Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 07 - Popraviště

1

Kat se nedal nářkem zasvěcenců smrti rušit. Byla to jeho práce, dělal ji už léta a nečinilo mu potíže zůstat nemilosrdný a přesně vykonat stanovený ortel.

Doba byla zlá. Všude bylo plno buřičů, rebelů a lidí narušujících pořádek. Už bylo potřeba tvrdě zasáhnout, a to vrchnost také učinila. Tím si kat hlavu nelámal. Jeho úkolem bylo jenom vykonat soudcův rozsudek.

Stejně jako u rodiny Ashfordových. Jeden po druhém

měli přijít o hlavu.

Derek Ashford, otec, byl klidný.

Vzpřímeně stál před popravčím špalkem. Strážci za ním střežili každý jeho pohyb.

Vedle něho stála Madelaine Ashfordová.

Pěkná, štíhlá žena, která pocházela ze země Galů. Provdali ji z Francie do Anglie. Teprve později rozkvetla mezi ní a jejím mužem velká láska, a z tohoto manželství se narodily dvě děti.

William, třináctiletý syn.

Snažil se chovat tak statečně jako jeho otec. Ale slzy se mu nedařilo zastavit. Stékaly mu po tváři a na kůži zanechávaly mokré stružky.

Cynthia, jedenáctiletá dcera, se držela své matky. Plakala a tiše naříkala. Tak těsně, jak jenom to bylo možné, se tiskla k Madelaine Ashfordové. Žena hladila dítě po světlých vlasech.

Bylo chladné ráno. Mlha ležela těsně nad poli a lesy. Vál slabý vítr, kterému se sotva mohlo podařit ji rozfoukat.

Poprava neměla být nijak teatrální.

Nekonala se ani veřejně. Popraviště uprostřed vsi bylo obklopeno tichem pozvolna ustupující noci. Zdi několika málo domů v husté mlze vypadaly, jako by se vznášely ve vzduchu. Nikdo se neměl dívat, nikdo se nesměl dívat.

Kdo by se toho přesto odvážil, musel počítat s drakonickými tresty. Obyvatelé se tím řídili, protože každý z nich věděl, co se tady brzy odehraje.

Cynthia držela v pravé ruce malou panenku. Hrála si s ní. Tak jako její matka hladila ji, ona sama hladila panenku a vyhýbala se pohledu na kata, jehož hlava byla zakryta černou kápí. Ten se otvory v kápi ještě jednou podíval na čtyři připravené koše, v nichž měly skončit hlavy odsouzenců.

Rozsudek už nebylo třeba číst. Ashfordovi odmítli i přítomnost duchovního. Věděli, že to nemá smysl, protože vysoké duchovenstvo bylo velmi často jedna ruka s mocí světskou.

Ani v tomhle případě tomu nebylo jinak. Kostel měl moc, a jeho zástupci mohli Ashfordovy zachránit, kdyby otevřeli ústa a promluvili.

Ale mlčeli.

Raději zemřít, než zradit spravedlivou věc. To si napsali na svůj prapor a tak šli také na smrt. Aspoň Derek Ashford si svoje znalosti o templářích nesl s sebou na onen svět.

Donesli i dva bubny.

Mladí chlapci, kteří celou noc pili a te’ stáli těsně vedle sebe, jako by se vzájemně podpírali.

Zástupce krále, jak se důstojník hrdě nazýval,

předstoupil a ještě jednou se podíval na čtyři odsouzence.

Byl to odpudivý člověk, škodolibý a zákeřný. K těm nahoře se lísal, po těch dole šlapal.

Když jméno Ashford ještě něco znamenalo, patřil tento muž k bahnu, které se na ně lepilo.

“Mohli jste si to ušetřit,” pronesl. “Te’ už je příliš pozdě. Pro vás všechny.”

“Jděte mi z očí!”

Muž se zasmál. “Ještě jsi nesklapl, Ashforde?”

“Nenávidím zmetky jako jsi ty!”

Oslovený si odplivl. Na podpatku se otočil a dal znamení katovi.

William Ashford chtěl ještě něco říci, ale slova mu uvázla v hrdle, když viděl, že se kat napřahuje.

V tu chvíli se pohnuli ze svého místa za odsouzenci i dva, vojáci.

Kat přistoupil k popravčímu špalku a vojáci se mezitím chopili Dereka Ashforda. Uchopili ho za ramena a strkali ho ke špalku.

Madelaine křečovitě strnula. Napřáhla paže, aby muže zadržela, ale sáhla do prázdna. Derek ještě jednou otočil hlavu. Pohlédl na svoji ženu. Ten pohled byl poslední a byl plný citů, které Derek Ashford ke své ženě choval. Ten pohled jí říkal, že navždycky zůstanou spolu, a že je ani pozemský soud nemůže rozdělit.

Také oběma dětem bylo jasné, co se děje, nemohly tomu jen tak přihlížet. Začaly plakat ještě hlasitěji a pevně objaly matku.

Derek Ashford se zastavil před popravčím špalkem. Stál vzpřímeně, v očích neměl ani stopy pokory. Pokusil se dokonce pootočit hlavu a podívat se do úzkých škvír v kápi, za nimiž se skrývaly něčí oči.

Kat se úplně zděsil, když zachytil odsouzencův pohled. Něco takového ještě nezažil. Hodně jich křičelo nebo naříkalo, tenhle muž šel ale na smrt neohroženě.

Dokonce sám otrlý kat pocítil lehké mrazení, překonal je však díky své tvrdosti a přikázal Dereku Ashfordovi, aby poklekl a hlavu položil do záseku nad koš.

Asford jen přikývl. Potom příkaz poslechl. Nastalo ticho.

Dokonce i sama probouzející se příroda zatajila dech.

Nebylo slyšet nic. Nezacvrlikal ani ptáček.

Nad tajemným místem se vznášel ledový dech smrti. Kat byl zkušený. Přistoupil k provinilci z boku.

Zkusmo zvedl popravčí sekeru a jen napůl ji spustil dolů. Poté spokojeně kývl. Nenastaly žádné těžkosti, stejně jako on byla v pořádku i zbraň, jejíž čepel obzvlášť dobře vyčistil.

Neodehrály se už žádné obřadnosti.

Rozsudek už nečetli. Zato se kat rozmáchl a udeřil. Ticho narušil tupý zvuk.

Hlava spadla do koše.

Bylo slyšet, že obě děti i žena vykřikly.

Všichni tři se odvrátili. Nemohli se na tu hrůzu dívat. Madelaine Asfordová na to dosud nemyslela, te’ už to však pro jejího muže skončilo a i ona to bude muset prožít.

Vzali ji jako další.

Potom chlapce, nakonec děvčátko. Neměli slitování.

Bubeníci zbledli.

Nakonec se z toho pozvraceli, a jenom kat si prohlédl

čtyři hlavy v koši. Díval se na krev, sundal si kápi a na

poněkud namodrale se lesknoucích rtech se mu objevil chladný úsměv.

Dobrá práce, potvrdil sám sobě. Peklo zase jednou zvítězilo…

2

Toho časného rána byl Garry McBain na cestě, aby stihl poslední přípravy. Nenáviděl tuhle práci, ale jako lesník byl odpovědný za to, že budou dodrženy pokyny a že všechno bude připraveno tak, aby se lovecká společnost cítila dobře. Nechtěli střílet, chtěli jen oslavit svátek jara uprostřed svého lesa.

Lesník se kvůli tomu zlobil. Znal tyhle svátky.

Budou jíst, pít, rámusit, zůstane po nich spousta nepořádku, o který se bude muset postarat on a jeho lidé, jako by neměli nic jiného na práci. Přitom ochránci přírody toho od nich chtějí moc. V posledních letech byly lesníkovy úkoly různorodé. Musel se pořád znovu učit, ale to čtyřicetiletému muži nevadilo.

Více ho zlobily tyhle společnosti, které na les nebraly žádné ohledy.

Tajně se modlil, aby se počasí změnilo. Bohužel nebyl vyslyšen. Vypadalo to na krásný den, letně teplý, ideální na výlet.

Garry řídil svůj malý terénní vůz s nekrytou ložnou plochou po úzké polní cestě. Ta vedla přímo podél kraje lesa. Po levé straně byla krajina otevřená. Tam mohl pohledem bloudit po rozlehlých loukách, nad kterými ovšem v tenhle denní čas viselo tíživé dusno. Louky byly ohraničeny potokem. Potom krajina zase stoupala až k lesu, v němž se skrývaly četné malé rybníčky.

McBain nejel sám. Na korbě se pohodlně uvelebil Willy. Willy byl hrubosrstý jezevčík, divoký chlapík, když

na to přišlo a když ho lesník nechal. Jinak to byl spíše klidnější tvor a byl rád, když měl svůj klid.

Willy vypadal, jako by se natáhl a spal. Jenom občas, když vůz nadskočil na nějaké velké díře, otevřel oči a zašilhal nahoru.

Povrch cesty byl hrozný. Nákla’áky se dřevem na ní zanechaly široké koleje, ale byla to jediná cesta vedoucí k cíli.

Byla to rozlehlá mýtina. Místa k parkování, místo k opékání masa. Stála tu dokonce i chata, spíš altán na ochranu před deštěm. Ve středu, kolem ohniště a grilu, čekaly na hosty lavice.

Tady měla odpoledne začít veliká slavnost, a lesník se zatvářil žalostně, když na to pomyslel. Vjel na prostranství před chatu a zastavil vůz. Když motor ztichl, zůstal Garry chvilku sedět, aby vychutnal ranní ticho.

Miloval ho. Miloval klid lesa, kde mohl člověk nechat toulat svou duši a v meditaci ho nerušil nikdo jiný.

Mnozí lidé srovnávali ranní klid lesa s klidem kostela. Les měl v sobě něco z chrámu, něco, co vzbuzovalo v člověku respekt, něco vznešeného, co v Garrym McBainovi vyvolávalo určitou zbožnost.

Jeho pes uvažoval jinak. Když zaškrábal na zadní stěnu kabiny, Garry se otočil. Upíraly se na něj s nadějí dvě věrné oči. Garrymu to bylo jasné. Willy už nechtěl být na korbě. Chtěl pohyb, užil si ho však, až vystoupil jeho pán.

S povzdechem si lesník uvolnil pás a právě tak s povzdechem vystoupil z vozu.

Na to Willy čekal. Seskočil z korby, vrtěl ocasem a stál před Garrym, čekaje na jeho slova:

“Ano, běž, ale zůstaň poblíž.”

Willy krátce zaštěkal, bylo to spíš zamručení, a potom utíkal pryč. Ale poslechl mužův příkaz, protože se držel stále v dohledu.

McBain zastrčil ruce do kapes. Ještě jednou se rozhlédl kolem sebe, potom se otočil ke korbě vozu a začal ji vykládat.

Mohl to klidně nechat svým spolupracovníkům, ti však měli dost své vlastní práce, a tak skládal dřevěné uhlí na grilování sám.

Nápoje a jídlo ještě přivezou. On se musel postarat jenom o to, aby kolem bylo všechno v pořádku. Velkým smetákem vymetl vnitřek chaty, očistil lavice od ptačího trusu a přezkoušel také zděný komín nad samotným grilem.

Mohl být spokojen, ale stejně nebyl.

Teprve po chvíli, když dal všechno do pořádku, si všiml toho ticha.

To ticho bylo na tuto denní dobu neobvyklé. McBain začal přemýšlet, co v něm vlastně budí takovou nedůvěru. Vyšel zpod střechy chaty, připomínající svým tvarem klobouk houby, postavil se ven a svraštil čelo.

Najednou si to uvědomil. Chyběl mu zpěv a cvrlikání ptáků. Jejich divokou hudbu důvěrně znal, ale toho rána byli zticha.

Lesník tomu nerozuměl. Z větší dálky slyšel zpěv a cvrlikání, proč ale dnes ptáci právě na tomto místě mlčí?

Jeho pozornost upoutal prudký pohyb. Když se podíval doprava, uviděl kavku, která vzlétla do výšky z jedné větve na druhou, usadila se tam a hleděla přímo na osamoceného muže.

Jediný pták v blízkosti.

To bylo zvláštní a McBain se divil dál, protože Willy se ještě neobjevil. Neviděl ho. Za normálních okolností se držel vždycky na kraji mýtiny, někdy se sice také na chvilku schoval, ale dneska ho nebylo vůbec vidět.

Lesník sešpulil ústa a určitým způsobem zapískal. Byl to signál pro psa, který pes znal, a hrubosrstý jezevčík by se měl v nejbližších sekundách objevit. Tak tomu aspoň doposud vždycky bylo.

Jen tohoto rána ne. Willy se neobjevil.

A McBain se podivil i chladné husí kůži, která mu najednou naskočila po celém těle. Nepovažoval to za reakci na určitý druh strachu, zvláštní bylo jenom to, že doposud se Willy vždycky na písknutí objevil.

Proč ne dneska?

Lesník dvakrát zavolal na psa jménem. Už dost ostře, ale Willy se neobjevil.

Neslyšel také žádné cizí zvuky, nebyl slyšet štěkot, kterým Willy vždycky hlásil, že něco objevil.

Všude bylo ticho.

Lesník se zhluboka nadechl nosem. V žaludku měl najednou knedlík. Až do této minuty svůj les vždycky miloval, najednou ale už ne. Měl dojem, že se les chce proti němu postavit, že se z přítele stal nepřítel.

Garry McBain popošel o několik kroků dopředu a pohlédl nahoru k zelené střeše z listnatých stromů. Obklopovaly místo ze tří stran a táhly se dál do lesa, který rostl celá staletí. Za starých časů tady stávalo několik domů, jenom malá osada, sotva stála za řeč. V nějaké válce shořela, a potom se na ni zapomnělo. Lesník si ani nemohl

vzpomenout na její jméno, ačkoliv se o místních událostech zachovalo několik legend.

To ho te’ však netrápilo.

Garry chtěl najít Willyho. Hrom aby do toho, pomyslel si, ten pes nikdy neutekl, něco takového ještě neudělal. Willy byl příliš dobře vychovaný. Neslyšel také žádné kňučení nebo vytí, známku toho, že se Willymu něco stalo a že se zranil. V okolí nebylo slyšet vůbec nic.

Nad lesem leželo ticho jako přehozený závoj.

Vykročil z bezprostřední blízkosti chaty, aby se dostal dál do lesa. Chtěl se rozběhnout směrem, kde zmizel Willy.

Snad se mu přece jenom něco stalo. McBain viděl v duchu psa ležet na trávě, zraněného bůhvíjakou zbraní.

“Willy!”

Jeho hlas se rozlehl tichým lesem. Zakolísal jako ozvěna mezi stromy, ale odpovědi se muž nedočkal.

Lesník už byl celý nervózní. Zmocnil se ho strach.

Postupoval jenom pomalu, protože nechtěl nic kolem přehlédnout Jak plynul čas, bylo kolem stále světleji. Paprskům slunce se podařilo rozptýlit opar. Osvěcovaly te’ les, a jak procházely korunami stromů, vytvářely na zemi skvrnitý světelný koberec.

Zemi sice pokrývala vrstva trávy a plevele, ale leželo tu i listí, které lesníkovi lehce šustilo pod nohama.

Listí mělo nejrůznější barvy. Někde bylo tmavší, jinde zase světlejší. Převažovaly odstíny hnědé.

Lesník tady znal každý kousek půdy, toho dne si však

připadal jako cizinec, který poprvé vstoupil do lesa.

Okolí zůstalo stejné.

Ale vůbec se mu to nelíbilo.

Každý strom najednou představoval hrozbu. Znal je, značkoval je. Považoval stromy téměř za své přátele, tu a tam s nimi dokonce mluvil, což mnoha lidem připadalo směšné. Člověku, jako byl McBain, který sám sebe považoval za součást přírody, ovšem nikoliv.

Dneska to bylo všechno jinak.

Neviděl les jako svého přítele nebo spojence, stal se nepřítelem s mocnou tlamou, která pohltila jeho psa Willyho.

Bylo to pro něj zlé.

Čím hlouběji vcházel do lesa a blížil se k hranici světla, tím více v něm sílil pocit hrozícího nebezpečí.

McBain se ptal sám sebe, jestli je v tomhle lese ještě

sám.

Možná někdo číhá v blízkosti, pozoruje ho a drží v

zajetí Willyho.

Garry se bleskově otočil a podíval se za sebe. Neviděl nic cizího.

Stála před ním lesní chata. Ani pod její střechou neviděl žádný pohyb. Zřejmě si něco jenom namlouvá.

Ale Willy opravdu zmizel. Bylo to nevysvětlitelné.

Tak se jeho pes ještě nikdy nechoval.

Navíc se McBain zlobil sám na sebe, že nechal svoji zbraň ležet v autě. Lepší by bylo, kdyby ji býval vzal sebou.

To už se však nedalo změnit. A ani se už nechtěl vracet zpátky. Prohledá ještě tady ten kousek lesa a …

Špičkou levé nohy Garry narazil na nějaký předmět, ležící na zemi. Pomyslel si samozřejmě, že je to kámen, sehnul se a vytřeštil oči.

Ne, nebyl to kámen. Byla to panenka!

Garrymu bylo do smíchu, protože se podivil tomu, že takový nevinný předmět ho mohl tak moc vylekat.

Panenku někdo ztratil, někdo na procházce, nějaké

děvčátko, nějaká…

Sled jeho myšlenek se přerušil, když se sehnul a panenku si lépe prohlédl.

Byla zvláštní.

Dalo by se říci, že se prostě nehodí do moderní doby. Byla to relikvie ze starých časů. Podle prvního odhadu musela být několik století stará, a byla podle toho oblečená.

Byl to nesmysl.

Kdyby byla tak stará, nemohla by vypadat tak dobře.

Byla to nová panenka přestrojená za starou.

S tímhle vysvětlením se muž snáze smířil. Aniž se jí dotkl, viděl, že není z rohoviny ani z porcelánu, nýbrž ze dřeva.

Hlavu měla plochou. Na ní se střapatily tmavé vlasy. Značnou část vlasů pokrýval žlutý čepec, a v obličeji jí bylo vidět jenom čárky, které znázorňovaly ústa, oči a nos.

Oblečení tvořila dlouhá zelená suknice se dvěma žlutými sametovými pásy a pestrý sešívaný živůtek až ke krku.

Lesník se stále ještě podivoval svému nálezu. Nedokázal ho jenom tak odhodit. Najednou měl stísněný pocit, jako by panenka měla nějaký zvláštní význam. Nějakým zvláštním způsobem ji dával do souvislosti se ztraceným psem, ačkoliv to byl nesmysl.

Každopádně tady Garry McBain nechtěl tu panenku nechat jen tak ležet. Zvedl ji. O vteřinu později se zděsil. Odhodil panenku od sebe, jako by byla žhavá.

Přitom se nic moc nestalo. Jenom ztratil hlavu.

Lesník si odkašlal, protože ucítil, jak ho škrábe v krku. Ustoupil o malý krůček dozadu, narovnal se a utřel si čelo, které měl zbrocené potem.

Bože můj, pomyslel si, to je tedy věc. Přitom vypadala, jako by byla celá. Jak je vůbec možné, že… že… ano, že přišla o hlavu?

Nemohl to pochopit, a musel se přemáhat, aby se na ni ještě jednou podíval.

Znovu se sehnul.

Tentokrát obemkl špičkami prstů hlavu a opatrně ji zvedl.

Předtím se tedy nemýlil, hlava panenky byla dřevěná. Byl odborník a věděl, že je to lipové dřevo. Špičkami prstů mu projel chladný záchvěv. Určitě to nebylo panenkou, spíš to bylo v něm a v jeho vnitřním rozpoložení.

Nejraději by byl malou hlavičku odhodil, což neudělal. Místo toho hleděl na její krk, protože chtěl vědět, jak byla hlava oddělena od těla.

Lesník počítal s tím, že najde stopy po pilce, ale nenašel je.

Hlava panenky byla od těla oddělena hladkým řezem. Jako by někdo použil dýku nebo meč, pomyslel si McBain a podivil se. Byl to člověk, který chtěl vždycky znát příčiny. To chtěl i te’ a rozebíral věc tak dlouho, až došel k závěru, že panenka tady nemůže ležet dlouho. To by místo řezu vypadalo jinak.

Co to má všechno znamenat?

Kdo to byl tady v lese a kdo oddělil hlavu panenky od jejího těla?

Ty otázky ho sice zaměstnávaly, za důležitější však považoval něco docela jiného. Chtěl a musel s konečnou platností vypátrat, co se stalo s jeho psem Willym.

Nějakým zvláštním způsobem došel k závěru, že tam, kde objevil panenku, musí najít i svého psa. Při té myšlence mu nebylo zrovna nejlépe. V jeho představách se zjevovalo něco, na co nechtěl ani pomyslet.

Lesník se držel poblíž kraje lesa. Pevně počítal s tím, že Willyho objeví. Nějaký neurčitý pocit mu dodával jistotu. Srdce mu tlouklo rychleji, žaludek se mu stále více stahoval, cítil, že se chvěje, když znovu a znovu šeptal jméno psa, aniž dostal odpově’.

Místo toho ho uviděl!

Willy ležel na malém pahrbku vedle cesty. Z dálky vypadal, jako by spal, ale určitě nespal, a v blízkosti jeho hlavy bylo něco temného.

Garry McBain se zastavil.

Najednou se mu nechtělo jít dál, aby se s konečnou platností dozvěděl pravdu. Všechno se v něm sevřelo, cítil nedefinovatelnou chuť svých slin, ale přesto šel blíž k Willymu.

Nepravidelně dýchal otevřenými ústy. Hlavu měl nevýslovně těžkou. Zdálo se mu, že myšlenky z ní vyvěrající mu narážejí na kosti.

Na kraji nízkého pahrbku se zastavil. Do nosu ho udeřil známý pach.

Tak byla cítit krev… Lesník se sehnul.

Viděl na zemi tmavou krev.

V blízkosti hlavy psa se rozlévala do šířky.

Garry hlavu nadzvedl a najednou ji držel v ruce!

Strnul v té pozici. Nechtěl tomu uvěřit, civěl na hlavu, viděl vytřeštěné oči, které byly tak prázdné. Někdo Willymu oddělil hladkým řezem hlavu od těla. Stalo se mu to samé, co panence. Ale Willy byl živá bytost, a ne kus dřeva!

Garrymu vzali něco velice cenného, a on se nestyděl za své slzy.

Byl na Willym závislý, oba byli skutečnými přáteli, a te’ tohle.

Můj Bože!

Kdo mohl udělat něco takového!

Garry se nemohl vzpamatovat. Kdyby te’ měl něco říct, nevydal by ze sebe ani hlásek. Stál před pahrbkem, jako by ho někdo zmrazil, civěl na hlavu psa a nevšímal si toho, že z ní ještě vytéká krev a stéká po rukávu. Obličej měl jako pokrytý ledem.

Zbledl, a trvalo dost dlouho, než byl lesník s to uspořádat své myšlenky.

Willy byl mrtvý, s tím se nedalo nic dělat.

Byl pryč a vinou vraha. Musel ho ještě předtím ucítit, jinak by byl pána neopustil.

Ale koho nebo co to vlastně cítil? Garry McBain tomu nerozuměl.

Přitom si přesně uvědomoval, že te’ musí přemýšlet. Bylo to pro něj velmi důležité. Dalo se tu hovořit o logickém sledu myšlenek.

Ano, logika.

Ve voze mám lopatu, pomyslel si. Tou vykopu Willymu hrob. Ne, vezmu ho s sebou domů. Tam ho pohřbím.

Všechno je to nesmysl.

Tyto myšlenky se nehodily do reality. Jiné věci byly te’ důležitější. Kroužil kolem nich pořád kolem dokola, nedošel však k žádnému výsledku.

Willy byl mrtvý.

Willy nebyl mrtvý dlouho. Jeho tělo bylo ještě teplé.

To byl přesně ten výchozí bod. Jeho psa někdo zabil sotva před čtvrhodinkou.

Takže ten zatracený vrah je ještě někdo poblíž.

Lesník pospíchal zvlněným terénem, když ho to napadlo.

Jediný logický důsledek, o kterém dlouho přemýšlel. Vrah určitě ještě číhal v hloubi lesa, a když Garryho

McBaina přešlo první leknutí, soustředil se na proluky mezi stromy, v kterých leželo sluneční světlo jako závoj . V těch světelných ostrůvcích se lesklo listí a kmeny stromů. Ale žádný cizinec nebyl v dohledu.

“Ty svině!” supěl muž. “Ty prokletá svině, kde jsi?” Poslední větu vykřikl nahlas, ale jeho hlas zanikl v hloubi lesa.

Žádná odpově’.

Na neblahé popraviště se vracelo jen mrtvé ticho. Garry se pomalu otočil.

Viděl chatu s grilem, viděl v dálce svůj odstavený vůz, kde se také nic nepohnulo.

Všechno bylo normální, nic se nelišilo od jiných dnů, a přece bylo všechno jiné.

Garry zasténal.

Cítil se obklíčen, sledován chladnýma vražednýma očima, které čekaly jenom na to, že udělá chybu. A jeho zbraň ležela ve voze.

Musím něco udělat, předsevzal si.

Nechtěl psa nechat ležet jenom tak, proto si svlékl bundu a oba kusy do ní uložil. Nejdříve tělo, k němu hlavu.

Když bundu s jejím obsahem nesl k autu a pokládal na korbu vozu, jeho tvář se podobala masce.

Zbraň měl v kabině. Otevřel dveře a vzal si ji.

Nezastrčil zbraň do pouzdra pod paži, ale držel ji nabitou a odjištěnou před sebou.

Objeví-li se někdo, kdo by mu chtěl ublížit, bude se moci bleskurychle bránit.

Něco ho polekalo.

Podíval se šikmo doprava a nahoru. Těsně nad jeho hlavou a nad vozem proletěla kavka a usadila se na jedné z větví.

Odtamtud lesníka pozorovala.

V blízkosti vozu se také necítil jistý.

Na žádném jiném místě v lese by ho takový pocit nepřemohl.

Ale tady bylo prostě všechno jiné, tak tíživé, tak tajemné, jako by se sem vrátila minulost, aby se pletla do současnosti.

Srdce mu zase zabušilo rychleji.

Čelo měl zbrocené potem.

Nemohl přijít na důvod změny, která se odehrála

během posledních sekund, ale něco se změnilo.

Odehrávaly se tu věci, do kterých ještě neviděl. Sluneční světlo se zastavovalo nad stromy, jako by tam byla hranice, která je nepropustila až k zemi.

Proč ne?

Co bylo jiné?

Chtěl se podívat k chatě, nejdříve však musel obejít

vůz.

Vykročil.

A tu ho spatřil.

Před chatou stál muž a vypadal, jako by vyskočil z

hororového filmu.

Byl to kat! Lesník tomu nemohl uvěřit, ale bylo to tak. Postava nejenže vypadala jako středověký kat, ale také středověký kat byla. Muž měl přes hlavu povlávající látkovou kápi, v níž byly jen dva otvory na oči. Kat měl tmavé oblečení, těsně přiléhající k tělu. Lesník mohl rozeznat i kamizolu. A uviděl katovu zbraň!

Mocnou sekeru s dlouhou násadou. Čepel smrtící zbraně byla velmi široká, aby jí bylo možné přeseknout krk.

Stál tu kat. Hleděl na lesníka, kterému se rychle zvedala a klesala hru’, jak těžce dýchal. McBain měl co

dělat, aby vůbec viděl jasně. Občas mu postava na sekundu zmizela před očima.

To on zabil Willyho!

McBain neměl pochybnosti. Stejný vrah zabil i panenku.

To už byly dva případy, a třetí mohl následovat. Potom bych já byl třetí obětí!

Muž se otřásl, když na to pomyslel. Od postavy k němu vanula ponurá hrozba, s jakou se ještě nesetkal. Jako by mu někdo poslal pozdrav z minulosti. Pořád si ještě připadal jako statista, který se neúčastní vlastního představení.

Teprve když kat pohnul sekerou, vyrušil ho z tohoto stavu. Realita se vrátila. McBain zřetelně zahlédl pohyb vražedné zbraně.

Zhoupla se jeho směrem, potom zase zpátky a pohupovala se nad zemí jako kyvadlo.

Nevěděl, co má dělat. Střílet? Střílet na člověka?

Ještě nikdy to neudělal, ale ptal se sám sebe, zda ten, koho vidí, je vůbec člověk, není-li to spíš ‘ábel.

Nevěděl. V kapsách ucítil tlak obou dílů panenky, uslyšel zuřivý křik kavky, a potom pták náhle odletěl.

Signál pro kata. Pohnul se.

McBain byl úplně strnulý a zároveň tak fascinovaný, že ho upřeným pohledem sledoval. Viděl, jak postava těžkopádně zvedla pravou nohu a těžce došlápla na zem. To samé provedla za malou chvilku levá noha a muž už vůbec nepochyboval o tom, že má být třetím, dalším cílem tajemné vraždící postavy.

