude ti pomáhat pořád?”

“Samozřejmě. Slíbil to.” Rád bych to zjistil.

Mondrian se výsměšně uklonil jeho směrem.

“Prosím, příteli, můžeš se o tom přesvědčit. Jestli máš odvahu, vstup na pódium a pojď ke mně.”

Poté nastalo ticho. Výzva byla vyslovena. Teď se čekalo, jak druhý zareaguje. Bude mít opravdu odvahu vystoupit na pódium? A pokud ne, jak jinak, více či méně odvážně, se zachová?!

Zatím neudělal nic.

Výzva trvala, muž přemýšlel, rozhlédl se kolem sebe, protože doufal v pomoc od ostatních. Ale nebylo nikoho, kdo by ho povzbudil.

I já jsem se držel zpátky, protože jsem se nechtěl

příliš záhy prozradit.

Muž s bradkou se zpotil. Nejistě pak vykročil.

Mondrian se náramně bavil. “Tak co? Měl jsi velké řeči? Chceš snad couvnout, příteli? Ďáblu vyhovuje kdokoliv. Je rád, když si může s člověkem popovídat. Každého také obrátí na svou stranu, to mi věř. Vždycky jsem měl velkou radost, když jsem mu mohl poslat další dušičku. Nebo si mám pro tebe

dojít?”

Napětí vrcholilo.

Muž skutečně nevěděl, co má dělat. Nechtěl však ztratit tvář. Jeho přikývnutí vypadalo velmi rozhodně. Musel se protáhnout kolem dvou diváků, aby vykročil na cestu, která vedla rovnou na pódium. Zprvu kráčel ztuha a toporně, ale další kroky už byly pomalé a rozvážné.

Za Mondrianem stáli jeho pomocníci. V mihotavém svitu ohně vypadaly jejich tváře jako masky, které ožívaly a vzápětí zase tuhly v nehybnost.

“Mám ti pomoci?” Mondrian natáhl odvážlivci ruku vstříc.

Ten ale zavrtěl hlavou. Posledním krokem se vyhoupl na pódium a zastavil se před čarodějem, který proti němu vypadal jako trpaslík.

“Tady jsem,” řekl Mondrian. “Teď můžeš vyzkoušet, jestli jsem ve spolku s ďáblem.

Muž s bradkou přikývl a pak si roztrhl košili, takže vznikl velký otvor.

Na hrudi se mu rýsoval dřevěný kříž. “Podívej se na něj!” zařval muž. “Podívej se na ten kříž, ty poskoku ďábla!”

Ten se jen usmál a natáhl před sebe ruku.

Zasáhl. Poslední odvážlivcova slova zanikla v temném chroptění. Otevřel ústa dokořán a rty se mu zalily proudem krve. Tekla mu po bradě, pak po krku a zašpinila mu šaty.

Muž se pomalu kácel na bok. Nebylo nikoho, kdo

by ho zachytil. Zhroutil se k zemi s velikou ránou na prsou. Těsně před diváky v první řadě zůstal ležet na zemi.

I mne to překvapilo. Musel jsem sice počítat s podobným činem, ale přece jen jsem nepředpokládal, že přijde tak rychle.

Mondrianovi ovšem vražda vůbec nevadila. Z jeho postoje vyzařoval triumf. Pravou ruku vztyčil do výšky a ukázal divákům ruku, která vraždila.

Vypadala jako z kamene nebo jako z kovu. A špičky jeho nehtů skutečně převzaly funkci nožů.

“Tak co, vy nevěřící?” zvolal. “Neříkal jsem vám, že ďábel nade mnou drží ochrannou ruku? Kdo chce ještě? Kdo chce zažít, jak ho zabiju? Ano, ďábel je všude, a přišel do vaší vsi, aby tady prostřednictvím mne zanechal znamení. Rozpřáhl paže a předklonil se. “Tohle byl pouhý začátek. Povím vám jinou historku. Nebo vám ji připomenu. Nevíte, že si Satan rád vybírá malé děti a jejich duše? Není vám to známo? často se píše o tom, že ďábel pojídá malé děti.” Zašklebil se. “Ano, požírá je, protože mu dodávají sílu. Kdo mi to nevěří, tomu se záhy dostane potvrzeni. Elvíra odešla, vy jste si toho nevšimli. Ale každou chvíli se vrátí a jistě s kořistí. To mi věřte.” Rozuměl jsem každému jeho slovu a už jsem se připravoval na nejhorší. Musel jsem uznat, že si svůj výstup načasoval velmi dobře, protože sotva tu větu dokončil, Elvíra se skutečně objevila. Vystoupila za ohněm ze tmy jako stín a vyhoupla se na pódium. Nebyla sama. V pravé ruce držela děťátko, které se rozplakalo.

Lidé zděšením ztratili řeč. Zažívali teď na vlastní kůži, jak je čaroděj Mondrian krutý. Před chvílí zemřel silný odvážný muž. Ďáblu a jeho pomocníkům bylo úplně jedno, kdo zemře, zda muž, žena nebo dítě. Jemu šlo pouze o duše lidí.

Podržela dítě ve vzduchu a ukázala ho všem divákům i matce, která byla mezi nimi.

Žena se náhle hystericky rozkřičela. Nedokázala ovšem vstát a rozběhnout se k pódiu. Seděla a jen křičela jako smyslů zbavená.

Viděl jsem, jak čaroděj krutě a rychle dokáže jednat. Tentokrát jsem už nechtěl ztrácet čas. Vykročil jsem ze svého úkrytu a dostal jsem se už do svitu ohně, všichni by si mne mohli všimnout, ale diváci měli oči jen pro to, co se odehrávalo na pódiu.

Elvíra pomalu spouštěla ruce s dítětem. Zprvu to vypadalo, jako by ho chtěla odložit, ale pak ho bleskurychle hodila Mondrianovi, který ho zachytil a také zvedl do výše, přičemž se vítězoslavně usmíval.

