Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 08 - Debořino pohřebiště

Když Carlo Brandi vstupoval z kuchyně do lokálu, zalomil hlaveň revolveru a bleskurychle přejel pohledem náboje v bubínku. Bylo jich šest, musely stačit a budou stačit.

Krk měl stažený. Cítil třes, ale jen vevnitř, ruce měl klidné. Poslední hosté dávno odešli, obě servírky také. Také kuchařského učně poslal domů. Nový den skoro začínal a venku číhal chlad jako velké zvíře, které touží být vpuštěno dovnitř.

Sedm kulatých stolů bylo prázdných. Sophie, jeho žena, sundala ubrusy a odnesla je do sklepa, kde stála velká pračka.

Sedm stolů manželskému páru stačilo k tomu, aby vyžili z hostů, a nebylo dne, aby lokál neměl dobrou návštěvu. Hlavně v poledne a večer.

Brandi zastrčil zbraň do kapsy kalhot. Cítil její tíhu a tlak. Obojí by ho vlastně mělo uklidnit. Bylo zvláštní, že tomu tak nebylo. Bál se samotného faktu, že je ozbrojen, na druhé straně se však nemohl neustále schovávat a přenechávat pole působnosti jiným. V životě každého člověka může nastat okamžik, který znamená: až sem a dál ne. Tohoto bodu Carlo Brandi dosáhl. Stál před policí s láhvemi grappy, která patřila k nejlepšímu, co jeho vlast nabízela. Grappa z nejlepších, ušlechtilý nápoj, a také patřičně drahý. Přejel polici pohledem, ve kterém bylo trochu lítosti a jakoby loučení, a v krku ucítil tlak. Jako by měl svázané hrdlo. Zhluboka se nadechl nosem.

Přijdou této noci a postaví ho před volbu. Buď na ně přepíše svoji restauraci a bude v budoucnosti vystupovat jenom jako obchodní vedoucí, nebo si ho odnese ďábel a zahrabou ho někde u břehů Temže.

Sophie to věděla také. Posílal ji pryč, ale ona se proti tomu bránila. Společně si vybudovali novou existenci tady v Soho, a tu si chtěli ubránit, i když na to měli rozdílný názor. Brandi si samozřejmě pohrával s myšlenkou obrátit se na policii, potom se s ní však rozloučil. Organizace měla navázány ty nejlepší vztahy. Její členové se možnému nasazení policie jen vysmívali.

Zastavil se před oknem vedle vchodu. Odhrnul závěs stranou, aby se mohl podívat ven, na zahrádku pohřbenou ve tmě. Patřilo k ní i malé parkoviště. Bylo tu místo pro šest nebo sedm aut.

Na silnici se nic nepohnulo. V tomto zimním čase by se zdálo, že jindy tak hlučné Soho usnulo, ale Carlo se nenechal mýlit.

Upřeně hleděl ven. Jeho oči nebyly zvyklé na takové soustředění. Brzy ho začaly pálit. Nebo to byly slzy, které se draly ven?

Této noci se rozhodne jeho osud. Pohrozili mu tím. A svoji hrozbu uskuteční.

Když uslyšel tiché kroky, otočil se. Přišla Sophia. Carlo na ni pohlédl. Stála nedaleko pultu a vypadala jako socha. Vlasy už neměla vyčesané nahoru, ale volně rozpuštěné. V tmavých vlnách jí padaly na ramena. Byly pořád ještě černé jako před dvaceti lety, když ji poznal, protože její kadeřník nedal šedinám šanci.

Carlo se tehdy zamiloval do jejího obličeje. Vždycky mu připomínala Madonu. Ještě dneska měly její rysy v sobě něco ze světice, byly měkké a ženské. Pohled jejích očí se k nim však nehodil. Byla v nich bázeň, strach z budoucnosti, a jen těžko ze sebe dostávala otázku:

“Rozhodl ses, Carlo?”

“Si.”

Sophia sklopila oči. “Pak bude možná dnešní noc znamenat konec.”

Carlo pokrčil rameny. “Přijde na to, jak to člověk bere.

Může to být konec, ale může to být i nový začátek.”

“Je smrt nějaký začátek?”

Muž svěsil hlavu. Ta otázka mu vjela pod kůži. Byl katolík. Podle této víry by smrt skutečně měla být novým začátkem, ale tak to Sophia jistě nemyslela. Uvažovala o tom z jiného hlediska, ne náboženského, spíš v souvislosti s vraždou.

“Čekám na odpověď, Carlo.”

“Vím, Sophie, vím. Nemusí to přece skončit smrtí.”

“A čím tedy?”

“Chci jim ukázat, kdo je tady v domě pánem.” Carlo se rozčílil. “Zatraceně, přece se nemůžeme jen tak dát vyřídit! Nejsme tu v Neapoli nebo na Sicílii, kde mafie nebo camorra spřádají svoje sítě. Tady jsme v Anglii a vybudovali jsme tu všechno…”

“Jejich ruce sahají tak daleko. Dosáhnou dokonce daleko přes Atlantik, nezapomeň na to, Carlo. Je od tebe naivní předpokládat, že se mafii nepodaří dostat se sem přes kanál. Jsou tady, ti psí synové, a mají pod kontrolou všechno. Jsou nemilosrdní.”

“Přesto. Já to nechci. Nechci tady všechno vzdát. My jsme vybudovali tenhle podnik. Lidé sem chodí, protože se tady dobře cítí, protože jsme dobří, protože naše jméno znamená kvalitu, Sophie. Šíleně jsme se nadřeli, teď jsme nahoře, a já to všechno nevzdám. Copak to nechápeš? Nechci být otrokem ve svém vlastním podniku.”

Svraštila čelo. “Já nejsem muž, Carlo. Muži jsou všeobecně silnější než ženy, ale my ženy přemýšlíme.”

“To my děláme také.” Sophia potlačila úsměv.

“Si, přemýšlíte, Carlo, ale přemýšlíte se zbraní v ruce. A to je špatné. Revolver není mozek. Revolver nebo zbraň může zabít. Je uzpůsobena k zabíjení. Nerozumíš tomu?”

“To vím, Sophie. Ale někdy může revolver zachránit život.”

“Nejsme přece na Divokém západě, Carlo!”

“Opravdu ne?”

Mlčela, hleděla k zemi a zavrtěla hlavou. Přitom si utřela nesmělým gestem ruce do zástěry a Carlo viděl, že pláče.

Přistoupil k ženě, vzal ji do náručí a Sophia plakala dál. Také on by nejraději vyl. Najednou si připadal tak bláznivě sám, opuštěn celým světem, s výjimkou Sophie, která jako poslední stála při něm.

“Nechceš si to ještě jednou rozmyslet?” zašeptala.

“A potom?”

“Všechno půjde stejně jako dřív. Kdo bude vědět o tom, co se tu stalo?” Odtáhla se od svého muže a pohlédla mu do obličeje. “Budeš snad proto vařit hůř, Carlo? Řekni mi to, řekni mi to do očí! Budeš vařit hůř, když ti restaurace nebude patřit?”

“Ovlivnilo by mne to, protože bych na to musel pořád myslet, věř mi to.”

“Je to špatné? Když si budou hosté stěžovat a nakonec odejdou, zmenší to zisk jinému. To se nás týkat nebude.”

“To říkáš jenom tak.”

“Ne, přemýšlela jsem o tom. I když nás z naší restaurace vyženou, zachráníme si aspoň holý život, a to je víc než všechno ostatní na světě.”

Přemýšlel. Hluboké vrásky mu vytvořily na čele vzorek.

“Si, je možné, že máš pravdu, Sophie.”

“Ne možné, je to pravda.” Pokrčil rameny.

Ještě jednou zapřísahala svého muže: “Dej jim, co chtějí! Udělej to! Spokojí se s tím a nechají nás žít.”

Carlo pokrčil rameny.

“Jdu teď vyprat prádlo a potom musím sestavit seznam hostů na zítra. Jsou to lidé z venkova, kteří tady chtějí slavit zasnoubení. Ale to víš sám. Až se vrátím, ráda bych si s tebou promluvila, Carlo.”

“O čem?”

Sophia se na něj tvrdě podívala. “O tvé zbrani, Carlo.

Byla bych ráda, kdybys mi ten revolver dal.” Mlčel.

“Přemýšlej o tom.” Sophia se otočila a odešla. U dveří z kuchyně se ještě jednou ohlédla, jako by to bylo naposledy, kdy svého muže vidí.

Chtěl za ní ještě něco zavolat, utěšit ji, ale z úst se mu nevydralo ani slovo. Místo toho stál na místě a vzteky svíral ruce v pěst.

Rozhostilo se ticho. Carlo se ani nepohnul. Stál tam a civěl do prázdna. Myšlenkami byl u toho, co řekla jeho žena. V principu měla pravdu. Proti mafii nepomohlo nic. Byla jako monstrum, které pod sebou pohřbí úplně všechno.