Střílet?

Lesník stále ještě váhal. Kat byl méně ohleduplný.

Šel dál a při každém kroku zhoupnul svoji mocnou sekeru jako kyvadlo dopředu a zase zpátky.

Musím to udělat. Musím to udělat! Bože, odpusť mi! McBainovi letěly myšlenky hlavou a mozek vydal pravému ukazováčku povel.

Vystřelil.

Výstřel práskl do ticha. Někde v hloubi lesa, kde se ozývala ozvěna výstřelu, poděšeně vzlétli ptáci ze svých míst a tleskajíce křídly vznesli se do výšky.

Střílet McBain uměl. Jednou měsíčně docházel do spolku, aby se cvičil ve střelbě, a tak kata zasáhl.

Mířil poměrně vysoko. Kulka zasáhla postavu do ramene a zastavila ji.

Na okamžik to vypadalo, že se skácí doprava, ale nakonec zůstala stát.

Bylo vidět, že postava zatřásla hlavou, aby se vzpamatovala.

Potom kráčela dál.

To nemohl lesník v prvním okamžiku pochopit. Kat šel dál, jako by se nic nestalo. Jako by ho nezasáhla kulka, ale hrášek.

“Zatraceně, to snad není pravda!” zasupěl muž. “To… to… to nemůže být pravda!”

Znovu namířil zbraň. Krátce zacílil, potom vystřelil další ránu.

Znovu zasáhl!

Tentokrát nezasáhla kulka rameno, ale projela kápí

přímo do hrudi. Střelec viděl dokonce záblesk, který za

sebou kulka zanechala, ale kat nebyl mrtvý, jenom ho to nakrátko zastavilo v chůzi.

Tělo zavrávoralo dozadu, potom na pravou stranu a v pádu mu zabránila jenom sekera, o kterou se opřel.

Udržel se.

Ani nevykřikl, ani nezasténal. Pokud trpěl, tak mlčky, ale tomu McBain moc nevěřil.

Ta postava se nedala zabít, nebyl to člověk, bylo to

něco nelidského.

Kat pokračoval v cestě.

Po jeho druhém kroku konečně lesník zareagoval.

Otočil se, rozrazil dveře auta a hodil zbraň na sedadlo.

Potom sám skočil dovnitř a nastartoval.

Když řadil první rychlost a přidával plyn, skřípal zuby.

Vůz poskočil dopředu. Kola se na okamžik protočila, ale pohnula se z místa. McBain stočil volant doleva.

Kat pořád ještě pokračoval v cestě. Jeho kroky byly znatelně delší. Vypadalo to, jako by se chystal pokračovat stále dál a dál. Přitom pohupoval sekerou jejíž čepel mířila přímo na McBaina.

Ten byl rychlejší, přesto úder sekery zasáhl korbu vozu. Nic víc se nestalo. Naopak, vůz zrychlil, a tak si mohl McBain konečně po nějaké době oddechnout: Podíval se do zpětného zrcátka. Zase jednou měl štěstí.

Postava zůstala vzadu.

Nepronásledovala ho. Na kraji mýtiny se kat zasažený dvěma kulkami zastavil. Ještě jednou zhoupl do výšky svou sekeru a nechal ji bezvládně sklouznout dolů, jako by chtěl zbraní poslat poslední pozdrav, anebo jako by chtěl dát utečenci najevo, že se ještě setkají.

McBain však byl rád, že přežil aspoň to první setkání…

3

Už cestou do naší kanceláře mne Suko několikrát oslovil a sdělil mi, že by se mu dělalo zle, kdyby měl nosit něco takového jako já.

“Jak to?”

“No, bundu z červené jelenice?”

“To je moderní.”

“A stojí to za to?”

“Byla zlevněná. O polovinu. Tak zvaná výhodná koupě.”

“Ach tak.”

Křivě jsem se na něho podíval. “Na tvoji velikost žádnou neměli, můj milý. A takové se vůbec nevyrábějí, protože výrobci vědí, že by se takového oblečení nezbavili.”

“Za to ho musíš nosit ty,” pronesl Suko s úšklebkem.

“Jsem zvědavý, jak na to bude reagovat Glenda.”

“Bude mne obdivovat a bude mi blahopřát.”

“Při posledním setkání?”

“Ne, při předposledním.”

Nejdříve na mne civěli kolegové, které jsem uviděl v hale budovy Scotland Yardu.

Dívali se na mne jako na cizího, někteří se šklebili, jiní si mezi sebou šeptali.

Přehlížel jsem to a tvářil jsem se, že neslyším, i ve výtahu, ve kterém s námi jela nahoru jedna kolegyně, která se zajímala více o kapesník na nose.

Potom jsme vstoupili do předpokoje.

Doufal jsem, že se Glenda toho dne opozdí, ale byla už tady. Sukovi nevěnovala ani slovo, ačkoliv ji pozdravil také.

Hleděla strnule jenom na mne. Nakonec ke mně přistoupila s napřaženou rukou a potřásla mi pravicí.

“Co je?”

“Dovolíte? Perkinsová. Glenda Perkinsová. Jsem tady zaměstnána jako sekretářka a …”

“Jak to? Blouzním…?”

“Vůbec ne.”

“A ty?”

Glenda se hlasitě zasmála. Suko, který se držel vzadu, vyprskl. “Blbost, Johne, ta tvoje bunda je prostě odvaz. To je skutečně podívaná. Te’ už se na tebe budu dívat jenom jako na manekýna. Nech mě si sáhnout.”

Pohladila konečky prstů kůži, kývla a znalecky prohodila: “Ušlechtilý materiál. To se musí nechat.”

“Dostal tu příšernost zlevněnou,” hlásil Suko.

“Prodavač plakal radostí, že se jí zbavil. Písemné poděkování ještě zašle.”

Ustoupil jsem o krok dozadu, tak, aby Glenda a Suko stáli přede mnou. “Víte, co mi můžete ?”

“Neříkej to!” volala Glenda.

“Vy mne nemůžete rozházet. A já se v té bundě cítím dobře.”

“To je nejdůležitější,” prohodila Glenda.

“Správně. Te’ zmizím do své kanceláře, vypiju si kávu a budu přemýšlet, co jsem udělal, že jsem potrestaný takovými kolegy.”

Glenda se mne potměšile usmála. “Nebudeš, Johne Sinclaire.” Odpově’ skoro zazpívala.

“Co by mne od toho úmyslu mohlo odvrátit?”

“Sir James.”

“Ach.”

Kývla hlavou na mne a potom i na Suka. “Už se po vás dvou ptal. Možná, že se zase zlobí.”

“Víš proč?”

“Ne.”

“Tak nech tu bundu raději viset tady,” navrhl Suko.

“Možná už je sir James i tak v šoku. Aby se neskácel ze židle.”

“Jak ty o něho pečuješ,” prohodil jsem už na cestě ke dveřím.

O úšklebky těch dvou jsem se nestaral.

Prošel jsem chodbou, zaklepal jsem a jako první vešel do kanceláře našeho šéfa.

Sir James seděl za psacím stolem.

Telefonoval s nějakým svým známým nebo přítelem, protože mu tykal.

Ještě jsem pochopil, že se s ním domlouvá na dnešní večer, potom položil sluchátko a podíval se na mne.

Ani jsem si nesedl a čekal jsem nějaký komentář, ale sir James věděl, co se sluší a patří.

Jenom krátce zvedl obočí, přívětivě mne pozdravil a ptal se po inspektoru Sukovi.

“Hned přijde.”

Sotva jsem to dořekl, vešel inspektor do dveří s ironickým pohledem upřeným na moji bundu, ale zdržel se všech poznámek.

“Je dobře, že jste oba tak rychle přišli, protože s vámi musím mluvit.”

“O co jde, pane?”

“Těžko říct. Jde o případ, který nemohu považovat za oficiální, který se mi však jeví jako záhadný.”

“Jedná se snad o nějakou soukromou záležitost?” zeptal se Suko.

“Přesně tak.”

“S pozadím, které by nás mohlo zajímat?”

“Také.”

Viděli jsme, že sir James není ve své kůži přemýšlel, jak by nám situaci přiblížil.

Začal tím, že musí plnit jisté povinnosti ve svém klubu, a že v životě existují i podivné věci.

Je obvyklé, že se jednou ročně, vždycky na podzim,

účastní velkého lovu.

“Na to je přece ještě čas,” prohodil jsem.

“To je pravda, ale naše lovecká společnost se schází na oslavu svátku jara ke grilování v přírodě. Začíná to pozdě odpoledne a trvá do noci. Máme se sejít v lese severovýchodně od Londýna. Budeme tam společně jíst, pít, slavit a bavit se.”

“Máme tam jít s vámi?”

“To by nebylo špatné.”

Suko a já jsme se na sebe podívali.

Neřekli jsme nic a superintendant nás pozoroval. Četl v našich pohledech a poznal, že nejsme zrovna nadšení.

“Vím, co si myslíte, ale nezval bych vás tam, kdyby nedošlo k jistým nepravidelnostem, které mne nutí moc přemýšlet.”

“Aha,” řekl jsem.

Sir James na mou poznámku nereagoval, ale rozhovořil se nejdříve o společných setkáních své lovecké společnosti.

Tvořili ji muži, kteří nepatřili zrovna k lidovým masám. Byla to skutečně elitní společnost průmyslníků, státních úředníků a také politiků.

“Takže je to v podstatě lesní slavnost.”

“Správně, Johne.”

“A co my tam máme dělat?” zeptal se Suko.

“Něco objasnit. Jednu věc, která možná vypadá směšně, ale na které nakonec může něco být. Mám tady před sebou výpově’ lesníka Garryho McBaina, kterému se přímo na místě, kde se máme sejít, stalo něco hrozného. To k smíchu není, protože toho McBaina znám jako realistického a čestného muže. Mám tady protokol a rád bych vám ho dal přečíst.”

Suko dostal jeden list, já druhý a v několika vteřinách jsme přeletěli text očima.

Šlo o nějakou panenku s uťatou hlavou, o stejně zabitého hrubosrstého jezevčíka a o kata.

Tomu, co jsem měli před sebou, se mohlo a nemuselo

věřit.

Jestliže však byl sir James toho názoru, že se nejedná o člověka, který by lhal, bylo třeba dávat pozor. Oba jsme odložili své listy papíru téměř současně a podívali jsme se na svého šéfa.

Jeho oči za skly brýlí se pohnuly. “Nemáte k tomu žádný komentář?”

Suko pokrčil rameny. “Ty, Johne?”

“Ne, te’ ne. Objevil se tam někdo, kdo zabíjel sekerou.”

“Správně.”

“Člověka ještě nezabil. Je to sice svinstvo, takhle useknout psovi hlavu, to by ale na zatčení nebylo. Snad by

naši kolegové mohli pročesat terén a zkusit toho zvláštního kata najít.”

Sir James kývl a odkašlal si. “Na to jsem také myslel, ale to by ti muži museli hledat osobu, která byla zasažena dvěma kulkami, aniž jí ty výstřely nějak ublížily. Šla dál, nedala se zastavit. Zůstala stát na nohou. Tolik bych se o ni nestaral, kdyby se dnes nekonalo to grilování. Je na to ideální den. Začíná víkend, doba dovolených ještě nenastala, počasí nám hraje do ruky, co bychom měli chtít víc?”

“Obáváte se tedy toho, že by se tam ten kat mohl znovu objevit, sire Jamesi?”

“Správně, Suko.”

“Takže budeme něco jako tělesní strážci.”

“Ne oficiálně. Já vím, mých požadavků je trochu moc, ale chtěl bych mít jistotu. Kdyby se stalo něco neočekávaného, chtěl bych mít ve své blízkosti někoho, kdo se vyzná.”

Rozpřáhl jsem ruce a zeptal jsem se Suka: “Co ty na

to?”

“Ale jo, vždycky jsem rád griloval. Ovšem rád bych

vzal s sebou Shao. Slíbil jsem jí, že budu mít večer volno a…”

“To není problém,” odtušil sir James.

“Chtěl byste si také někoho vzít s sebou, Johne?”

“Ne, ne, to raději ne. Bude mi stačit, když budu muset dávat pozor na Shao a na Suka.”

Sir James se zasmál, odpustil si jakýkoliv komentář a

věnoval nám k prostudování další papír .

Byl to popis cesty k místu, kde se mělo grilovat. Na plánku bylo označeno křížkem. Druhý křížek byl nedaleko

odtamtud. Na naši otázku se nám dostalo odpovědi, že tam bydlí lesník Garry McBain, se kterým bychom si měli promluvit.

“Jistě, pane,” prohodil jsem. “Bude se s námi ten muž bavit?”

“Zavolám mu.”

“Dobrá. Tak se tedy dnes odpoledne uvidíme na lesní slavnosti.”

Vstal jsem.

“Ale, Johne, ještě něco.”

“Ano, sire…”

“Vy jste si koupil novou bundu?”

Stál jsem tam a nevěděl jsem, co mám říci. Najednou bylo kolem ticho.

Snad jsem zaslechl Sukovo zakašlání, což mohl být utajený smích, a rovněž v očích mého šéfa se objevil pobavený záblesk.

“Ne, pane, tu jsem nekoupil. Něco takového dneska dostanete nádavkem, když si koupíte boty.”

“Myslel jsem si to. Divil bych se, kdybyste za něco takového vyhazoval peníze, Johne.”

To bylo skutečně tvrdé.

Podobné poznámky jsem si od starého skutečně nezasloužil.

Ale předsevzal jsem si, že se nedám znepokojit. Bundu si nechám a sira Jamese jsem začal uklidňovat. “Na slavnost se převleču. Přijdu v kroji.”

Dříve, než mohl sir James cokoliv říci, vyšel jsem z kanceláře. Suko mne následoval.

Když jsem viděl, jak se šklebí, sevřel jsem pravou ruku v pěst. “Mysli na to, že levačka je smrtonosná. Pravá je ještě neprozkoumaná.”

“Jasně, už te’ se třesu…”

Očekával nás muž, kterého bychom s čistým svědomím mohli nazvat dítkem přírody. Zdravá barva v obličeji se výborně hodila k tmavým vlasům, otevřený pohled šedých očí, silný stisk ruky a také country oblečení, které měl na sobě, to všechno šlo výborně k sobě. Dům ve stylu lesní chaty se k němu také hodil, les byl nedaleko, louky a nivy také a v malém rybníčku plavaly zlaté ryby.

Suko a já jsme přišli spolu.

Vyřídili jsme sice Shao pozvání, ale ta ho odmítla s odůvodněním, že by se v takové společnosti necítila dobře, což bylo nakonec pochopitelné.

Také já jsem měl občas potíže s těmi blazeovanými týpky, kteří se snaží trumfnout jeden druhého.

Den byl nádherný.

Na modrém nebi se smálo slunce, ale ani ono nemohlo smazat lesníkův hrozivý zážitek.

Sedli jsme si na terasu a McBain nám nabídl nějaké

pití.

Jeho paní nebyla doma, byla někde pryč, snad na

nákupech, což mu bylo docela vhod, protože nás aspoň nikdo nerušil.

“Co o tom víte?” zeptal se.

“Známe protokol.”

“To není mnoho.”

“Máte pravdu.”

“Věříte mi?”

Suko odpověděl. “Jinak bychom tady nebyli.”

“Ano, jistě,” zamumlal. “A já mám trochu času o tom přemýšlet.” Přejel si rukou po obličeji. “Nevím, jestli jsem se zachoval dobře. Obrátil jsem se na Scotland Yard, protože znám vašeho šéfa a velmi si ho vážím. Jednou mi někdo na lovu vyprávěl, jakými případy se sir James vlastně zabývá a všechno se mi to nějak spojilo dohromady. Proto doufám, že jsem udělal dobře.”

“S tím si nemusíte dělat starosti,” řekl jsem a pokračoval dál. “Jste si jistý tím, že jste viděl toho kata, panenku i svého mrtvého psa?”

“Samozřejmě.” Kývl. “Mohu vám ukázat důkaz. Psa ne, ale tu panenku. Willyho jsem pochoval, ale panenka je tady.”

Vstal a šel až k okenní římse. Tam v rohu seděla panenka. Doposud jsme si jí nevšimli. Uchopil ji a opatrně ji nesl k nám.

Potom ji položil na stůl.

V tom okamžiku upadla hlavička, která byla jen tak nasazena na trupu.

Kutálela se chvilku po stole a nakonec zůstala ležet obličejem nahoru.

“To je ona!”

Suko nejdříve pohlédl na oba díly.

Na hlavu, na tělíčko, kývl a obojí mi podal. “Podívej se, Johne, na ten hladký řez. Jako kdyby ji někdo usekl!”

“Ano, kat!” zašeptal McBain. Vzal jsem panenku do ruky. Nebyla zrovna lehká.

Byla z poctivého dřeva a dovedl jsem si představit, že už má na hřbetě pěkných pár křížků, možná dokonce celých století. “Vy jste tu panenku předtím nikdy neviděl?” zeptal jsem se lesníka.

“Ne, ne. Vidím ji poprvé.”

“Nebo neznáte to dítě, které ji mohlo ztratit?” dotazoval se Suko.

McBain zavrtěl hlavou. “To také ne. Které dítě by si dneska hrálo s takovouhle panenkou?” Podívejte se, je to malé umělecké dílko. Řekl bych, že je to starožitnost. Není dnešní a není to napodobenina. Zabývám se dřevem a to mohu říci zcela určitě.”

Položil panenku zase na stůl.

Suko si ji pátravě prohlížel. “Takže toto je jediná stopa, kterou máme.”

“Ano.”

“Váš pes je rovněž mrtvý. Někdo mu usekl hlavu,” prohodil jsem.

Lesník polkl. “Hladkým řezem.” Zavrtěl hlavou.

“Jako té panence.”

Stáli jsme před záhadou.

Jestli patří do našeho oboru, to jsme ještě nevěděli. Bezhlavá panenka ještě nebyla stopou, která by vedla k silám černé magie.

Stejné to bylo i s tím bezhlavým psem.

“Zůstává ten kat,” řekl jsem.

“Přesně tak.”

“Nejdříve na mýtině, potom u chaty. Pronásledoval mne.”

Garry McBain se zase zpotil. “Bože, dvakrát jsem na

něho vystřelil, a on přesto utíkal dál.”

“Zasáhl jste ho?” zeptal jsem se.

“Samozřejmě, to ano. Viděl jsem dokonce, jak jím ty kulky proletěly.”

“Nemohl být zraněný a nemohl někam zalézt? Myslím, že lovecké zbraně nejsou zrovna zbraně válečné a síla nárazu kulek …”

Lesník zalomil oběma rukama. “To není ta správná cesta, pane Sinclaire. Budete mi muset věřit. Proti téhle zbrani, tedy pokud se přesně míří, nemají zvířata ani člověk šanci. Ale tenhle kat šel stejně dál, i když ho výstřely zasáhly. Jiná formulace mne prostě nenapadá.”

Mlčeli jsme.

Těkal jsem pohledem po okolí.

Seděli jsme na mohutných dřevěných židlích v zahradě. Proti slunci nás nechránil žádný slunečník. Stín nám skýtaly rozprostřené větve nádherného buku.

“Grilování začíná odpoledne, že?” zeptal se Suko.

“Ano.”

“Kdy tam musíte být?”

McBain pokrčil rameny. “Budu tam jako jeden z prvních. Přijede firma, která se specializuje na grilování. Ti lidé přivezou všechno s sebou. Jídlo i pití. O tyhle věci se starat nemusím.”

“Budeme mít čas tam předtím ještě zajet?” chtěl jsem

vědět.

“Jasně.”

“Tak si to místo prohlédneme.”

“Ano,” zamumlal McBain, “prohlédneme si popraviště ještě jednou všichni společně. Jiný název pro tu mýtinu mne nenapadá.”

Můj přítel přisunul židli blíže ke stolu.

“Pojedeme mým vozem. Ten je pro jízdy tímhle terénem jako stvořený,” navrhl McBain.

Proti tomu jsme nic neměli. Suko a já jsme se najednou zastavili, protože jsme oba zaslechli tenký dětský hlásek.

“Chci svoji panenku…”

Nejdříve jsme neudělali nic. Aniž bychom se domluvili, reagovali jsme stejně, nastražili jsme uši, hleděli jsme do výšky, potom kolem sebe, a McBain, kterému se naše chování zdálo nápadné, vrtěl hlavou.

“Co se s vámi stalo?”

Místo odpovědi jsem si položil prst na ústa. Plynuly sekundy, během kterých se ani McBain vůbec nepohnul.

Nakonec jsem pokrčil rameny. “Už toho můžeme nechat, ale mělo to svoje důvody.”

“Jaké?”

“Slyšeli jsme hlas dítěte, které chtělo svoji panenku.

Zřejmě právě tuto.” Ukázal jsem na postavičku bez hlavy.

“Cože?” McBain na ni civěl také.

Najednou mu naskočila husí kůže. “Hlas dítěte?”

“Přesně tak.”

“Tady není žádné dítě. Nemáme vlastní děti.”

“Přesně to je ten problém.”

“Tak jste se museli zmýlit.”

“Vy jste se také mýlil, když jste viděl toho kata?” zeptal se Suko tiše.

McBainovi se protočily oči. “Zatraceně, to jsem se nemýlil.”

“My také ne.”

Lesník hleděl do prázdna.

Ukazoval ještě rukama do všech možných směrů.

“Tady přece nic není. Nikdo se tu neschovává. Ani za stromem ne.” Te’ jsme aspoň věděli, co nám chce naznačit.

“Nikdo viditelný ne,” pronesl Suko.

Lesníkovi klesly ruce zase dolů. Přitom ztuhnul. “Co tím chcete říct, inspektore? Myslíte si, že je to něco neviditelného?”

“Je to možné.” McBain přemýšlel.

Vypadal přitom jako člověk, který neví, jestli se má smát nebo plakat. Nakonec se rozhodl pro pokrčení rameny. “Dva proti jednomu. Ale nevěřím vám jenom kvůli tomu, to vám řeknu.”

“To je milé,” Zasmál jsem se.

“Pojedeme? Zůstane přitom?”

“Ano, zůstane přitom,” dodal jsem. “Ukažte mi to slavné popraviště.”

Když jsme se vydali na cestu, nezadržel nás žádný hlas. Já jsem šel na konci řady a ještě jednou jsem se ohlédl do zahrady. Viděl jsem strom, pod kterým jsme seděli, viděl jsem rozestavěné židle a u nich stůl.

Na něm ležela bezhlavá panenka. Strnul jsem.

Pohnula se?

Zvedla se do výšky? Pohnula se hlava?

Byla přiložena k tělíčku jakoby neviditelnýma rukama? Dlouhou chvíli jsem měl ten dojem. Nebo jsem si to namlouval.

Každopádně nakonec zůstalo tělíčko i hlavička ležet na místě. Tak úplně překvapený jsem zase nebyl. Nastupoval jsem jako poslední do terénního vozu a viděl jsem, jak se na mne Suko tázavě dívá.

“To nic nebylo,“zamumlal jsem a zavřel jsem dveře.

Můj přítel mi nevěřil.

Heleně McBainové bylo jako vždycky, když opouštěla město. To znamená opravdu dobře, protože hluk a ruch, hledání místa k parkování, shon při nákupech, to všechno nebylo pro dvaatřicetiletou ženu. Dříve pracovala jako zahradnice, do té doby, než poznala svého muže, a obzvlášť ji potom potěšilo, že našel práci jako lesník.

K tomu jim ještě přidělili domek, který zcela odpovídal Helenině vkusu.

Na samotě, ale ne zcela izolovaný. Když se člověk podíval z okna, přejel pohledem po ploché krajině až k

hlavním předměstím miliónového Londýna, který byl sice relativně blízko, ale přesto ležel poměrně daleko.

Jak už bylo řečeno, cítila se skoro jako vždycky. Slovo skoro mělo pro ni zvláštní význam, protože od minulého dne se u nich doma něco změnilo. Muž přišel domů a vyprávěl neuvěřitelnou historku, které se Helena nejdříve chtěla začít smát, potom ji však vzala zcela vážně, protože svého muže znala.

Ten vyprávěl hodně a rád, ale vždycky přitom stál oběma nohama na zemi. Ale to, co zažil, už hraničilo se strašidly a černou magií. Bylo to prostě záhadné a nevysvětlitelné.

Willy přitom přišel o život.

I Heleně bylo Willyho líto, byl to její druhý nejmilejší tvor. Měla by si obstarat jiného psa, ale až později, po tom hrozném grilování, které Helena proklela už víc než jednou. Několik těch takzvaných vlivných osob nemohla ani cítit.

Určitě to přejde, ale aspoň pro ni a pro jejího muže to byla jakási neurčitá předzvěst.

Byla jenom ráda, že se Garrymu nevysmáli, když se obrátil na policii. Něco takového by se mohlo lehce stát. Věřili mu, a nějaký sir James mu slíbil, že sem někoho pošle, aby byli klidní. Řekl výslovně dva specialisty. Helena počítala s tím, že už tam budou, když přijede domů.

Ruch a lidi nechala za sebou.

Vozem jí províval čerstvý letní větřík a cuchal jí světlé vlasy, které si předtím svázala stužkou. Vzadu je měla stažené do koňského ohonu, který jí vítr každou chvíli zvedl do výšky.

Jezdila golfem ráda, mimo jiné i proto, že to byl její vlastní vůz. Díky němu byla nezávislá, protože její muž byl často pryč.

Helena se vlastně v minulých měsících cítila v domě sama. Asi to souviselo se stále sílící touhou po dětech. Zatím o tom s mužem moc neuvažovali, ale už byl pomalu čas. Nakonec čas letí a nejsou už nejmladší.

Dům ležel u úzké silnice. Zcela ztracen.

Mezi silnicí a domem byl volný prostor, na kterém stálo tmavé BMW.

Helena zastavila svůj golf vedle lesknoucího se vozu. Takže návštěva z Londýna přijela.

Muž bude rád a ona sama si vydechla, protože to, co Garry vyprávěl, se prostě musí vysvětlit.

Dům byl postaven ze dřeva a z kamene.

Spodní část byla z červených pálených cihel, se kterými hnědá veranda krásně ladila.

Helena vyndala z vozu koš, ve kterém stály láhve s oranžádou a s mlékem, a neodemykala velké dubové dveře, protože předpokládala, že muž s hosty sedí v zahradě na terase.

Tam se povídalo lépe.

Divné jí však bylo, že terénní vůz nestojí na svém místě.

Přesto obešla dům. Nejdříve přes malé prostranství a potom kolem četných ovocných stromků se dostala do zahrady, kde se zastavila, protože na terase sice stála dvě křesla, ale byla prázdná. Nikdo tu nebyl.

Helena šla dál.

Na stole uviděla použité skleničky, a potom objevila panenku, jejíž hlavička ležela kousek od těla. Ten pohled v Heleně vzbudil lítost, protože jí připomněl mrtvého psa.

V koši bylo místo i na špinavé skleničky. Zatímco je tam skládala, přemýšlela, kde asi muž s návštěvníky může být.

Asi jeli k místu, na kterém se grilovalo. Samozřejmě, muselo to být tak, policisté si určitě chtěli místo činu prohlédnout sami.

Helena vešla do domu.

Šla bočním vchodem, neodemykala, protože muž zapomněl dveře zamknout, a to Helenu zlobilo.

Ani tady si nemohli být jisti před kdejakou chamradí. Jednou měli nepěknou zkušenost se dvěma výrostky, které naštěstí Garry udržel v šachu svou pistolí, zatímco Helena volala policii.

V domě bylo ticho.

Když žena procházela do kuchyně, svraštila čelo. Ticho jí připadalo zvláštní, bylo tam vždycky, když byl její muž pryč, ale tentokrát se Heleně zdálo jiné. Snad tíživější, a to se nezměnilo, ani když vešla do kuchyně. Měla v ní dost místa. Svým venkovským vzhledem se hodila k domku. Jinak byla ovšem velmi moderně zařízená. Hospodyni tady nechybělo nic.

Helena otevřela dveře velké ledničky a začala tím, že do ní naskládala láhve s mlékem, posunula pár věcí, udělala tak místo pro láhve s oranžádou a chtěla dveře znovu zavřít, když tu najednou měla pocit, že tu není sama.

Někdo tu byl… Vyčkávala, ale nebylo slyšet, že by se

někdo plížil domem. Ticho se nezměnilo.

To byl ale jenom pocit.

Zhluboka se nadechla, zavřela ledničku a pomalu se otočila.

Z místa, na kterém stála, viděla ven kuchyňským oknem.

Nikdo tam nebyl.

Helena prudce vydechla. Snad jsem se nezbláznila, pomyslela si. Všechno je v pořádku, jen já nejsem. Nikdo kromě mne v domě není.

Neuklidnila se však. Čelo měla zbrocené potem. Srdce jí tlouklo. Vůbec ji v takové situaci netěšilo, že je doma.