Zaklonil hlavu a pranic si nevšímal zoufalého

dětského pláče.

Pak otevřel ústa!

Bylo jasné, co chce udělat, každý to viděl a jeho tvář teď jako by se skládala pouze z obrovité tlamy.

Zničil jsem Ankoua a způsobil jsem, že mohli vylézt ze svých hrobů jako umrlci oživlé hnijící mrtvoly.

To já jsem tím byl vinen!

A já jsem to chtěl napravit.

Mondrian dítě otočil. Hlavou napřed si ho vsunul do chřtánu.

Matka usedavě sténala, ale nikdo nezasáhl.

Strach byl příliš velký. Až na jednu výjimku.

Nemusel jsem se rozbíhat, byl jsem dostatečně blízko u pódia a jedním skokem jsem se ocitl nahoře

“Dej ho sem!” zařval jsem a vrhl jsem se vpřed…

Překvapilo to dokonce i čaroděje a ďáblova sluhu. S tímhle útokem Mondrian nepočítal, protože najednou ztuhl a nehnul ani brvou.

Využil jsem momentu překvapení. Oběma rukama jsem mu dítě vyrval.

Bylo mi toho křičícího drobečka nesmírně líto. Nemohl jsem si ho nechat u sebe, a tak jsem ho hodil lidem v první řadě, kteří ho naštěstí zachytili a podali matce.

Teď jsem měl volné ruce.

Mondrian pochopil, že všechno neprobíhá tak, jak si představoval. Obličej mu najednou zeleně zasvětélkoval jako povrch jedovaté houby a v očích se mu zajiskřilo.

Pokývl na Elvíru, chytil ji a odstrčil ji na mne.

Začala ječet. Byly to zvuky, při nichž tuhla krev v žilách. Pronikavé ječeni jako siréna, přičemž bylo s podivem, že se jí nezlomil hlas.

S úst jí vyrazil had.

Měl mne zabít. Vypadalo to, že Elvíra se skládá ze samých hadů, kteří se jí uhnízdili pod kůží. Bylo otázkou, jestli je Elvíra člověk nebo příšera. Had mi chňapl po tváři a chtěl se mi do ní zakousnout.

Uhnul jsem hlavou a vzápětí jsem zase prudce vyrazil kupředu. Žena pořád ještě ječela a pak dopadla na záda na prkna. Had jí vylézal s úst jako

pokřivený šíp. Byl jsem v pokušení vystřelit, když tu vyskočila a vrhla se na mne.

Byla obratná. Nejprve mne kopla a její nohy nezasáhly jen mé ruce, ale i kříž, který jsem jimi pevně svíral.

Kříž proti hadovi, proti zlu. Elvíra byla zasvěcena prokletí.

Vyrazila otřesný výkřik a její tělo náhle zahalily plameny. Drobné výbuchy způsobovaly spousty dalších plaménků. Před mýma očima a před zraky diváků se rozpadla na pódiu na popel a ani jeden z hadů nestačil na někoho zaútočit, protože světlo kříže vše zničilo.

Mondrian se svými pomocníky ustoupil dozadu. Postavili se podél krajní stěny pódia. Nemohl jsem ale zasáhnout, protože jsem přišel z budoucnosti a nesměl jsem narušit posloupnost událostí. Můj souboj s Elvírou trval nanejvýš deset vteřin. Příliš krátká doba na to, aby ji dokázali diváci pořádně vnímat. Většina z nich zřejmě vůbec nepostřehla, co se vlastně stalo.

Než se mí protivníci vzpamatovali, zmizel jsem. Jedním skokem jsem se dostal z pódia, pak jsem uskočil stranou a zmizel ve tmě.

Zastavil jsem se asi tam, odkud jsem přišel, a z tohoto místa jsem měl také lepši výhled než diváci na lavičkách. Něco se změnilo.

Nedaleko odtud číhali vojáci. Podařilo se jim nepozorovaně dostat do blízkosti děje. Ačkoliv velice dobře viděli, co se stalo, bylo potřeba vyčkat.

O mne se nestarali. Postavil jsem se tak, aby

mne snadno nezahlédli Byl jsem samozřejmě velmi zvědavý, co bude dál, protože Mondrian, velký čaroděj, tentokrát prohrál. Musel něco podniknout, chtěl-li mezi svými lidmi hrát pořád ještě roli principála.

Můj zásah jím hluboce otřásl, protože zpočátku se vůbec nehýbal. Stejně jako jeho pomocníci. Teprve po chvíli a poté, co se podíval na nehybně sedící diváky, vykročil kupředu. I dítě už přestalo křičet, takže dunění jeho kroků na dřevěných prknech bylo dobře slyšet. Protože měl svěšenou hlavu, připadal mi ještě víc jako skřet. Po tváři s vypoulenýma očima mu poskakoval mihotavý odlesk plamenů ohně. Podíval se na ohořelé zbytky a pořád nechápal, že jeho Elvíra už neexistuje.

U jejich ostatků se zastavil. Nejprve jsme všichni naslouchali a pak se z jeho úst ozvalo pomatené, vzteklé vytí, které prudce přerušilo noční ticho. Najednou se změnilo. Znělo mnohem ostřeji, pronikavěji. Udivilo mě to.

Vzápětí jsem pochopil. Ten zvuk nevydával

čaroděj, ale jeden z vojáků, který zatroubil do útoku.

A už byli tady.

Zem se zachvěla pod údery koňských kopyt. Duněla mohutným hřměním, které se neslo po celé vsi.

čaroděj vykřikl. Vztáhl obě ruce k útočníkům, kteří nebrali ohledy ani na diváky. Kdo se nespasil útěkem, toho povalili. Většině se přece jen podařilo utéci.