Carlo přistoupil k pultu. Chtěl se napít grappy. Vybral si tu nejlepší a nalil si ji do sklenice s těžkým dnem. Vychutnával vůni, zvedl sklenici a na okamžik zavřel oči.

Nenapil se.

Najednou se ozvaly hlasy. Tak hlasité a hlučné, že naplnily celý lokál.

“Salute, signore Carlo Brandi!”

Věděl, že jsou tady!

Carlo sklenici znovu postavil. Kdyby se teď grappy napil, ví Bůh, že by mu chutnala jako ocet. Za očima a v žaludku cítil tlak a otáčel se tak pomalu, jako by měl na zádech těžké závaží.

Úmyslně dveře nezamkl. Stejně by se sem dostali, a takhle aspoň nezničí dveře. Nechtěl vidět ničit svoje životní dílo.

Vklouzli dovnitř, a byli dva. Oba měli tmavé zimní pláště, ale jenom jeden z těch chlapů byl ozbrojený. Nebo aspoň držel svoji zbraň viditelně. Byl to revolver, na jehož ústí byl namontován tlumič. Muž byl statný, měl široká ramena. Na hlavě měl pletenou čepici, která mu úplně zakrývala vlasy a jeho obličej tak vypadal ještě širší.

Ten chlap vůbec nevypadal směšně, ani v té čepici. Z těch dvou právě on byl katem. Druhý z té dvojice byl velice elegantní. Tmavý kabát, jehož límec měl vysoko vyhrnutý, ve výstřihu světlý šál. Na rukou měl tenké

kožené rukavice, ale ty měl i kat. Muž měl vlasy sčesané dozadu. Byly hladké jako černá ledová dráha.

Carlo Brandi ty dva ještě nikdy předtím neviděl. Nebyli to ti, kteří s ním udržovali “mírný” kontakt, tihle patřili k brutální skupině, která vyřizovala účty. Hovořit začal ten elegantní poté, co vešel do lokálu a rozhlédl se kolem sebe.

Mírně kývl hlavou: “Máš to tu pěkné, Carlo, opravdu

pěkné.”

Brandi mlčel.

Řečník se obrátil přímo k němu a chladně se usmál. Čelo měl zamračené, a vypadalo to, jako kdyby o něčem přemýšlel: “Škoda, že z toho už nebudeš nic mít, Carlo, opravdu škoda.”

“Jak to, že ne?”

“No ano, postavil ses proti nám. Ukázal ses jako opravdový podrazák.”

Brandi se nadechl. Cítil, jak v něm stoupá plamen vzteku, a měl co dělat, aby se ovládl. Nejraději by se na toho člověka vrhnul a srazil ho k zemi, ale věděl, že něco takového by skončilo jeho smrtí. “To je můj podnik.”

“To souhlasí.”

“Co chcete?”

Elegán se usmál. “Přišli jsme, abychom se o tom ujistili.” Z vnitřní kapsy kabátu vytáhl nějaký papír, který položil na stůl a pečlivě narovnal. “Tady je listina, která zaručuje, že tady budeš pracovat i v budoucnu a budeš lidi těšit svým jídlem. Nic víc a nic míň.” Mafián ustoupil zpátky a dokonce nabídl Brandimu židli. “Jestli to podepíšeš, Carlo, můžeš se posadit.”

Brandi ztěžka polkl. Zhluboka se nadechl. To nadechnutí bylo jediným zvukem, který se v místnosti ozval. Potom se zeptal: “Co se stane, když to neudělám?”

Elegán se zamyslel. Přitom si přejel po lehce zakřiveném nose. “Vaříš přece rád, ne?”

“To ano.”

“A vaříš skvěle. Tvoji hosté přicházejí kvůli tvému kuchařskému umění. Také moji přátelé se tady byli najíst. Byli nadšení, a to u takových zhýčkaných lidí něco znamená. Byla by přece škoda, kdybys musel ta svoje nádherná jídla přestat vařit. Tvoje omáčky jsou nepřekonatelné. Chutnají skvostně, a přitom nejsou mastné. To je tvoje kvalita, Carlo. Byla by opravdu škoda, kdybys v tom nemohl pokračovat.”

“Proč bych už neměl dál vařit?”

Mafián pokrčil rameny. “Napadají mne nejrůznější možnosti. Představ si, že jsi zraněný, dokonce těžce zraněný. Nebudeš potom moci stát v kuchyni a starat se o hosty.”

“To je pravda.”

“Vidím, že si rozumíme. Podepiš, aby se něco takového nestalo. To je tvoje poslední šance. Měli jsme s tebou trpělivost, Carlo, to musíš uznat. Ale nikdo není nenahraditelný, ani umělec jako ty ne.”

Carlo rozuměl, i když byla hrozba takhle rafinovaně zaobalená. Udělali by to této noci. Přišli, aby všechno vyjasnili. Musel se rozhodnout a bylo mu jasné, že celá jeho existence visí na tenkém vlákně. I kdyby ho nezabili, znali prostředky a cesty, jak ho zneškodnit, těžce zranit, zničit, navždycky z něj udělat mrzáka.

“No?”

Brandi zavrtěl hlavou.

“Chcete jenom můj podnik. Chcete získat to, co jsem celá léta budoval.” Pokýval hlavou. “Dobře, podepíšu, nic víc. Potom půjdu z kola ven.”

“Ne, ne, budeš tady vařit dál. Budeš se dál těšit ze svých hostů. Jsme dokonce pro to, aby sis na dva týdny udělal dovolenou ve staré vlasti, aniž bys pocítil nějaký úbytek na výdělku, protože mzdu ti vyplatíme my.”

“Ano, mzdu,” prohodil hořce Carlo.

“Bude vysoká. I na tak špičkového kuchaře, jako jsi ty. Splníme ti každé přání, které ti uvidíme na očích. Když budeš něco potřebovat, obstaráme ti to. My se o naše spolupracovníky staráme dobře. Nic se nezmění.”

“Až na maličkost,” dodal kuchař.

“A to?”

“Ta restaurace mi už nebude patřit.”

Elegán se znovu usmál. “Já na tvém místě bych v nejbližších minutách podepsal. Naše trpělivost není nekonečná.”

“A když to neudělám?”

“Zničím ti obě ruce.” Elegán ukázal svou pravou tvář.

“Přitluču ti je k desce stolu. Budou plavat v krvi, když do nich budu bodat svým nožem.”

Sáhl do obou kapes a vytáhl dva vyskakovací nože. Čepele vyskočily téměř současně. Ocel se leskla ve světle lamp a odrážela světlo.

Jeden odlesk zasáhl kuchařův obličej a oslnil ho. Stejně rychle, jak elegán nože vytáhl, je zase schoval. Potom ukázal na židli.

“Sedni si a podepiš.”

Brandi byl stále ještě v šoku. Přistoupil k židli, posadil se a cítil v hlavě horkost. Najednou se cítil k zešílení sám. Bylo to prostě strašlivé.

Strnule hleděl na papír.

Chtěl si ho přečíst, ale nepodařilo se mu to, protože písmena mu plavala před očima.

Nic, vůbec nic nemohl rozeznat. Dokonce i stůl se hýbal. Kymácel se, hned k němu, hned zase na opačnou stranu. Byl to neustálý pohyb sem a tam, a ta prokletá smlouva jako by se mu houpala před očima.

Z pravé strany se mu před očima zjevila ruka. V prstech držela plnicí pero.

“Tady!”

Carlo zaváhal.

“Vezmi si ho!”

Byly to rozhodující sekundy. Carlo Brandi pořád ještě nevěděl, co má udělat. Vnitřně byl rozrušený. Ten elegán byl vlkem ve stádu ovcí. Ten by ho zabil bez mrknutí oka. Nemilosrdně.

Carlo uchopil plnicí pero.

Ruce se mu třásly. Pot zanechával na jejich vnějších okrajích vlhké skvrny. Ohryzek mu poskakoval, když těžce polykal. Elegán se postavil vedle něho a opřel se o stůl. Kůže jeho tenkých rukavic se leskla. Byla hodně tenká.

Kuchařovou hlavou se něco mihlo. Velmi tenká!

Zvedl pravou ruku.

“Skvěle,” prohodil elegán a znovu se usmál.

Za okamžik už se neusmíval. Divoce vykřikl, protože Carlo Brandi mu zabodl špičku pera do hřbetu ruky…

Sám nemohl říci, co ho to napadlo. Něco v jeho nitru se zlomilo a selhaly mu nervy. Musel to prostě udělat a vytrysklo to z jeho nitra. Teď se podíval doprava, kde ruce zmizely z desky stolu.

Elegán v šoku zavrávoral dozadu. Obličej měl stažený bolestí. Pero měl stále ještě zabodnuté do ruky. Muži se nepodařilo ho vytáhnout ven prostě proto, že byl stále ještě v šoku, který Carlo vyvolal.

Vystřelil.

Nečekaně se ho zmocnil pocit, jako by se ho letmo dotkla hrůza; najednou už nechtěl. Musel však bránit své jmění a svůj majetek, takže se obrátil zpátky.