Zlobila se na sebe.

V kuchyni nikdo nebyl, to bylo jisté. Tady dole byl ještě obývací pokoj, malá koupelna a průchod do přístavku, který by mohl sloužit jako stáj, a kde už také nalezla útočiště před zimou zraněná zvířata.

To všechno patřilo k domku lesníka, to všechno bylo normální, normální nebyl jenom tenký dívčí hlásek.

“Chci zpátky svoji panenku…”

Helena McBainová udělala sotva dva kroky od ledničky, když uslyšela hlas, a tentokrát se nemýlila.

Ta slova, která jako by přicházela ze všech stran, slyšela úplně zřetelně.

A zněla velmi smutně, jako by ta, která je vyslovila, ztratila něco, na čem jí velmi záleželo.

Tu panenku…

A to panenku, která ležela venku na stole bez hlavy.

Helena se zděsila vlastních myšlenek a rozhlížela se po kuchyni, aniž by tajemnou postavu objevila.

“Chci svou panenku…”

Zase! Helena na okamžik zavřela oči!

V krku měla knedlík. Současně jí něco zablokovalo myšlenky, jako by někdo nějaký proud zastavil přehradou.

Nějaký dětský hlásek žadonil o panenku. V blízkosti nebylo žádné dítě. Žili velmi osamoceně. Museli by jít dlouho, aby narazili na nějaký dům. A děti také neměli.

Heleně se nechtělo věřit, že by se sem nějaké dítě zatoulalo, ačkoliv i to bylo možné, tahle oblast byla mezi turisty oblíbená.

Žena posunula nohu o kousek dopředu.

Číhala na každý cizí zvuk, ale slyšela tlouci jenom své vlastní srdce a zlobila se sama na sebe, protože při dalším kroku se látka jejích džín napjala a vydala zvuk, který jí připadal strašlivě hlasitý.

Pohled do okna. Tam nebylo nic.

Ne, to dítě musí být někde v domě. Někde v místnostech v přízemí, když už. Uvědomila si, že by to také mohla být zapnutá stereo soustava.

Ne, to nebylo možné.

To by se ozývala i hudba nebo hlasy, protože tam nebyl nikdo, kdo by stereo vypnul.

A ptala se sama sebe, proč necítí strach, ale spíše napětí a zvědavost.

Sama to těžko mohla popsat.

Jako by před ní stála nějaká ze’, kterou by mohla projít, která by se před ní otevřela.

Tichými kroky se žena plížila ke kuchyňským dveřím. Nakonec se přemohla natolik, že otevřela dveře do obývacího pokoje. Podívala se napravo do velkého okna. Za ním byla zahrada, stůl s panenkou, nábytek, kamenná

podlaha pokrytá koberci, vedle schodiště, které vedlo z obývacího pokoje nahoru.

Všechno to leželo kolem ní, všechno to bylo důvěrně známé, mohla se tomu všemu zasmát, oči se jí leskly, když otevřela ústa a zvolala tiše “haló…”

Kde zůstala odpově’? Ještě nebylo nic slyšet. Také nic neviděla. Ale někde to dítě muselo být. Bylo tady.

Pohyb v horní polovině schodiště se jen neznatelně zakmitl. Byl tam světlý stín, zároveň i tmavý. Helena to nebyla schopná popsat. Jev, o kterém se jí doposud ani nesnilo.

Ale bylo to tady.

Na schodišti někdo stál a nešel dál. Vypadalo to, jako by se postava chtěla nechat odnést.

Helen McBainová se také nepohnula ani o krok.

Prostě stála na místě a ztuhla.

Něco se změnilo.

Byla to síla, která ji obklopila, zahalila, a kterou si nedovedla vysvětlit. Zcela ji ovládla, byla prostě skvělá, jasná, čistá a jiná.

Helena byla fascinovaná a přesto zmatená. Trvalo to chvilku, než se vzpamatovala úplně a byla konečně schopná všímat si podrobností.

Duch nebo člověk?

Na schodišti stálo dítě, děvčátko, ale oba názvy v tomto případě splývaly, Helena se nemohla pro jeden z nich rozhodnout.

A také to nebylo důležité. Milé děvčátko.

Mělo tmavé šaty s květinovým vzorkem.

Šaty měly podobný střih jako šaty panenky, jinak mezi nimi dvěma nebyla žádná podobnost.

Ale postava tam stála a usmála se.

Malá ústa ladila s oválným obličejem a světlými vlasy.

Helena si odkašlala.

Sama se dobrovolně rozhodla ozvat se.

Musela to udělat, chtěla-li se zeptat: “Kdo jsi…?” Dvě slova.

Helena napjatě čekala na odpově’.

Pořád ještě nevěděla, jestli se jí dočká, ale dívka skutečně promluvila.

“Jsem Cynthia…”

Helena McBainová na okamžik zavřela oči. Cynthia to jméno jí znělo hlavou.

Nic z toho nepochopila, a také nevěděla, jestli má před sebou člověka nebo zjevení.

Všechno bylo tak jiné a cizí.

“Cynthia?” opakovala Helena.

“Ano.”

“Víc nic…?”

“Ano!” ozvalo se. “Ano…”

“A co tedy?”

“Jsem mrtvá…”

4

Uběhla opravdu jen chvilka a byli jsme na místě. Protože jsem neřídil, mohl jsem se rozhlížet kolem sebe a dovedl jsem si představit, jak krásně se tady asi žije člověku, který má rád samotu. Příroda tady byla prostě perfektní. Obklopila člověka jako rám, v němž mohl vidět střídání ročních období, a okolí bylo jako stvořené pro výlety.

Chata měla ideální polohu.

V lese, na vlhké mýtině, dobře dosažitelná ze silnice, bohužel i autem, protože na mýtině se dalo zaparkovat.

Tady se tedy měla sejít lovecká společnost a měla rušit lesní klid, což mi dost vadilo.

To také lesník viděl.

Můj výraz obličeje se mu nelíbil. Zastavil vůz a oběma rukama svíral volant. “Vadí vám něco, pane Sinclaire?”

“Nic moc. Jenom jsem přemýšlel. Napadlo mne, že to asi není moc dobré, když se tu potulují bůhvíjací chlápci a pach z grilování zamořuje mýtinu.”

“Děkuji vám.” Poklepal mi na rameno. “Mluvíte mi z duše.”

Vystoupili jsme. Byl teplý, letní den.

Slunce už zářilo vysoko na obloze. Čerstvá zeleň stromů nám tvořila nad hlavami střechu, lesní půdu pokrýval skvrnitý koberec ze světel a stínů. Suko také vystoupil z vozu. Bohužel přibouchl dveře. Připadali jsme

si jako vetřelci, kteří ruší přirozený klid. “Tak tady jste viděl toho kata, Garry?”

“Ano.”

“Kde přesně?”

Pokynul nám, a my jsme šli za ním. Bylo naprosté ticho. Chybělo tady cvrlikání ptáků. To mi nepřipadalo normální. Když lesník došel na ono místo, zastavil se. Rukou opsal půlkruh. “Přesně tady,” řekl, “tady stál.”

Nic nebylo vidět. Postava tu nezanechala žádné stopy.

Ani v okolí jsme nic nenašli.

“Jak to potom pokračovalo?” zeptal jsem se.

Lesník si dal s odpovědí na čas. “Už jsem vám říkal, jak strašně jsem se polekal. Díval jsem se na něho a on se díval na mne. Potom mne chtěl zabít. Vystřelil jsem, dvakrát jsem ho trefil, ale to ho nezastavilo. Nakonec jsem musel utéci.”

“Ano, děkuji.”

Suko a McBain přihlíželi, jak jsem pomalými kroky procházel kolem, s očima sklopenýma k zemi. Někdy se takhle dá poznat, kde se něco nepochopitelného vyskytlo.

Na takových místech potom zůstává spálená zem, ale tady tomu tak nebylo.

“Jednou jsem četl o lovci duchů, pane Sinclaire, který

přišel na místo činu a tam si vybalil přístroje.”

“Co tím myslíte?”

“Jak bych to řekl?” McBain pokrčil rameny a přistoupil ke mně. “Takové měřicí přístroje, ampérmetry a voltmetry. Oscilografy a co já vím co všechno. Vy nemáte nic, vůbec nic. Jak potom chcete poznat, co se tu vlastně stalo?”

Rozuměl jsem, co tím chce říci, a stroze jsem odpověděl. “Tím nemohu sloužit. Chybí mi na ty přístroje kufřík.”

Nejdříve lesník strnul, potom se rozesmál a prohlásil, že ho těší, že mám také smysl pro humor. Chtěl jsem si prohlédnout mýtinu, která se rozkládala u lesní cesty. Zastavil jsem se pod hřibovitou střechou lesní chaty.

Byla poměrně veliká. Vešlo se sem dost lidí. Uprostřed stál velký gril, vlastně ohniště. Gril byl nahoře a kdo si chtěl upéci maso, položil ho na pohyblivý rošt.

Vyšel jsem z chaty ven na opačnou stranu a podíval jsem se na okraj mýtiny, kde se těsně vedle sebe tyčily listnaté stromy. Mezi nimi rostly keře. Hustý porost kapradí a houští také patřil ke zdravému lesu. Vzal jsem to na vědomí, jenom to ticho se mi nelíbilo, a tu mne oslovil Suko. Přestože nemluvil hlasitě, jeho hlas se nesl mýtinou.

“Nezpívají tu ptáci, Johne…”

“Všiml jsem si.”

“Potom je tu ještě…”

Když jsem se otočil, vycházel právě z chaty. Lesník právě před chvilkou vyprávěl o lovci duchů, o jeho přístrojích, kterými chtěl objevit nadpřirozené stopy. Takovými věcmi jsem nemohl sloužit, musel jsem se soustředit na svůj indikátor, na kříž.

Vytáhl jsem ho.

Byl lehce zahřátý. Věděl jsem, že to není od slunečních paprsků. Teplo proudící křížem mělo jinou příčinu. Vycházelo zevnitř.

Moje smysly bily na poplach. Ne v negativním smyslu. Těšil jsem se na to, že se dostanu k vyřešení záhady o krok blíže. Když jsem pohnul rukou s křížem,

dopadlo sluneční světlo na kov a odrazilo se na něm. Odlesk zmizel ve větvích stromu. Připadalo mi to jako znamení.

“Johne, co je?”

Mávl jsem rukou, když jsem uslyšel Sukovu otázku. To gesto znal a věděl, že mne te’ nemá rušit. Slyšel jsem, jak si něco šeptá s hajným. Asi mu to vysvětloval. Já jsem však šel dál. Přitom jsem se dostal až na okraj mýtiny. Nechtěl bych svůj křížek přirovnávat k čarovné hůlce, ale trochu mi tak připadal. Držel jsem pravou ruku nataženou, křížek mi naplocho ležel na prstech a já jsem po něm tu a tam přejel palcem, abych zjistil, jestli se na některém místě ještě více nerozpálí.

Nebylo tomu tak. Zůstal ale teplý. Něco tady bylo.

Musel jsem jen vypátrat, kde se to skrývá. Nemohl jsem te’ také určit, jestli je to síla negativní nebo pozitivní. Splývala v jednu. Ze zkušenosti jsem věděl, že tu je koncentrována nějaká moc.

Zastavil jsem se.

Důvod jsem neznal. Řídil jsem se prostě svými pocity, viděl jsem před sebou mýtinu, objevil jsem Suka stojícícho vedle hajného a najednou jsem měl dojem, jako by se perspektiva o něco posunula nebo pohnula.

Byli tam, ale už nevypadali tak, jak bych si přál je vidět. Blízko a daleko. Jako by stáli za sklem, mezi hranoly nebo čočkami.

Nevěděl jsem, jestli i oni si něčeho všimli, já sám jsem pocítil změnu také díky křížku, který mi te’ vysílal signály.

Najednou tu byly hlasy. Chvěly se nad mýtinou.

Tajemné šeptání, jako by šustilo listí stromů. A to šustění jako by mi předávalo tajemné poselství.

Zvrátil jsem hlavu nahoru, abych se podíval na oblohu. Filigránem větví jsem se díval do výšky. Tam se nic nezměnilo, neobjevil se žádný duch, žádný anděl, ale koutkem oka jsem zahlédl vlevo od sebe pohyb.

Škubl jsem hlavou!

Na okamžik jsem pocítil úzkost. S tím jsem nepočítal. Žena, muž a chlapec, skoro ještě dítě. Dívali se na mne a vypadali, jako by se tu zjevili z dávné minulosti …

Přesně v tomto okamžiku jsem si vzpomněl na kata! To byl výchozí bod. Kvůli němu jsme sem přišli. Doufal jsem, že ho na mýtině potkám. To se však nestalo. Místo muže s kápí tady stály tři postavy, které musely být z něčeho velmi jemného a vypadaly, jako by byly oblečeny pro divadelní výstup.

Muž měl úzké kalhoty, které končily u kolen. Lýtka měl zakryta punčochami. Na hlavě měl plochou čepici trochu posunutou na pravou stranu. Přes ramena měl přehozený plášť, jehož lem mu končil těsně nad kyčlemi. Obličej měl ostře řezaný, nad horním rtem úzký knírek jako tmavý proužek.

Žena vedle něj se ho pevně držela za ruku. Byla velmi podobná chlapci, stojícímu vedle ní. Stejné rty, skoro stejný pohled očí, všechno souhlasilo, a tak mi ty tři postavy připomínaly rodinu z říše duchů.

Něco chtěli. Byl jsem ten, kdo je spojoval se světem.

Přivolal jsem je, nebo to způsobil můj křížek, a když jsem je te’ delší dobu pozoroval, nevzbuzovali ve mně žádný zvláštní strach. Ne, cítil jsem spíše určitou zvědavost, protože jsem byl zvědavý, co z toho všeho vlastně vyleze.

Musel jsem udělat něco, čím jsem je přivolal, jiná možnost tu nebyla.

Ještě nepromluvili. Dívali se na mne.

I já jsem hleděl na jejich bledé obličeje, které se k nim sice hodily, ale které mi přesto vadily.

Snad proto, že navzdory svému oblečení vypadaly tak pravdivě.

Toto nebyly žádné mlhavé přeludy, musely existovat v jiné říši, v oblasti mezi světy.

Byli tak skuteční, že bych se jich mohl dotknout?

Chtělo to pokus.

Když jsem k nim šel, vzpomněl jsem si na to, že kat

měl v úmyslu lesníka zabít.

Byl také určitým způsobem hmotný.

Bylo tady toho dost, co jsem ještě nebyl schopen vysvětlit.

To budu muset vypátrat.

Nehýbali se a nechali mne přijít až k sobě. Za nimi stála hradba lesa.

Mně připomínala spíše divadelní kulisu. Možná proto, že se tu objevili ti cizinci.

Zasmál jsem se.

V jejich obličejích jsem neviděl žádnou reakci. Vypadali jako napudrovaní a jen na mne hleděli. V očích měli neurčitý výraz, který mi nic neříkal. Byla to nedůvěra? Bylo to očekávání?

Nevěděl jsem to, zůstalo to pro mne hádankou a já jsem postoupil o další krok dopředu.

“Stůj…” Byl to hlas.

Zašeptání, tajemným hlasem pronesený příkaz, a já jsem se skutečně zastavil.

Převzali iniciativu. Něco ode mne chtěli, a já jsem vyčkával.

Nepřišel jsem na to, kdo to řekl. Každopádně mne překvapila jejich další slova. Měl jsem dokonce dojem, že jsem na okamžik ztratil půdu pod nohama.

“Máš ten kříž. Vidím, cítím ho. Máš kříž Hectora de Valois…”

Také v lesníkově domku byl někdo, koho události překvapily. Helena McBainová porozuměla jménu děvčátka, ale nezapomněla ani na další jeho slova.

Jsem mrtvá.

Byla tedy mrtvá, a přece stála před ní. Helena viděla, že má návštěvu z říše mrtvých. Když se vzpamatovala, bylo jí jasné, že to, co se tu odehrává, je nad její možnosti chápání. Nemohla se už udržet na nohou. Najednou zavrávorala a pokoj jí připomínal kabinu na lodi, která se potácí v bouři na širém moři.

Helena napřáhla pravou ruku, aby se něčeho chytila, ale minula stěnu a sáhla do prázdna, zavadila klouby prstů o ze’ bez tapety a těsně předtím, než se jí podlomila kolena, stačila se opřít o veřeje dveří.

Tam zůstala stát.

Těžce dýchala.

Obličej měla zpocený. Na schodech pořád ještě stálo světlovlasé děvčátko, jehož poslední slova jí neustále zněla hlavou.

Jsem mrtvá!

Helena McBainová to nemohla pochopit. Tohle na ni prostě bylo trochu moc. Neměla čas, aby se na určité věci připravila, a malé děvčátko jí také nic nevysvětlilo. Sestupovalo po schodech dolů, aniž by bylo slyšet sebemenší hluk. Helena nemohla rozeznat, jestli se dotýká schodů, nebo se jenom vznáší.

Aniž ženu vzalo na vědomí, sestoupilo ze schodů. Pod nimi zůstalo stát. Velmi pomalu zvedlo hlavu. Nejdříve se podívalo doleva, potom doprava. Přitom se mu pohnula kůže v obličeji, nad čelem se mu vytvořila vráska, jako by přemýšlelo o nějakých věcech a teprve si je uspořádávalo v hlavě.

Teatrálně působícím gestem zvedla malá postava paže, nechala je zase klesnout a vypadala přitom jako někdo, komu se něco nepodařilo.

Něco hledala.

Panenku! Zase tu panenku! Konečně se Heleně podařilo znovu jasně přemýšlet. Jednalo se o tu panenku! Těmi slovy jako by ji někdo pozdravil, ačkoliv nikdo nebyl v dohledu. Panenku, které někdo usekl hlavičku. Oba díly ležely venku v zahradě na stole. Helena si uměla představit, že přesně taková panenka mohla této dívence patřit.

Můj Bože, pomyslela si Helena. Musím promluvit. Musím se dokázat vyjádřit. Musím mluvit. Nemohu tady jenom tak stát a civět. Musím se sebrat. Divila se vlastní síle. Její myšlenky jí prozradily, že tuhle osobu bere jako fakt.

Mrtvá v mém domě…

Ne, jenom o tom moc nepřemýšlet. Dostala se znovu do přítomnosti a její slova zněla chraptivě.

“Přišla jsi, protože chceš tu panenku.”

“Ano…”

“Byla tvoje?”

“Měla jsem ji ráda.”

“I bez hlavičky?” Tahle slova ženě vylétla v důsledku jejího rozpoložení a hned se za ně zastyděla. Nepřála si tu druhou postavu vystrašit a nechtěla ji ani rozzlobit. Cynthia neřekla nic, ale najednou se rozplakala. Duch, který plakal. To bylo i pro Helenu nové. Tak jako tak nevěděla, co má dělat, co je správné, co udělala špatně.

Z téhle situace se musela dostat co nejlépe.

“Poj’, Cynthie. Dám ti tu panenku. Musíš… musíš jít se mnou.”

“Ano, ráda.”

Také tentokrát Helenu odpově’ překvapila.

Ta osůbka se k ní chovala tak důvěřivě, jak je zvykem jen mezi příbuznými.

Ale Helena se tomu nebránila, ani Cynthia, a mezi oběma vzniklo pouto vzájemné důvěry, které ještě zesílilo, když Cynthia přistoupila k Heleně blíž a napřáhla k ní levou ruku.

Bylo to známé gesto.

Takhle reagují děti ještě dnes, když něco chtějí.

Helena se usmála. Ještě váhala, jestli se má malé postavičky dotknout. “Mám jít s tebou?”

“Ano…”

V odpovědi nezaznělo nic falešného, a Helena se odhodlala k důležitému kroku. Také ona napřáhla k Cynthii ruku a dotkla se jí.

V prvním okamžiku zadržela dech.

Když jí kdysi zemřela babička, poprvé se dotkla

někoho mrtvého. Tehdy jí konečky prstů přejela po tváři.

Ještě dnes si to pamatuje. Byl to pro ni nezvyklý a cizí pocit, a dlouho potom hledala pro něj přirovnání, dokud si nevzpomněla na povrch bílého vajíčka.

Bylo to tehdy podobné, a určitě tomu bude tak i dnes.

Kůže živého člověka se dotkla kůže mrtvé!

Helena McBainová zadržela dech. Na okamžik opravdu ztuhla, čekala něco, bleskový úder a bůhví co by se ještě mohlo stát.

Nestalo se nic.

Nebyla ani vtažena do říše mrtvých, do světa tmy a chladu, zůstala v tom svém, kde se nic nezměnilo. Nábytek tu stál, stěny, střecha, a nikdo ji netáhl do říše mrtvých.

Dokonce si zvykla i na Cynthiin hlas! Ta se zeptala:

“Půjdeme?”

“Ano, ano!” vyrazila ze sebe žena. “Půjdeme…” Po těchto slovech se Cynthia usmála.

Byla plná důvěry, a Helena se najednou cítila lépe.

Přesto se však s celou situací ještě docela nevyrovnala.

To nejsem já, kdo to prožívá, pomyslela si. To… to… nemohu být já. To je někdo jiný. Já… já… jdu sama vedle sebe. Jsem někdo cizí, už to nejsem já.

Skutečnost však hovořila proti tomu. Cítila ve své dlani tlak jiné ruky, a přitom necítila teplé, pulzující svaly.

Byla tam ruka, to bylo všechno.

Nebyl to žádný pařát, byla jen chladná, bez citu a bez života. Snad připomínala hák, kterého je možné se držet. Helena samozřejmě cestu do zahrady, k terase a ke stromům prošla mnohokrát. Vešla jí do krve, ale dneska to bylo jiné. Okolí jí připadalo cizí.

Když vyšla z domu a ozářily ji teplé sluneční paprsky,

měla dojem, že vyšla do zimy.

Všechno bylo jako vždycky. Ale nebylo to stejné.

Vedle ní, pevně se jí držíc, kráčela mrtvá. Asi desetileté děvčátko, které ji navštívilo, ačkoliv už nebylo mezi živými.

Na cestě k terase se Helena soustředila na cizí zvuky.

Neslyšela nic.

Cynthia se vznášela vedle ní. I když pohybovala nohama, nohy se nedotýkaly země. Podlaha jako by pro ni byla ledovou plochou, po které plynule klouzala.

Květinové záhony kvetly stejně jako keře.

Světlo a stín splývaly v jeden obraz, stromy se také občas pohnuly, ale šustilo jen listí, které cuchal lehký letní větřík.

Židle nebyly přisunuty až ke stolu. Zůstaly stát tak, jak se od nich odešlo. A na stole ležela zničená panenka.

Hlavička odděleně od těla. Helena se zastavila.

Přistoupila tak blízko ke stolu, až cítila, jak se jí hrana stolu zařezává do stehen. Když se podívala dolů, viděla přímo před sebou tělíčko panenky.

Otočila hlavou nepatrně doprava, aby viděla Cynthiinu reakci.

Dívenka nereagovala. Hleděla jenom na panenku. Vteřiny plynuly.

Pro Helenu to byla malá věčnost.

V obličeji děvčátka se nic nepohnulo. Potom odtáhlo ruku.

Byl to téměř neznatelný pohyb, nic víc. Ruka se pohnula, na okamžik strnula, a potom Cynthia levou ruku zvedla.

“Moje panenka…” zašeptala. “To je moje panenka.

Našla jsem ji.”

V těch slovech se skrývala neskutečně silná touha spojená s úlevou. Konečně strašidelné děvčátko nepůsobilo tak křečovitým a sevřeným dojmem. Radostně vydechlo.

Helena, která stála vedle, cítila, jak kolem ní proudí zvláštní, snad magická síla. Možná se to dalo vysvětlit tím, že Cynthia podlehla svým citům, položila levou ruku nad stůl a pomalu ji přibližovala k tělíčku panenky.

Všechno se to odehrávalo velmi pomalu. Jako kdyby dítě nebylo schopno to zvládnout. Ještě jednou otočilo

hlavu doleva. Oči v očních důlcích se pohybovaly. Vypadaly jako voskové nebo skleněné. Bez normálního života a přesto plné něčeho.

Heleně se to moc nelíbilo, ale odpově’ na tuhle otázku nedostala.

Neskutečné dítě uchopilo prsty panenku. Zvedlo ji.

Bez hlavy!

Cynthia strnule hleděla na tělíčko.

V tom okamžiku vypadala jako normální dítě, které uchopilo hračku, a nemůže pochopit, že pro ně tak důležitá věc je rozbitá.

V křídově bílém obličeji to škublo. Helena přihlížela, připadalo jí to známé.

Nejen děti reagují tímto způsobem, než se dají do pláče.

I dospělí to tak dělají, a Cynthii dalo dost práce, aby se jí z chladných mrtvých rtů dostala tato slova.

“Už není… už není… už není… je to všechno jiné. Usekli jí hlavu. Zabili ji! Mrtvá… mrtvá… mrtvá!” Zvedla ruku a v následující sekundě několikrát uhodila dřevěnou panenkou o stůl.

Helena uslyšela smích.

Znělo to jako pochmurný pozdrav a ozvalo se to za jejími zády.

Smích muže.

Ale nebyl to její muž, to věděla hned.

Bleskově se otočila. Cynthia jako předtím hleděla na panenku.

Helena McBainová ne.

Protože těsně před sebou uviděla robustní postavu kata…

5

Hector de Valois! Přízrak vyslovil důležité jméno. Jméno člověka, který psal dějiny. Templáře, kterého jsem neznal, ale přesto znal, protože v minulosti jsem žil jako Hector de Valois. Tehdy jsem také získal do vlastnictví tento křížek. Tím, že jsem ho nyní zase získal, uzavřel se mým posledním převtělením kruh.

Musel jsem se osvobodit od vzpomínek na minulost. Důležitá byla přítomnost, protože jsem chtěl samozřejmě vědět, jakou souvislost ty tři postavy s Hectorem de Valois mají. Objevily se jako strašidelná zjevení z minulosti, stály přede mnou a dívaly se na mne.

Oslovily mne. Te’ jsem byl na řadě já, abych odpověděl.

“Nejsem ten, za kterého mne považujete. Nejsem Hector…”

“Ale máš ten kříž!”

Znovu jsem nepoznal, kdo to vlastně promluvil. Ani jsem se nesnažil to zjistit, přikývl jsem a uslyšel, že mluví dál. “Kdo má kříž templářů, kdo ho získal, ten nemůže být špatný.”

Bylo dobré, že si mysleli zrovna to, a tak jsem jim řekl, kdo jsem. “Jmenuji se John Sinclair. Žiji v jiné době než můj předek.”

“Ano, to my víme. Nepřátelům se to nepodařilo, i když nás pronásledovali.”

“Kdo koho pronásledoval?”

“Katolická církev pronásledovala v Evropě templáře. Chtěla řád zničit, a pokoušela se o to pořád znova. Ale

nemohli zabít všechny, i když nám se bohužel útěk nezdařil.”

“Jste tedy templáři?”

“Ano, patříme k nim.”

“Jak se jmenujete?”

Dozvěděl jsem se, že se jmenují Ashfordovi. Derek, Madelaine a William Ashfordovi, rodina, které ještě chyběla dcera, která také přišla o život.

“Sťali nás. Objevil se kat a po řadě nás popravil. Stalo se to přesně na tomhle místě. Tady je popraviště…”

Než jsem promluvil, přikývl jsem. “Ano, něco takového jsem si myslel. Ale vy nejste mrtví, ani kat ne. Proč? Co se stalo? Proč nemůžete najít klid? Co vám kdo udělal?”

“To ještě nevíme.”

“Ale objevili jste se tady.”

“Přinesla nás sem nějaká síla.”

“Jaká?”

“Moc zla, která se tady usadila. Toto místo je místem mrtvých, je prokleté. Tady žije hrůza a jednou musí být nějak zastavena, jinak bude navěky hledat svoje další oběti. Smrt je věčná a všudypřítomná, i když ji není vidět. Hodně se toho bude opakovat, hodně je nejasného. Nemáme klid, protože ani kat ho nemá. Něco se usadilo tady na tomto strašlivém místě. Je to tak hrozné, že ani my nemůžeme najít klid. A zlo se stupňuje. Popraviště si žádá krev a další oběti. Lidé budou umírat, hodně jich zemře. A bude to tak pořád, dokud bude duch existovat. Země je nasycena lidskou krví. Je to tak strašné, že ani mrtví nemají klid. Zlo současnosti se spojilo se zlem minulosti. Cítíme, že to je setkání zvláštního druhu. Shromaž‘ují se tady lidé, kteří

vlastně neexistují. Hledají, a je mezi nimi jeden, který vám tohle místo blokuje.”

Zavrtěl jsem hlavou. “Promiňte, ale mluvíte v hádankách. Kdo komu tohle místo rezervuje? Co se tady má vlastně ještě všechno stát? Řekněte mi to!”