Vzduchem létala kopí, míhaly se šípy z napjatých

tětiv Jako jeden z prvních byl zasažen čaroděj.

Kopí mu prolétlo mezi rozpřaženýma rukama a zabodlo se mu do prsou tak prudce, že špice zase na druhé straně pronikla ven.

Mondrian vypadal, jako by byl nabodnut. Udržel se však na nohou. Kopí v jeho trpasličím těle udržovalo celkovou rovnováhu. Vypadalo to, jako by se nad zemí vznášel. Když se zhroutil, neupadl na prkna, ale zůstal viset v šikmé poloze, protože špice kopí se zabodla do podlahy.

Mondrian v první chvíli vypadal jako svůj vlastní pomník

Stále ještě se vzduchem míhaly šípy, zabodávaly se do těl nebo do dřevěných desek pódia, kde Mondrianovi lidé většinou už všichni leželi na břiše nebo naznak.

Kulisu zvuků oné krvavé noci opět přehlušilo troubení na trubku. Útok skončil, žoldnéři zvítězili. Obklíčili celé pódium. Držel jsem se i nadále v pozadí jako pozorovatel a čekal jsem, co se stane.

Z vesničanů se také nikdo neobjevil. Měli být vlastně vojákům vděční. Na druhé straně však právě vojáci a žoldnéři patřili k těm, kteří slavili svá vítězství tak, že se opili a pak se vyřádili na obyčejných lidech.

Znásilňovali ženy a dívky, rádi rabovali, a tak jsem docela vesničany chápal, že se nerozplývali vděkem.

Z koní sestoupili dva urostlí muži a vyšvihli se na pódium. Zastavili se u nehybných těl. Postupně všechna těla prohlédli, aby se přesvědčili, není-li ještě někdo na živu. Jeden z mužů se hlasitě chechtal,

když vytahoval kopí z čarodějova těla.

“Posbírejte je!” křikl pak, podíval se na skřeta a odplivl si. “Naložte je všechny na káru a odvezte na hřbitov!”

Netrvalo dlouho a slyšel jsem skřípání kol po vyschlé zemi. Dva muži ze vsi seděli na kozlíku vozu, který táhli dva hnědí koně. Zvířata byla vyplašená, cítila pach smrti a krve.

čtyři vojáci vedli koně za uzdy, aby zvířata stála klidně a ostatní mohli naložit mrtvé.

Tuto práci museli provést obyvatelé vsi pod dohledem vojáků. Zapojeny byly dokonce i ženy. Mrtvola za mrtvolou se ocitala na voze, přes který nebyla natažena ani plachta.

“Pojďte teď všichni!” křikl velitel žoldéřů. “Teď všichni na hřbitov! Vezměte si pochodně! Hodíme je do velkých hrobů. A až bude po pohřbu, společně to oslavíme, to vám povídám!”

Vojáci zajásali, ale vesničané mlčeli. Oznámení oslavy na ně působilo spíš jako výhrůžka.

Pak se vydali na cestu ke hřbitovu.

Sledoval jsem je, ale oni si mě nevšimli… V každém případě jsem se chtěl na ten pohřeb podívat…

Spodní zašpičatělé konce pochodní zapíchli do

měkké půdy hřbitova a plameny způsobily, že hřbitov zalévalo matné mihotavé světlo.

Oheň dodával scéně příšernou atmosféru. Přitom byl omezen jen na jisté místo, a sice tam, kde už bylo vyhloubeno několik hrobů. Světlo pochodní pronikalo i do těchto jam, ale nevyplňovalo je až do samého dna. Větší část zůstala ve tmě.

Držel jsem se na okraji, chráněn stromy a porostem.

Doposud mne nikdo nezahlédl. Vůz zase odjel. Mrtvoly byly složeny. Ležely teď vyrovnány vedle hrobů.

Napočítal jsem osm mrtvých.

Mezi nimi byl i čaroděj Mondrian. Ležel asi uprostřed a tvář měl ještě sinalejší než jindy. V prsou mu zela ošklivá rána. Krev jsem ale neviděl.

Žoldnéři si nedali vzít velení.

“Rychle, vemte je!” štěkaly rozkazy. “Vemte je a nahažte je konečně do jam!”

Lidé ještě váhali. Nevěděli, jak zacházet s mrtvolami. Dvěma žoldnéřům už to připadalo příliš dlouho. Přetáhli lidi po zádech karabáči.

Jejich velitel se rozchechtal. Zaťal jsem ruce v pěst a jen stěží jsem se ovládl. Nejraději bych na ně skočil.

Lidé ze Selsey poslechli. Někteří muži se shýbli a zvedali mrtvé. Občas bylo na výrazu jejich tváří vidět, že to dělají velice neochotně. Já bych se cítil stejně.

Poblíž otevřených hrobů byly navršeny malé hromádky hlíny. Za nimi stály ženy. Stísněnými pohledy sledovali hrůzné počínání. Tu a tam se na ně

díval některý z žoldnéřů, který už se nemohl dočkat oslavy. Nechtěl bych teď být v kůži oněch žen.

Ale cítil jsem i něco jiného.

Byl to můj kříž, který se “přihlásil”. Po jeho povrchu přejel vlahý závan, který jsem pocítil na prsou a který mne hned varoval.

Někde nablízku muselo být ohrožení ze strany černé magie. Navenek sice nebylo nic vidět, ale můj kříž to cítil.

I zde bylo léto. Vzduch těžce visel a nepohnul se ani vánek.

Muži naházeli mrtvoly do jam a žoldnéři je popoháněli, aby jámy zasypali.

“A nebuďte tak líní. Vždyť jsme vás zbavili toho

čaroděje!”

Lopaty se zakously do kopců hlíny. Mohutné ruce zabraly a vzápětí začaly do hrobů padat první hromady zeminy.