Kat stál před ním.

Jeho plochý obličej připomínal posmrtnou masku. V očích muže ležel hrozivý slib a kat už namířil svoji zbraň na cíl.

Co hodlá udělat v příštím okamžiku, to bylo Carlovi jasné. Chtěl se vrhnout stranou a přitom zvednout do výšky židli, aby ji mrštil po katovi.

Cvak…

Uslyšel zvuk, který znal doposud jen z kina nebo z obrazovky, když se díval na akční filmy. Nepochopil, že zvuk se týká jeho a že on také ponese následky.

Tu ho zasáhl výstřel jako rána kladivem. Carlo měl dojem, jako by ho do hrudi zasáhla železná pěst. Měl pocit, jako by ho roztrhla a převrátila. Narazil rukou na opěradlo

židle, jako by se ho chtěl pevně chytit. Židle spadla také. Dopadla na zem zároveň s ním.

Kat ke Carlovi přistoupil. Krátce na něj pohlédl, narovnal se a krátce kývl hlavou na znamení toho, že svého protivníka smrtelně zasáhl.

Teprve potom pohlédl na svého kumpána. Elegán se posadil a vytáhl si pero ze hřbetu ruky. Rychle dýchal a ústa měl přitom otevřená. Dokonce mu po tvářích stékaly slzy. Nohy měl natažené, záda ohnutá. Na kůži rukavic měl vlhkou krvavou skvrnu. “Do háje!” zasyčel muž. “Nasrat na všechno! On… on… dostal mě!”

“Mám zavolat lékaře?”

“Ne.”

“Brandi je mrtvý.”

Zraněný kývl. “Vím. Znám tě. Přesto jsi idiot.”

“Proč?”

“To se dalo zařídit i jinak.”

“Ne, ten by k rozumu nepřišel.”

Elegán už o tom nechtěl víc slyšet. “Bene,” řekl, “je to všechno skoro v pořádku. Vezmi aparát a zavolej ji sem. Vím, že čeká.”

“Ty… ty… myslíš…?”

“Ano, zatraceně!”

Kat kývl. Potom sáhl do tašky, kde měl schovanou vysílačku. Navázal spojení a nemohl potlačit chvění v hlase. “Teď můžeš přijít. Někoho tu pro tebe máme…”

Sophie Brandiová se schovala! Ještě slyšela, jak ti dva psi přišli do lokálu, a velmi dobře věděla, co se teď bude dít. Znala zákony mafie a znala také svého muže, který uměl být zatraceně tvrdohlavý.

Žena seděla skrčená ve skříni. Ta stála v místnosti, jejíž stěny hraničily přímo s restaurací. Z téhle skříně mohl tajný pozorovatel tajným kukátkem ve stěně vidět všechno, co se v restauraci děje.

Sophia sotva věřila tomu, co vidí. Připadala si jako ve zlém snu, v noční můře, v níž jednotlivé scény probíhají bez jediného zvuku, protože nic neslyšela. Stěna byla příliš silná, ale kukátkem viděla všechnu hrůzu, a viděla také, jak se její muž bránil a jak ho potom zasáhla kulka, která ho srazila k zemi.

To byl okamžik, ve kterém se pro Sophii Brandiovou zhroutil svět. Teď by měla začít křičet. Její smutek a její bolest by potřebovaly najít cestu ven, neudělala však vůbec nic.

Ani nevěděla, jestli ještě dýchá. Jako by ji od hlavy k patě obalil nějaký kokon, který jí svíral hrdlo.

Její muž je mrtvý! Carlo už nežije!

Pro Sophii to bylo neuvěřitelné, nepochopitelné, a doposud tomu neuvěřila. Skříň pro ni byla dost vysoká. Ani když se postavila, nenarazila hlavou na její strop. Cítila, jak se jí z očí valí slzy, jak jejím tělem zmítají vzlyky. Na obličeji cítila šaty pověšené ve skříni. A když už to nemohla snést, dřepla si a pohřbila obličej v dlaních.

Bolest v ní žhnula, ale pořád ještě nemohla vykřiknout. Sophia se divila své vlastní síle. Nikdy s takovou silou

nepočítala, a dokonce se jí podařilo znovu se vzchopit a postavit se. Otřela si slzy z očí, aby jasně viděla. Potom se znovu podívala do kukátka.

Nezmizeli. Oba mafiáni byli ještě v restauraci. Zraněný seděl na židli. Sundal si rukavici a ovázal si kolem rány kapesník. Světlá tkanina se rychle barvila do ruda.

Vrah stál u pultu a pil z úzké láhve grappu. Přitom upíral pohled na třetí osobu, která se tu objevila.

Žena!

Sophia Brandiová polkla. Nemohla tomu věřit. Jak to, že se tady ta žena objevila? Kde se tady vzala?

Znovu si musela utřít oči, aby na tu osobu lépe viděla. Bylo to neuvěřitelné, žena se k těm mužům prostě nehodila. Vypadala, jako by vystoupila z nějakého filmu, a byla neobvykle atraktivní, toho si musela Sophia všimnout i nyní, v tak ošklivé situaci.

Měla kožešinový plášť, který jí sahal až k lýtkům. Protože ho měla rozepnutý, bylo vidět světlé šaty, které jí obepínaly postavu.

Nejnápadnější na ní byly vlasy. Rezavě rudé, které jí rámovaly obličej a sahaly jí až po ramena, a odtud dokonce až na záda. Obličej vypadal bledý jako vytesaný z mramoru. Byla nepřístupná, byla to kráska noci, a Sophii Brandiové připomínala mladou Catherine Deneuveovou.

Žena hleděla na mrtvého. Potom promluvila ke zraněnému, který musel vynaložit dost námahy, aby jí odpověděl, protože měl silné bolesti. Svá slova ovšem doprovodil gestem, které platilo mrtvému.

Také rudovláska mlčky přisvědčila. Potom se sklonila.

Sophia Brandiová už nechápala svět kolem sebe. Proč ta cizí osoba uchopila jejího mrtvého muže? Proč ho zvedla do výšky? Je to snad lékařka?

Ne, tomu Sophia nevěřila. Ta žena tady musela vystupovat v jiné roli. Byla to hádanka. Neznámá zvedla Carla tak lehce a bez potíží, jako by vůbec nic nevážil.

Když jí ležel v náručí, na okamžik se zastavila. Tohle držení bylo Sophii povědomé. Znala tu scénu v jiném obsazení, ale obětí při něm byla zpravidla žena, která ležela v pažích muže. Takhle nosil ve filmu své oběti krvavý hrabě Drákula.

Prohodila něco k muži s revolverem. Ten přikývl.

Potom se rudovláska usmála. Lehkými kroky šla ke dveřím a zmizela v zimě. Mrtvé tělo Carla Brandiho odnesla s sebou.

Sophia stála ve skříni, dívala se kukátkem a sotva zpozorovala, že už nic nemůže vidět, protože má před očima závoj.

Potom padla na kolena. Hlava jí poklesla dopředu. Konečně mohla plakat.

Bylo to hrozné, skoro neslyšné vzlykání. Ležela zkroucená na podlaze skříně a nic už nevnímala. Neviděla, jak kat znovu všechno v restauraci uklidil, jak vyčistil krev, jak potom prohledával místnosti, ale zřejmě z nedostatku času se nepodíval do šatníku.

Sotva půl hodiny po vraždě opustili oba muži restauraci.

O eventuální svědkyni neztratil žádný z nich jediné slovo.

Sophia Brandiová nevěděla, kdy se probrala ze svého rozpoložení. Nespala ve vlastním slova smyslu, jen zírala před sebe, zahalena svým šíleným smutkem a hroznou bolestí.

Nevěděla ani přesně, kde se nachází; jen když se pohnula, mohla se přesvědčit o malých rozměrech skříně, protože nemohla normálně rozpřáhnout ruce, aniž by narazila na nějakou překážku.

Seděla v podřepu, ruce přitisknuté na utrápený obličej. Konečně se jí vracely vzpomínky.

Bylo to hrůzostrašné. Znovu před sebou viděla strašlivé scény. Sophia je prožila a protrpěla ještě jednou.

Její muž byl mrtvý a ona se s tím musela smířit.

Ve svém nitru slyšela jakýsi hlas opakovat stále znovu to slovo, dokonce i potom, když vyvrávorala ze skříně, dovlekla se k posteli, padla na lůžko a zabořila obličej do polštáře.

Znovu přišly slzy, znovu plakala do polštářů. Škubala rukama a vzpínala je, protože vzpomínky byly jako hustá pěna.

A byla tu ta rudovlasá žena!

Na ní pevně ulpěly Sophiiny myšlenky. Ta žena jí teď připadala jako postava z nějaké noční můry, která se jí vetřela do života.

Existuje? Neexistuje?