“Nevíme to přesně, ale už tenkrát jsme to cítili. Musíte chytit kata. Je důležitý, patří k těm druhým, protože ví víc.”

Nechtěl jsem to vzdát tak rychle. “Přemýšlejte o tom ještě, prosím. Něco vás musí napadnout.”

“Ne, to nejde. To nemůžeme. Jsme příliš slabí. Ty to dokážeš. Je to prastaré zlo, kat to ví, protože je to muž, který nikdy neukazuje obličej. Je to na něm. Prochází krajem a stíná lidem hlavy. Kde se objeví, tam za sebou nechává krev a slzy. Smrt je jeho průvodkyní, a není na tomto světě sám. Teprve až tady nebude, najdou mnozí jiní zase klid…”

Ta slova mne fascinovala a vzrušila zároveň. Mnohému jsem rozuměl, hodně jsem toho nepochopil, ale Ashfordovi na mne nepůsobili dojmem, že mi toho řeknou více.

Jejich hlasy byly stále slabší. Nakonec se postavy začaly rozplývat.

Nevypadali jako přízraky, měli oblečení odpovídající své době, te’ ale mizeli. Bylo to, jako by je pohltil časový kanál, který je do sebe vtáhl, a když jsem napřáhl ruku s křížem, byla to zbytečná námaha. Nemohl jsem je zastavit. Zmizeli v prolukách mezi stromy a nakonec je pohltila tma lesa.

Už tady nebyli.

Zůstal jsem tu jenom já. Stál jsem tam, civěl jsem na místo, kde jsem je naposledy spatřil.

Trochu unaveným pohybem jsem si utřel čelo. Hlavu jsem měl plnou různých myšlenek, tlačila se tam spousta nových nápadů, ale nebyl jsem s to si je srovnat.

Rozhodující bod ležel v někde v minulosti. Přesně tam bych měl hledat řešení.

Kdo by mi ale o tom mohl říct více, nepočítám-li rodinu Ashfordových!

Otočil jsem se na podpatku.

Suko a lesník tam pořád ještě stáli. Hleděli na mne, viděli, jak jsem pokrčil rameny a já jsem je vnímal zase jako předtím.

Jejich postavy už nebyly pokřivené, nepůsobili jako zajatci, nechali mne však na pokoji a nešli ke mně. Naposledy jsem ještě pohlédl do lesa. Tam bylo všechno zase úplně normální.

Jen nějaký tmavý pták, kavka, vyletěl ze svého úkrytu do výšky a proletěl těsně kolem mojí hlavy. Přitom vykřikl, jako by se mi chtěl vysmívat. Zmizel na některém ze stromů.

Suko a McBain na mne čekali. Viděl jsem v jejich obličejích, že čekají vysvětlení, ale nebylo to tak jednoduché. Opřel jsem se ramenem o prkna lesní chatky a zeptal jsem se: “Viděli jste je?”

“Koho jsme měli vidět?”

“Ty tři postavy.”

Suko zavrtěl hlavou. “Ne, Johne, to ne. Něco jsme viděli, ale nemohli jsme rozeznat, co to je. Musíš nám to vysvětlit.” McBain přikývl, jako by chtěl Suka podpořit.

“Byla to rodina Ashfordových,” řekl jsem. “Anebo duchové té mrtvé rodiny, ztracené duše, které tady byly před několika staletími popraveny. Právě tady na tomto

místě sťali oba rodiče a jejich dvě děti. “Ukázal jsem na zem.“Jsme na popravišti.”

“Ashfordovi, říkáš?”

“Ano.”

“To mi nic neříká, Johne, lituji. O tom nic nevím.”

“Co vy, pane McBaine?”

Lesník pokrčil rameny. “Je mi líto, ale ani já nejsem v obraze.”

“Ale toho kata jste viděl.”

“Samozřejmě.”

“Tady v minulosti řádil.” Garry McBain vytřeštil oči.

Najednou vypadal nervózně. “Má to snad znamenat, že už te’ neexistuje, pane Sinclaire? Že je to pozůstatek, postava z dávné minulosti? To jste tím chtěl říci?”

“Přesně to, nic jiného.”

“Ach Bože, to je k neuvěření…”

Pokrčil jsem rameny. “Přinejmenším je to těžké. Ale existuje řešení. Leží v minulosti. Ti tři Ashfordové mluvili o nějakém tajemném zlu, které se tu projevuje. Toto místo je shromaždištěm …!”

“Kdo se tu shromaž‘uje?” přerušil mne Suko.

“To je otázka. Nevím. Ti mrtví se nedokázali přesně vyjádřit. Každopádně nemohou najít klid, dokud se tady ta hrůza drží. Vím toho ještě málo, ale je mi jasné, že se staré časy mohou znovu vrátit ve své původní podobě. Pro nás je důležité, že to nesmíme nechat dojít tak daleko.”

“Vycházíš z toho, že kat znovu udeří, aby všechno zařídil tak, jak to bylo před dávnými léty.”

“Myslím si to.”

Suko sebou najednou trhl. “Shromaždiště!”

“Ano. S tím bohužel budeme muset počítat.”

“Hrůzy, tajemných postav, zástupců moci zla, prostě jako vždycky!”

“Přesně tak.”

“Ale co uděláme s tou dnešní sešlostí?” Tady Suko vyhmátl nejslabší bod.

Jednalo se o tu zatracenou slavnost.

Čas letěl, lidé byli připraveni, a já jsem nevěděl, jestli je bude ještě možné odvolat.

Určitě už několik hostů nezastihnou, protože už jsou na cestě.

Dokonce i specializovaná firma byla připravená, a když jsem na to pomyslel, připadlo mi to zvláštní.

Suko si myslel totéž. “Johne, z toho tady může být katastrofa. Krk na to dát nemůžu, ale nebral bych to na lehkou váhu.”

“Správně.”

“Nezrušíme to?”

Podíval jsem se na hodinky. “To už sotva stihneme.

Už je po poledni. Myslím, že musíme vydržet.”

“Přesto musíme mluvit se sirem Jamesem. Snad bude moci ještě něčemu zabránit.”

“Přinejmenším ho musíme varovat.“Obrátil jsem se k lesníkovi. “Vy máte přece ve voze telefon, jestli se nepletu.”

“Ano, mám. Potřebuji ho k práci. Musím být dosažitelný, když jsem v terénu.”

“Mohu ho použít?”

“Jistě.”

K vozu to bylo jenom pár kroků.

Co všechno mi proběhlo hlavou, už dneska ani nevím.

Maloval jsem si to v nejstrašnějších barvách. Viděl jsem, jak se kat rozmachuje uprostřed slavnosti sekerou a stíná hlavy. Viděl jsem popraviště zalité krví a zavrtěl jsem hlavou, abych se té představy zbavil.

V bočním okénku vozu jsem uviděl svůj obličej. Navzdory tmavému tónování skel jsem viděl, jak jsem bledý.

Sedl jsem si do vozu na sedadlo spolujezdce. Snad ještě stihnu sira Jamese v kanceláři.

Touto dobou tam aspoň vždycky byl.

Už jsem držel v ruce sluchátko, když tu náhle shora něco slétlo na kapotu, na okamžik to usedlo na chladiči a hledělo to na mne přes čelní sklo.

Byl to pták kavka!

Vracel jsem jí pohled a všiml jsem si, že pták má úplně chladné oči.

Mrtvé oči.

Ten pohled jako by byl poslem.

Nevychutnával jsem ho dlouho, protože když jsem se pohnul, ptáka jsem vyrušil.

Tleskajíc křidly se kavka znovu vznesla a zmizela mi z očí.

Napadlo mne, že je to jediný pták, kterého jsem tady spatřil.

Ostatní zmizeli nebo byli někde schovaní.

Mělo to něco znamenat?

Byl ten pták stopou do minulosti?

Neznal jsem odpově’ a nechtěl jsem se nechat zavalit

těmi ponurými myšlenkami.

Místo toho jsem vytočil číslo sira Jamese.

Byl ještě v kanceláři a zřejmě ho potěšilo, že slyší můj hlas. “No tak, Johne, máte už nějakou představu?”

“O čem?”

“Jestli slavnost může začít podle plánu.”

Svraštil jsem čelo a moje odpově’ zněla poněkud utrápeně. “Sire, bylo by lepší, kdybyste to vzdali.”

Nenechal mne domluvit. “Jak to?”

“Řečeno na rovinu nemohu zajistit bezpečnost hostů.”

“Ach.” Mlčení.

Potom odkašlání.

Tak se chová člověk, který je něčím skutečně překvapen. “Myslím, že mi toho musíte hodně vysvětlit, Johne.”

“To ano. Ale nejdříve tohle, pane. Bylo dobře, že jsme na to místo jeli, protože na tu slavnost jste si vybrali opravdu prokleté místo, bývalé popraviště.”

“Můžete mi to objasnit blíže?”

“Ještě ne, pane. Musím říci, že se tu zauzlil zatraceně prapodivný příběh. Na tomto kusu půdy umírali lidé. Kat je stínal a ten kat je tady pořád, jak už víte od Garcyho McBaina. Ale je tu toho víc. Ukázali se mi duchové rodiny, kterou ten kat také popravil. Nechci tady tvrdit, že mne ty tajemné postavy znají, ale jméno Hectora de Valois bylo pro ně pojmem. Znají historii templářů a byli popraveni, rodiče a dvě děti, protože bu’ k templářům patřili nebo s nimi sympatizovali. Zemřeli na prokletém místě, které bylo prokleté už tehdy, a te’ může dojít k tomu, že se kletba znovu projeví. Zní to trochu komplikovaně, vím, ale podrobnosti vám te’ nemohu vyprávět, sire, protože sám

nemám mnoho informací. Znám jen jméno té mrtvé rodiny. Jsou to nějací Ashfdordovi.”

Superintendant nejdříve mlčel.

Potom opakoval ono jméno a dodal: “Také nevím, kam bych je zařadil. Ale budu po tom pátrat, Johne, a doufám, že při našem setkání vám toho už řeknu více.”

“Takže slavnost se bude konat, předpokládám.”

“Samozřejmě. Nemohu to v žádném případě odvolat.

To už te’ nejde.”

“Bylo by to ale lepší.”

Přímo jsem ho viděl před sebou, jak koulí očima za tlustými skly brýlí, rád by to asi udělal, ale dal mi najevo, že se to prostě nedá. “Už bych všechny ani nestihl. Na tuto akci jsou pozváni pánové i s dámami. Koná se každý rok. Nikdy se tam nic nestalo. Na tom pozemku se také loví. Můžete mi poradit, jak bych to těm lidem měl oznámit?”

“Tak to se vzdávám.”

“No právě, já také.”

“Takže se ještě uvidíme?”

“Také si myslím.”

“Bude to těžké, sire…”

“Vím, Johne. Dovedu si představit, jak se cítíte, ale prostě to nejde.”

“Víte, čeho se bojím, pane?”

“Ne moc přesně. Ale vy mi to určitě řeknete.”

“Přesně tak. Bojím se, že se z téhle slavnosti lehce

může stát krvavá záležitost.” Superintendant mlčel.

Najednou si odkašlal. “Je mi líto, Johne, ale postarejte se, prosím, se Sukem o to, aby to nedošlo tak daleko.”

“Zkusíme to.”

“Děkuji.”

Hovor byl u konce.

Zůstal jsem přesto sedět ve voze, s očima napůl zavřenýma.

Sluneční světlo pronikalo čelním sklem. Boční dveře byly otevřené.

Cítil jsem čerstvou vůni letního lesa.

Měl jsem však dojem, že cítím krvavý pach zavražděných.

Protřel jsem si oči, jako bych tak mohl onen obrázek odehnat.

“Hej, ty sníš?”

Pohlédl jsem doleva a uviděl jsem tam stát Suka. “Ne, nesním. A kdyby, byly by to zlé sny.”

“Slavnost se tedy bude konat, mám ten dojem.”

“Ano, nedá se na tom nic změnit. Slavnost bude.” Sukovi ztuhla ústa. “Nejde to zrušit?”

“Ne.”

“To je samozřejmě zlé.”

“Máš úplně pravdu. Všechno bude tak, jak bylo dohodnuto. Řekl mi to sir James. Už to nemůže odvolat. Nevěděl, jak by te’ dal zprávu všem hostům. My slavit nebudeme. Bude to ztraceně tvrdé odpoledne a taky zatraceně tvrdý večer. Snad se obejde bez krve.”

Přišel i McBain.

Tvářil se pochmurně, když viděl moje kývnutí.

“A já jsem tak doufal, že váš šéf tu slavnost ještě odvolá. Sakra.”

“Ne, není naděje.”

“Musíme se i tak vrátit ke mně domů.”

“Proč?”

“Protože mají přijet lidi, kteří zajišťují slavnost. Už jsem s nimi domluvený. Musíme si spolu ještě ledacos dohodnout, proto jsme to udělali takhle.”

“Dobrá, jedeme.”

Znovu řídil lesník. Vedl vůz do zatáčky. Ještě jednou jsem se ohlédl.

To místo vypadalo tak nevinně.

Bylo nádherné, ideální pro odpočinek a pořádání slavností.

Ale bylo to také místo zla, z jehož středu vyletěla tmavá kavka a usadila se na střeše lesní chaty. Pohybovala zobákem.

Měl jsem pocit, že se to podobá smíchu…

6

Nejdříve to mrtvé dítě, te’ kat! Helena McBainová to nemohla pochopit. Dvakrát se dostala do šoku, ale ten první se s tím druhým vůbec nedal srovnat.

Tentokrát před ní stálo monstrum!

Robustní, tajemná postava, jejíž hlava ani obličej se nedaly rozeznat. Obojí bylo skryto pod tmavou kápí. Byly tam jen dva otvory na oči a v těch viděla žena nebezpečný plamen.

K tomu to mohutné tělo. Bylo silné, velmi svalnaté, se širokými rameny a mocnými předloktími, všechno těsně obepjaté černým oděvem.

Ještě více se žena zděsila jeho zbraně. Popravčí sekera s dlouhým držadlem a velmi širokou, ostře nabroušenou čepelí. Jenom zvednout ji nad hlavu by vyžadovalo nadlidské úsilí, ale tahle postava vypadala na to, že by to bez obtíží zvládla.

Udeřit a zabít!

Panenky či lidi, to te’ nehrálo žádnou roli, a chvějící se žena si najednou uvědomila, že její život visí na vlásku stejně úzkém, jako je čepel té sekery.

Nebyla s to říci jediné slovo. Ústa měla sice otevřená, ale nevyšel jí z nich ani hlásek. Ztuhla jako led, na rozdíl od Cynthie, která znovu uchopila tělíčko panenky, prohlížela si ho, stále ještě u toho plakala a najednou zavrtěla hlavou, jako by to nemohla pochopit.

Vzduch byl najednou chladný, ačkoliv slunce nepřestalo svítit. Ten ledový chlad, který Helenu zalil, s

sebou přinesl kat ze svého světa. Kvůli němu nebyla Helena schopná zareagovat a jen na kata strnule civěla.

Cynthia se chovala, jako by byla sama. Utřela si dokonce oči a položila panenku zpátky na stůl. Ten zvuk Helenu probral z jejího strnuti.

Najednou si vzpomněla na dítě. Otočila se, aby Cynthii uchopila do náručí. “Musíš pryč! Ten muž tady…!”

Malá ucouvla.

Helena hmátla do prázdna. Soustředila se na obličej děvčátka, v němž kupodivu nebyl strach. Zůstal stejně jako předtím bez výrazu. Cynthia se zajímala jenom o svou panenku, a nestála o to, aby se jí někdo dotýkal, protože i při dalším doteku se zase odtáhla.

Běžela přes terasu ke kmeni lípy, tam se zastavila a znovu se otočila, ruce spojené za zády. Tam stála jako nezdárné malé děvčátko, které čeká, že mu maminka vyhubuje.

Helena McBainová nevěděla, co udělala dobře, a co ne. Novou situaci prostě nezvládala a přitom nechtěla spustit kata z očí. Proto se otočila. Doposud se nehnul z místa, ani te’ ne, ale dlouhým působivým gestem zvedl sekeru.

Zbraň už se nedotýkala podlahy. Už mu nesloužila jako opora, te’ vypadala jako to, čím skutečně byla, jako popravčí sekera.

A měl vyhlédnutou oběť Cynthii!

Světlovlasá dívenka stále ještě stála pod stromem. Hlavu měla svěšenou, truchlila nad svojí panenkou, ale brzy bude určitě truchlit ještě víc, protože kat mezitím jemně švihl sekerou, jako by si chtěl připravit zápěstí pravé ruky.

Těžká zbraň se pomalu zvedla do výšky, potom zase zpět, tak blízko Heleny McBainové, že ta dokonce ucítila chladný závan studeného vzduchu. Vlasy se jí zježily, naskočila jí husí kůže a v týle ji mrazilo.

Vražda! Vražda v její zahradě! Děvčátko, které už je mrtvé, má být znovu zavražděno.

Nemohla to pochopit a vrtěla hlavou. A najednou vykřikla. Jako by zmizela překážka, která doposud držela její pocity na uzdě.

Ano, musela křičet a vyjádřit tak svou úzkost. Je jedno, co se potom stane.

Kat zareagoval.

Na okamžik se zastavil. Potom se pomalu otočil doleva. Helena viděla jeho kostnatou pěst. Vyletěla k ní, jako by nebyla vůbec vázána ke katově paži.

Nestačila už uhnout. Pěst narazila do jejího obličeje, naštěstí ne plnou silou, ale rána stačila k tomu, aby ztratila rovnováhu, a jak dopadla na stůl, zároveň ucítila, že jí z nosu teče horká krev.

Kat se ale znovu pohnul!

Mířil ke stromu. A hlavně k děvčátku, které pod ním stálo. Cynthia jeho postavu vůbec nebrala na vědomí. Oči měla přivřené, stále ještě oplakávala svoji panenku. To, že je sama ve smrtelném nebezpečí, nebrala na vědomí.

Ale Helena to viděla.

Přes bolest v nose se jí podařilo znovu se sebrat. Už neležela, ale seděla na stole, hlavu skloněnou doleva, a viděla, že kat neuhýbá ani před větvemi stromů.

“Ne..!”

Měl to být výkřik, snaha zabránit té hrůze, z úst

přihlížející Heleny se však vydralo jen zakvílení.

Kat se nenechal zmýlit ani zastavit, chtěl dokonat svůj záměr.

Maličká vzhlédla nahoru. Uviděla vraha.

On na ni shlížel z výšky. A zvedl sekeru.

Vypadal skoro nedbale, plný síly a lehkosti. Heleně McBainové se zdálo, že je ve zlém snu. Nechtělo se jí věřit, že bude s mrtvým dítětem za ruku procházet zahradou. Dostala se do bodu, kdy se rozum bránil realitě.

Helena také věděla, že už pro dítě nemůže nic udělat. Ten kat byl prostě tady, byl příliš silný a chtěl zabíjet. Z Heleny zbyl jen bezmocný uzlíček nervů. Udělala to, co udělalo i dítě, když se chtělo bránit té hrozivé scéně.

Zvedla ruce před obličej, sevřela dokonce i prsty.

Něco pochopila.

Těžká sekera švihla vzduchem. Slyšela dokonce svištivý zvuk, melodii smrti, ale Cynthia neuhnula. Dostala plný zásah.

Žádný výkřik, žádná krev.

Zato se ozvaly cizí hlasy, které jako by přicházely z jiného světa. Jako by ta, která mluvila, stála v dlouhém tunelu. “Moje panenka…”

Potom to zmizelo!

Už tam nebyl kat, ani dítě, ale sen to nebyl, protože když Helena odtáhla ruce od obličeje a podívala se do dlaní, uviděla tam tmavé skvrny od krve, která jí stále tekla z nosu. Vzpomněla si na úder pěstí a otřásla se ještě te’. Hrdlo ji bolelo, ve výši kyčlí cítila tlak stolu. Díky tomuto tlaku se vrátila zpět do reality, i když to vůbec nebylo jednoduché.

Helena se postavila.

Vstávala jako malé dítě, které se teprve učí chodit. Nohy se jí třásly, svaly a šlachy měla napjaté, a celá zahrada se jí houpala před očima jako lo’ na širém moři.

Strnule hleděla na místo, kde předtím stálo děvčátko.

Bylo pryč, ale něco tam zanechalo.

Ani hlavu, dokonce ani krev, ale bezhlavé tělíčko panenky.

Bylo tomu skutečně tak. Nebyl to sen. K zešílení. Opravdu jsem to prožila. Heleně se myšlenky honily hlavou. Kapesníkem si otřela z tváří krev. Šla na místo, kde stálo děvčátko a sehnula se pro panenku.

Přitom jí oči padly na kůru stromu.

Helena sebou škubla. Bylo vidět, že kmen je poškozen, že břit sekery se dotkl kůry stromu přesně na tom místě.

Zase jeden důkaz, že si Helena onen hrůzný zážitek nevymyslela.

Zvedla panenku. Připadalo jí, že bezhlavé tělíčko je najednou plné života. Polkla. Dotek jí připomněl Cynthii. Kde te’ vlastně je? Je úplně mrtvá? Podařilo se to tomu prokletému katovi, nebo se dívka ještě jednou vrátí pro to, co tady zapomněla?

Helena hleděla na panenčin obličej. Tam se nic nepohnulo. Ani úsměv, ani záblesk, žádná jiskřička naděje pro ni nebo pro to dítě.

Dva díly panenky ležely na stole. Hlavička vedle tělíčka, znovu na tomtéž místě. Jestli se Cynthia vrátí, hned pozná, že se nic nezměnilo.

Až dosud se Helena McBainová držela dobře a sama se tomu divila. Te’ už ale nemohla dál. Podlomila se jí

kolena, zahrada se jí zatočila pře’ očima a byla ráda, že židle je poblíž a že se může posadit.

Těžce na ni dopadla. Lokty obou rukou udeřila do opěradel. Hleděla do prázdna. Kdyby se te’ mohla vidět v zrcadle, sama by se divila, protože vypadala jako úplně cizí člověk.

Předsevzala si, že bude na něco myslet, ale nedařilo se jí to. Stále znovu jí strach, který přestála, vířil myšlenky a dodatečně se divila, že vůbec zůstala naživu. Kat mohl zabít i ji. Její hlava a tělo te’ mohly ležet v zahradě.

Helena se roztřásla. Předklonila se, zvedla paže a přitiskla si obě ruce na obličej. Nic nevidět, nic neslyšet, nemyslet, jenom nepohnutě sedět, dokud někdo nepřijde a nevysvobodí ji.

Vzpomněla si na svého muže. Odjel s oběma návštěvníky a určitě se vrátí zpátky. Helenu napadlo, že by ho mohla zastihnout telefonem v autě. To bude nejlepší, co te’ může udělat.

Tu uslyšela vůz.

Přijel před dům. Už podle zvuku motoru poznala, že to není Garry. Musel to být někdo jiný.

Motor zhasl, když se konečně zvedla. Ten, kdo přijel, už stál přede dveřmi a Helena uslyšela zvonek.

Pomalu procházela zahradou. Když se zvonek ozval potřetí, vyšla Helena McBainová ze zahrady před domem.

Viděla světlou dodávku s ostře červeným nápisem Party Service. Písmena tančila i na podnose, který držel fešácky oblečený mužíček.

“Co tady chcete?” Muž u dveří se otočil.

Měl na sobě bílý plášť. Jeho rezavá brada se od něj výrazně odrážela. “Jsem přece u McBainových, nebo ne?”

“Ano.”

“Bude tady dneska slavnost s grilováním?”

“Ne tady, v lese, u lesní chaty.”

Kolega, který seděl v autě, zavolal: “Ale nám dali tuto adresu.”

“Ano, správně,” opáčila Helena McBainová unaveně a

přitom se podívala doprava.

Po cestě přijížděl tmavý vůz jejího muže. “Asi bude nejlepší, když vám to vysvětlí manžel,” zamumlala, otočila se a odešla zpátky do zahrady.

Helena chtěla být sama.

7

Popraviště leželo ztraceno v poledním klidu. Slunce ho pokrývalo svým závojem. Díky němu působila mýtina i lesní chata světleji. Jen na okrajích mýtiny, tam, kde hustě rostly stromy, se objevily stíny, které jako by chtěly zakrýt četná tajemství lesa.

Bylo ticho.

Dokonce i vítr ustal a jen jako dýchnutí občas zavál nad stromy. Hrál si se svěžími listy v korunách stromů. Pohyb dával nádherné zeleni stále nový tón.

Někde to zapraskalo.

Ten pohyb jako by vystrašil i listí, protože se najednou začalo třepotat rychleji. Pár zelených listů spadlo, jako by nějaká ruka mrštila kamenem.

Kámen se blížil k zemi, nedopadl však až dolů, protože v polovině cesty rozpřáhl křídla a proměnil se v černou kavku.

Pohybovala krkem, hlavou, vydávala zvuky, které připomínaly smích a potom odplachtila na kraj mýtiny. Zůstala však v dohledu, nezmizela v hloubi lesa.

Létala kolem kraje lesa, jako když kůň obíhá manéž. Jako by na sebe pták chtěl upozornit. Nic jiného neprovázelo jeho let.

Létal sám a jeho křik zněl přes celou mýtinu. Jako by kavka něco postrádala.

Uviděla střechu chaty a snesla se na ni. Tam se usadila. Na místě se hned několikrát otočila, jako by chtěla vidět na všechny strany, jako by na někoho čekala.

Les ještě mlčel.

Citlivější povaha však mohla na mýtině rozeznat změnu v atmosféře. Byla hustější, tajemná, číhavá a dokonce ani sluneční světlo už nedopadalo na zem tak jasně.

Popraviště dělalo v tu chvíli čest svému jménu. Bylo ponuré. Jen ten, kdo by se sám počítal k silám temnoty, by se na takovém místě cítil dobře, stejně jako tajemný kat, který se vynořil z lesa a vstoupil na mýtinu.

Kavka ho spatřila.

Pozdravila ho svým křikem a plácáním křídel, aniž však opustila své stanoviště na střeše.

Kat se nedal vyrušit.

Přesně odměřenými kroky šel dál a táhl přitom za sebou něco, co na mýtině dosud chybělo.

Byl to mohutný popravčí špalek. Bylo vidět zářez pro hlavu.

Dřevo nasycené krví dávno změnilo svou barvu, mnohá místa byla tmavší.

Byl to hrůzný skvrnitý vzorek.

Pro kata nepředstavovalo vlečení špalku žádnou námahu. Nestvůrnou silou za sebou táhl kus dřeva a sekera zaseknutá břitem do dřeva se přitom ani nepohnula.

Pokračoval dál, dokud se nedostal až k chatě. Teprve potom pustil toporo sekery a vešel do chaty. Nedbale se tu rozhlížel, aniž by sňal kápi z hlavy.

Co chtěl vidět, viděl.

Nakonec zase vyšel ven, uchopil sekeru za topůrko a táhl špalek dál. Dovlekl ho až na stinné místo, kde měl dostatek prostoru pro výkon svého krvavého řemesla.

Těšil se.

Těšil se na lidi.

“Je mi to ze srdce líto, ale opravdu tu nemohu zůstat.” S těmito slovy se Garry McBain rozloučil se ženou a s oběma policisty z Londýna a nechal je samotné. Věděl, že Helena má za sebou ošklivý zážitek, že by te’ potřebovala mít u sebe důvěrně známou osobu, ale nešlo to.

Nic nesmělo narušit dohodnutý průběh slavnosti. Všechno muselo běžet jako jindy. Nikdo se nesměl dovědět, kde se vlastně grilování má konat. Nikdo nesměl zjistit, že ono místo je prokleté.

A čas přitom utíkal.

Objevil se ještě i druhý vůz, který přivážel nápoje, které se měly prodávat přímo z něj. Personál byl připraven.

Lesník jel se svým vozem napřed. Ptal se sám sebe, co na mýtině najde tentokrát, a byl téměř zklamán, když byla prázdná. Všechno vypadalo jako vždycky, žádná změna. Paseka ležela rozprostřená v odpoledním slunci, které ještě moc nepřipalovalo.

Po první obhlídce určili lidé z Party Service, kde bude umístěn vůz s nápoji. Patřil k nejmodernějším, které vůbec na trhu existovaly. Vlastní mini-elektrárna dodávala nezbytné množství energie, aby podávané nápoje byly vychlazené. Pracovaly v něm dvě osoby. Mladý muž a mladá žena. Tvořili sehraný tým, což bylo vidět, když si žena stěžovala Garrymu, že tu nejsou toalety.

“Musí se chodit do lesa.”

“I ženy?”

“Ano, ty také.”

Mladý muž se zasmál. Jmenoval se Big, což bylo také napsáno na jeho bílé čepici s kšiltem. “To mi připomíná pár známých vtipů. Všechny jsou o ženách, které někam musí.”