Nějakou dobu potrvá, než budou jámy zaházeny, takže se teď budu moci věnovat věcem, které jsou pro mne důležité.

Kříž mne nevaroval bezdůvodně. Kde se tedy ukrývalo nebezpečí? A trápila mne ještě jedna otázka: Kdo se za tím vším skrývá?

Ani vojáci, ani obyvatelé Selsey nemohli dávat pozor na okolí. Bylo by velmi špatné, kdyby si mě všimli.

Viděli mě na pódiu, vyskočil jsem nahoru a zasáhl jsem. Utkvěl jsem jim ve vzpomínkách a chtěl jsem je ochránit před nebezpečím.

Hřbitov se s pozemkem, na němž stál dům

Masona Todda, nedal ani v nejmenším srovnat. Nejen že zde bylo množství hrobů, ale tam, kde jsem se nyní zdržoval, rostly vysoké stromy. Mezi nimi se jako stěna táhlo husté trnité křoví.

Neudržel jsem se a utrhl jsem opodál několik borůvek. Chutnaly skvěle. Znečištěné prostředí je ještě nepoznamenalo.

Všímal jsem si velice dobře toho, jak reaguje můj kříž. Bylo docela dobře možné, že síla jeho záření narůstala tím víc, čím blíž jsem se dostával ke zdroji magie.

Ale zatím nedělal nic.

Matné světélkování kopírovalo jeho obrysy.

Kopečky označovaly místa, kde byli pohřbeni mrtví. Většina z nich už byla porostlá trávou. Některé už také vpadly, jako by je někdo zašlápl mohutnou nohou.

Tráva byla velmi hustá. Kráčel jsem po ní jako po koberci. Najednou jsem si čehosi všiml. Možná i proto, že jsem ucítil onen zápach. Byl to puch intenzívní hniloby.

Okamžitě mě napadlo: ghoul!

V tu ránu mi přejel mráz po zádech. V budoucnosti, ve své době, jsem ghoula zničil. Byl to Ankou, strážce hřbitova. Takže v minulosti musel existovat. Protože se však zachoval až do budoucnosti, nebudu ho nyní moci zničit.

Zastavil jsem se u křivého kmene stromu. Větve a listy nade mnou vytvářely hustý příkrov. Když se větve trochu pohnuly a objevily se škvíry, spatřil jsem mdlé světlo měsíce a také jemný třpyt hvězd. A tu

jsem najednou nechtěl věřit vlastním očím.

Ta scéna byla natolik neuvěřitelná, že otřásla dokonce i mnou.

Na druhé straně, za stromy, tam, kde byl hustý porost, se vznášela nad zemí postava. Duch, přízrak, protože se pohyboval naprosto neslyšně. Dotýkal se země, a přesto to vypadalo, jako by měl křídla a klouzal těsně nad ní.

Byl to snad duch strážce Ankoua?

Jiná možnost nebyla. Prostě to musel být on. Něco takového jsem ještě nikdy nezažil. Ghoul se mi tady ukazoval jako duch.

Bylo jasné, že jsem se hned pustil do pronásledování. Rázem jsem dostal loveckou horečku. Zamířil jsem obloukem tak, abych se mu pokud možno nepozorovaně dostal do zad. Bohužel jsem se nedokázal pohybovat tak neslyšně jako duch. Když jsem kráčel, praskalo to, ale ta průhledná postava si mne nevšímala.

Ubírala se dál, jako by se nic nestalo a vzápětí se bezdůvodně zastavila.

Také já jsem se zarazil a podíval jsem se na zadní stranu ducha, pokud se vůbec o nějaké zadní straně dalo hovořit.

Ucítil jsem zápach. Ne tak intenzívní jako v zahradě Masona Todda, ale mrtvolný zápach jsem začínal cítit i v ústech.

Několikrát jsem musel polknout, pak jsem chtěl vykročit dopředu, ale zarazil jsem se, protože duch se v té chvíli otočil, aby se na mne podíval. Neměl tvář, a nebylo na něm žádných zvláštních rysů. Byl prostě

tady. Ačkoliv jsem na něm neviděl žádné oči, měl jsem dojem, že si mne prohlíží. Byl to jen dojem. Ale po zádech mi přesto přebíhal mráz.

Kříž jsem teď uchopil a držel tak, že ho duch musel vnímat. Neodvážil se ke mně přiblížit. Kromě toho jsem uvažoval, co tady na hřbitově vůbec chce. Hlídá ho? Vlastně ano. Ale jak to, že připustil, aby do jeho království vešli žoldnéři.

Ještě nikdy jsem nekomunikoval s duchem ghoula. Zdálo se, že tady učiním novou zkušenost. Duch ghoula navázal kontakt.

“Odkud jsi, vetřelče?”

“To se ptám já tebe.”

Odpověď mi opět zněla pouze v mozku. “Jsem Ankou a vládnu nad hřbitovem. Nechci, aby na něj vstoupil někdo, kdo toho není hoden.”

“Copak tam ti toho byli hodní?”

“Pohřbívali mrtvé.”

“Já jsem se chtěl podívat.”

Přízrak se ve svých obrysech zachvěl, ale nepostoupil blíž. Opět jsem zaslechl jeho hlas a pak otázku, proč mě obklopuje něco, co nemůže zdolat. Hovořil o bariéře, která mu nahání hrůzu.

Zmínil jsem se o kříži a zeptal jsem se ho, kdo je. Bylo to takřka k nevíře, ale ghoulův duch byl najednou sdílnější. Dozvěděl jsem se jeho příběh. Že ho pohřbili zaživa, protože jen tak mohli vznikat Ankouové, strážci hřbitova. Ale lidé se dopustili chyby. Měli si za Ankoua zvolit jinou osobu a ne takovou, která už navázala kontakt se silami černé magie. Vypadala sice jako člověk, ale ve skutečnosti

byla ghoulem, který se v hrobě nerozpadl, ale dokonce se živil jinými mrtvolami a podařilo se mu tak přečkat značně dlouhou dobu.