Sophia se postavila. Napřáhla ruce. Předloktí se jí třásla. Obličej měla zarudlý od pláče a zároveň bledý. Pohybovala se po ložnici nejistými kroky jako cizí osoba, která se tu musí nejdříve zorientovat. Hrdlo měla stažené. Toužila po čerstvé vodě a o něco později se ocitla v koupelně.

Napila se vody. Omyla si i obličej. Nevadilo jí, že si namočila vlasy. Teď, když už tady Carlo nebyl, jí bylo všechno jedno. Neměli spolu děti a teď toho litovala.

Jako stařena se ploužila dál. Cesta ji vedla k restauraci. Ona a Carlo ji společně zařizovali. Společně vybrali každou židli a každý ubrus. Moc je to těšilo…

Teď si ale Sophia v okamžiku, kdy překročila práh, připadala, jako kdyby tady byla cizí. Bolest nad ztrátou manžela jí v těle vězela jako jehla.

Ta prokletá místnost byla liduprázdná. Neviděla nic. Prázdné židle, stejně tak prázdné stoly, na podlaze ani flíček.

Ale její muž byl mrtvý. Už nebyl, i když to tak nevypadalo.

Zasténala. Místnost se jí najednou zatočila před očima. Sophia už se nemohla udržet na nohou. Musela se posadit. Naštěstí stála blízko židle, a tak se na ni ztěžka posadila.

Svěsila hlavu. Pokoušela se uspořádat svoje myšlenky.

Věděla, že něco musí podniknout, ale nevěděla přesně, co.

Jak se má zachovat člověk, který zažil tak strašlivé

věci?

Žena na okamžik zavřela oči a přála si být co nejdál odtud. Nebylo to možné, neboť když je za chvíli otevřela, seděla pořád ještě na židli. Neslyšně plakala.

Carlo už tady nebyl. Zavraždili ho a jeho mrtvolu si rudovláska odvezla s sebou. Byla to skutečnost, věděla to a měla by to povědět i na policii, ale věřil by jí vůbec někdo? Sophia nevěděla. Nevěděla už vůbec nic. Dovedla si však představit, že by se jí vysmáli a považovali ji za

lhářku.

Za ženu, která po ztrátě manžela ztratila i rozum.

Ne, nikdo by její výpovědi nevěřil. A samotný pojem

“mafie” by vzbudil jenom unavený úsměv… To by bylo všechno.

Vůbec to pro ni nevypadalo dobře. Žádný vrah, žádná mrtvola, žádná policie. Zůstávalo jí jen jediné východisko opustit zemi. Odcestovat do Itálie, kde ještě žijí její příbuzní.

Nevěděla, co by jim řekla, a tak tenhle návrh odsunula stranou.

Ne, takhle ne! Chtěla svého muže.

Chtěla ho vidět, i když už nebyl naživu. Chtěla jeho mrtvolu a chtěla mu vystrojit důstojný pohřeb. To si Carlo zasloužil. Byl to člověk, který se neohýbal, a něco z toho přešlo i na Sophii. Už se nebude ohýbat, teď se dá do boje!

Debora jela oplem Frontera, černým jako smůla, jehož korba byla na všechno dost prostorná. Čas od času musela někoho převézt sem nebo tam, a někdy těch osob bylo i víc.

V poslední době byl klid. Tím byla šťastnější, že veze nový náklad. Už si skoro myslela, že z toho nic nebude, ale muž, který ležel na korbě vozu mrtvý, reagoval přesně tak, jak očekávala.

Byl mrtvý a patřil jí.

Ženě přejel po širokých ústech úsměv, když si na to vzpomněla. Dělalo jí to dobře, bylo skvělé to vědět. Těšila se z toho a překypovala pocity, které se daly popsat jediným slovem:

Žádostivost!

Chladná, nahá touha po mase!

Projížděla Londýnem. Byla tmavá a chladná noc. Silnice byly naštěstí suché, jen u okrajů chodníků se držel zmrzlý sníh. I ten však brzy roztaje.

Pro Deboru bylo důležité dostat se z města. Mezi domy se cítila stísněně. Opravdu uvolnit se mohla jen ve své říši, kousku země, jehož se mnozí obávali na starém hřbitově, půdě mrtvých.

Pro ni byl hřbitov ideální. Dával Deboře všechno, co potřebovala. Ochranu a zároveň podmínky pro skvostný život. Oči jí chladně svítily, když si to uvědomila. Bylo to pro ni skvělé, moci se tam vydovádět.

Pakt s mafií se jí nakonec vyplatil, i když o tom ze začátku pochybovala.

I když ta organizace byla mocná, přesto existovaly osoby, které na ni hleděly nepřátelsky, které proti ní

bojovaly. Ale to si nechala mafie líbit jenom chvilku. Potom zasáhla a nepřátele zlikvidovala.

To, co potom následovalo, bylo pro Deboru velkou příležitostí. Odklízela mrtvé. Že přitom pro mafii vykonávala špinavou práci, to jí nevadilo. Zajímal ji jenom přísun mrtvých, kterých neměla nikdy dost.

A teď na korbě vozu ležel další.

Olízla si jazykem rty, zatímco sledovala chladné světlo reflektorů, které osvětlovaly mokrý černý asfalt. Bude muset jet ještě hodně dlouho, aby se dostala ke hřbitovu, který se rozkládal hluboko na jižním předměstí Londýna, skoro na hranici města. Tam se nacházely i velké rezervoáry vody a tamní krajina už měla venkovský charakter.

Debora přejela Hammersmith Bridge, aby se dostala přes Temži. Provoz byl tady venku menší. Debora přemýšlela.

Nebyla bohužel zasvěcena do plánů mafie, proto nevěděla, kdy dostane další příděl. Bude se tedy muset trochu krotit, což jí ale nebude činit velké potíže, protože má určité zásoby.

Ten, kdo ji neznal, by o ní soudil všechno možné, jen ne pravdu.

Debora byla ghoul!

Nebylo mnoho lidí, kteří by s tím slovem spojovali něco určitého, to by museli být experti a těch bylo málo.

Ghoul je zvláštní odrůdou bytostí, stvořených černou magií, která od sebe tyto bytosti sama odhání. Ghoulové jsou mrchožraví supové mezi démony, protože se živí mrtvolami. Tak se to dá vyjádřit hrůzným způsobem. Ale všichni ghoulové nejsou stejní. Jsou to slizké, odporné

bytosti, které se zdržují výhradně na hřbitovech a vyhrabávají si chodbičky od hrobu ke hrobu, aby se dostaly k mrtvým, a jsou také ghoulové, kteří na sebe berou lidskou podobu.

Jsou obojí ghoul i člověk.

Jako Debora, a ta téhle přednosti beze zbytku využívala. Byla to krásná žena na jedné a ošklivé monstrum na druhé straně.

Těšilo ji vést takový život, neboť už často bývala zbožňována, když vyšla ven a zamíchala se mezi normální lidi.

Debora tuto dvojitou existenci perfektně zvládala a nikdo se jí doposud nedostal na kobylku, i když v Londýně bylo několik lidí, kteří měli o ghoulech velmi přesné informace.

Zatím se jí vždycky podařilo udržet se od nich v patřičné vzdálenosti a doufala, že to tak bude pořád.

Debora přidala plyn.

Chtěla se dostat na hřbitov co možná nejrychleji, odložit tam mrtvolu a potom se znovu vrátit do města. Docela normálně by pak šla do svého bytu, kde trávila většinu svého času.

Noc však patřila k druhé stránce jejího dvojího života, a tu znala jen ona. Osoby, s nimiž spolupracovala, vůbec ne.

Ti věděli jen to, že odváží mrtvoly. Co s nimi dělá, to nevěděli. A také se to neměli dozvědět, neboť hřbitov neměl svá tajemství nikdy vydat.

Ležela před ní rovná silnice. Na ploše, která připomínala ledovou dráhu, se neobjevila jediná zrádná jiskřička.

Pro jízdu skvělé.

Vtom však uviděla světla.

Ne normální světlá, ale rudá a rotující. Byla vidět už z dálky.

Policejní kontrola!

Debora na chvilku svraštila obličej. Mimoděk ubrala plyn. Hlavou se jí honily nesčetné myšlenky, nezformovaly se však v plán, který by jí řekl, jak reagovat.

Musela si kontrolu nechat líbit, a pomyslela samozřejmě na mrtvolu na korbě. Mrtvý naštěstí ležel pod dekou. Na první pohled nebyl vidět. Navíc na korbě stály dva kufry.

Pomalu přijížděla ke světlům. Bylo pro ni těžké zjistit, s kolika policisty má co do činění. Viděla dva, ale všimla si dvou vozů odstavených u kraje silnice.

Nekontrolovali žádný vůz. Ani za ní nikdo nejel, takže si s ní policisté mohli dát načas, což se jí vůbec nelíbilo.

Znamenalo to držet nervy na uzdě a nedat na sobě nic znát.

Terčík s červeným světlem ještě jednou klesl dolů. Policista měl na sobě vestu, která odrážela světlo. Bylo ho tedy dobře vidět.