“Nechte si svoje žertíky pro sebe, Bigu.”

“Vy nemáte smysl pro humor, co?”

“Ne v tomto směru. Věnujte se své práci. Váš šéf se mne bude ptát, jak to tady probíhalo. Vaši práci zvládnou i jiní.”

Big se otočil a zavrtěl hlavou. Garry se zlobil sám na sebe, že na mladého muže tak vyjel. Bylo to jeho momentálním rozpoložením. Nevěděl, co se bude dít dál. Všechno vypadalo tak harmonicky, ale nad prokletou mýtinou ležel stín smrti, který nebyl vidět, který však byl cítit. Podíval se na hodinky. Během hodiny dorazí první hosté. Do té doby musí být všechno připraveno a uhlí už musí být žhavé.

Muži z prvního vozu čistili gril. Zlobili se u té práce a netvářili se zrovna přátelsky, ale Garry je popoháněl k ještě většímu spěchu.

“Ano, ano, mistře, už to bude. Jsme nejlepší, pokud jde o grilování, v celém velkoměstě Londýně.”

“To je dobře. S druhořadými bych se také nespokojil.”

“Děkujeme, rozumíme.”

Hajný nakoukl do chladícího vozu. Maso leželo na policích. Připraveny byly i různé omáčky a koření, dokonce i salát byl hotový. Byl ve velkých mísách, a chyběla jen zálivka.

Garry nechtěl zůstat nečinný. Pomáhal mužům vykládat nádobí. Muži z Party Service rozuměli své práci. Týpek s téměř na žluto obarvenými vlasy si te’ natáhl silné rukavice a rozdělil dřevěné uhlí pod rošt. Bylo vidět, že je zkušený.

Jeho kolegové již mezitím připravovali první porce masa. Klobásky, stejky, žebírka. Vedle ležely kukuřičné palice, čerstvá hořčice, v alobalu byly připraveny dokonce i ryby. Tady by člověk hladem neumřel. Lesník by však do sebe nedostal ani sousto.

“Tady už asi nebudu nic platný, myslím.”

“Máte pravdu,” odpověděl muž se žlutými vlasy.

“Podívám se k nápojům.”

“Ano, nechte si chutnat.”

“Jen se nebojte, já pít nebudu.” Lesník se otočil. Při odchodu ho provázely první závany kouře, který se začínal vznášet nad uhlím. Jednou ročně něco takového příroda snesla, každý měsíc by to pro ni bylo osudné.

Bylo ticho.

Lesník se divil tomu, že se neozývá žádný pták, ale nahoře na střeše chaty objevil zase tu černou kavku.

Seděla tam jako dozorce, který se zlýma očima dívá kolem sebe. Te’ svůj chladný zrak upřela na Garryho, jako by ho chtěla zhypnotizovat. Garry najednou ptáka nenáviděl. Nenáviděl ho tak strašně, že by nejraději přinesl z auta zbraň a ptáka zastřelil. Ovládl se však a jen si pro sebe komentoval. “Jednou, až to tady skončí, ti zakroutím krkem. Na to se spolehni.”

Pták otevřel zobák, jako by chtěl člověku odpovědět.

Vydal ze sebe něco, co znělo jako pánovitý smích.

Garry pokračoval v cestě a kavka zůstala sedět na svém místě.

Lesník si připadal jako poražený a zalykal se vztekem. U nápojového vozu se už situace uklidnila. Zastavil se před ním a chvíli přihlížel tomu, jak mladá žena zkušeně připravuje úzké skleničky na šampaňské. Nedala se u své

práce rušit a vzhlédla, až když byla hotová.

“Je vám všechno jasné?” zeptal se Garry.

“Mně ano.”

Také ona měla čepici. Podíval se na ni a přečetl si její jméno. Jmenovala se Kelly a bylo jí asi dvacet let. Měla tmavé vlasy, bledý obličej a byla velmi štíhlá. Koňský ohon měla nabarvený henou na rudo. Na rozdíl od Biga neměla bílou zástěru, ale červený kabátek s hlubším výstřihem, ve kterém však stejně nebylo nic vidět, jak lesník zjistil, když se Kelly předklonila.

“Všechno je v pořádku?” zeptala se.

“Ano, proč by nebylo?”

“Vypadáte tak zvláštně.”

“To se vám zdá. Jsem jenom zamyšlený.”

Zasmála se a opřela se dlaněmi o pult. “Na co myslíte?”

“Pořád přemýšlím, jestli všechno klapne.”

“Pokaždé všechno klapne,” odpověděla mu. Lesník pokrčil rameny, což Kelly znepokojilo.

“Jsou snad hosté nějací protivní nebo blazeovaní?”

“To nemohu říci.” Garry jí vysvětlil, kdo sem má přijet. Podle jmen jich znal jen málo. Některé z obličejů se tu a tam objevily v novinách nebo na plakátech, ale tím se Kelly ovlivnit nedala. Jen pokrčila rameny a utírala pult

postříkaný vodou. McBainovi se to moc nelíbilo. Ani nevěděl, co tady chce zjistit.

Snad se jen utvrdit ve svých předtuchách. Pokud možno nenápadně se zeptal. “Nevšimla jste si tady ničeho, Kelly?”

Položila utěrku stranou. “Čeho bych si měla všimnout, pane McBaine?”

“Dobrá otázka,” zamumlal a přemýšlel, jak by jí měl vysvětlit atmosféru nebo své pocity. “Vy jste tady přece už po několikáté.”

“Ne, teprve podruhé.”

“Dobrá. Pamatujete si na minulý rok?”

“Jistě.”

“Zjistila jste při dnešní návštěvě nějaký rozdíl? Není to tady jinak uspořádané? Necítíte něco? Je možné, že máte trochu jiné pocity, když tady stojíte. Myslím ve srovnání s loňským rokem.”

Kelly se na něho usmála. “To je zvláštní, jak se umíte vyptávat, pane McBaine. Baví vás to?”

“To určitě ne.”

“Potom pro to tedy asi máte důvody.” Naklonila se dopředu a usmála se. Přitom se jí v očích blýskalo. “Te’ jste ve mně ale opravdu probudil zvědavost. Mluvíte a…”

Někdo blízko nich si odkašlal. Kelly zmlkla a lesník se otočil.

Objevil se Big.

Byl za nápojovým vozem a něco tam zkoušel. McBainovi stačilo se na něho podívat a hned věděl, že něco není v pořádku. V Bigově obličeji bylo vidět lehké překvapení.

“No, co je?”

“Tu věc jste tam postavil vy, pane McBaine?” Big ukázal přes rameno.

“Jakou věc?”

“Poj’te se mnou.”

“To se musím taky podívat.” Kelly rychle vyklouzla zpoza pultu. Doběhla oba muže, ještě než Big stačil sejít úzkou cestičkou do hustého keře na kraji lesa. Po třech krocích se zastavil. “Tak se na to podívejte.”

Garry McBain věděl hned, co to je. Polkl, ale ten obrovský knedlík se nechtěl pohnout z krku. Strnule tam stál. Měl pro tu věc zcela určitý název.

“No tak, co tomu říkáte?”

Lesník odpověděl, aniž by otočil hlavu. A neznělo to moc radostně. “Popravčí špalek,” zašeptal. “To je prokletý popravčí špalek, na kterém lidem stínali hlavy…”

Suko vyšel z kuchyně a přinášel objednané nápoje. Helena McBainová tam nechtěla jít. Seděla společně se mnou na terase a dívala se do prázdna. Její muž i oba lidé z Party Service zmizeli. Lesník se hned tak domů nevrátí, teprve až slavnost skončí, bude moci přijít.

Inspektor postavil podnos. Rozdělil ovocnou šťávu do

tří sklenic. Sklenice se zvenku orosily.

“Vypijte to, paní McBainová, to vám jistě udělá dobře.”

“Ano.”

Také my jsme se napili.

Všechno mohlo být skvělé, ale nebylo.

Atmosféra se úplně změnila. Stála mezi námi neviditelná stěna z molekul zážitku, o kterém nás lesníkova žena strnule informovala.

Nešokovala ji Cynthia Ashfordová, ale kat, s jehož existencí se nemohla srovnat. Kat narušil něco v jejím zdravém světě. Bylo to horší, než kdyby se tu objevili dva, tři chlápkové, kteří by chtěli manžele okrást. Existence zlodějů a lupičů by se byla dala vysvětlit rozumem, ale postava kata ne. On i dítě byli nereální, nepochopitelní, ale oba žena viděla.

Dítě chtělo bezpodmínečně svoji panenku, ale kat to nechtěl dovolit a Cynthii nakonec sťal. Krev přitom netekla. Svědkyně neslyšela ani výkřik, nestalo se nic, co by zanechalo nějaké stopy, a přesto to bylo hrůzostrašné.

Samozřejmě nám bylo jasné, co žena prodělala. A vycházeli jsme z toho, že si te’ vůbec není stoprocentně jistá, proto jsme s ní raději zůstali. Později jsme však stejně museli jet na slavnost. Bylo zřejmé, že se tam něco odehraje. Nejdříve jsme ale sbírali informace.

Až doposud žena mlčela. Najednou ale pronesla:

“Bylo to tak hrozné rozloučení.”

“Co máte na mysli?”

Nepodívala se na mne. “Víte ten kat udeřil. Jen tak. Usekl jí hlavu. Nemohla ani nic říct, a potom zmizeli, jako kdyby tu nikdy nebyli.”

“Ale byli tady,” prohodil jsem.

“Jste si tím tak jistý, pane Sinclaire? Někdy si přeji, aby se mi to všechno jenom zdálo, ale vím bohužel velmi jistě, že to nebyl sen. To dítě chtělo svoji panenku zpátky.

To se nestalo. Proč mu kat tu panenku nepřál? A proč se to

vůbec odehrálo tady?”

“To také nevíme, paní McBainová,” řekl Suko. “Ale my jsme ten hlas slyšeli také. I když to zní velmi nepravděpodobně, měli jsme návštěvu z říše duchů. Můžeme to nazvat i říší mrtvých. Smiřme se s tím, že něco takového existuje.”

“Samozřejmě,” zamumlala Helena, “sama jsem to zažila. Přesto se s tím nemohu vyrovnat.” Přejela si rukou po obličeji a zadívala se do korun stromů nad sebou. “Ptám se sama sebe, jestli to byl konec.”

“Jaký konec?”

“Jestli to bude ještě pokračovat!”

“Myslíte, že to dítě se ještě jednou vrátí pro panenku?”

“Ano, inspektore.”

Neřekla to špatně, s něčím takovým jsme počítali také. Kdybych to měl říct na rovinu, zůstali jsme v hájovně, abychom se v tom utvrdili. Čekali jsme na návrat dítěte, protože jenom od Cynthie jsme mohli získat informace. Nevěřil jsem tomu, že chce jen tak získat zpátky svoji panenku. V tom muselo být něco víc.

Suko se na paní McBainovou smutně zadíval. “To bohužel není v naší moci.”

Vypadalo to, že Helena s tím není spokojená.

Přemýšlela, ruce tiskla k sobě, a čelo měla samou vrásku.

“Snad ani všichni netušíme, co nás ještě čeká. Nikdo nevidí do budoucnosti, ale kdyby se Cynthia měla ještě jednou vrátit, nedokázali byste její návrat urychlit? Myslím tím, jestli byste to dítě nedokázali přilákat, přivolat? Nešlo by to?”

To jsem měl v úmyslu. I Suko asi myslel na totéž, přikývl. A Helena McBainová se najednou usmála. “Pane Sinclaire, o čem přemýšlíte?”

“O stejné otázce.”

“Potom tedy moje přání není úplně nesplnitelné.”

“Vůbec ne. Bude to ale hodně těžké. Musíme vyjít z toho, že toto dítě, jak už to bývá, má svou vlastní vůli. Nevěřím, že se objeví, budeme-li ho volat pouze jménem. Ne ne, to by se nám sotva podařilo. Bude pro nás důležité najít způsob, jak navázat s dítětem kontakt. Musíme nějakým způsobem vybudovat kanál, cestu, která vede do jiného světa.”

“Myslíte do říše duchů?”

“Tak nějak.”

Viděli jsme, jak se tahá za kůži na krku. Helena polkla. To, o čem jsme se jen tak bavili, pro ni ve skutečnosti znamenalo hrozně moc. Až doposud o podobných možnostech kontaktů jen slyšela nebo četla, ale teprve te’ s tím byla poprvé konfrontována, a to bylo něco docela jiného. Musela se s tím problémem vyrovnat, a to určitě nebylo jednoduché. “Až dosud jsem na to nikdy opravdově nemyslela. Tuším sice, že existují věci mezi nebem a zemí, ale … vy to zřejmě znáte. Četla jsem přitom knihy, které se tohoto tématu aspoň okrajově týkají. Všechno se seběhlo tak najednou, nikdy bych si nebyla pomyslela, že se s něčím takovým setkám. Volání do světa duchů.” Uhodila se do čela. “To je přece úplný nesmysl. Tam… tam … já tomu nerozumím, ale chci to zkusit, protože mám dojem, že je to neobyčejně důležité.”

“To máte pravdu.”

“Tady u mne zůstat nemůžete. Určitě musíte jet za mým mužem.”

“Ano, máme se účastnit párty jako hosté. Proto už nám nezbývá mnoho času.”

“Má se tam objevit ten kat?”

Na tuto otázku jsme jí já ani Suko neodpověděli. Místo toho jsem sáhl po panence. Vzal jsem tělíčko do ruky, plochou hlavičku jsem nechal ležet na stole.

Tělo panenky bylo ze dřeva.

Cítil jsem ho pod oblečením, které rovněž pocházelo ze starých časů.

Připadalo mi docela teplé, mělo teplotu mojí ruky, to ale mohly způsobit sluneční paprsky, které na ně svítily.

Pozorovaly mne čtyři oči. Suko přihlížel nedbale, Helena s trochou skepse, zvědavosti a odporu. “Máte představu o tom, proč Cynthia tak touží po té panence?”

“Ne, nepřesnou.”

“Musela ji velmi milovat.”

“To ano. Ale stačí to?”

“Co tím myslíte?”

“Je to docela prosté. Je možné, že existuje ještě nějaké jiné spojení, třeba právě tahle prapodivná láska mezi těmi dvěma. Nebo uvažuji špatně?”

“To nevím.”

“To bych chtěl vypátrat. Snad se nám podaří zařídit, aby panenka navázala se Cynthií kontakt a přivolala ji.

Na Heleniných rtech se mihl úsměv. “To mi připadá jako nesmysl,” pronesla.

Prohlížel jsem si panenku.

Protože hlava byla od tělíčka oddělena tenkým řezem, nacházela se polovina krku u tělíčka a polovina krku u hlavy. Na řezu nebylo vidět nic neobvyklého.

Podíval jsem se na hlavičku.

Obličej byl malovaný. Na světlém dřevě se rudá ústa obzvlášť vyjímala. Viděl jsem i oči a nos. Malíři se několika body a čárkami podařilo vykouzlit panence jemný obličej, který s důvěrou hleděl do světa.

Udělal jsem něco, co překvapilo jen Helenu McBainovou. Vytřeštila oči, když spatřila, jak si dávám řetízek kolem krku a beru kříž. Kříž ji fascinoval a zhluboka se nadechla.

“Znáte ho?” zeptal jsem se.

“Ne, nikdy jsem ho neviděla.”

“Pro mne je důležitý,” řekl jsem. “Možná nám ukáže cestu.”

“Cestu kam?”

“K vyřešení. Vy jste viděla děvčátko, my jeho rodiče a bratra. Ti tři Ashfordovi ten kříž poznali. Proto je možné, že ho zná i Cynthia. Te’ vám to nemohu přesněji vysvětlit. Musíme kříži důvěřovat, věřila mu i rodina Ashfordova, i když patřil někomu jinému.”

Helena přikývla. Na jazyku měla spoustu otázek, ale ovládla se.

Položil jsem křížek na zahradní stůl.

Okamžik se zdálo, že exploduje, že se roztrhne ve slunečním světle. Byl to však omyl. Jenom to tak vypadalo, když ho ozářil sluneční svit, který se prodral korunami stromů.

Napjatě mne sledovaly čtyři oči.

Nejdříve jsem opatrně dvěma prsty uchopil hlavičku a položil ji na horní část kříže. Když se ho dotkla, odtáhl jsem pravici a levou rukou jsem sáhl po tělíčku panenky. To jsem položil na spodní část kříže.

Hlava ležela nahoře, tělíčko dole. Kříž tvořil nový, jakoby prostřední díl.

Pokud byla panenka v mimořádně silném spojení se svojí majitelkou, mohlo se stát, že se spojení působením kříže ještě podstatně zesílí. Pak ucítí onu sílu, pozitivní vlny, které neznají hranice.

Čekali jsme.

Musím dodat, že i mne se zmocnilo napětí. Ačkoliv navenek nebylo mnoho vidět, byl tenhle postup důležitý pro další objasňování případu.

Spojení mezi dvěma časovými plochami existovalo. Musel jsem je však zesílit tak, abychom do něj byli vtaženi. A na to jsme čekali.

Ještě se nic nedělo.

Slyšel jsem Sukův dech, potom ke mně přes stůl tiše prohodil. “Co myslíš, co se bude dít, jestli to zaktivuješ?”

“Nic moc.”

“Proč ne?”

Lehce jsem pokrčil rameny. “Je možné, že se ta síla umocní.”

Mlčel.

Ani lesníkova žena nic neřekla.

Byla nervózní, viděli jsme to na ní. Na krku jí jezdil ohryzek, jak těžce polykala.

Nespouštěl jsem kříž z očí.

Také jsem sledoval panenčin krk.

děje.

Zatím nic nevyzařoval na znamení toho, že se něco

Že bych se byl mýlil?

“Je tady!” vykřikla Helena McBainová polekaně.

“Ano, je tady. Cítím to. Je v naší blízkosti, ale ještě není viditelná. Vyčkává, čeká, chce se nám zjevit a potom promluvit.” Helena vstala. Když odsunula těžkou židli, zaskřípalo to. Pohybem plným beznaděje si otřela čelo, potom si projela vlasy, několikrát polkla a podívala se vzhůru, jako by tam měla uvidět zjevení.

Neotočil jsem se, ale v duchu jsem viděl, že můj přítel Suko svraštil čelo a podíval se tam také.

Něco se tam muselo dít.

“Je tam …” Heleně bylo sotva rozumět.

Třásla se přitom, ruce tiskla na prsa. Ještě než jsem

děvčátko uviděl, uslyšel jsem jeho hlas.

“Máte moji panenku…”

Teprve te’ jsem si uvědomil, že se to podařilo.

Cynthia byla tady…

Ještě chvilku jsem zůstal sedět. Potom jsem se na židli otočil velmi pomalu doleva, protože z té strany jsem ten hlas slyšel. Cynthia nemluvila nahlas, bylo to spíše jen zašeptání, a ta proměna byla i optická, protože jsme ji neviděli jako normálního člověka, ale průhlednou, jako by to byl jen duch.

V zahradě bylo vidět obrysy malého děvčátka. Bylo to překrásné dítě s plným, oválným obličejem. Nevypadala jako ze středověku, působila nadčasovým dojmem. Však i dnes děti nosí dlouhé šaty.

Jenomže živé děti nemají tak nepřirozeně bledé obličeje jako tahle osůbka. Oválný obličej byl mrtvolně

bledý, jako by na kůži byla rovnoměrně nanesena vrstva bílé křídy. Sama ústa byla stěží mírně narudlá a já jsem se soustředil na dívčiny oči. Zdálky jsem na ně dobře neviděl. Ještě navíc malá stála v zářivém slunci. Vypadala jako světlý, netělesný, nehmotný stín.

Přišla, nebo nepřišla?

Váhala, něco se jí nelíbilo. Hlava a tělo panenky byly od sebe odděleny. Mezi nimi ležel kříž. Panenka te’ vyzařovala úplně jiné spojení, které vypadalo jako kanál spojující dvě roviny.

Cynthia chtěla panenku. Vycházel jsem z toho, že ji nemohu vynechat.

Najednou začala síla kříže působit.

Její rodiče znali můj talisman. Ptal jsem se sám sebe, jestli ho pozná i ta dívenka.

Čekali jsme.

Tři páry očí zíraly na zjevení, které ještě váhalo a nemělo své tělo zcela pod kontrolou.

Tělo se pohnulo. Začalo nabývat zřetelnějších obrysů, a hned zase mizelo, jako by se chtělo rozplynout ve slunečních paprscích.

Doufal jsem ve svůj kříž. Ten kříž musel stačit k tomu, aby umocnil zjevení strašidelného dítěte.

Cynthia se pohnula.

Nadechl jsem se, když přiběhla na terasu. Přitom jsme nezaslechli ani hlásek. Pokud jsme se vůbec někdy setkali s duchem, bylo to právě te’. Helena McBainová nemohla od dítěte odrhnout oči. Byla tím pohledem fascinovaná. V hlavě se jí odehrávalo zmatené divadlo, pronásledovalo ji plno myšlenek. Zrovna zažila něco, co odporovalo všem přírodním zákonům. Asi si vzpomněla na vraha, protože

zašeptala: “On tady není. Cynthia má zase hlavu. Ještě jí sedí na těle. Můj Bože, to je nepochopitelné.”

V podstatě měla pravdu.

Ale zatím jsme to nechtěli pochopit, zatím ne. Prostě jsme jen akceptovali, že ta malá bytost k nám přišla.

Panenka stále ještě ležela na stole. Cynthia se zastavila u kratší strany stolu.

Zřetelně jsme ji viděli, ale bylo ji i cítit.

Tělo ducha nevydechovalo mrtvolný zápach, bylo to

něco jiného, co nás ovanulo. Byl to pach onoho světa.

Vanulo k nám něco chladného, hodně hustého. Napadlo mne srovnání s hustou mlhou, ale nic nebylo vidět. Cynthia byla obklopena tím zvláštním, neviditelným oblakem.

Na nás se ani nepodívala.

Ještě pořád stála u hrany stolu, oči měla jenom pro panenku a najednou k ní natáhla ruku. Aniž se dotkla kříže, spojila horní a spodní díl.

Cynthia si chtěla panenku vzít, ale já jsem byl rychlejší. Položil jsem ruku na kříž a na jeden z dílů panenky a Cynthia porozuměla.

Odtáhla prsty.

“Dobrá,” zašeptal jsem. “Dostaneš svoji panenku. Ale předtím ještě chceme vědět, proč se tu stále zjevuješ bez rodičů a bez bratra. Co se s tebou stalo? Co s vámi kdo udělal?”

Děvčátko se na mne podívalo a já jsem se poprvé soustředil na jeho oči, které byly tak smutné a měly ztracený výraz.

“S námi?”

Promluvila, a my jsme jí rozuměli, přestože její hlas, ač podobný lidskému, se za lidský nedal považovat. Byl trochu jiný. Chvějivý a hodně vysoký. Znělo to, jako by mluvila jiná osoba, skrytá někde v pozadí.

“Ano, s vámi.”

“Jsme mrtví.”

“Ne, Cynthie, nejste mrtví. Nejste mrtví v obvyklém smyslu tohoto slova.”

“Kat nás popravil.”

“Tvé rodiče…”

“Ano!” zasyčela. “Mne, mého bratra Williama a také mé rodiče. Neudělali jsme nic nesprávného, ale museli jsme zemřít, protože to jiní chtěli, protože jsme byli odlišného vyznání. Můj otec byl hrdý a odvážný člověk. Jeho předkové se účastnili křížových výprav. Byli v Jeruzalémě, byli to templáři, bránili Svatý hrob, ale nikdy jim nikdo nepoděkoval. Církev už templáře nechtěla. Honili je jako zvěř, ale nenašli všechny. Nás nejdříve také nenašli. Ale kat nám nastražil past. Byl to lovec templářů. Jemu patřilo popraviště, kde nás popravili. Tehdy tam byla vesnice, kde jsme žili a kde jsme měli spoustu přátel. Někdo nám to ale záviděl. Prozradilo se, že otec stále ještě udržuje styky se starými přáteli. Proto nás předali katovi. Nikdo neviděl jeho obličej. Musí to být strašlivý, nestvůrně silný člověk. Kam přišel, tam sílila hrůza, budil kolem sebe smrtelný strach, ani my jsme mu nemohli utéci. Pamatuji si na to, jak nám otec jednoho dne vysvětlil, že si pro nás přijde.”

“A proč jste neutekli?”

Dítě pokrčilo rameny. Reagovalo skutečně lidsky.

“Uvažovali jsme o tom. Ale nevěděli jsme, kam bychom

měli jít. Mnoho našich přátel už bylo mrtvých, jiní žili roztroušeni po světě a tak jsme nakonec zůstali. Můj otec důvěřoval síle, kterou měl v sobě. Byl to vždycky věřící člověk a řekl nám, že nás sice zabijí, ale nemohou nás zničit. Najdeme klid, až tu nebude ani kat. To si ještě pamatuji.”

“A odkud to tvůj otec věděl?” zeptal jsem se tiše.

“Byl to mocný muž. Měl mnoho přátel.”

“Taky Hectora de Valois?” zeptal jsem se.

Při vyslovení toho jména se dítě polekalo. Na okamžik jeho postava vypadala, jako by se měla rozplynout. Už jsem měl strach, že jsem řekl něco nevhodného, ale znovu se sebrala a přikývla.

“Takže jsi ho znala?”

“Ano.”

“Dobře?”

“Byl to přítel mého otce.”

“Navštěvoval vás také?”

“Nechodil často, ale vždycky zůstal dost dlouho a

přivážel poselství.”

Znovu jsem zvedl ruku. “Pokud jsi znala Hectora de Valois, potom jsi u něho musela vidět i ten kříž, nebo ne?”

Cynthia sklopila oči.

Upřeně jsem jí hleděl do očí, ve kterých přece jenom zůstalo ještě něco lidského. Ani mne její vyprávění nenechalo chladným.

V zádech mne mrazilo. Cítil jsem, že mi hrůzou naskočila husí kůže.

“Znáš ho?”

“Ano…”

Zhluboka jsem se nadechl. Ani Suko nezůstal chladný. Na okamžik zavřel oči a také on měl v obličeji hrůzu.

“Ukázal ti ho Hector de Valois?”

“Ne, mně ne.”

“Tvému otci?”

“Často o něm hovořili.”

Mé vzrušení se stupňovalo. “A o čem mluvili ještě?

Vzpomeneš si?”

“Hovořili o smrti.”

“Víc nic?”

“Je to tak těžké,” pronesla tiše. “Já… já… nebyla jsem vždycky přitom, ale všimla jsem si, že otec svému příteli hodně důvěřoval. Museli hovořit i o naší smrti, protože otec nám jednou řekl, těsně předtím, než přišel kat, že se nemáme smrti bát. Te’ už ne, na to si pamatuji.”

“Bylo to po návštěvě Hectora de Valois?”

“Dokonce po dlouhé návštěvě.”

“A proč jste se neměli bát smrti? Každý člověk se jí bojí. Ať je to dospělý nebo dítě. Pro všechny je smrt stejně hrozná.”

“To je pravda.”

“Ale…”

“Můj otec věděl, že budeme muset zemřít. Hovořil ale o tom, že budeme mít sílu na to, abychom smrt překonali. Že se vrátíme. Klid najdeme teprve tehdy, až už tady nebude kat. Měli jsme ho sledovat i jako mrtvého, pozorovat ho, a to místo, na kterém jsme zemřeli, jsme neměli spustit z očí. Je to popraviště v lese, hrozné místo, kde je země nasycena krví nevinných lidí. Já… já jsem měla strach. Bylo to tak hrozné, když sťal moji panenku a

přitom se smál. Všechno je zase zpátky, cítím to. Čas dozrál. Můj otec měl pravdu, věřím mu.”

Kývl jsem na Cynthii. “Co víš ještě?”

“Víc nic. Zabili nás. Přivlekli nás k popravčímu špalku a vojáci tomu přihlíželi. Kat neměl obličej. Viděli jsme jen jeho tělo a kápi…” Dítě svěsilo hlavu. Nevěděl jsem, zda bytosti z nehmotné materie mohou plakat, ale Cynthia zřejmě mohla.

To zpozorovala i Helena McBainová. V ní dívčina reakce probudila mateřské city. Náhle vstala a přistoupila k ubohému dítěti.

Cynthia neudělala nic pro to, aby se ženě vyhnula, a Helena se té bytosti dotkla.

Pro Suka i pro mne to byla vzrušující podívaná. Setkaly se tu dvě životní formy a žádná se od té druhé neodtahovala. Cynthia Ashfordová dovolila, aby se jí Helena dotkla a nakonec ji objala. Přitom k nám lesníkova žena byla obrácena obličejem a my jsme čekali nějaké vysvětlení.