Jeho duch se oddělil, jak to předepisovaly zákony a tento duch právě vykonával úlohu strážce.

“Jsem duch i tělo,” vysvětlil mi. “Budu žít dál a jednou, až nebudu chtít, vyšlu své tělo ze země ven.”

Ano, toto jsem zažil. Neodpověděl jsem a zeptal jsem se na nové mrtvoly.

Zvolil jsem správné téma, protože ghoul se do něj ochotně pustil. “Zase se dopustili chyby,” vysvětlil mi, “protože zase pohřbívají nepravé. Na tomto hřbitově nebude klid, to mi věř. Tihle mrtví byli chráněnci pekel, nezabili je. Nebudou moci být ani potravou pro mne, protože zůstanou v hrobech jako živé mrtvoly a vstanou z nich, až přijde jejich čas. Pak lidem ukážou, kdo vlastně jsou a lidé sami si zakryjí dlaněmi tváře, protože nebudou moci snést tu hrůzu.”

“Co se stane, když tě zničím?”

Duch si byl velice jistý. “To se ti nepodaří. Nikdo nemůže zabít ducha.”

“Možná,” připustil jsem. “Jistě ne teď, ale určitě přijde čas, kdy to bude vypadat jinak.”

Nevěděl jsem, jestli jsem tím ducha ghoula alespoň trochu znejistěl. Mně to tak připadalo, protože chvíli trvalo, než můj mozek zaregistroval jeho odpověď. Střež se na mne zaútočit. Není dobré, když někdo zničí Ankoua. Protože Ankou hlídá zlo a hrůzu hřbitova. Měj to na paměti, i když bys třeba byl tak silný a mohl bys to dokázat. Nenič Ankoua, protože by to byl i tvůj konec. Síly zla by se totiž

uvolnily.”

Bylo mi jasné, že duch nelže. Já sám jsem to zažil na vlastním těle, protože ve své době jsem ghoula zabil a bandě kolem Mondriana jsem tak uvolnil cestu ke svobodě. Měl jsem za to pykat v minulosti?

Podíval jsem se na ducha. A najednou mi bylo jasné, že musím vše nechat tak, jak to je. I kdybych ho dokázal zničit, nevyšlo by to. Řešení problémů jsem nemohl hledat tady, ale ve své době. Musel jsem se tam vrátit.

Zvedl jsem levou paži. Bylo to gesto, které mělo naznačit rozloučení: “Vím, že jsme nepřátelé. Nemohu akceptovat ghoula ani jako ducha. Měl bych tě zničit, ale tentokrát to bude jinak. Tvé tělo opět uvidím. Jak to bude s duchem, to nevím.”

Po těchto slovech jsem se stáhl zpět. Kráčel jsem pozpátku. Také duch Ankoua se pohnul. Jako bledý rubáš zmizel v křoví a vzápětí to vypadalo, jako by nikdy neexistoval.

Zůstal jsem stát ukryt za stromem, pohlédl jsem šikmo k obloze a uvažoval jsem o tom neuvěřitelném setkání i o tom, že zažívám stále něco nového a že strana černé magie nešetří překvapeními.

Když jsem zaslechl hlasy žoldnéřů, připadalo mi, jako bych se probral z hlubokého snu. Několikrát jsem se nadechl a uvědomil jsem si, že je načase, abych se vrátil do své doby. Tady už jsem neměl co pohledávat.

Předtím jsem se však ještě chtěl podívat, jak

daleko jsou lidé ze Selsey se svou pochmurnou prací. Slyšel jsem je. Spatřit je bylo už trochu složitější, protože, abych se k nim dostal, musel jsem je obejít

velikým obloukem.

Udivily mne podivné tupé zvuky.

Vzápětí jsem zjistil důvod. Muži a ženy uplácávali lopatami hlínu naházenou na několika čerstvých hrobech.

Žoldnéři přihlíželi. Někteří měli hlavy u sebe a šeptali si, přičemž občas propukali v hlasitý chechot.

Dovedl jsem si představit, o čem si asi povídají. Jistě o věcech, které se chystají provádět: o divokých oslavách, z nichž mají vesničané pořádně nahnáno.

Měl jsem veliké nutkání připravit jim všem ještě jednou pořádné překvapení a ukázat se, než zaktivuji kříž a tím vyvolám svůj návrat.

Vystoupil jsem z přítmí. Tentokrát jsem se snažil kráčet potichu. Ukázal jsem se. Netrvalo dlouho a první žoldnéři mě zaregistrovali. Zaslechl jsem krátké zvolání, které bylo určeno jejich veliteli. Muž se prudce otočil.

Zamířil jsem rovnou k němu. Tvář měl zarostlou bujným vousem. Na hlavě měl kapuci. Vypadala jako kožená.

Zíral na mne a nevěděl, co má říci. Pravděpodobně ho příliš zmátl můj oděv. Když vydechl, zaslechl jsem pískavý zvuk. Zvedl ruku, ale nesáhl po zbrani. Počkal, až jsem se zastavil, a kývl na něj. “Kdo jsi, cizinče?”

“Můžeš mi říkat Johne.”

“Odkud jsi? Ze Selsey?”

“Ano.”

“Znáte ho?” křikl na vesničany. Zavrtěli hlavami.

Mile jsem se usmál. “Jsem z jiné doby,” vysvětlil jsem. “A chtěl bych vám říct, že byste neměli oslavovat. Hovořil jsem s Ankouem. Ovládá hřbitov a zničí každého z vás, kdo uškodí jinému člověku. Rozumíte?”