Frontera pomalu zastavovala a Debora spustila okénko na straně spolujezdce. Policista nahlédl do vozu. Byl velmi přátelský a pozdravil: “Dobré ráno.”

Debora se usmála. “Copak je už tak pozdě?”

“To skutečně je, madam.”

“No ano.” Zůstala nadále přátelská. “Když člověk pracuje, zapomíná na čas.”

“U nás je to stejné. Mohu vás poprosit o doklady?”

“Ráda prosím.”

Policista je zkoumal ve světle kapesní baterky. Položil

několik otázek. Chtěl znát Debořino jméno a adresu.

Odpovědi jí hladce plynuly z úst. Druhý strážník mezitím obešel auto dokola a důkladně si ho prohlédl. Posvítil na pneumatiky, zjistil, že jsou v pořádku a potom se podíval dovnitř vozu. Paprsek světla přelétl po prázdných sedadlech v zadní části vozu, pokračoval dál a přejel po ložné ploše. Debora začínala být nervózní. Napětí v jejím nitru stoupalo. Dávno už měla zpocené ruce. Byl to jiný pot než u normálních lidí, Byl hustší a trochu jinak páchl.

Odporně, po zetlelém mase staré mrtvoly. Závan rozkladu…

Debora držela sama sobě palce, aby muž, který držel její doklady, nic nezpozoroval. Stál naštěstí dost daleko od vozu.

Kývl. “Je to v pořádku, madam.” Debora dostala doklady zpět.

“Děkuji.”

Dala si načas. Jenom nevzbudit podezření. Proto si doklady úmyslně pomalu strkala do kabelky, která ležela na sedadle spolujezdce. Dokonce se jí podařilo usmát a prohodit: “Není vám co závidět.”

“To máte pravdu, madam.”

V tom okamžiku přistoupil ke svému kolegovi druhý policista. Také on se okénkem podíval Deboře do obličeje.

“Co to máte na korbě, madam?”

Debora se sice lekla, nedala to však na sobě znát.

Ovládala se dobře. “Dva kufry.”

“Ano, to jsem viděl.”

“Jsou v pořádku, důstojníku. Nemám tam schované žádné drogy, věřte mi.”

“Určitě, ale je tam ještě nějaká deka. A skoro to vypadá, jako by pod ní bylo něco schováno.”

Debora na okamžik strnula. Rukama svírala volant. Doufala, že to sevření nebude policistům nápadné, ale druhý muž byl nedůvěřivý. “Mohla byste tu deku sundat, madam?”

“Ráda, ale…” Odkašlala si a zároveň se podívala do zrcátka, protože v něm uviděla světlo dvou reflektorů. A něco ji přitom napadlo. Vůz sice jel, ale ne tak, jak to mají policisté rádi. Byla to prostě příliš váhavá jízda. Policista si toho asi všiml, protože se otočil a kývl na kolegu:

“Myslím, že bychom se měli věnovat tady tomu

přítelíčkovi.”

Debora se usmála…

Druhý policista zaváhal. Bylo zřetelně vidět, že přimhouřil oči a pokrčil nos, jako by mu v okolí něco vadilo. Dál už však nereagoval a jen pronesl: “Jeďte dál, madam.”

“Děkuji.”

Debora se krátce usmála a pokračovala v cestě. Neviděla, že si poznamenal značku auta, byla jen ráda, že unikla kontrole.

Kdyby to bylo tvrdší, musela by oba muže zabít. Takhle však mohla jet dál a zamést za sebou stopy.

Mrtvý ležel jako předtím pod dekou, nic jiného ji nezajímalo.

Teprve když byla od policistů dost daleko, zrychlila, protože teď už ji přitahoval hřbitov…

Oba kontroloři měli smůlu. Řidič, kterého zastavili, nic nepil. Protože neměl řidičský průkaz dlouho, byl při jízdě trochu nejistý. Kromě toho ho kontrola znervózňovala. To také policistům řekl, a oni to přijali. Nechali ho jet.

Ve druhém voze seděli ještě další kolegové, kteří čekali, až tahle noc skončí. Nebyli tady bez důvodu. V Londýně se uskutečnilo několik bombových atentátů IRA, a tak kontrolovali všechny výjezdové trasy.

Nedůvěřivý policista se podíval na kolegu, který otevřel ústa a zívl.

“Unavený, Slime?”

“A jak.”

“Ještě jednu noc, potom střídáme směnu.”

Slim spatřil, jak kolega vytáhl z kapsy nějaký lístek.

“Co to je?”

“Poznamenal jsem si značku té dámy.”

“A proč?”

“Já nevím.”

“Co nevíš?” zeptal se Slim.

Oslovený se zamračil. “Mohu se mýlit, ale nemyslím si to. Necítil jsi nic?”

“Co jsem měl cítit?”

“No… ten… ten…”

“Tak to řekni!” naléhal Slim.

“Bylo to cítit jako mrtvola.”

“Ha, ha… jak prosím? Jak to smrdělo? Jako mrtvola,

říkáš?”

“Ano, Slime. Po mrtvém. Ano, to byl zápach rozkladu!”

Slim si chtěl prohrábnout vlasy, ale nechal si nakonec

čepici na hlavě.

“Nelžeš?”

“Ne.”

“Ale to je přece blbost. Jak může být žena, která jede v autě, cítit jako mrtvola?”

“To je přesně ten problém, můj milý.” Slim si zaklepal na čelo…

Když jsem otevřel dveře, ucítil jsem pach svící a už uvadlých květin. Ten pach jsem znal ze hřbitova, ale tam mi nikdo nestrkal před čelo hlaveň zbraně, jako v tomto bytě ve třetím poschodí.

Zastavil jsem se.

“Co to má být?”

Nebylo tam světlo. Na chodbě byla tma. Jen vpravo svítil úzký proužek, který se však u země ztrácel. “Jsi Sinclair?”

“Od narození.”

“Žádné žertíky. Jsi sám?”

“Ne, vzal jsem s sebou kolegu.”

“Kdo je to?”

“Suko.”

Zhluboka jsem se nadechl. Až dosud jsem byl ještě klidný. To mohlo být i počasím, protože v noci konečně narušil zimu první jarní den. Jižní vítr přinesl teplé závany vzduchu, které mnohým lidem způsobily bolesti hlavy, jiní

se však cítili podstatně lépe. Patřil jsem právě k těm druhým.

Můj přítel Suko a já jsme přistoupili na prosbu jakéhosi muže, abychom ho navštívili v jeho bytě. Věděli jsme jenom tolik, že se máme podívat na nějakého mrtvého, nic víc.

Vůbec se mi nelíbilo, že se mne teď dotkla chladná hlaveň zbraně, a vysvětloval jsem chlápkovi v tmavé chodbě, na kterého jsem neviděl, že má dát ten kanón pryč, pokud nechce mít velké nepříjemnosti.

Muž poslechl a nepříjemný tlak na mém čele zmizel. “A teď?” zeptal jsem se.

“Můžete vstoupit.”

“Je taky načase,” zamumlal Suko za mnou. “Skoro už bych zapomněl na svou dobrou klášterní výchovu.”

“Myslel jsem si to.”

Sotva jsme vstoupili do pokoje, někdo rozsvítil světlo, a my jsme mohli rozeznat osobu, která nás tak zvláštním způsobem uvítala. “Ostatně mám zbrojní průkaz,” pronesl muž, který měl na sobě černý oblek a tmavou kravatu, jako by měl smutek. I vlasy měl černé. Stáčely se mu do kudrlinek, které se mu na hlavě svíjely jako malí mastní hádci. Obličej měl nápadně malý, nahoru obrácený nos a tenké obočí nad tmavýma očima. Byl přibližně tak velký jako Suko, jen štíhlejší.

“Jste Luigi Serrano?”

“Si.”

“Takže jste nás volal vy.”

Skoro omluvně se usmál. “Poradila mi to jedna vaše kolegyně.”

“Kolegyně?”

“Ano, proč se ptáte?”

“No, doposud jsem netušil, že nějaká moje kolegyně spolupracuje s mafií.”

Serrano stáhl ústa, jako by na nás chtěl plivnout. “Jak jste přišli na mafii?”

“Jen tak,” prohodil jsem.

“Tady nemáme co do činění přímo s mafií. Ne ti lidé, kteří mají smutek.”

“A jak to bylo s tou kolegyní?” zeptal se Suko.

“Můžeme znát její jméno?”

“Ano, jmenuje se Jane Collinsová. Bláznivá ženská, měl jsem s ní párkrát co do činění.” Oči mu zasvítily jako každému muži, který si představuje nějakou ženu.

“Tu znám,” potvrdil jsem. “Jen mne překvapuje, že se s námi nespojila sama.”

“To nešlo. Odjela, chtěla se vydat na cestu. Do Rakouska, myslím. Podívat se ještě jednou na sníh.”