“Je tak jiná,” zašeptala Helena. “Cítím ji, ale stejně tady není. Nevím, jak bych to vysvětlila. Cítím její duši stejně jako její tělo. Je to jenom duch, ale tělo má, jako by si tam duch vybudoval útočiště. Nevím, proč a jak to je, ale nedá se to říci jinak. Je tu něco zvláštního a také nevysvětlitelného, a já cítím, jak se Cynthia trápí. Můj Bože, já to nezvládnu…” Už nebyla schopná mluvit, zřejmě až te’ jí došlo, s jakým jevem má co do činění.

Vstal jsem.

Zároveň jsem dal pryč kříž. Panenka a hlava ležely zase odděleně. Bál jsem se, že se postava dítěte rozplyne, ale zůstala.

“Dostaneš svou panenku,” řekl jsem, “ale všichni tady bychom chtěli vědět, proč se objevil kat a proč tě chce setnout ještě jednou.”

Po té otázce Helena strnula překvapením. Cynthia znala odpově’. “Je prokletý. Je to s ním jako s námi. Přijde, když se objevíme my, aby to ještě jednou zkusil. Popraviště ho přitahuje. Všechny zabil, opravdu zabil, jenom nás ne. Kvůli tomu nemá klid, proto to zkouší pořád znovu.”

“Jenom s vámi?”

“Ano. Možná i s těmi, kteří nám chtějí pomáhat. To ale nevím.”

Tím měla na mysli nás a možná i osoby, které se objeví na místě, kde má být slavnost. Cítil jsem, jak se mi stáhlo hrdlo. Rozhlédl jsem se. Jak jsem viděl, Sukovi se vedlo stejně.

Kat zase přijde a bude zabíjet. Nemá slitování, je prokletý ‘ábelskou mocí. Jenom bude-li skutečně zničen, nalezne rodina Ashfordových klid.

Ashfordovy sice sťal kat, ale oni se připravili, v neposlední řadě díky jistému Hectorovi de Valois. Podle mého názoru měl nepřímou souvislost se zjevováním se kata i rodiny Ashfordových.

“Ta panenka…”

Usmál jsem se, když jsem uslyšel ta slova. Bylo to pro děvčátko to nejdůležitější. Proto jsem přikývl. “Můžeš si ji vzít. Také tady zůstala, ač kata láká stejně jako tvoji rodiče a bratr.”

“To vím.”

“Te’ už půjdeš?”

“Ano, už ano.”

“Řekni nám, kam chceš s panenkou odejít?”

“Musím k nim. Čekají na mne. Neradi mne nechávají odcházet. Chci za svým bratrem. Bude se znovu a znovu objevovat. Nikdy definitivně nezemře. Tlak na něj je příliš velký. Selhal a za to selhání musí znovu… znovu…” Ještě jsme ji sice viděli, ale už jsme nerozuměli tomu, co Cynthia říká.

Její tělo se nám rozplývalo před očima. Chvíli se nám všem zdálo, že slunce září jasněji, jako by svými paprsky chtělo dítě zničit. Potom Cynthia zmizela. Všichni jsme zůstali stát.

Beze slova a zmatení.

První se vzpamatovala paní McBainová. Vrtíc hlavou se vrávoravě, jako by byla opilá, vrátila zpátky na svoje místo a klesla na židli. Obličej měla skoro stejně bledý jako právě zmizelé děvčátko. Když se na nás podívala, stále ještě vrtěla hlavou.

“Proč nic neříkáte?”

“Co se tady dá říct?” opáčil Suko.

” Navrhnout nějaké řešení!”

“To tady nenajdeme.”

Žena se napila šťávy. Přitom přemýšlela o Sukových slovech. Kolem nás bzučel hmyz. Včely pátraly po květech, kterých tady bylo dost a dost. Hmyz se v této zahradě musel cítit jako v ráji.

“No ano, tady to asi nevyřešíme. Chci říci, musíme k tomu popravišti.”

“Musíme tam!”

Helena rychle pochopila. “Počkejte, Suko. Tím chcete

říci, že bych tady měla zůstat sama?”

“Ano, bohužel.”

“Ne!” řekla a rázně vyskočila. “Ne, to ode mne nemůže nikdo chtít. Ne že bych byla k smrti vystrašená, ale zkuste pochopit, že mezi tolika lidmi si budu připadat bezpečnější než sama tady v domě!”

“To chápu,” poznamenal Suko.

To jí však bylo málo, protože se obrátila ke mně. “Co vy na to, pane Sinclaire?”

Pokrčil jsem rameny. “Pochopit to dokážu, ale musíme počítat s tím, že to bude zatraceně nebezpečné. Te’ už víme, že jde o dlouhotrvající boj. Abychom ho zastavili, bude muset dojít k rozhodujícímu střetu, a nemohu zaručit, že přitom nepoteče krev.”

Helena byla úplně vyvedená z míry a lapala po dechu.

“Proboha, jak to jen můžete říct?”

“Jsou to bohužel fakta. Na tom ale nemůžeme naprosto nic změnit, vážená paní McBainová.”

“I tak. Chtěla bych být co nejblíž svému muži. Nakonec hraje v celém případě důležitou roli. To nemůžete nevidět.”

“To jistě.”

“Kdyby se mu něco stalo, poznamenalo by to celý můj další život.”

Mohli jsme to obracet ze všech stran, měla nakonec pravdu.

Proto jsem také souhlasil. “Dobrá, tak vás vezmeme s sebou. Ale chtěl bych, abyste se držela opodál. Nesnažte se hrát si na hrdinku.”

Ukázala sama na sebe. “Myslíte to vážně, pane Sinclaire, vypadám snad na to?”

“Nevím, jak vypadají hrdinky. A já sám se jako hrdina necítím.”

“To je možné, ale to nemění nic na mém rozhodnutí.” Suko se starostlivě podíval na hodinky. “Myslím,

Johne, že bychom měli jet.”

“Souhlasím.”

Helena McBainová najednou začala vyvíjet horečnou aktivitu. “Jenom zamknu dveře, hned jsem u vás. Vlastně tam stejně musím jít, můj muž vám to neřekl?”

“Ne, to ne. A co tam máte dělat?”

“Pomocnici, pane Sinclaire. Stejně jako můj muž, protože tak vysoké panstvo musí být obslouženo.” Poslední slova zněla hořce a já jsem tomu moc dobře rozuměl.

Potom se Helena otočila a utíkala do domu.

Suko a já jsme už šli k vozu, který stál na parkovišti

před domem.

Slunce se opíralo o karoserii. Suko otevřel všechny dveře a snažil se, aby se auto provětralo. “Nač myslíš?” zeptal se mne.

“Raději na nic,” odpověděl jsem.

8

Bylo to jako vždycky, a hajného to nepřekvapilo. Měl na starosti parkoviště a když dorazily první vozy, naváděl je na místa. Nechtěl, aby každý odstavil svůj vůz tak, jak se mu zlíbí, nějaký pořádek v tom být musel, jinak by slavnost skončila chaosem, až by se snažili všichni najednou odjet.

Myšlenkami však byl u jiných věcí. Z hlavy mu nešel ten popravčí špalek. Pro hajného to byl důkaz, že se kat ještě nevzdal. Skrytě číhal, aby mohl nenadále zaútočit. McBain se přistihl přitom, že se neustále otáčí a hledí přes mýtinu ke kraji lesa, tam se však nic nedělo. Vypadalo to tam jako obvykle. Slunce se pomalu ztrácelo a ustupovalo temnotě lesa, která polykala jeho svit. Zůstal z toho jen světlý stín ve tmě a skvrny světla.

Přijíždělo stále více vozů.

Odtrhlo ho to od jeho myšlenek, dával te’ pozor, aby každý zastavil na určeném místě a poznával hosty, kteří tu byli i v minulých létech.

Byli vesměs v pohodlném sportovně elegantním oblečení. Některé zcela konzervativní typy neupustily ani zde od kravaty. Jen výběr odpovídal dané příležitosti.

Sira Jamese Powella ještě nespatřil. Ačkoliv se superintendant vždycky objevoval mezi prvními hosty, tentokrát si dával na čas. Zato několikrát zahlédl kavku.

Ruch hlasů přijíždějících hostů ho nijak nerušil. Měli opravdu plné ruce práce. Kelly podávala každému příchozímu skleničku šampaňského.

Kavka nad nimi kroužila. Podobala se tajemnému pozorovateli, který všechno, co uviděl, hned hlásí jisté osobě. Garry si dokázal představit, že touto osobou je kat. Připravil všechno, protože popravčí špalek určitě nespadl z nebe.

Garry si znovu vzpomněl na skvrny na špalku. Byli tmavé a vpily se do letokruhů ve dřevě, ale on věděl, že kdysi byly rudé.

Rudé jako krev popravených…

Polila ho hrůza. Na okamžik se mu svět zatočil před očima. Skoro se dostal pod kola přijíždějícího vozu. Rollsroyce zastavil v posledním okamžiku. Zadní pravé dveře se otevřely a z noblesního auta vystoupil sir James Powell.

Lesník ustoupil stranou. Řidič obrátil vůz a zase odjel.

Sir James Powell přistoupil ke Garrymu. “To bylo o chlup, pane McBaine.”

“To ano, pane.”

“Co se stalo?”

“Byl jsem zamyšlený.”

“To chápu. Pan Sinclair mne zpravil o tom, že to tady,” rozhlédl se kolem sebe, “není tak úplně v pořádku.”

“Na to můžete vzít jed, pane.”

“Změnilo se mezitím něco?”

“Nevím, kolik toho zatím víte, pane.” Supeintendant mu vysvětlil, co vlastně ví.

Garry ho velmi pozorně poslouchal a oznámil, že nic nového se zatím nestalo. Sir James byl spokojen. “To je samozřejmě dobré,” řekl s přikývnutím a znovu se rozhlédl kolem sebe. “Vidím, že hosté jsou už tady. Mám-li to ale říct na rovinu, postrádám tady Johna Sinclaira a Suka.”

“Ti tady ještě nejsou, pane!”

“Tak?” Obočí vyjelo do výšky, což mělo vyjádřit nejen hněv, ale i podiv.

“Určitě se brzy objeví. Slíbili mi to. Jsou ještě u mne doma. Také nevím, co je zdrželo. Já tady mám práci… ach ano, te’ mne něco napadlo.” Pronesl to spěšně, protože viděl, že sir James se začíná bavit s několika hosty.

“Mluvte!”

“Našel jsem jakýsi divný špalek. Velmi starý, zdá se mi, a myslím si, že je to popravčí špalek toho prokletého vraha.”

Superintendant se na okamžik odmlčel. Potom prohodil: “Vy jste to našel tady na mýtině?”

“Ano.”

“Předtím jste to tady nikdy neviděl?”

“Ne, pane.”

“Jistě,” zamumlal superintendant, “samozřejmě. Můžeme vyjít z předpokladu, že ho na popraviště donesli až dneska nebo ne?”

“Toho se bojím také, pane. Nechci malovat čerta na ze’, ale mám dojem, že ta slavnost může nakonec skončit jinak, než jsme plánovali.”

“Také se toho bojím, pane McBaine.”

Hajného superintendantův souhlas překvapil. “A co proti tomu můžeme dělat?”

Sir James si dovolil lehký úsměv. “Dělat? Dělat proti tomu nemůžeme vůbec nic. Budeme muset vyčkávat, a já doufám, že John Sinclair a Suko se tady brzy objeví. Te’ mne omluvte, musím už jít za hosty. Jestli vás něco napadne, pane McBaine, můžete mne kdykoliv vyrušit z rozhovoru s jakýmkoliv hostem.”

“Děkuji vám, pane.”

Přijel nějaký vůz a lesník ho musel opět navést na místo. Ještě jednou se krátce ohlédl a uviděl, že sir James stojí v hloučku mužů a žen a společně s nimi odchází k chatě, kde už se na roštech peklo maso.

Všechno bylo zcela běžné, ruch, hlasy, nálada hostů. Nezasvěceného pozorovatele by nikdy nenapadlo, co se za nevinnou fasádou skrývá.

Také Garry už na Sinclaira i Suka netrpělivě čekal. Sám se necítil dobře. Lidé z Party Service mu nemohli pomoci, to bylo jisté, musel se se svými problémy vyrovnat sám, protože ti dva tu ještě nebyli. Ovšem sám sebe se začínal ptát, co je vlastně tak moc zdrželo. Tady určitě není něco v pořádku.

Podle jeho názoru tady museli být už všichni hosté. Na mýtině te’ bylo živo. Nějaký bělovlasý muž vystoupil na bednu od piva a krátce děkoval organizátorům. McBain se o to moc nestaral, obcházel parkoviště a zjišťoval, zda je všechno v pořádku.

Nenašel žádnou závadu. Navedl všechny řidiče dobře, vozy parkovaly optimálně. Tady už neměl co na práci. Ale dál měl oči otevřené. Ještě jednou se podíval na cestu, po které museli přijet John Sinclair a Suko od jeho domu.

Byl volný. Jen čekal, až klesne mračno prachu zvířené koly aut. Jeho obavy se však stupňovaly. Otočil se a zděsil se.

Jenom několik kroků od něj seděla uprostřed cesty

černá kavka.

Hleděla na něj a zobák měla lehce pootevřený. Její pohled byl drzý a zlý zároveň. Vypadala, jako by mu chtěla sdělit nějaké poselství, a to muži nahánělo strach.

V prvním okamžiku se polekal, ale hned se vzpamatoval. Vykročil k ptákovi, který však na to nedbal a z místa se ani nepohnul. To Garryho udivilo.

Zatleskal.

Ani tenhle zvuk, který platí i na otrlé městské holuby, s kavkou nepohnul. Neodlétla ani kousek, jen trochu zvedla hlavu, jako by se chtěla nepříteli podívat přímo do očí.

Lesníkovi bylo dávno jasné, že nemá co do činění s obyčejným ptákem. Bylo to stvoření zvláštní, nadané silou, nad kterou mohl člověk jenom kroutit hlavou, které se ale bál. Kavka chtěla roztržku, boj a Garry si řekl, že ji bude mít.

Velmi rychle a nečekaně vyrazil. Dokonce ani tímto pohybem se kavka nedala odehnat. V okamžiku rozpřáhla křídla a těsně před tím, než ji Garry dostihl, jimi zamávala.

Zobák se mihl těsně nad zemí a zanechal v ní rýhu. Garry ptáka nezasáhl, ten se ale najednou objevil těsně před jeho obličejem a lesník instinktivně zvedl obě ruce do výšky.

Zobák cílevědomě útočil.

Zasáhl muže do pravé dlaně. Nechával po sobě rány, které okamžitě začaly krvácet, ale kavka nepřestávala. Nakonec přeletěla Garrymu nad hlavou. Pařáty se zaklesla Garrymu do vlasů a dvakrát udeřila silně zobákem, až protrhla tenkou kůži na jeho hlavě.

Hajný zaklel a kolena mu podklesla. Chránil se pažemi, odháněl kavku, která najednou vykřikla tak, že mu to připomínalo smích. Potom zase odletěla a usadila se na stromě poblíž.

McBain tiše klel.

Ohmatával si hlavu. Mezi vlasy a z dlaní mu tekla krev, kapala na zem a tam zanechávala tmavý vzorek.

To už nebyla legrace. Ten prokletý pták dobře věděl, co dělá. Musel být pod cizím vlivem, Garry nevěřil tomu, že útok podnikl z vlastní vůle.

Vytáhl kapesník. Otřel si dlaně, ale krvácení stejně nemohl zastavit. Na to by potřeboval náplast.

Tu neměl. Možná ji bude mít Kelly, která obsluhuje u nápojů. Vydal se za ní. Byla příliš zaměstnána objednávkami hostů, kteří stáli před vozem a pili pivo nebo ovocné šťávy. Záleželo na tom, jestli někdo řídil, nebo ne.

Garry McBain otevřel zadní dveře. Zůstal stát v mezeře mezi nimi a zasykl na Kelly. Ta se jenom na chvilku otočila. Nazlobeně se zeptala: “Co je?”

“Nemáš náplast, děvče?” Ukázal jí rány.

“Do háje, jak…?”

“Tak máš?”

“Ano, v tašce. Leží tam dole.”

Velký hnědý vak ležel hozený mezi rezervními sklenicemi, složenými v bednách. Garry si dřepl, vak otevřel a zdravou rukou sáhl dovnitř. Druhá ruka ho bolela a v hlavě mu třeštilo úplně ‘ábelsky.

Náplast brzy našel.

Malé proužky byly naskládány v krabičce z umělé hmoty. Otevřel ji a zalepil si rány na pravé ruce i na hlavě.

Kelly neměla moc času ho sledovat.

Jenom jednou po něm rychle bleskla očima a uviděla krvavé šmouhy. “Proboha, co se vám stalo? Jste zraněný na hlavě.”

“Já vím.”

“Jak to?”

“Není to tak strašné. Spadl jsem a přitom jsem si odřel hlavu o husté větve těsně nad zemí. Děkuji za tu náplast, Kelly.”

“To vám mám věřit?”

Zamával jí a zmizel. Kelly měla hned zase plné ruce práce. Navíc se nechtěla do celé věci zaplést víc, než bylo nezbytné.

Jeho další cesta vedla k místu, kde našel popravčí špalek. Znovu musel odhrnout bokem několik větví, aby se tam dostal.

Tu ho uviděl.

Nepohnul se z místa, a přece se tu něco změnilo. Na

přední straně špalku seděla kavka a hleděla na něho.

McBain se lekl. S tím opravdu nepočítal, ale jeho hrůzu ještě něco znásobilo. Kavce se s ním podařilo navázat kontakt, a to více než neobvyklým způsobem. Když otevřela zobák, neozvaly se typické ptačí zvuky nebo krákání, ale lidský hlas, což McBaina přímo přibilo k zemi. Měl pocit, jako by se propadl do jámy. Všechny ostatní lidské hlasy z mýtiny najednou jako by zmizely, zůstal jen tento prokletý lidský hlas.

“Já tě dostanu, McBaine. Dostanu každého, koho chci.

Na to se spolehni…”

Kdo to promluvil? Srdce mu tlouklo rychleji. Znal ten hlas? Nebo ne?

Nevěděl, ale hlavou mu vířily myšlenky. I přes své rozrušení došel k jednoznačnému závěru. Byla jen jedna lidská nebo nelidská bytost, která mu mohla takovým způsobem vyhrožovat.

Kat!

On nebo jeho duch se musel převtělit do ptačího těla, proto také kavka seděla na místě pro kata typickém, na popravčím špalku.

McBain nevěděl, co má na to říci. Nechtěl událost ani v duchu komentovat. Prostě ji akceptoval a nenašel pro ni vysvětlení. Předehra k vražednému divadlu pro něj právě začala.

Stáhl se zpět.

Najednou měl stísněný pocit, a když běžel přes prostranství, připadalo mu to jako prokletí…

9

Ta dáma už byla poněkud postarší. Ani silná vrstva líčidla nedokázala zakrýt její početné vrásky. Přilepila se na sira Jamese a dokonce se do něj zavěsila, což mu překáželo při pití.

“Jamesi, to je velkolepé. Zase se vám jednou podařilo

přiblížit nám požitky obyčejných lidí.”

“Myslíte, Margret?”

“Ale jistě.” Usmála se, ukázala třetí zuby a její šperky zachřestily.

Sir James byl příliš gentleman na to, aby se dámy pokusil zbavit. Její muž navíc patřil k jeho nejlepším přátelům a s ním si to nechtěl rozházet. “Když myslíte…”

“Vážně. Už jste něco jedl?” Podívala se na sira Jamese. Chřípí trčícího nosu se jí přitom chvělo.

“Ne, Margret, zatím mi to nedopřáli.”

Dotčeně se odtáhla. “Ale tím snad nemyslíte mne nebo ano?”

“Vás samozřejmě ne.” Stáhla si krempu světle fialového klobouku poněkud dopředu. “Mohu-li vám něco doporučit, Jamesi, tak jsou to scampi. Nejsou sice tak dobré jako pravé italské, ale i tak ujdou.”

“A jaká je omáčka?”

“Delikátní, Jamesi, navýsost delikátní. Je v ní jenom závan česneku. Nic z vás nebude cítit.” Po tomhle žertíku se zachichotala jako malá dívenka a opustila svého průvodce, čehož sir James ihned využil a rychlými kroky se vydal k chatě.

Neměl vůbec nic proti ženám, ale tahle Margret mu byla víc než na obtíž. Musí si dávat pozor, aby se jí příště nepřipletl do cesty.

Zhluboka se nadechl.

Muž u grilu byl zpocený, ale usmíval se. Věděl, jak se má chovat k hladovému publiku. Tu a tam trousil žertíky, se kterými sklízel úspěchy hlavně u žen.

Sira Jamese samozřejmě ani nenapadlo, že by se řídil doporučením oné dámy a dal si scampi. Na pečenou klobásu má větší chuť, a potom si dá navíc ještě malý stejk. Opečenou klobásku dostal naservírovanou na talíři.

Hořčici a příbor si vzal sám a hledal si místo k sezení na opačné straně než lady Margaret.

Daleko se nedostal, protože na mýtině potkal hajného.

Muž na něho mával a nevypadal zrovna šťastně.

Faktu, že ho oslovily tři další osoby, nevěnoval sir James pozornost. Koneckonců nebyl na slavnosti pro zábavu. Zakousl se do klobásy, a když dorazil až k lesníkovi, zeptal se: “Co se stalo?”

“Můžeme si promluvit?”

“Samozřejmě.”

McBain k němu otočil dlaně a čekal na reakci. Čekat dlouho nemusel.

“Zranil jste se?”

“Ne, pane. Já jsem se nezranil.” Jen s námahou potlačoval lesník chvění svého hlasu. “Zranil mne. Napadl mne.”

“Kdo?”

“Pták!”

Sir James byl tak překvapen, že mu klobása zůstala v krku. Rychle ji spolkl a pospíšil si se slovy.

“Pták, říkáte?”

“Ano, pane, kavka.”

Superintendant přemýšlel. “Myslím, že jsem ji viděl. Je to stejně zvláštní. Vlastně jsem tu viděl poletovat jenom jednoho ptáka.”

“To je on.”

“A ten vás napadl!”

“Ano, u parkoviště, ale to ještě není všechno. Viděl jsem ho ještě podruhé.” McBain se odmlčel, což se siru Jamesi nelíbilo. “Mluvte, prosím.”

“Říkal jsem vám přece o tom popravčím špalku.”

“To jste říkal.”

“Tam ta kavka seděla!” zašeptal hajný a otřásl se.

“Seděla tam a mluvila na mne.”

“Co dělala?”

“Mluvila, pane. Řekla doslova: “Dostanu tě, McBaine. Dostanu každého, koho dostat chci.” Pane, ona vyhrožovala.”

Siru Jamesovi bylo náhle úplně jedno, že mu klobáska vychladne. Mužova slova ho zasáhla jako úder.

“Pane, nelžu vám. Ani jsem si to nevymyslel. Všechno je pravda. Kdybych to měl říci na rovinu, mám dojem, že můj život je tady ohrožen. A to platí i pro všechny hosty.”

“Kde je ta kavka te’?”

“Nemám ponětí. Možná sedí ještě na tom popravčím špalku, možná také už ne.”

“A moji dva muži stále ještě nedorazili?”

“Bohužel ne, pane.”

Superintendant přikývl. “Dávám jim ještě deset minut. Jestli se do té doby neobjeví, zavoláme je z vozu. A jestli

přijdou, hned jim všechno řekněte. Musejí se postarat o tu kavku.”

“A jak?”

Za skly brýlí se zablesklo. “Nejlepší by bylo, kdyby jí zakroutili krkem.”

“Sire, to bych nejraději udělal sám.”

10

Dojeli jsme na místo a strnuli jsme při pohledu na množství vozů. Pro Sukovo BMW jsme ještě našli místečko, i když nám po střeše škrábaly mladé větvičky stromů.

Sotva jsem vystoupili, zahltila nás změť hlasů. Na mýtině nebylo slyšet vlastního slova, dokonce i z lesa se vracela ozvěna a já jsem jenom pokrčil rameny a pomyslel si, že slavnosti tohoto druhu určitě příroda nemiluje a že hajný musí být otrávený. A jeho žena také, to jsem viděl v Helenině obličeji, když vystoupila z vozu a zavrtěla hlavou. Pak ale pokrčila rameny na znamení, že se nedá nic dělat.

Ještě pořád jsme nebyli v tom největším shluku. Na kraji mýtiny jsme se zastavili, Helena mezi námi. Tři páry očí pátraly v nejbližším okolí.

Důkazy o nějaké magické činnosti jsme neviděli. Helena byla nervózní. Postrádala svého muže. “Kde jenom může být?” zašeptala. “Doufám, že se mu nic nestalo.”

“To by tu nebylo tak veselo,” prohodil Suko.

Navrhl jsem, abychom si sešlost nejdříve prohlédli zblízka, a Helena ani Suko proti tomu nic neměli. Ne tak někteří hosté, kteří se po nás dotčeně a také přezíravě ohlíželi. Bylo na nich vidět, že podle jejich názoru do této vybrané společnosti nepatříme, to nám však bylo jedno.

Stáli jsme mezi nimi.

Přitom jsme byli očekávám, protože někdo na nás mával oběma rukama a hnal se k nám.

Byl to Garry McBain. Jeho žena si pořádně oddechla a náhle vypadala jako někdo, komu právě spadl ze srdce velký kámen. Oba si padli do náručí, ovšem jenom na okamžik, protože lesník si pospíšil se zprávami tak rychle, že polykal slova a my jsme ho museli zastavit.

“Ještě jednou a pomalu,”řekl jsem.

Podařilo se mu to ani ne za dvě minuty. Zasvětil nás do situace. Na důkaz svého vyprávění nám ukázal zranění, která si určitě nemohl způsobit sám. “Byl to ten pták,” tvrdil šeptem. “Je v něm nějaký tajemný duch. I když nevím jaký. Nebo už jste snad viděli ptáka, který by mluvil lidským hlasem?”

“Jenom u Wilhelma Busche,” zamumlal jsem. Nikdo se tomu nezasmál.

“Musíte ho chytit. Musíte ho zničit!” dorážel na nás.

“To je naše jediná šance. Mně se to nepodařilo, a tak rád bych mu zakroutil krkem.”

“To chápu,” pronesl Suko. “Kde jste ho viděl naposledy?”

“Poj’te se mnou!”

Také Helena se nás držela a její muž nás vedl do křovisek za nápojovým vozem. “Je to starý popravčí špalek. Je to ten samý, který použili tenkrát, když popravili tu rodinu. Nevím, jak se to mohlo stát, jak to všechno přestáli, vím jen, že já… já…” Zmlknul, a dál jsme slyšeli už jen jeho tiché zaúpění.

Suko a já jsme odstrčili lesníka stranou.

Konečně jsme měli dost místa, volný výhled a upřeně jsme hleděli na místo, kde měl stát onen popravčí špalek.

Nic tam nebylo.

Jen v měkké půdě bylo vidět otisk. Tak si to lesník přece jenom nevymyslel. Neviděli jsme ani očarovanou kavku.

Otočil jsem se. Lesník pevně držel svoji ženu. Obličej měl bledý. “Nechápu to, pane Sinclaire. Je mi to líto, ale nechápu vůbec nic.”

Zasmál jsem se. “Na dlani chlup nenajdete, můj milý.”

“Věříte mi ještě?”

“Samozřejmě.”

McBain se ale pořád nemohl uklidnit. “Tady stál, zatraceně. Opravdu stál na tomhle místě. A seděla na něm ta kavka.”

“Nechme to už být, pane MčBaine,” prohodil Suko.

“Nenapadá vás ještě něco dalšího?”

“Co například?”

“Nestalo se ještě něco?”

“Jen mně, těm ostatním nic. Jedí, pijí, a až na vašeho šéfa nikdo nic netuší. Ale jsem přesvědčen, že se ještě něco stane.”

“Ano, to můžete mít pravdu.”

“A co te’ chcete dělat?” To byla správná otázka.

Odpově’ závisela na mně a na Sukovi. “V každém případě nemůžeme zůstat všichni pohromadě,” prohodil jsem a podíval jsem se přitom na svého přítele.

Kývl hlavou.

“Takže se rozdělíme.”

“A kam chcete jít?” zeptala se Helena.

Usmál jsem se na ni. “Nejlepší bude, když se vy a váš muž budete věnovat práci, kterou tady máte, jak jste nám cestou sem vyprávěla. Mějte oči otevřené a nedejte na sobě

nic znát. Umím si přestavit, že jsme pod kontrolou, a byl bych rád, kdyby se mi podařilo kata přilákat.”

“Ano, to by nebylo špatné.”

Chtěl jsem co nejdříve odejít. Se Sukem už jsem se domlouvat nepotřeboval, byli jsme navzájem sehraní. Kdyby se jeden z nás dostal do potíží, ten druhý by si poradil.

Garry držel svou ženu kolem ramen. Bylo dobré, že ji mohl chránit.

Chtěla ještě něco dodat, ale Garry už ji vedl pryč.