Zřejmě rozuměli, ale chyběla jim slova. Dívali se na sebe a čekali, zda velitel něco rozkáže. Ten zareagoval přesně tak, jak jsem si myslel.

“Chyťte ho!” zařval.

Bylo jasné, že proti takové přesile žoldnéřů nic nezmohu. Ústup byl v tomto případě lepší.

Sevřel jsem kříž a odříkal formuli. Když se na mne vrhl první z nich, strhla mne uvolněná sila opět do proudu času, aby mne vyvrhla tam, kam jsem patřil.

Do přítomnosti. Do roku 1995!

Ocitl jsem se v Toddově domě.

Viděl jsem majitele. Ležel bez hnutí na zemi, protože ho zasáhla má kulka. Vrátil se jako umrlec. Já ne. Ale bylo nutno v boji pokračovat. Teď jsem znal souvislosti. Mondrian a jeho umrlci opustili prokleté místo a jistě se nevzdají.

Déšť ustal. Zato vítr zesílil. Hnal před sebou závoje mlhy a celé okolí pokryl lesklým filmem.

Že magická zóna nebyla zrušená, to jsem poznal podle reakce kříže. Pořád ještě po něm přebíhalo stříbřité chvění. Cítil jsem jeho teplo, ale neukazoval mi přímou cestu k cíli.

Předpokládal jsem, že Mondrian a jeho umrlci vědí, s jakým nepřítelem mají tu čest. Neodváží se zaútočit přímo a teď se také pouze stáhli. Mondrian měl moc, protože mu ji dala tyč, na kterou jsem si teď vzpomněl.

Jeho pomocí se mi podařilo zmizet v díře času. Jestliže ho chci jednou provždy zneškodnit, musím se dostat k té hůlce a zničit ji.

Místnost, v níž jsem stál, se začala plnit pachem smrti. Sám to nedokážu popsat, ale ten, kdo je citlivý, si takových věcí všimne.

Bylo tu i ticho, které se vznášelo mezi zdmi a pak i ona mrtvola. Mason Todd musel zaplatit životem, protože nebyl dost silný, aby zastavil příšernou magii. Ani já jsem mu nedokázal pomoci, což mne zase deprimovalo.

Otevřel jsem domovní dveře, zajistil jsem je klínkem, aby je nezabouchl poryv větru a vyšel jsem ven do deště.

Nade mnou se kupily mraky. Vítr je hnal směrem na východ. Osadu Selsey jsem neviděl, ležela za kopcem.

Zato jsem viděl vůz, který jel po pobřežní cestě. Jeho reflektory prořízly tmu. Najednou změnily směr, když auto zabočilo rovnou na cestu, která vedla k

domu.

Mason Todd měl návštěvu.

Zaťal jsem ruce v pěst. Zrovna teď, když tady číhají umrlci. Kromě toho to nebyla doba zrovna obvyklých návštěv. Hodiny ukazovaly, že už je po půlnoci.

To však zřejmě řidiči vozu nevadilo. Řítil se zatáčkami, jako by chtěl vyhrát závod. Nevadilo mu ani, že strhává a láme větvičky podél cesty.

Vůz se zastavil na parkovišti, kde byl i můj Rover. Reflektory zhasly. Zato se rozsvítilo uvnitř vozu. Stál jsem na výhodném místě, takže jsem okamžitě poznal, že přijela žena s dlouhými plavými vlasy, které si před deštěm chránila volně uvázaným šátkem.

“Hej, Masone!” zvolala “Viděla jsem, že ještě svítíš. Opozdila jsem se, protože jsem měla v Londýně ještě nějaké jednání. No tak, ukaž se, dala bych si šampaňské. Mám šílenou žízeň.”

Návštěvnice mě patrně zahlédla, ale nepoznala, že jsem cizí. Nestál jsem navíc v plném světle venkovního světla. Vešel jsem dovnitř ve chvíli, kdy žena už téměř stála u dveří.

Zastavila se, jako by do ní uhodil blesk. “Hej, ty jsi… vy přece nejste Mason Todd.”

“To nejsem.”

“A kde je Mason?” nejistě a nervózně se rozhlížela kolem sebe.

“Nebudete s ním moci mluvit, madam.”

“Co to má znamenat?” Nemluvila agresivně, spíš se strachem. Když kráčela pozpátku, kůže jejích

přiléhavých kožených červených kalhot vrzala. K nim měla oblečené tričko, na jehož přední straně byl zobrazen světélkující glóbus.

“Prosím vás, madam, odejděte odsud.”

“Jaká madam. Jsem Chaty Hermanová.”

“Promiňte, ale…”

“Poslyšte, Mason mě podporoval. Mám džob, chci mu říct jen tohle.”

“Blahopřeji vám, ale nemůžete s ním hovořit.

Prosím vás, Chaty, odejděte.”

“Ne.” Vystrčila bradu. “Nechci. Nejprve chci vědět, co je s Masonem. A kdo vůbec jste? Jak to, že mi chcete bránit ve vstupu?”

“Jsem policista!”

“Ach, do prčic, polda!”

“Přesně tak. A prosím vás, abyste co nejrychleji nasedla do vozu a odjela.”

Neudělala to. Místo toho si vysunula pravou nohu před levou a zkoumavě si mne prohlížela. “Vy patříte k tomu chlapíkovi, kterého jsem viděla cestou sem?”

“Jak to myslíte?”

“Jeden stál v zahradě. Spíš na okraji. Dost malý, oblečený do černého. Vypadal jako trpaslík a měl dokonce takovou špičatou čepici. Jak malý uličník.”

Byl jsem jako opařený. “Kde jste ho viděla?”

“No támhle, uprostřed.”

“Byl sám?”

“No jasně.” Přistoupila ke mně. “A teď mi konečně řeknete, co je s Masonem?”

“Je mrtev!”