To souhlasilo. Jane chtěla skutečně strávit asi desetidenní dovolenou s lady Sarah Goldwynovou někde kolem Arlbergu. Snažila se k tomu přemluvit i mne, ale mně do toho ještě něco přišlo, a tak jely ty dvě samotné.

“Výborně,” prohodil Suko. “Takže mafie ne.” Opřel se o stěnu pokrytou bezovou tapetou. “Kdo tedy?”

“Rodina Manciniů.”

Suko se zamračil. “Měli bychom ty lidi znát? Říká ti to jméno něco, Johne?”

“Zatím ne.”

Serrano kývl. “V krátkosti vám to vysvětlím. Manciniové jsou dovozci italského zboží. Ovoce, zelenina, těstoviny, omáčky, koření a tak dál. Vede se jim dobře, a

tenhle byt není jejich hlavním sídlem, ale pro jisté věci je velice příhodný…

“Dále!” popoháněl jsem ho.

“To hned uvidíte. Jedná se o syna. Je… je… bohužel je mrtvý.”

“A co s tím máme dělat?”

“Povedu vás.”

Muž se k nám otočil zády a my dva se na sebe podívali. Moc nás ta věc netěšila, ale život je plný překvapení. My jsme k tomu vlastně byli předurčeni.

Chodba byla relativně dlouhá. Ten, kdo tady bydlel, obýval zcela určitě celé poschodí, a Serrano se zastavil před posledními dveřmi. Trochu se předklonil, když zaklepal. Jeho držení těla mi připadalo dost ponížené. Z pokoje jsme uslyšeli hluboký hlas. Teprve potom Serrano otevřel a ohlásil se nám.

“Můžete vstoupit.”

Serrano otevřel dveře dokořán a nechal nás projít dovnitř. Hned nám bylo nápadné plápolající světlo svíček, jež dopadalo až na chodbu, a také zápach zesílil. “Nechám vás s Umbertem Mancinim o samotě,” zašeptal Serrano.

“Ano, udělejte to.”

Oba jsme zamžikali, když jsme vstoupili do relativně úzké místnosti. Staženými závěsy sem nemohlo pronikat denní světlo.

V pokoji hořely čtyři svíce. Stály v hlavách a v nohou předmětu, se kterým jsme ovšem vůbec nepočítali. Byla to otevřená a něčím překrytá rakev!

Dveře za námi se zavřely. Stáli jsme u nohou tmavé rakve, na okamžik jsme pohlédli do voskového obličeje mrtvého a všimli jsme si pohybu za námi. Tam se zvedl ze

židle starší, korpulentní muž se sněhobílými vlasy, které mu pokrývaly jenom zadní polovinu hlavy. Zřejmě tady držel stráž.

Muž měl rovněž na sobě tmavý oblek, a tmavé byly i kruhy pod jeho očima.

“Jsem Umberto Mancini,” představil se.

“Ten importér, pokud se nemýlím?” zeptal jsem se.

“Přesně tak.”

Také my jsme se představili a v tom okamžiku přejel po rtech truchlícího muže úsměv, jako by v něm náš příchod vzbudil novou naději.

“Tady vidíte ležet mrtvého,” pronesl. “Jmenuje se Fredo Mancini a je to můj syn, nejstarší… Jednou měl řídit firmu, ale to už je teď vedlejší.”

Ve tvářích mu zaškubalo a hlas se mu zlomil. Muž bojoval se slzami.

Dali jsme mu chvilku, aby se vzpamatoval, a mezitím jsme se dívali na mladého Manciniho.

Bylo mu kolem třicítky. Jeho obličej připomínal voskovou masku, i když ho musel upravovat zkušený kosmetik, protože na tvářích měl nádech červeně. Oči měl zavřené a ruce složené na hrudi. Také on měl na sobě tmavý oblek, tedy aspoň tmavé sako, neboť ze spodní části těla nebylo nic vidět, protože přes ni měl přehozenou světlou pokrývku.

Nevěděli jsme, proč Fredo Mancini zemřel, a mně v hlavě pořád ještě strašila ta mafie. V žádném případě jsem se nechtěl dát vtáhnout do roztržky mezi dvě její skupiny, i kdyby tam byly ve hře démonické síly.

Umberto se musel vysmrkat. Udělal to dvakrát a potom nás oslovil. “Viděli jste ho?”

“Samozřejmě.”

“Byl to dobrý hoch, a asi právě proto musel zemřít.”

Moc jsem tomu nerozuměl a zeptal jsem se: “Jestli byl tak dobrý, proč musel zemřít?”

“Protože se neúčastnil hry.”

“Jaké?”

Mancini se nejasně usmál. “Jednalo se o převzetí mého obchodu. Moje rodina a já jsme měli být vytlačeni a fungovat dál jenom jako obchodní vedoucí. Firma sama by potom patřila jiným lidem.”

“Jakým?” zeptal se Suko.

Mancini zavrtěl hlavou. “To je jedno. Organizace používá různá jména.”

Už jsme rozuměli.

Aniž by řekl něco konkrétního, měl na mysli mafii. Tím, jestli měl s mafií něco společného, jsem se nezabýval, ale s mafií jsme už měli vlastní zkušenosti. Vzpomněl jsem si zejména na Logana Costella, jejího legendárního vůdce.

Nevěděl jsem, jestli ještě pořád sedí v kolečkové židli nebo se dal mezitím operovat. Aspoň oficiálně bylo kolem mafiánského šéfa ticho.

“Takže oni chtěli převzít vaši firmu, pane Mancini.”

“Už jsem to řekl. Nabízeli mi to celé měsíce a tlak se stále stupňoval. Nejdřív mě přemlouvali, potom přišly výhrůžky… a nakonec i čin.”

“Váš syn.”

Přikývl. “Je to tak.”

“Vašeho syna zabili?” zeptal se Suko. “Pokud ano, jak to provedli?”

“Probodli ho.”

“A policie…”

“Přestaňte, inspektore. Policii jsme nevolali. To nemá smysl.”

“Ale jsme tady.” Mancini přikývl.

“To má svůj důvod, pánové. Vyptával jsem se a zjistil jsem, že jste přesně ti správní muži pro tento případ. Já si už nevím rady, jsem u konce, nemám vysvětlení.” Pokrčil rameny. “Pro mne je to velká hádanka a hrozný čin. Tím samozřejmě nemám na mysli bodnutí nožem …”

“Nýbrž?” zeptal jsem se.

Umberto Mancini si otřel šátkem čelo.

“Je to něco jiného.”

“A co?”

Polkl, na čele se mu znovu objevil pot. “Prosím, pane, prosím, podívejte se sám.”

“Jak to?”

“Zvedněte tu deku!”

Pohlédl jsem na mrtvého. Suko udělal totéž. Oba jsme byli poněkud nejistí. Teprve teď jsem uviděl na stěnách věnce. Houpaly se tam, a květiny na nich překrývaly právě ten divný pach. “Rychle, já…. já…”

Nemohl se tam podívat a otočil se. V očích měl tvrdý výraz, který nezměkčily ani slzy. Nadechl jsem se a trochu jsem se přitom předklonil. To byl ten pach, který mne rušil, čím víc jsem přibližoval hlavu k dece. Něco tam bylo. Možná nějaké zlé překvapení.

Umberto Mancini se otočil. Nemohl nebo nechtěl se na to dívat.

“Společně?” zeptal se Suko.

“Oukej.”

Přikrývka byla připevněna ke krajům. Museli jsem na to vynaložit trochu síly, ale nakonec jsme trochu trhli a viděli jsme na celé tělo.

Ne, to už nebylo celé tělo. Mrtvému chyběly nohy.

Vypadalo to, jako by mu je někdo ohlodal…

Mlčeli jsme. Byl to šok, který nás držel ve svých pařátech a nepustil nás ani v následujících vteřinách. Něco se ve mně změnilo v led. Měl jsem pocit, že už se nenacházím v reálném světě, protože to, co jsme viděli, bylo odporné a špatné. Bylo to jako úder na solar plexus, a já jsem cítil, že začínám mít závrať. Podlaha byla ještě pořád pod mýma nohama, ale už se začínala třást a já jsem měl co dělat, abych se na ní normálně udržel.

Proč? Jak to?

Vrátil jsem přikrývku zpět, hlavně proto, že jsem se nechtěl dívat dál. Ten pohled byl prostě příliš hrozný, objala mne hrůza a cítil jsem, jak mi krev stoupá do hlavy. Zrudl jsem.

Levou ruku jsem si tiskl na žaludek. Nebylo mi zrovna zle, ale ten těžký kámen se nedal odstranit, protože v duchu jsem měl před očima pořád ten hrozný obrázek.

Narovnal jsem se a nepodíval jsem se na Suka, ale na Umberta Manciniho, který také nebyl s to nic říci. Seděl na prosté dřevěné židli, a pohled upíral buď do prázdna nebo někam do svého nitra.

“Tak to je ten problém,” slyšel jsem Sukův drsný šepot. Zavrtěl hlavou. “Zatraceně, Johne, já… já… mám s tím potíže.”