“Poj’, Heleno…”

Suko a já jsme zůstali vzadu. “Kam to vlastně chceš jít?” zeptal se můj přítel.

“Tudy.” Ukázal jsem na cestu.

“Dobrá, tak já to tedy vezmu druhou stranou.”

“A dávej si pozor na tu kavku.”

“Jasně, vždycky to byl můj oblíbený pták. Toho jsem jedl vždycky rád. Co ty víš, jak dobrá je grilovaná kavka, kamaráde.”

Neřekl jsem nic a šel jsem. Les byl opravdu hustý.

Nechali ho růst jen tak a dělaly se tu jenom nejnutnější zásahy. Lesník se tady ukázal jako dobrý strážce. Snažil se dělat pro přírodu; co pro ni bylo nejlepší, a já jsem jen těžce hledal cestičku. Vždycky mne zadržela hustá křoviska. Někdy jako by větve byly z gumy. Když jsem je ohnul, bleskurychle se vracely do své původní polohy a šlehaly mne jako biče.

Nade mnou se rozprostíraly mladé husté větve jako nebesa a obloha nebyla vidět. Slunce však hřálo i přes hradbu větví, a tak bylo v lese dost teplo.

Hmyzu tady bylo požehnaně a byl zrovna na cestách za potravou. Moje kůže jim přišla právě vhod. Mušky kolem mne vířily jako divoké tanečnice a tu a tam bodly, aby se nasytily.

Les zároveň působil jako protihluková stěna. Slyšel jsem hlasy hostů na slavnosti, ale nebylo to nic jiného než hlučící kulisa a čím víc jsem se nořil do lesa, tím byla jednotvárnější.

Sukovi jsem poradil, aby si dával pozor na kavku, a já jsem byl také ve střehu. Ale měl jsem smůlu. Neobjevil jsem ani černého, ani žádného jiného ptáka. Všichni opeřenci, kteří tu v lese za normálních okolností žili, zmizeli. Ptáci nebyli tak hloupí jako lidé, rozeznali nebezpečnost popraviště. Příliš hluboko do lesa jsem zajít nechtěl. Pokud by se tady kat skutečně objevil, potom určitě poblíž mýtiny, odkud mohl i pozorovat hosty.

Ti se skvěle bavili. Na ohni se škvířilo maso. Vítr odnášel jeho pach až do lesa a otravoval tam vzduch.

Najednou jsem se zastavil.

Přesný důvod bych ani nedokázal říci, měl jsem jenom dojem, jako bych vešel na jiné území.

Něco se změnilo, nebylo to však viditelné, spíš to byl jenom pocit.

Že by se ochladilo?

Přejel jsem si rukou přes obličej, na kůži mi vyrazil studený pot. Potom jsem se otočil. Za mnou jako by se les zavřel, přede mnou, kde nestály stromy tak hustě, bylo vidět dost mezer, kterými se sem dostávalo sluneční světlo. Dopadalo do lesa jako závoj a tvořilo mezi stromy tenkou oponu, která se najednou pohnula.

Mimoděk jsem zadržel dech. Samozřejmě jsem si vzpomněl na kata, protože kolem něj se všechno točilo. Ale mýlil jsem se, protože ve slunečním světle se objevily hned čtyři osoby.

Muž, žena a dvě děti rodina templářů.

Čtyři popravení, jejichž těla byla dávno mrtvá, kteří však přesto v jiné podobě přežili.

Cynthia svírala pod levou paží svou panenku. Pravou rukou byla zavěšena do své matky, jako by jí tato žena mohla poskytnout nějakou zvláštní ochranu.

Soustředil jsem se na Dereka Ashforda a ten se díval jen na mne.

V tom samém okamžiku mi bylo jasné, že stojím těsně před vyřešením případu. S konečnou platností se tu zjevila celá rodina. Chyběl už jen jeden kat. A já jsem ho nijak nepostrádal. Kromě toho se se mnou Derek Ashford chtěl dostat do kontaktu, protože najednou se od nich odpojil a zůstal viset jako duch v nízkém porostu mezi stromy.

Vyčkával jsem a pro jistotu jsem vytáhl z kapsy svůj

kříž.

Pro mne tenhle kříž vystavěl templářský most, protože

tahle rodina, která musela tolik vytrpět, mi byla sympatická.

Bylo ticho. Ruch mýtiny byl daleko, byli jsme tu jenom my čtyři a první slova Dereka Ashforda, která ke mně se strašidelným šustivým zvukem dolehla, zněla.

“Přišel den pomsty, neboť dnes bude konečně naplněn slib velkého Hectora de Valois…”

Lady Margret bylo úplně jedno, že už na svých nohou nestojí příliš jistě, což se ovšem nedalo přičítat scampi, nýbrž výtečnému šampaňskému a také vedru, proti kterému ji nestačil ochránit ani klobouk.

Žízeň stejně ještě neuhasila. Pokud hodně mužů na slavnosti pilo pivo, ona se držela šampaňského. Drahé pití, samozřejmě. Protože měl její choť poslední dobou smůlu na burze, museli se oba poněkud uskrovnit. Už prodali dva domy, ale dluhy je tlačily pořád a v hrdle lady Margret pomalu mizely zásoby ušlechtilého moku.

Měla povznesenou náladu. Od chaty k nápojovému vozu to bylo jen několik yardů. Úplně jednoduchá však cesta ke zdroji nebyla. Stále častěji se zastavovala, hovořila s hosty, hodně nahlas se smála a vůbec jí nevadilo, že klobouk jí nesedí na hlavě tak noblesně, jak byla jindy zvyklá. Chtěla ještě, dokud je to možné, života užívat. Kdo může říci, kdy bude všechno zase normální?

Lady Margret ztěžka dopadla na pult nápojového vozu, podepřela se a přitom se smála. Ústa zela jako otevřená rána a rtěnku měla na okrajích rozmazanou. Její oči dávno nebyly jasné, ale stále ještě dokázala rozeznat láhev šampaňského, jejíž hrdlo trčelo z nádoby s ledem.

“Z toho,” pronesla a ukázala na nádobu.

“Šampaňské, nebo sekt?”

“Dovolte,” vyjela. “Co to má znamenat? Vypadám na to, že bych pila sekt?”

“Pardon, madam, samozřejmě ne!” Kelly se snažila být přátelská. “Ale jsou tady někteří hosté, kteří pijí sekt.”

“K takové společenské vrstvě nepatřím.”

“Samozřejmě, madam.” Kelly se usmála a myslila si pravý opak. Pro ni tahle ženská nebyla nic jiného než protivná krůta, která tady ze sebe dělala velkou paní, a přitom jí nebyla. Kelly jí podala sklenici, a když po ní Margret chňapla, trochu šampaňského vyšplíchlo. Kapky na ruce ji zastudily.

“Dávejte přece pozor, vy… vy… nešiko nešikovná.”

“Sorry.”

“No dobře.” Margret se otočila. Znovu příliš prudce, protože trochu šampaňského přeteklo. Pro jistotu trochu upila, potom ještě trochu a najednou s údivem zjistila, že je sklenice prázdná. Nechala si ji znovu naplnit.

“Ano, to stačí.” Tentokrát Margret upila jen malý doušek. Se sklenicí v ruce se vydala zase směrem k chatě. Vlastně by si ještě docela dala trochu scampi, ale byla tak naježená, že by už sotva něco snesla. Rozhodla se, že to málo, co ještě může pozřít, raději přijme v tekuté formě.

Několik hostů jí zkušeně ustoupilo z cesty, když se k nim blížila. Se světle fialovým kloboukem a slámově žlutými šaty působila dost zvláštním dojmem. Vypadala jako pestrý pták.

Její muž se vznešeně držel v bezpečné vzdálenosti. Pokud se mu Margret dostala na dohled, raději mizel. Znali tu jeho, znali i jeho ženu a nikdo mu nedával vinu.

Tu si dával sám. Nakonec on byl ten hloupý, který si ji

vzal.

Dokonce samotné ovíněné lady te’ došlo, že tu asi

není nikdo, s kým by si popovídala. Vždycky, když

některého hosta oslovila, odvrátil se. Někteří se navíc smáli, jiní nepohnuli ani svalem v obličeji a dělali, jako by tam nebyla.

Ti musí dobře vědět, že jsme měli na burze smůlu. Ti nás už nemají rádi, protože jsme ztratili pár liber. Ti prokletí supové. Před pár měsíci nám byli vděční za každé pozvání. Te’ se ale tváří, jako bychom já a můj muž už neexistovali. Ti se budou divit. Nastanou ještě lepší časy, určitě, to vím zcela určitě …

Myšlenky se jí houpaly a podobně se při chůzi chovaly i její nohy.

Slunce naplno ozařovalo mýtinu. Stín byl jenom na kraji lesa, tam se také Margret chtěla dostat, aby si sedla a odpočinula si.

Najednou se, i když vrávoravě, zastavila. “Ha, co to tady je?”

V posledním okamžiku se před ní objevila mohutná překážka a ona zjistila, že skoro zakopla o mohutný kus dřeva.

Že to je starý popravčí špalek nemohla vědět. Považovala jej za místo k odpočinku. O krok ustoupila, opatrně se přitom otočila a dávala pozor, aby nevylila nic ze své skleničky.

Potom se opatrně spustila dolů a se spokojeným povzdechem dosedla.

Bože, to bylo dobře.

Bylo to nádherné. Margret si natáhla nohy daleko dopředu a podpatky se zapřela do země. Skleničku držela pevně oběma rukama.

Na okamžik zavřela oči a divila se, že se s ní točí svět. Margret si připadala, jako když plave. Trvalo chvilku, než se trochu vzpamatovala a otevřela oči.

Sklouzla pohledem směrem ke společnosti na mýtině. Bavili se, rozmlouvali mezi sebou. Ženy se smály,

muži se věnovali spíše svým radovánkám.

“Mohou mi… mohou mi…” mumlala si. “Mohou mi všichni vlézt na záda.” Hlava jí klesla a znovu to vypadalo, že usne.

Ale nestalo se tak.

Něco ji vyrušilo.

Nejdříve si toho nevšímala, protože ten zvuk jí připadal úplně cizí. Když to nepřestávalo, zvedla hlavu a s námahou otevřela oči.

V její blízkosti se něco zatřepetalo.

Margret se rozzlobeně zamračila. Ten zvuk se jí nelíbil. Rušil ji. Chtěla mít klid, ale její přání se bohužel nesplnilo.

Do třepetání se mísily ještě jiné zvuky. Ostré, krátké, silné téměř jako výkřik.

Najednou zasáhl okraj jejího klobouku úder. Klobouk jí sjel z hlavy. Margret po něm chňapla, sáhla však rozmrzele do prázdna. Nemohla sladit své pohyby. Alkohol, tak mocně ovládající člověka, ji brzdil. Byla příliš pomalá a zlobila se proto na sebe. Sklenička, kterou si postavila vedle špalku, se převrhla. Obsah se vylil na zem.

Nejraději by vstala a utekla odsud. To však Margret nebyla schopna udělat. Nohy měla jako z olova, a byla strašlivě unavená. Podařilo se jí jenom zvednout hlavu a podívat se dopředu.

Tu uviděla původce všech těch nepříjemností.

Byl to pták!

Černý jako uhel, díky rozevřeným a pohybujícím se křídlům se zdál být ještě větší, než ve skutečnosti byl. Viděla také dlouhý, hodně špičatý zobák, který vypadal, že je ostrý jako nůž. Na okamžik se mu zahleděla do očí. Připomínaly jí oči vraha. Byl velký, byl zlý, tančil před ní ve vzduchu a pohyboval se v jejím zorném poli. Pro ni to bylo monstrum. Sedící žena zvedla paže do výšky. Ani tento pohyb nebyl tak rychlý, jak situace žádala, všechno jí te’ šlo pomaleji.

Na rozdíl od reakcí onoho ptáka. Klovl!

Margret něco ucítila na svém pravém ukazováčku. A v tom se najednou všechno změnilo. Pták ihned odletěl pryč, přitom triumfálně zakřičel a žena svěsila ruce.

Samozřejmě i tu pravou.

Pohlédla tam, kde měla prst, lépe řečeno kde ho měla mít, protože z něj uviděla sotva polovinu.

Zbytek byl pryč. Odklovnutý. Vězel ptákovi v zobáku. Teprve te’ ji zasáhla bolest a šok. Obojí přišlo současně. Uviděla i krev, která se jí řinula ze zbytku prstu.

Žena zůstala sedět jako uhranutá. A potom křičela,

křičela a křičela…

11

Co slíbil Hector de Valois, pomstu? Před nebo po smrti rodiny? Mohl jsem to probírat ze všech stran, ale k výsledku jsem nedošel. Rodina templářů nebyla mrtvá, aspoň ne tak, jak měla být, žila dál ve světě přeludů, který nyní opouštěla, aby se s konečnou platností vyrovnala se svým katem. Ten se však v této chvíli neukazoval.

Zato jsem uviděl rodiče a děti, kteří stáli ve slunečních paprscích jako mlžné postavy, jako utkaní z průhledných par.

Díval jsem se na ně a necítil jsem nic cizího. Důvěřovali mi, jako kdybych s nimi měl vždycky něco společného. Vybavoval se mi pocit jistého spříznění, spojený s bezmocností, která z nich proudila. Spoléhali se na Hectora de Valois. Jemu už nebylo umožněno splnit to, co slíbil a te’ před nimi stál o celá staletí později někdo, koho za něho považovali, protože měl Hectorův kříž.

Myšlenky mne přinutily podívat se a sáhnout na kříž znovu.

Ještě stále jemně hřál. Ale ne proto, že bych ho aktivoval, ležel jen v paprscích slunce, které už se o to postaraly.

Pod ochranou slunce a kříže jsem se cítil bezpečně a dobře a plný napětí jsem čekal na to, co mi ti čtyři řeknou.

Stáli tam a vypadali skoro jako sochy svatých ozářené sluncem, jako by mi chtěli ukázat, v jak jasném stavu svatosti se nacházejí.

“Nejsem Hector de Valois,” řekl jsem. “To nejsem já. Zmýlili jste se. Hector je už několik staletí mrtev. To nemohu být já.”

“Něco nám slíbil!” zaševelilo to ke mně. “Ano, něco slíbil. Byl to templář, stejně jako já.” Te’ už jsem věděl, že hovoří Derek Ashford. “Několikrát jsme se setkali. Ta setkání byla vždycky tajná, museli jsme se při nich skrývat jako spiklenci. Hector bojoval se zlem, vždycky hledal Bafometa, který hodně jeho přátel svedl na špatnou cestu. A musel si dávat pozor i před jinými nenávistníky, kteří se pokoušeli zničit zbytky templářů. Hodně řádů drželo pohromadě, šlo jim o moc a o peníze, ale Hector de Valois a hodně jeho věrných neztratili pravou víru. Bylo to něco zvláštního. Vždycky nám sliboval, že, i když už mezi námi jednou nebude, bude stejně existovat. Ale jinak. Pohřben, ztracený, ale stejně existující. Mrtvý a živý zároveň, v podobě, kterou většina lidí nespatří…”

Při těch slovech mi přeběhl po zádech mráz, protože jsem dobře věděl, o čem Derek Ashford mluví. Na vlastní kůži jsem zažil, že Hector de Valois svůj slib dodržel. Protože jsem věděl, že leží jako stříbrná kostra v katedrále strachu a jako štít poskytuje ochranu mým přátelům templářům v Alet-les-Bains.

Přisvědčil jsem. To Dereka Ashforda zaujalo a zašeptal ke mně: “Souhlasíš se mnou?”

“Ano, protože ho znám. Proto jsi mi o něm nemusel mnoho vyprávět. Nejsem Hector de Valois, ale přesto jím jsem, protože ve mně se znovu narodil. Vlastním ten kříž, který kdysi patřil Richardu Lví srdce, ale to na věci nic nemění. Chci, abyste po smrti nalezli klid. Proto jsem zde a chtěl bych se o vás dozvědět víc.”

“To můžeš. Šli jsme na smrt beze strachu, protože jsme věděli, že pravý život začíná až potom. Ale věděli jsme i to, že naše smrt má být něčím zvláštním, a to díky moci Hectora de Valois. Zasvětil mne do velkých tajemství. Vysvětlil mi, že zlo nemůže zvítězit nad dobrem. Že jednou musí dojít k účtování. Byli jsme sťati, ale naše duše žijí dál. Naše těla z jemné materie na nic nezapomněla. Je v nich zachováno všechno, co jsme jako živí dostali na cestu. Byli jsme spravedliví, odsoudili nás neprávem ale my jsme byli předem připraveni. Věděli jsme, že to kat nedokáže…”

“I on se vrátil z říše mrtvých?” Zeptal jsem se, ačkoliv jsem neměl žádné pochybnosti.

Odpově’ mne však překvapila. “Ne, on nezemřel.”

“Cože?” Připadal jsem si jako hlupák.

“Přežil.”

“Celá ta léta?”

“Ano.”

Ostře jsem se nadechl. “Byl bych rád, kdybyste mi to vysvětlili. Moc bych tomu chtěl porozumět.”

Derek Ashford mi pokynul rukou. “Porozumíš. Přežil, byl ukrytý a zemře teprve tehdy, až se i my dostaneme do říše, do které tak dlouho patříme.”

“Takže až už nebude, i vy se vrátíte tam, kam patříte.”

“Vypadá to tak. Ještě pořád čekáme na slib Hectora de Valois a jsme si jistí, že jednou nalezneme cestu k cíli. Potkali jsme tě a ty jsi potkal nás. Te’ spolu stojíme na tomto krvavém místě, které je pro nás všechny, i pro našeho kata velmi důležité.”

“Proč?”

“Popraviště má zcela zvláštní význam. Kat tady rád popravoval své oběti, protože to místo bylo už od pradávna prokleté, což mnozí lidé nevěděli. Patřilo k ‘áblovým místům na zemi a i když poblíž stály domy, nemohli lidé nic ubrat na jeho zlé moci. Za jedné velké války byly domy zničeny. Všechno shořelo, ale popraviště zůstalo a v průběhu let tady vyrostl hustý les. Z vesnice nezůstalo vůbec nic. Kdybys kopal, hluboko v zemi bys možná našel její rozvaliny, ale mezi stromy z ní už nic nezbylo. Zůstala jen magie místa. Tu nezničí žádný oheň.”

Polkl jsem.

Znělo to nesmírně zajímavě a husí kůže na mých zádech byla ještě silnější. Rukou jsem si projel vlasy. V druhé jsem ještě pořád svíral svůj kříž svého velkého ochranitele.

“Takže on není mrtvý. Je připoután k tomuto místu. Sotva se od něj dá odloučit. Proč? Co udělalo z popraviště takové místo, jakým je te’ ?”

“Strašlivá magie.”

“To by bylo příliš málo.”

“Ta magie je prastará, stará jako věky, ve kterých tento svět ještě neexistoval. Hovoří se o ní jenom šeptem, jen nemnozí o ní něco vědí. Můj přítel Hector de Valois patřil k zasvěcencům. On na to přišel, rozeznal obrovské nebezpečí, aniž ho však mohl zastavit. Místo bylo staré, o mnoho starší, než jsme tehdy mohli pochopit. Vždycky sloužilo jako shromaždiště.”

“Čí shromaždiště?”

“Určitých skupin démonů. Možná těch nejnebezpečnějších ze všech.”

Získal jsem určité podezření, které jsem však nevyslovil, protože jsem chtěl nechat Dereka Ashforda domluvit. A on mne nezklamal, protože pronesl: “Bylo to shromaždiště stvůr z temnot…”

Kavka držela prst! Držela ho jako cenný úlovek v zobáku a vzlétla s ním vysoko do vzduchu, jako by tak chtěla vyjádřit svůj triumf.

Ze zobáku kapala krev. Odkapávala dolů a zasahovala tu jednoho, tu druhého hosta na slavnosti. Ti zatím tenhle ponurý déšť nebrali na vědomí. Byli zaměstnáni sami sebou, hovořili, jedli, pili a smáli se, protože slavnost se pomalu blížila svému vyvrcholení.

Byly přivezeny ještě mobilní toalety a všechno nasvědčovalo tomu, že se slavnost protáhne do pozdních hodin.

To kavce nevadilo.

Opisovala kruhy vysoko nad chatou, úlovek v zobáku. Chladnýma očima sledovala mýtinu pod sebou a hledala místo, kam by se se svojí hrůznou kořistí mohla spustit.

Lidé se blížili, zvětšovali se. Pták slyšel hlasy, viděl pohyby a cítil i kouř, který stoupal od ohniště do výšky. Tlačil se komínem nad střechu chaty a jako závoj zahaloval staré popraviště mezi stromy.

Všechno bylo v pořádku, až na ten křik.

Nevydávalo ho žádné zvíře, které by se schovalo v porostu. Pták ho slyšel docela zřetelně. Byl to křik zraněné ženy.

Jestli jej berou bavící se hosté vážně, záhadnou kavku vůbec nezajímalo, nevadilo by jí, kdyby se křik rozléhal ještě více. Najednou znovu zakroužila nad mýtinou.

Byla rychlá jako blesk. Skoro jako kámen padal pták dolů, v okamžiku vyletěl zase téměř kolmo nahoru a v přesně vykroužených kruzích poletoval mezi lidmi, aby hned nato zmizel v chatě.

To už bylo vážné.

“Odkud se sem dostal ten pták?” vykřikl jeden z hostů, mával kolem sebe rukama a zapomněl na maso na svém talíři. Ten spadl na zem. Muž, který opékal další porce masa, se polekal a prudce se otočil.

Na práci okamžitě zapomněl.

Najednou se před ním objevilo třepetající se Něco. Pták věděl velmi dobře, co dělá. Na okamžik se zastavil, otevřel zobák a pustil svoji kořist.

Zkrvavená polovina prstu trůnila přímo uprostřed grilu.

Garry McBain na příkaz nezapomněl. Stále znovu

přerušoval práci, aby se porozhlédl kolem sebe.

Tu a tam se jeho pohled střetl s pohledem superintendanta.

Vždycky na sebe kývli, na znamení, že je všechno v pořádku.

Bylo tomu skutečně tak?

Pomáhala umývat sklenice, leštila je nebo plnila nádoby ledem.

Během krátké přestávky zase zaskočila za svým mužem, který se bavil s několika staršími pány. “Pěkná a podařená slavnost, pane McBaine, gratuluji vám.”

“Děkuji. To rád slyším.”

“Ještě dlouho neskončí, myslím. Doufám, že máte dostatek zásob.” Bělovlasý muž se zasmál a pozvedl svoji sklenici s pivem.

Potom se obrátil.

Helena viděla, jak její muž zakoulel očima, a oslovila ho. “Co je s tebou?”

Pokrčil rameny. “Co by bylo?”

“Jsi nervózní.”

“Ty ne?”

“A jak.”

Garry přikývl. “Díval jsem se kolem sebe, ale po Sinclairovi a Sukovi není ani památky.”

“Ti jsou přece v lese.”

“Už moc dlouho.”

Helena pokrčila rameny. “Co chceš dělat? Přece nepůjdeme za nimi.”

“Ne, ne, to nemyslím.” Odkašlal si. “Ale stejně je to zvláštní.”

“To ano.”

Hajný se podíval vzhůru. Na okamžik si vzpomněl na ptáka, a když hlavu zvedl, uviděl kavku skutečně kroužit

nad mýtinou. Chystala se přistát. Mohl dobře sledovat její let a přesně rozeznal, že se na ní něco změnilo.

Nejdříve nevěděl, co to je. Když však pták slétl až k chatě, bylo vidět, že něco drží v zobáku.

Nic podrobnějšího nerozeznal. V téže chvíli uslyšel zezadu ostrý křik ženy.

Dříve než se o něj začal zajímat, stalo se něco jiného. Pták zaletěl se svojí kořistí do chaty. Co tam dělal,

McBainovi neviděli, ale Garry měl zlé tušení.

Rozběhl se.

Už po třetím kroku uslyšel z chaty ječivé výkřiky…

Také Suko byl na cestě. Namířil si to opačným směrem než jeho přítel John Sinclair a razil si cestu lesem.

Mnoho si od toho nesliboval a tak alespoň nemohl být zklamán. Nevěřil tomu, že by se templářská rodina zjevila právě jemu, na to byli příliš těsně spjati s jeho přítelem.

Ale tento les mu nepřipadal bezpečný. Přitom byl zcela normální, vysoké stromy stály těsně jeden vedle druhého a tvořily vysokou střechu, protože větve se navzájem splétaly. Na první pohled se dokonce zdálo, že se na sebe lepí i listy.

Hluk ze slavnosti za ním se vytratil. Suko tenhle kraj neznal a netušil, jak daleko se vlastně může les táhnout.

Byl to ideální úkryt pro vraha, jako byl ten prokletý

kat.

Země ještě nebyla suchá. Naposledy pršelo před třemi dny. Na mnoha místech ještě nestačily vyschnout louže.

Po normálním teple tady nebylo ani památky. Projevovalo se sice i tady, ale jen jako dusná, lehce zapáchající vlhkost. Na mnoha místech dokonce stoupaly praménky mlhy.

Suko se nechtěl pouštět příliš daleko. Domyslel si, že hodně hluboko do lesa se nepouští ani kat. Musel se stále držet na místě, odkud měl rozhled.

Suko se zastavil.

Pod nohama měl staré, měkké listí, které pokrývalo zem jako koberec. Stromy vrhaly stíny, které se splétaly s jinými. Kousky modré, slunečné oblohy se objevovaly v mezerách tmavého příkrovu.

Nezacvrlikal ani ptáček. Vládlo tu zvláštní ticho. Rozhlížel se kolem sebe.

V jeho blízkosti nebylo ani živáčka. V podstatě mohl být klidný, ale nebylo tomu tak. Měl pocit, jako kdyby se k němu něco blížilo.

Nevěděl, jak by to pojmenoval lépe než TO. Ano, TO.

Něco zákeřného, hrozného a zlého se pomalu v kruhu plížilo kolem místa, kde Suko stál.

Inspektor zůstal chladný. Věděl přesně, co má dělat a sáhl po biči na démony. Vytáhl ho a opsal známý kruh.

Tři řemeny vyklouzly z otvoru.

Na okamžik se dotkly země a zvířily listí. Potom Suko bič zase zvedl a zastrčil si ho prudce za opasek. Chtěl mít obě ruce volné. V posledních chvílích byly jeho vzpomínky na kata stále silnější. Tak silné, že setkání s ním očekával každou chvíli.

Kdo byl tak senzibilní jako on, musel cítit onu sílu zcela zřetelně, i když jí sám nebyl zasažen. Suko si našel místo, kde byl lépe kryt. Kmeny stromů ho zvaly k sobě. Tiše, jak to jen bylo možné, vklouzl Suko za jeden z nich.

Pokusil se soustředit, zbavit se všech běžných, obvyklých myšlenek. Stál sám a osamocen proti nepříteli.

Zlo se blížilo.

Suko ještě neslyšel žádný hluk, ale atmosféra houstla. Démon jako vždycky šířil kolem sebe určitou auru, a tu Suko cítil.

Je snad kat už tady?

Tuto otázku si Suko musel položit, poněvadž nemohl vyloučit, že ho příchozí mohl minout. Les byl dost hustý, neměl výhled a náhlé zapraskání, které se několikrát opakovalo, vycházelo ze směru, který se mu vůbec nelíbil.

Zaznělo před ním. Takže kat už je tady.

Suko se na sebe zlobil, že byl tak nepozorný. Chtěl to napravit.

Vytáhl se na špičky a te’ už věděl, kterým směrem se

dát.

Dopředu.

Znovu k mýtině, kde lidé na popravišti slavili a

veselili se, což se jistě brzy změní, až se objeví vrah.

Plížil se dál, pohyboval se pokud možno nehlučně, protože démon v jakékoliv podobě byl jistě vybaven smysly, které by snesly srovnání s nejmodernějšími senzory.

Slyšel i křik nějaké ženy.

Nejdříve velmi hlasitý a ostrý, potom utichající. Výkřiky přicházely přímo ze směru, kam se blížil kat a on sám.

Tam se něco seběhlo. Suko ještě nic neviděl.

Šel za hlukem. Tu zaškrábání, tam zašustění starého listí, co chvíli zapraskání, když se zlomila větvička.

Opustil hustý les a okolí už bylo světlejší. Slunce mělo více prostoru. Jeho paprsky pronikaly tenkou stříškou z listí, na lesní půdě zanechávaly světlé puntíky a Suko te’ slyšel lépe i hluk z mýtiny.

Všechno mu bylo zcela lhostejné, dokud nezahlédl nepříliš daleko od sebe, ale přece jen v dálce, stín.

Obrys, který vypadal jako člověk.

Ačkoliv byl relativně blízko, Suko ho stěží mohl dostihnout. Bylo mezi nimi příliš mnoho překážek. Nedostal by se k němu nehlučně. Inspektor se soustředil na pokud možno tiché sledování.