“Ach!” zasténala a zbledla. Chytila se za krk, jako

by se sama chtěla udusit. Pak zavrtěla hlavou.

“Přestaňte, vy poldo…”

“Jmenuji se John Sinclair.”

“Fajn, tak Sinclaire. Co mi to tady chcete navykládat? Mason není mrtvý, to je vtip!”

“Jsou jiná témata, na která žertuji. Lituji, ale není naživu.”

Blondýnka zesinala tak, že jsem se začal bát o její zdravotní stav. “To přece není možné,” vydechla.

“Zatraceně, jak to, že je mrtvý?”

“To je trošku delší vyprávění, Chaty. Každopádně už nebude vaším agentem.” Dotkl jsem se jí a trochu ji otočil. “Jeďte, prosím, pryč.”

“Ano,” řekla jako robot. “Pojedu.”

“A já vás doprovodím.”

“Jak to? Kam?”

“Až na konec pozemku.”

Položila si ruku na prsa. “Copak vy si myslíte, že vrah je ještě tady?”

“Musíme počítat se vším, Chaty.”

“Copak vy ho znáte?”

“Ano.” Víc jsem jí neřekl. Došli jsme k jejímu vozu. Byl to červený Opel Corsa. Než jsem otevřel dveře, rozhlédl jsem se, jestli se někde neukáže Mondrian a jeho umrlci.

Jestli číhají, ukryli se někde v přítmí zahrady.

Tam byli pro mne neviditelní.

Chtěl jsem ženu doprovodit, protože jsem si dokázal docela dobře představit, že čaroděj sice vpustí člověka dovnitř, ale nikoho ven. Každý člověk pro něj byl potenciální obětí.

“Řídit snad můžu, ne?”

“Jistě.”

Posadil jsem se vedle ní. Chaty se třásly ruce, když zasouvala klíček do zapalováni. Měla poněkud tvrdší profil. Mohl však být způsoben napětím.

Pořád ještě pršelo. Chaty se svezl šátek z plavých vlasů až na záda. Když konečně naskočil motor, požádal jsem ji, aby zapnula dálková světla.

“Proč to?”

“Je to lepší.”

“Jak chcete, Sinclaire.”

Aby mohla vyjet na cestu, musela se otočit. Dálkové světlo se zařezávalo do okolní tmy jako bílomodrý prst. Klouzal po keřích, stromech a pak po úzké cestě, která vedla na silnici. Tato cesta byla důležitá. Pokud se nás umrlci pokusí zastavit, bude to cestou k bráně.

“Jak mám jet?” zeptala se a myslela ta slova vážně. “Rychle nebo pomalu?”

“Normálně.”

“Oukej.” Podívala se na mne. “člověče, vy jste mi ale nahnal strach. Je to vážně pravda? Je Mason mrtev?”

“Ano.”

Plácla se levou dlani do čela. “Co budu dělat?”

“Najdete si jiného agenta.”

“člověče, vy máte ale nervy. Jako by to bylo tak snadné.”

Změnil jsem téma. “Kde jste vlastně zahlédla toho trpaslíka?” Chaty chvíli přemýšlela.

“Myslím, že za touhle zatáčkou.”

“Dobrá.”

“Co máte pořád s tím trpaslíkem? To je vážně tak nebezpečný?”

“To bych řekl.”

Usmála se a musela dávat pozor na řízení, protože povrch cesty byl kluzký. Déšť proměnil kamenitou cestu porostlou mechem a trávou doslova ve skluzavku. Přední kola pořádně nezabírala, a tak se vůz dostal do smyku. Zadní část sjela mimo vozovku, předek se natočil na levou stranu a tam stál strom.

Zaklela, strhla volant a téměř by se jí ten manévr podařil. Levým rohem blatníku sedřel vůz kůru stromu, ale v jízdě jsme mohli pokračovat.

Jenže neštěstí nechodí po horách…

Na stomě musel sedět jeden z umrlců a ten se spustil v pravou chvíli dolů.

Zadunělo to, když dopadl na střechu a svou váhou ji promáčkl. Chaty mlčela, ale její pohled prozrazoval paniku. Vykřikla teprve poté, když se netvor svalil na kapotu.

Nebyl to příjemný pohled, když umrlec se zpola shnilým obličejem zůstal přilepený na čelním skle.

Chaty ten pohled nevydržela. Zděšením sundala nohu z plynu a vykřikla.

Vůz se zastavil a umrlec se svezl po mokré kapotě. Podařilo se mu zachytit o stěrač, i když ho zlomil.

Křikl jsem na Chaty, aby zůstala ve voze, odepnul jsem si pás a otevřel jsem dveře.

Umrlec hledal nějakou zbraň, ale já jsem mu

vpálil do hlavy stříbrnou kulku.

To viděla i Chaty. Rozkřičela se jako pominutá. Viděla totiž, jak se z divokého porostu na její straně vynořila další příšera, a jak se vrhla na auto.

Umrlec otevřel dveře a podařilo se mu z vozu ženu vytáhnout. Z druhé strany jsem viděl, jak se jeho pařáty sunou do auta a chmatají po jejím těle.

Mé dveře nebyly zavřeny. Kolem Chatyny hlavy zasvištěla stříbrná kulka a zavrtala se do hrudi umrlce. Ten ani nezachroptěl. Svalil se na dívku a nehýbal se.

Chaty s křikem odkopla mrtvolu stranou. Bylo to obtížné, protože umrlec ji svíral. Pak se chtěla vysoukat z vozu. Okřikl jsem ji, aby to nedělala, a hledal jsem Mondriana. Poslal už dva své pomocníky a ničeho nedosáhl. Jen tak snadno se nevzdá a bude se prostě chtít ukázat.