“Já také.”

Nemohli jsme udělat vůbec nic. Mohli jsme jen čekat, co nám řekne Umberto Mancini, až se zase nějakým způsobem vzpamatuje. Plakal, ale byl také plný nenávisti. Viděli jsme, že má ruce sevřené v pěst. Oči měl úplně bezvýrazné, rty sevřené.

“Byl to můj syn,” zašeptal. “Byl to můj milovaný Fredo a oni ho zabili.”

“Nejen nožem.”

“Ano.”

“Co se stalo s těma nohama?”

Mancini pokrčil rameny. “Vím, že vás to oba šokovalo, vidím to na vás. Ale také vím, kdo jste, a vím, že jen vy mi můžete pomoci. Vy dva se budete muset o ten případ postarat.”

“Jak jste na to přišel?”

Mancini se zvedl. Přitom se třásl. Potom jeho tělem projelo škubnutí. Ještě jednou pohlédl do ztuhlé tváře svého syna. “Přišli jste na to, co se stalo s těma nohama?”

“Ani jeden z nás není lékař, abychom mohli vyslovit

nějaké lékařské stanovisko.”

“Ano, to vím. Ale na to, abyste to poznali, nemusíte být lékaři. Několikrát jsem si to prohlížel, a přitom mne napadlo to, co vám jistě také došlo. Ty nohy nebyly odděleny čistým řezem, pánové. Ten, kdo to udělal, nebyl lékař, nebyl odborník. Byl to někdo jiný.”

“Máte nějaké podezření?” zeptal jsem se.

Mancini se předklonil a zároveň pokrčil rameny. “Co to znamená podezření? Našel jsem svého syna jako obyčejnou mrtvolu. To měl ještě nohy. Později už je neměl.”

“Proč ne?”

“Já nevím.”

“Nemůžete být konkrétnější?” zeptal se Suko. “Někdo přece musel k mrtvole vašeho syna přijít, když jste ho uložili.”

“To nebylo tady.”

“A kde tedy?”

“V mém domě, ve kterém bydlím s rodinou. Leží mimo, dost o samotě, to bych rád dodal. Ale snažně vás prosím, myslím…” Udělal přestávku a zavrtěl hlavou. “Víte, co mi řekli?”

“Ne.”

Umberto Mancini ze sebe se slzami v očích vypravil odpověď.

“Řekli mi, že nohy mého syna neodřezali, ale že je někdo snědl. Ano, to musel udělat někdo, kdo… Bože, to nepochopím a nechci to ani vyslovit!”

Ale vyslovili jsme to my a přitom jsme se na sebe podívali. Suko pronesl tichým hlasem:

“Ghoul, nebo dokonce několik ghoulů.”

Přesně toho názoru jsem byl i já. Při té myšlence mi začalo být lehce zle. Ghoulové jsou asi to nejhorší, co si člověk v hierarchii démonů může představit. Byly to odporné zrůdy, požírači zdechlin, kteří často sídlili na starých hřbitovech a prohledávali tam hroby. Suko i já jsme s nimi měli ty nejhorší zkušenosti.

Umberto Mancini nás pozorně sledoval a také zaregistroval, že napjatě přemýšlíme. “Když tak pozoruji váš výraz, řekl bych, že asi víte víc.”

“Snad,” prohodil Suko.

“To mi nepomůže.” Rozpřáhl ruce, jako by nás chtěl obejmout.

Převzal jsem slovo. “Vraťme se ještě do domu, kde jste uložili svého syna. Jak jste nám říkal, stalo se to právě tam. Nevím, jak je váš dům zajištěn, ale ta zrůda se tam musela nějak dostat. Zjistil jste nějaké vloupání?”

“Zrůda, říkáte?”

“Ano, samozřejmě.”

“Ne, do domu určitě nikdo nevlezl. Aspoň jsme nenašli žádné stopy. Viděli jsme jenom, co se stalo synovi, a to bylo zlé i tak dost. Bylo to prostě příšerné. Radili jsme se potom, co podnikneme. Přivolal jsem k tomu Luigiho Serrana, kterému důvěřuji, a on potom něco vymyslel. Navrhl, abychom mého mrtvého syna převezli sem do tohoto bytu. Serrano ho pro mne pronajal, aby tak zároveň roztáhl tykadla. Přišel na vás a vysvětlil mi, že nejste právě nejlepším přítelem organizace, podléhající Loganu Costellovi.”

“To nelhal. Neobjevil jste tedy žádné vloupání, pane Mancini?”

“Ne.”

Suko měl otázku. “Ta otázka se vám může zdát zvláštní, ale neleží váš dům náhodou v blízkosti nějakého hřbitova?”

Mancini vytřeštil oči. “Jak… proč hřbitov?” zašeptal místo odpovědi.

“Ano nebo ne?”

“Ne!”

“Takže v blízkosti není žádný hřbitov?”

“Už jsem vám to přece říkal.”

“Tak to stojíme před záhadou.” Mancini kývl.

“To jsem si myslel. Nečekal jsem od vás zázraky, ale chtěl bych vás ještě o něco poprosit.”

“Prosím.”

Podíval se na mne. “Věřte mi, pane Sinclaire, to, co teď uslyšíte, se mi říká velmi těžce.” Odkašlal si. “Když se na svého syna podívám, připadá mi, jako by ta… ta zrůda byla vyrušena. Rozumíte mi?” Podíval se na nás.

“Myslíte, že se ta zrůda ještě jednou vrátí?” zeptal se Suko.

“Ano, to si myslím.”

“To se může stát.”

“Proto by možná bylo dobré, kdyby tady někdo tajně držel stráž ne?”

I když v místnosti ležel mrtvý, nemohl jsem se ubránit úsměvu. Nahlas jsem se nadechl. “Když to tak říkáte, máte jistě na mysli jednoho z nás, mám ten dojem.”

“Ano.”

Přemýšleli jsme. Suko kývl; souhlasil. Ani já bych proti tomu nic neměl, když nás Manciniho řeč odvedla pryč od tohoto tématu.

“Napadlo mne ještě něco,” zamumlal muž. “Možná to není důležité, ale můj syn znal ženu, nějakou podivnou osobu, která u nás byla i krátce po jeho smrti. Chtěla ho vidět, my jsme jí ukázali jeho tělo a ona u něho několik minut stála na výraz úcty. Rudovláska, žena, která by uměla muže dohnat k šílenství.”

“Znáte její jméno?”

“Bohužel ne.”

“Váš syn nikdy…”

“Chtěl. Ale ještě si nebyl jistý.” Mancini se starostlivě zamračil. “Měl v úmyslu nám tu ženu představit. Mně a mé ženě. K tomu však už nedošlo. Znám ji jenom z vyprávění, a moje žena, no ano,” pokrčil rameny, “je ve stresu a nemůže si na to jméno vzpomenout, i když jí ho syn řekl. Proto skutečně tápu ve tmě.”

“Podezříváte tu rudovlásku?” zeptal se Suko.

“Ne!” zašeptal Umberto Mancini. “Člověku se přece nedá nic tak perverzního připisovat.”

To měl v principu pravdu. Ale ghoulové nebyli lidé, i když jako lidé vypadali. Dokázali se sice přestrojit, ale něco se jim odstranit nedařilo. Jejich pronikavý mrtvolný zápach. Citlivý nos je rozeznal, i kdyby vystupovali jako nevím kdo.

Suko ani já jsme nechtěli zklamat Manciniho důvěru, a tak můj přítel řekl: “Já převezmu stráž.”

Obchodníkovi spadl kámen ze srdce. “Tak to už jste dva.”

“Kdo je ten druhý?”

“Náš přítel Serrano. Také on se nabídl, že tu zůstane na hlídce. Ale ne tady, nýbrž venku, jestli proti tomu nebudete nic namítat.”

Pokrčil jsem rameny a prohodil. “Ty jsi šéf, Suko, ty to musíš vědět.”

“Promluvím si s ním.”

Mancini kývl. “Tak to půjdu,” řekl. Ještě než tak učinil, sklonil se nad obličej mrtvého syna. Dotkl se rty jeho čela a my jsme viděli téci po jeho tvářích slzy.

Doprovodil jsem Manciniho ven. Na chodbě stál Serrano. Protože i Suko vyšel ven, vysvětloval mu, že budou mrtvého hlídat dva. Serrano s tím víc než souhlasil, vypadal, jako by se mu ulehčilo.

Máte strach?” zeptal se Suko.

“A jaký!”

“Před čím?”

“Před tím, co nesmí být.” Inspektor pokrčil rameny.

Ještě jednou jsem mu ze dveří kývl, potom jsme sestoupili po úzkém schodišti dolů, Mancini se svěšenou hlavou, neschopen potlačit slzy.

Jeho vůz, tmavý benz, parkoval na malém zadním dvorku. Vedle něho postával muž v šedé uniformě, řidič.

Mancini mi podal ruku.

“Najděte tu svini, pane Sinclaire. Najděte tu bestii!”