Tu uslyšel něco, co se mu už vůbec nelíbilo. Sténání a naříkání se ozývalo jenom slabě, ale přeslechnout se nedalo, a nemýlil-li se, vydávala je žena.

Není to ta žena, která předtím křičela?

Moc o tom nepochyboval, protože si vzpomněl na

kata.

Nebyla to ideální oběť?

Suko se pohyboval rychleji. Najednou měl postavu

před sebou. Ještě k němu byla otočená zády a zrovna levou rukou odhrnovala překážku bránící mu v cestě. Suko slyšel praskání větví, potom tupě znějící došlápnutí nohy. Když odhrnul větve, získal lepší výhled.

Suko hleděl přímo na katova široká záda!

Na malý okamžik zatajil dech. I když s tím počítal, byl tímto přímým setkáním překvapen. Hlavu postavy neviděl, protože byla zahalena tmavou kápí, která sahala až na ramena.

Větve se za katem zase zavřely. Ještě včas Suko spatřil, jak se pravá ruka postavy zvedla do výšky a napůl zvedla mocnou sekeru. Čepel byla tak mohutná, že Suko nic takového dosud neviděl.

Takovou by se daly kácet stromy.

To však neměl kat v úmyslu, chtěl ženu, sedící na

dřevěném špalku. Přistoupil k ní ještě blíže a zvedl zbraň.

Suko sám nemohl zasáhnout. Byl jednoduše příliš daleko. Žena by byla už te’ mrtvá, kdyby… Kdyby Suko neměl svoji hůlku. Vytáhl ji a potom už stačilo zvolat jen jedno slovo, aby se mu podařilo zastavit bezprostřední nebezpečí.

“Topar!”

Stvůry z temnot!

Konečně jsem našel řešení, které mne ani tolik nepřekvapilo. Mohl jsem si to domyslet, už když jsme se bavili o prastarém zlu, věděl jsem přece, že kat přežil celá staletí. Právě jako zrůda z temnot, pravé vzezření skryté pod maskou v tomto případě dokonce dvojitě skryté, protože kat nosil kápi.

I Ashford poznal, že mne překvapil a uslyšel jsem znovu jeho vysoký hlas. ” Slyšel jsi už někdy o nich?”

“Ano,” zamumlal jsem. “Bohužel je znám.”

“I Hector je znal.”

“Tomu věřím.”

“Jemu se ale nepodařilo kata zničit. Vždycky to chtěl, ale nikdy se k němu nedostal tak blízko, protože ho chránili jiní.”

“Jak se jmenuje?”

“Kat?”

“Ano.”

Derek Ashford zavrtěl hlavou. Vypadal, jako by ve slunečních paprscích ztratil obličej. “Jak se jmenuje, to nevím. Nevěděl to asi nikdo, byl to prostě jen kat beze jména, který se smrtí v patách táhl krajem a tady na popravišti nalezl vlastní domov. Nezemřel, ale naše smrt se stala jeho prokletím. Často nás vidí, stále znovu nás stíná, ale nikdy se mu to nepodaří, protože už nejsme lidé. A on svoji porážku prožívá pokaždé znovu. Je prokletý, stíná stále znovu, ale vidí, že tím ničeho nedosáhl. Existujeme stále, i když v jiné formě, a tak to bude trvat až do konce všech dnů, pokud nepřijde ten den a nestane se ta událost, kterou sliboval Hector de Valois, když jsme se setkávali za tmavých nocí. On to předvídal. Musel vědět, že se jednou setkáme a sejmeme z popraviště jeho hrůzu.”

Ano, to bych udělal rád. Potřebuji k tomu jen toho bezejmenného kata. Chci ho vidět mrtvého. Stvůra z temnot nesmí zůstat naživu.

“Je tady. A ví také, že přišli dva nepřátelé, kteří ho chtějí vyslídit.”

“Odkud to ví?”

Ashford pohnul hlavou, jako by chtěl pohlédnout k nebi. “Kat má přítele, pozorovatele, který mu všechno oznamuje. Je to pták, tmavá kavka, která vyhnala z lesa všechno živé a stále znovu létá nad lesem a nad mýtinou, aby měla nade vším kontrolu. On a ta kavka jsou spojenci. Jeden bez druhého nemůže existovat. Jsou v úzkém kontaktu a kat přijímá kavčina poselství. Už dávno viděl tebe i tvého přítele.

Přikývl jsem, protože to zřejmě byla pravda. Ten pták mne několikrát napadl, i když jsem ho nedával do přímé souvislosti s katem.

Důležitý byl jedině a pouze on. Musel jsem ho dostat.

Musel být zničen, protože taková kreatura se nedá zabít.

“Kde ho najdu?”

Derek Ashford otázce velmi dobře rozuměl. S odpovědí si však dával na čas. Lehce se pohnul a zdálo se, že naslouchá přírodě, jako by jemu i mně mohla dát vysvětlení.

“Ty to nevíš?”

“Jen ho cítíme…”

“Potom je tedy ve tvé blízkosti?”

“Ano, v lese.”

“Ale ten je velký.”

“To víme. Nehledej ho také v lese. Bylo dobré, že jsme se setkali, ale je zlé, že chceš kata zastavit. Musí dokonat svoje hrůzné činy, musí jít tam, kde jsou lidé.”

“Na místo, kde se koná slavnost ?”

“Ano!”

Ještě chvilku jsem hleděl na Ashfordovy a potom jsem se rozhodl. Méně jsem se soustředil na ně, více na své okolí. A měl jsem dojem, že se na mýtině něco změnilo.

Nebylo to sice vidět, ale bylo to poznat ve zvuku hlasů, které zněly hlasitěji, ostřeji a také ustrašeněji. Zdálo se, že se tam něco stalo.

Derek Ashford naléhal. “Bude opravdu lepší, když budeš tam, kde jsou lidé.”

“A co vy?” zeptal jsem se.

Všichni se usmáli. “My chceme konečně dojít vytouženého věčného míru.”

To jsem chápal. Stejně mi však bylo nějak líto, že se s nimi musím rozloučit. Mohli by mi toho ještě mnoho vyprávět o Hectorovi de Valois , který vedl vzrušující život v čase velkých převratů. Kat byl ovšem důležitější.

Proto jsem odstoupil. Zdálo se, jako by se Ashfordovi rozplynuli v paprscích slunce…

Čepel sekery sjela dolů!

Měla srazit ženě hlavu, ale netrefila ji.

Na půl cestě dolehlo katovi do uší Sukovo zavolání ono jedno jediné slovo.

Potom se zastavil čas.

Pět vteřin se nic nepohnulo.

V této době se mohl hýbat jenom ten, komu patřila

hůlka.

Všichni ostatní, kteří slovo slyšeli, strnuli uprostřed pohybu a zůstali ochromeně stát.

Pět vteřin!

Někdy dlouho, jindy příliš krátká chvilka!

Pro Suka to byla krátká doba, protože musel překonat relativně dlouhou vzdálenost, a to po členitém terénu, který mu pohyb znesnadňoval.

Přesto to zkusil. A měl smůlu.

Suko nevěděl, co ho zachytilo. Kořenů, o které se dalo zakopnout, bylo dost.

Ztratil rovnováhu, řítil se sice ještě dopředu, zachytával se, ale přitom ztrácel drahocenný čas.

Ještě byl před ním malý keřík a vysoká louka. Potom čas vypršel.

Suko vykřikl, potom zavřel oči, protože uviděl, jak se zableskla sekera, když její pohyb pokračoval.

Zasáhla ji!

Suko měl oči pořád ještě zavřené. Ale uši ne, proto uslyšel tupý, protivně znějící zvuk a o něco později náraz.

Ztuhl!

Inspektor měl dojem, že na místě stojí už hodiny, přitom to však byly jenom okamžiky, ale v tomto krátkém časovém úseku mu mozkem projely proudy obrazů a všechny měly něco společného s jeho selháním.

Ano, selhal!

Potom znovu otevřel oči.

Kat byl spokojen. Zvedl sekeru a Suko viděl, že čepel se změnila. Nebyla už lesklá a čistá, protože na břitu se objevila červená barva lidské krve.

Viděl na popravčí špalek, který byl te’ prázdný, protože lidské tělo se sesunulo stranou a leželo te’ někde na zemi.

Kat se otočil.

Udělal to nedbalým pohybem plným síly a držel přitom zbraň zvednutou. Suko ho poprvé viděl zepředu, mnoho toho však vidět nebylo. Dva otvory v látce, v nichž se oči podivně leskly, jako by byly plné nějaké tekutiny.

Dělil je od sebe jen řídký keřík a Suko věděl, že te’ je na řadě on.

Přesto pokračoval dál.

Pravou rukou svíral svoji berettu. Od popraviště sem doléhal křik, ale kat si ho nevšímal. Hleděl jen na Suka, který šel kupředu a vystřelil.

Suché prásknutí beretty zaniklo v křiku lidí. Suko viděl, že svěcená stříbrná kulka projela katovou hrudí. V látce zůstala díra a kulka uvízla v těle. Suko počítal s tím, že démonickou bytost stříbrnou kulkou zničí.

Přepočítal se.

Kat sice o pár kroků ustoupil, ale to byl jen důsledek nárazu kulky. Jinak zůstal na nohou, i když se zpod kápě ozvalo zakňučení, jako by tam bylo skryto divoké zvíře.

Nic víc tam také nebylo.

Divoké, démonické zvíře, které toužilo jenom po jednom, po zabíjení.

Suko nebyl člověk, který by se lehce vzdával. Ani takovému nepříteli. Chtěl a musel se mu postavit v boji. Prošel řídkým křovím, aby se k postavě dostal blíž.

Najednou se ho zmocnila hrůza.

Spatřil popravčí špalek, krví zalitou ženu. Hlava ležela vlevo, tělo vpravo.

Suko ztratil nervy. Málem se na kata vrhnul jako zuřivý býk, kterého vydráždil červený šátek. Potom ale rozum zvítězil. Chtěl-li něčeho dosáhnout, musel zůstat ledově chladný.

Takový byl i kat.

Necitelný stroj na vraždění. Stvůra, která neměla v tomhle světě co dělat, strašlivé Něco pocházející z říše temnoty.

Vracel se.

Ale ne proto, že by dostal strach, potřeboval jen více prostoru k tomu, aby se mohl rozmáchnout sekerou a spáchat další vraždu.

Pro něj už byl Suko mrtvý.

Svěcenou stříbrnou kulku odhodil stranou. Ani Suko nepřemýšlel moc o tom, co se odehrálo, nechtěl se rozptylovat.

Na malý okamžik se zahleděl za kata. Poblíž chaty se na mýtině shromáždili lidé.

Něco se tam stalo, ale Suko se tím nemohl rozptylovat, protože chtěl sám zaútočit.

Znovu vystřelil!

Tentokrát mířil na katovu pravou paži. Byl to sice jen zoufalý pokus, ale i tak Suko doufal, že to kata přinutí pustit sekyru a že se mu snad podaří jí zmocnit.

V takové situaci, v jaké se inspektor nacházel, by

člověk sáhl po každé možnosti, ale inspektor měl smůlu.

Zasáhl sice, ale kat svou sekeru nepustil. Síla výstřelu ho odmrštila stranou a ruka mu klesla, opřel se však o čepel a nepustil ji.

Když získal rovnováhu, znovu se rozmáchl, zhoupl vražednou čepel do výšky a švihl s ní ve výši hlavy vodorovně, aby zasáhl Sukův krk.

Inspektor uhnul.

Mohutný břit zasvištěl těsně kolem něho. Ale katovi to nestačilo.

Znovu sekeru zvedl, tentokrát ji však držel pevně oběma rukama. Chtěl uhodit shora a rozseknout tak tělo svého protivníka na dvě poloviny.

Ten ale nestál a nečekal.

Bleskurychle vyrazil a vrazil do kata. Suko věděl, jaké riziko tím podstupuje, při nárazu do tvrdého těla ještě ani nevěděl, jestli se mu to vůbec podaří. Ale tentokrát kat zavrávoral a nepodařilo se mu udržet rovnováhu.

Vrah spadl na zem.

Chvíli byl bezbranný, i když si tak zřejmě nepřipadal. Suko slyšel zpod kápě zle znějící smích.

Napadnout ho nemohl, protože kat věděl, jak se bránit.

Svoji prokletou sekeru nepustil. Mával s ní vysoko nad sebou a zakrvavenou čepelí ukazoval na Suka.

Ten uskočil stranou.

Než se katovi podařilo postavit se na nohy, převalil se na záda.

Suko se sehnul a zvedl kámen. Vztekle jím mrštil katovi do týla. Zásah.

Spojený s tupým, ošklivě znějícím zvukem, jako kdyby se tam lámaly všechny kosti. Sukovy naděje však byly marné, protože kat se znovu postavil.

A dostavil se jeho spojenec. Pták byl najednou tady.

Jako pověstný blesk z čistého nebe se objevil u inspektora. Kavce se podařilo přiletět úplně nehlučně a Suka tak překvapit.

Když ptáka zpozoroval, bylo už příliš pozdě. Zobák ostrý jako nůž zaútočil proti jeho hlavě, minul však,

protože Suko bleskově uhnul a pták tak zasáhl jen jeho ucho.

I to stačilo, aby Suko pocítil bolest. Pták byl jako zběsilý.

Přesto by to pro Suka nebyl rovnocenný protivník, avšak te’ kavka odváděla jeho pozornost od hlavního problému, od kata.

To bylo smyslem útoku, protože kat se mohl zase zvednout a relativně v klidu zaujmout novou útočnou pozici.

Suko stále ještě bojoval s ptákem. Kavka byla rychlá a vychytralá.

Mohl by ji zasáhnout kulkou, ale nikdy ji nedostal před ústí zbraně. Vždycky odletěla pryč, zůstala však v bezprostřední blízkosti, takže Suko se musel bránit pažemi i rukama.

Pozorována z mýtiny musela jeho akce vypadat jako

nějaký podivný tanec.

Že mu jde přitom o život, nezpozoroval nikdo, dokonce ani John Sinclair.

Kavka znovu udeřila. Soustředila se na Sukův obličej.

Levá ruka mu už krvácela, vysoko ji však zdvihl, protože pták vyletěl do výšky, aby se vyhnul kulce.

Pěstí ho zasáhl.

Pták chraptivě vykřikl, zamával křídly a za okamžik ochromen dopadl na zem.

To byla šance.

Suko namířil zbraň dolů.

Krátce zacílil, chtěl stisknout spoušť a těsně za sebou uslyšel divoký katův smích.

Přišel.

Vysoko zdvihl sekeru, aby Sukovi usekl hlavu. Na zemi triumfálně vykřikl pták.

12

První host, který mi v pravém slova smyslu vběhl do cesty, byl můj šéf superintendant James Powell.

“Johne, k čertu, co je s vámi?”

“Co by mělo být?”

“Jak to vypadáte?”

“Vyčerpaně?”

“Ne, úplně mimo!”

Kývl jsem hlavou. “Máte pravdu, sire. Jsem úplně mimo, ale už si vím rady.”

Velmi vážně se na mne podíval a jeho pohled byl varující. “Sire, co se stalo?”

“Poj’te se mnou!”

Dříve než jsem stačil něco říct, otočil se a utíkal do středu mýtiny k chatě. Kolem ní se shromáždili hosté. Stačilo se podívat na jejich obličeje, abych věděl, že se stalo něco zlého.

Hosté se změnili.

Vypadali jako přízraky. Hovořili mezi sebou tichými hlasy, ale nikdo příliš nevnímal, co říkají ti druzí.

Všichni mluvili najednou. Obličeje mužů byly stejně bledé jako obličeje žen. Někteří hosté si tiskli ruce na ústa, jako by potlačovali zvracení. V běhu jsem slyšel útržky slov a vět a několikrát jsem zaslechl něco o nějakém prstu.

Vrazili jsme do chaty, kde byly lavice. Nikdo tam neseděl. Lidé stáli.

S bledými obličeji a vytřeštěnýma očima hleděli jedním směrem, aniž by se tam vlastně chtěli dívat. Prostě museli.

Sir James mne uchopil za paži. Skoro jsem nevnímal, že nás někdo oslovil. Superintendant mne vlekl k cíli.

Byl to světlý talíř.

A na něm ležel lidský prst!

Také já jsem polkl, když jsem byl konfrontován s tím ošklivým pohledem. Na prstě se dokonce blýskal ještě malý prstýnek a kůže vypadala jako spálená. Když jsem se na to sira Jamese zeptal, vysvětlil mi co se stalo.

Ten prst prý upustila nějaká kavka přímo na gril…

“Ta kavka, Johne.”

“Kde je?”

Sir James pokrčil rameny. “Kdybychom to věděli, byli bychom řešení blíž, myslím.”

“Máte pravdu, sire. Tahle kavka a ten kat patří k sobě,

ačkoliv to zní neuvěřitelně.”

“Mne už nic z rovnováhy nevyvede.”

Hleděl jsem na prst, aniž bych jej vnímal. “Zatraceně, musím toho ptáka najít, potom dostanu toho kata i ten prokletý popravčí špalek.”

“Co tím chcete říct, Johne?”

“Vysvětlím vám to později, pane. Te’ je hlavně důležité polapit toho kata a samozřejmě toho ptáka. Všechno ostatní můžeme zařídit potom.”

Nezdržoval mne. Bokem jsem se tlačil z chaty ven. Mnohé z hovorů utichly. Několik hostů hovořilo o tom, že

pojedou domů. Bylo to to nejlepší, co mohli udělat, protože tady se brzy bude odehrávat finále. Měl jsem aspoň ten pocit.

Kat ukázal, kdo má na popravišti hlavní slovo, a nemuselo zůstat jen u useknutého prstu, to mi bylo jasné.

Naštěstí vypadalo popraviště tak, že se z něj dala přehlédnout značná část mýtiny. Mezitím nastalo pozdní odpoledne. Slunce ještě stále svítilo a stálo v příznivém úhlu, takže osvětlovalo podstatnou část mýtiny. Kde ale vězela kavka?

Nepátral jsem však po ní, protože jsem zaslechl výstřel.

Ačkoliv to bylo ode mne daleko, poznal jsem podle ostrého zvuku, že je to beretta. Hlasy, které mne obklopovaly, najednou jako by někdo smazal. Znal jsem směr, věděl jsem také, že Suko je sám a nechtěl jsem ho v tom samotného nechat.

Kat byl silný a hrozivý. Nebylo jisté, zda by Suko souboj s ním vyhrál.

Proto jsem vystartoval jako olympijský sprinter!

Znovu padl výstřel!

Suko měl dojem, jako by byl kulkou sám zasažen. Výstřel se ozval v jeho blízkosti a on počítal s tím, že kulka zasáhne katovo tělo, ale zmýlil se.

Výstřel zasáhl kavku. Trefil ji v okamžiku, kdy se snažila vzlétnout do výšky a zasáhl ji takovou silou, že kavka znovu spadla na zem. Zmítajíc se zůstala ležet.

Kat neudeřil.

Stál tam, sekeru zdviženou, zastaven v pohybu, hlavu natočenou doleva, takže otvory v kápi mohl vidět svého spojence.

S tím se dělo něco nestvůrného a také nevysvětlitelného. Byl mrtvý, ale vypadal jinak než normální ptáci. Před očima přihlížejícího inspektora se měnil. Stala se z něj nažloutlá hmota, ze které stoupaly praménky kouře nebo něčeho podobného. Ty stoupaly vzhůru ke katovi. Zůstaly stát kolem jeho kápě, a otvory na oči si našly cestu dovnitř.

Katovy ruce se sekerou klesly. Pod kápí se také něco dělo. Zřejmě se tam pohyboval obličej a pohyby se přenášely i na látku, která se hýbala z jedné strany na druhou.

Suko, který pořád ještě ochromeně stál, se konečně podíval za kata a jen na krok od sebe uviděl stát postavu bledou jako smrt.

Byl to jeho přítel John!

13

Ano, souhlasím, byl jsem smrtelně bledý. To já zahubil toho ptáka. Nevšiml jsem si kata. Snad jsem věděl, že už to nemá smysl. Stále jsem musel myslet na ten prst, který pták přinesl. Proto jsem ale nebyl tak bledý.

To mělo jinou příčinu.

Vedle popravčího špalku ležela na jedné straně hlava ženy a na druhé straně její tělo. Ruce měla rozhozené a chyběla jí půlka ukazováčku. Lady Margret měla smůlu. Stala se obětí kata, který tam jen tak stál a vůbec mne nebral na vědomí. Připadal mi, jako by byl v šoku.

Muselo to být zničením kavky. Ona a on patřili k sobě, viděl jsem přece, jak se k němu vine ta mlha a mizí pod krajem kápě, jak mu zahaluje ramena.

Ještě pořád pevně svíral sekeru. Ta se te’ dotýkala země. Nic nenasvědčovalo tomu, že se v nejbližším okamžiku zvedne a udeří.

Bylo ticho, jaké se nedá popsat. V něm se zřejmě všechno rozhodlo. Také já jsem tu stál jenom jako divák, ale chtěl jsem konečně vypátrat, kdo je ten prokletý kat, proto jsem přistoupil těsně k jeho zádům.

Pohnul se stejně jako Suko, který mne pozoroval a mířil berettou na postavu.

Okraj jeho kápě jsem měl na dosah, nejprve jsem natáhl levou ruku, uchopil jsem látku prsty a potom jsem natáhl i pravou ruku. Berettu jsem měl schovanou v kapse kalhot.

Pod kápí se skrývala hlava s obličejem a já jsem byl napjatý jako málokdy, co mne tam asi čeká. Kat se

nehýbal. Nechal si líbit všechno. Přetáhl jsem látku nahoru a ta se srolovala do záhybů. Hleděl jsem na krk, silný, uzlovatý a svalnatý, kůže se bělavě a namodrale leskla, ale na šíji jsem neviděl ani chloupek.

Zřejmě bude mít celou hlavou holou, to ještě uvidím.

Navíc měla hlava zvláštní tvar te’ jsem to teprve viděl. Mezi hlavou a krkem nebyl skoro žádný rozdíl.” Obojí téměř splývalo. Kdyby situace nebyla tak vážná, mohl bych hlavu považovat za trikovou figurku z německé reklamy, zdůrazňující čistotu německé kuchyně.

Posledním trhnutím jsem serval kápi z hlavy, hodil jsem ji na zem a protáhl jsem se kolem postavy, abych na ni viděl zepředu.

Suko se zděsil, a já také.

S takovým pohledem jsme nepočítali.

Před námi stála osoba bez obličeje!

Hladká, jakoby vyžehlená pokožka v místech, kde lidské bytosti mají obličej, byla téměř souvislá. Jen nahoře se leskly dva malé otvory, snad oči, zdánlivě plné pohybující se tekutiny. Spodní část jako by někdo nožem nařízl a vytvořil tak jakási ústa.

Tak to byl tedy kat. Byl to démon.

Byla to kreatura temnoty!

Bylo to k neuvěření. Stál před námi ztuhlý jako mrtvola, která čeká, až ji někdo povalí, aby nalezla klidné mésto v sarkofágu.

“Johne, kdo je to?”

“Stvůra z temnot…”

“Věříš tomu?”

“Ano.”

“A ty jsi ji chtěl zničit. Já jsem to také zkusil. Kulky na ni ale neplatí.”

“Ne, na to musí být kříž. Tyto kreatury ho nenávidí, to víš sám. Je to docela prosté. Půjdu k němu a navážu s ním spojení přes svůj kříž. Navrhuješ něco jiného?”

“Myslím spíš na další eventuality.”

“Proč?”

“Kavka se rozplynula. Ale něco z ní vycházelo. Viděli jsme to přece.”

“To ano.”

Ještě jsem to nedořekl, když se skutečně něco stalo. Najednou se katův obličej pohnul. Bledou ztuhlou tváří proběhl záchvěv. Vypadalo to, jako by někdo udeřil do pudinku. Obličej se najednou změnil, začal se nadýmat. Objevily se na něm vrásky, ale to všechno mělo původ někde uvnitř hlavy, kam jsme bohužel vidět nemohli.

Tam se něco dělo. Něco už se rýsovalo a já jsem jen

čekal na určitý okamžik.

Věděl jsem velmi dobře, že stvůry tohoto druhu mohou žít jen proto tak dlouho, protože přistoupily na to, že ztratí svůj pravý obličej. Ten často připomíná ošklivou zvířecí masku, ne normální, ale mutovanou. Může se sloučit i několik obličejů dohromady. Tak jsem už viděl míšence vepře a psa. Byl jsem zvědavý, jak bude vypadat

tenhle tvor ve své praformě. Jsou to jeho oči, nebo ty nové a přece prastaré, které jsem náhle spatřil?

Vypadaly jako ztuhlé lesknoucí se koule a byly značně podobné očím kavky.

“Už je ti to jasné?”

“Úplně, Johne. Je to ta kavka.”

“Přesně tak.”

A v tu se také kat proměnil. Objevil se jeho druhý, ne, vlastně jeho pravý a jediný obličej, znetvořená, šeredná tvář kavky.

Ale změněná, větší, s dlouhým, nahoru zahnutým zobákem a očima, které byly světlé a zároveň tmavé. Zíraly na mne zcela bez pohnutí a byla v nich hrozba smrti.

Tu a tam se kůže pohnula. Její původní hladkost téměř zmizela a udělala místo ptačímu obličeji.

Velkému, převelkému, s vražedným zobákem, který daleko vyčníval.

Vlastně už nic nepřipomínalo hladkost kůže na hlavě. Kreatuře se podařilo přeměnit se zcela do své prapůvodní podoby.

Až ke krku vypadala jako člověk.

Na krku však seděla odporná ptačí hlava. Zobák se najednou otevřel, a vypadalo to, jako by se rozevřely obrovské nůžky.

Viděli jsme jí dovnitř. Bylo tam něco dlouhého, lepkavého jazyk.

“Myslím, že je čas, Johne.”

“Oukej.”

Také kat porozuměl Sukovým slovům. Nebo jen náhodou vymrštil popravčí sekeru do výšky?

Hodil jsem proti němu svůj kříž.

Všechno se seběhlo tak rychle, že nemohl zareagovat. Řetízek se mu omotal kolem zobáku a zároveň se navzájem dotkly dva zcela rozdílné světy.

Dvě pramagie, světlo a temnota.

Už jednou, na počátku věků, zvítězilo světlo nad temnotou, což bylo zakončeno Luciferovým pádem do hloubky zatracení. Tady se stalo něco podobného, byť v menším měřítku, protože můj kříž měl moc, která stvůry z temnot dokázal zničit s konečnou platností.

Bílý oheň!

Tak to vypadalo. Exploze světla kata zasáhla. Nikdy jsme neslyšeli takový křik, jaký vyvolaly tyto síly bílé magie před našima očima, zahaleny do oblaku světla.

Dokonce i kov katovy sekyry zasyčel a stejně jako toporo byl stravován ohněm.

Přihlíželi jsme.

Myslel jsem na to, jak lehké to nakonec bylo. Jenom jsme museli najít cestu.

Tam, kde stál kat, byla země suchá a spálená, zbavená veškerého porostu. Ležel tam jenom kříž, lehce zářící a nepoškozený. Sehnul jsem se, zvedl ho a když jsem se narovnal, uviděl jsem čtyři postavy.

Byli to Ashfordovi.

Usmívali se na mne. Vešli se mnou do kontaktu a společně mi děkovali za své vykoupení.

Potom zmizeli a já jsem si byl jistý, že už se nikdy nevrátí. Také oni nalezli konečně svůj zasloužený klid…

Nějakou chvilku to trvalo, než jsme byli zase schopní slova. Suko začal. “Můžu ti říct něco na rovinu, Johne? Takovou lesní slavnost bych podruhé zažít nechtěl.” Otočil se a pohlédl na mrtvou ženu. “Já…já…” Musel si odkašlat.

“Zatraceně, dal jsem do toho všechno, ale nepodařilo se mi to. On… on byl prostě rychlejší.”

“I když to zní možná hloupě , Suko, pořád se vyhrávat nedá.”

“Povídačky…”

“Někdy sedí.”

“To ano.” Pokrčil rameny. “Musím se přes to přenést a také to udělám.”

Někdo přicházel přes mýtinu, která te’ už nemusela být nazývána popravištěm. Sir James Powell už zřejmě u chaty nemohl vydržet.

Udělal ještě několik kroků, dokud jsme jeho obličej nemohli rozeznat lépe. Ptát se nepotřeboval, viděl sám.

“Kat je zničen, sire, ale tu paní už jsme zachránit nemohli. Nedalo se to.” Při řeči jsem váhavě ukázal na mrtvolu.

“Já vím. Zůstaňte, prosím, zde. Oznámím to manželovi lady Margret a oznámím to kolegům.” Sir James se otočil a se svěšenou hlavou se vydal zpátky k chatě.

KONEC