Toho, že jsme převrhli malý plůtek, jsem si všiml až teď. Odešel jsem poněkud stranou a chtěl jsem plůtek překročit, když tu se několik kroků ode mne kdosi zvedl ze země.

Byl to čaroděj!

Vstal. Špičatá čepice, která mi připomínala veliký kornout, mu seděla na hlavě našikmo. Pod jejím okrajem se rýsoval bledě zelený obličej s vypoulenýma očima. Z rukávů mu trčely jako tenké kolíky prsty.

Najednou se tu objevil dům. Z okna sem dopadalo mdlé světlo. Vzpomněl jsem si na scénu z minulosti. Asi tam, kde jsme teď stáli, musel být Mondrian pohřben.

A objevil se ještě někdo.

Za postavou čaroděje cosi začalo růst do výšky.

Přízrak, průzračný jako duch.

Byl to Ankou!

Vítr mi přivanul k nosu jeho mrtvolný zápach. Tělo samotné jsem zničit dokázal, ale duch se neustále vznášel nad tímto místem, jako by ho chtěl chránit.

Mondrian na mě zíral očima, které vypadaly jako chladné měsíce. Byly také tak kulaté. Tvář vyjadřovala pouze zlobu a vztek.

Samozřejmě jsem mohl vystřelit, ale neudělal jsem to, protože jsem chtěl vidět, jak bude Ankou, který se zajímal o Mondriana, reagovat.

A ten si všiml, že se za ním něco děje. Po jeho pomocnících nebylo ani vidu, ani slechu. Duch Ankoua se tedy mohl pustit do ďáblova služebníka.

Vznesl se nad něj a chtěl ho zahalit, když tu čaroděj začal jednat. Jeho hůlku jsem už jednou spatřil a zažil jsem i její účinek. Teď jí použil znovu.

Špičkou hůlky strčil do onoho průzračného útvaru a hůlka opět rozvinula svou sílu.

Najednou duch vzplanul. Světlo, které se hnulo v jeho nitru, se rozšiřovalo a vzápětí začalo sršet. A pak Ankoua zničilo.

Nezaslechl jsem žádný výkřik, nic, ale v postavě se najednou rýsovala lidská bytost. Bytost, kterou jsem už jednou viděl.

Projekce onoho slizovitého ghoula, která ovšem trvala pouhý zlomek vteřiny a pak definitivně zmizela. Teď už tedy nebyl žádný strážce hřbitova.

Nebylo mi jasné, odkud vzal Mondrian tu svou hůlku. Možná mu ten nástroj přenechal sám ďábel. Byl s jeho pomocí téměř neporazitelný, protože teď se obrátil ke mně a rozpřáhl se hůlkou jako oštěpem.

Zaregistroval jsem také pohyby ve své blízkosti, které nezpůsobil vítr. Z porostu a křoví se ploužili další umrlci a obkličovali nás.

“Tohle je místo, kde zemřeš!” prohlásil Mondrian. Pokrčil jsem rameny. “Možná taky ne.”

“Ale ano.” Jeho oči se mi najednou zdály ještě větší. “Ale ano, zemřeš zde. Není vyhnutí. Zničím tě.”

Ještě jsem měl čas k přemýšlení. Uvažoval jsem, jestli mám na umrlce střílet, ale rozhodl jsem se, že to neudělám. Mondrian byl důležitější.

Bylo docela možné, že on a umrlci jsou spojeni tak těsně, že s jeho zničením přestanou existovat i oni.

Hlavou mi bleskla otázka: Je vůbec možné zničit Mondriana posvěcenými kulkami?

Musím se zmocnit jeho hůlky. V ní tkvěla moc toho proklatého netvora.

“Vím, co chceš, Sinclaire!” zašeptal čaroděj. “Vím to moc dobře. Ale říkám ti, že tu hůlku nikdy nezničíš. Je zhotovená z magického materiálu pekel. Jsou v ní síly, o nichž se neodvážíš ani šeptat. Tato hůlka je mou zbraní, která tě zbaví existence. Stačí jeden dotek, Sinclaire. Jediný dotek.”

“No tak, do toho!”

Má odpověď ho překvapila. Neudělal nic, ale já jsem se vrhl dopředu, protože jsem ho chtěl vyprovokovat k reakci.

Finta vyšla.

Hůlka letěla směrem ke mně. Zasáhla by mne do zápěstí, jenže tam jsem měl kříž, který jsem až dosud ukrýval.

To, co se vzápětí stalo, bylo nádherné, ale současně téměř nevysvětlitelné.

čaroděje zahalila světelná exploze. On sám se roztočil, změnil se ve vítr a vypadalo to, jako by se chtěl zavrtat do země.

Nestalo se to však. Vítr nabral ještě větší rychlost a ta vynesla Mondriana k temnému nočnímu nebi, kde byl cestou k oblakům najednou roztrhán na kusy, takže z něj nezbylo vůbec nic.

Byl konec nebo ne?

Otočil jsem se, hledal jsem umrlce a spatřil jsem je. Leželi jako sochy na vlhké zemi. Má předtucha byla správná. Po zničení Mondriana nemohli ani oni pokračovat ve své prokleté existenci. To byla ale noc! Při pomyšlení, co mám za sebou, se mi podlomila kolena. Teď jsem ale musel zachovat klid, protože Chaty Hermanová právě celá roztřesená vystupovala z auta. Věděl jsem, co přijde, a stačil

jsem ji zachytit, než dopadla na zem.

“To všechno nebyla pravda že ne?” zeptala se.

“Tak nějak, Chaty.”

“A co budeme dělat teď?”

“Odstavíme váš vůz a pojedeme mým. Zítra, moje milá, bude vypadat všechno úplně jinak. Myslete na to, že život jde dál. I ten váš.”

Přikývla a za chvíli jsme už kráčeli ruku v ruce ke krvavému domu, který byl definitivně zbaven kletby…

KONEC