“Můj partner a já uděláme to nejlepší, co bude v našich silách.”

Kývl a odešel. Řidič mu otevřel dveře vozu.

Debora strávila zbytek noci ve svém druhém obydlí, na hřbitově. Přijela až těsně k přeplněnému hřbitovu a vytáhla mrtvolu z kufru auta.

S ní na rameni se vydala tam, kde měla uloženy

“zásoby”.

Ve tmě působil hřbitov pochmurným dojmem. Půlměsíc stál uprostřed oblohy, na které nebyl ani mráček. Svítil z oblohy jako na špičku postavený srp a jeho bledé světlo se dokonce postaralo i o stíny, které vrhaly šikmé náhrobní kameny, staré kříže a také železná mříž, která dělila hřbitov na dvě poloviny. Cestičky už tu nebyly, jen úzké stezky, které se chaoticky křížily. Udělala je sama Debora. Zlikvidovala plevel a jakékoliv jiné porosty, a také tohoto časného jitra proklouzla jako stín pochmurným okolím. Teď už se nemusela skrývat.

Její druhá existence se drala na povrch.

Její obličej se změnil, tváře se jí naduly, jako by je

někdo nafoukl. Šla přikrčená a nezmírnila tempo.

Na hřbitově bylo místo, kde stály náhrobní kameny zvlášť těsně vedle sebe, jako by je někdo sesbíral a postavil přesně na toto místo.

Tam se obvykle zdržovala.

Mrtvý ještě pořád ležel na jejích ramenou. Zůstal tam, i když se narovnala a obličej držela proti větru, který jí cuchal dlouhé vlasy a hrál si s nimi. Otevřela ústa. Už to nebyly normální rty; byly roztřepené, jakoby roztrhané. Pohnula jazykem, a tu se dopředu vysunul tlustý chuchvalec, přesně mezi změněné zuby, které vypadaly jako malé upíří zuby, tak byly ostré.

Debora zase jednou zvítězila a měla z toho radost. Dovedla skvěle zamést své stopy, dokonce ani policisté při kontrole nic nezpozorovali. Lidé jsou hloupí, jsou to ignoranti, nechtějí jednoduše brát na vědomí, že existují věci, které se rozumem nedají vysvětlit.

Ženský ghoul se sehnul. Vypadalo to, jako by Debora zmizela mezi dvěma náhrobními kameny. Byly zvětralé,

protože na tomto zapomenutém hřbitově stály už velmi dlouho. O tohle místo se už nikdo nezajímal. Dokonce i pro milenecké páry byl příliš tajemný.

Její sehnutí mělo smysl. Ještě než shodila mrtvolu do trávy, natáhla nohu stranou a šlápla na jisté místo.

Země se před ní otevřela.

Kamenný poklop se posunul stranou, země a tráva také a v zemi se otevřela hluboká jáma. Bylo z ní cítit odporný mrtvolný pach, který by normálnímu člověku vyrazil dech, ne však takovému stvoření jako byla Debora. Pro ni byl tenhle zápach jako nejlepší parfém, a dokonce ho tak i používala.

Mrtvola sklouzla do zejícího otvoru.

Na cestě do hlubiny narážel mrtvý všemi svými údy do stěn, potom dopadl a ozvěna zpřerážených a polámaných kostí zněla pro rudovlásčiny uši jako rajská hudba.

Podívala se dolů.

V jejím obličeji to ještě křečovitě pracovalo. Na čele i na tvářích se jí vytvářel sliz. Husté kapky jí pomalu stékaly k bradě.

Otřela si je, zatřepala rukou a dívala se, jak kapky mizí v tmavé hlubině hřbitova.

Znovu se věnovala vstupnímu otvoru. Přitáhla páku k sobě, a tu uslyšela zasténání, se kterým kámen sklouzl zase na své místo.

Debora byla víc než spokojená. Podívala se k nebi.

Byla to doba ranního rozednívání.

Měsíc zvolna bledl. Nebe bylo světlejší a světlejší; nový den zdravil svět.

Také pro ni by to měl být dobrý den, tím si byla Debora jistá. Měla v ohni ještě jedno želízko. Pomyslela na Freda, který se do ní tak neskutečně zamiloval a nic netušil. Že ho odklidili z domu Manciniových, to věděla. Nakonec ho nepozorovala nadarmo. Věděla také, kde Freda uložili.

Debora se těšila na zlodějskou návštěvu…

Jel jsem k Yardu a cestou jsem vnímal sám sebe. Zní to sice zvláštně nebo možná směšně, ale byla v tom určitá metoda, protože jsem člověk, který si podrobně všímá svých pocitů.

Poněvadž jsem si svých pocitů vždy všímal, časem se proměnily ve skutečný šestý smysl a zřídkakdy mne nechaly ve štychu.

Z tohoto případu jsem neměl ani tak špatný pocit, jako spíš velmi tísnivý, což jsem bral jako vyšší stupeň zla. Bylo to jistě dáno tím, že všechno ukazovalo na ghoula, na ženského ghoula, který se rafinovaně vmísil mezi lidi, takže není nápadný. A to bylo na celém případu to nejhorší. Takhle nebylo možné ho chytit, protože se šikovně držel v pozadí.

Bylo dobré, že Suko zůstal u mrtvoly. Také já jsem vycházel z toho, že ghoul bude chtít svoji hostinu dokončit, když už ji začal. Pak by mu měl Suko zkřížit cestu a snad ho i seznámit s démonským bičem.

Já jsem měl vlastně v úmyslu něco jiného, protože jsem se chtěl zajímat o Manciniho firmu. Od našich expertů jsem se chtěl dozvědět, jestli tady existuje nějaké spojení na mafii. Takové typy jako Logan Costello sáhnou občas velmi rádi po démonickém pomocníkovi. Právě u něj by to nebylo nic nového. Během jízdy zazvonil mobilní telefon.

Trochu zlostně jsem ho zvedl, protože přerušil mé myšlenky, hněv však zmizel, když jsem uslyšel Glendin hlas.

“Kde jsem tě zastihla, ty tuláku?”

“Na King’s Road.”

“Skvělé, to budeš brzy tady.”

“Toužíš po mně?”

“Já ne, sir James.”

“Proč?”

“Má dámskou návštěvu, která ti asi poví něco moc zajímavého, myslím.”

“Co to je, to mi asi nemůžeš říci nebo ano?”

“Nemohu.”

“Oukej, tak za chvilku.”

Bylo to trochu přehnané, protože jsem zůstal trčet v městském provozu. Někde v Londýně je vždycky zácpa, v jakoukoliv dobu. Dopravní zácpy patří k tomuto městu jako holubi k Benátkám. Měl jsem tedy čas přemýšlet o tom, jakou návštěvnici mi asi chce sir James představit. Bylo to čistě teoretické, protože jméno té ženy jsem určitě neznal…

Znovu se to pohnulo. Dokonce docela zčerstva. Svůj slib jsem však dodržet nemohl, a tak to trvalo dost dlouho, než jsem se Glendě zase mohl podívat do očí.

“Sir James se po tobě už dvakrát ptal.”

Přikývl jsem.

“V tom případě mi měl dát k dispozici vrtulník. Ještě pořád mi nemůžeš říci, o co se tu vlastně jedná, předpokládám.”

“Ne.”

Už jsem neměl čas ani na šálek kávy. Pokrčil jsem rameny, opustil jsem Glendu Perkinsovou a krátce na to jsem stál v kanceláři svého šéfa, který byl k mému údivu sám.

“Myslel jsem, že máte…”

“Paní Brandiová právě odešla na toaletu.”

“Takže se jmenuje…”

“Ano, Sophia Brandiová.”

Siru Jamesovi se, jak se zdálo, nelíbil výraz mého obličeje, protože se zeptal: “Máte nějaké připomínky, Johne?”

“Ne, vůbec ne, sire, snad jenom to, že v posledních hodinách jsem toho italského zažil už dost.”

“Rozumím. Přicházíte zřejmě od toho Umberta Manciniho. Jestlipak vám to k něčemu bylo?”

“To si myslím.” Protože mne sir James napjatě pozoroval, pokračoval jsem: “Jestli se nepletu, máme zase jednou co dělat s ghoulem.”

Posunul si brýle.

“Aha, s ghoulem.” Jeho hlas zněl ploše, věděl jsem však, že se zlobí, protože měl tyhle požírače mrtvol stejně rád jako já.

Chtěl jsem ho do případu zasvětit, ale už jsem se k tomu nedostal, protože Sophia Brandiová se vrátila zpátky. Byla to žena, jejíž věk bych se neodvažoval hádat. Tmavé oblečení ji navíc pravděpodobně dělalo starší. Bylo vidět,

že si ty věci neoblékla kvůli módě, ale na znamení smutku. Její obličej, orámovaný tmavým šátkem, vypadal ještě bledší. Pod tmavýma očima měla modročerné kruhy a rty se jí chvěly.

Nervózně pohnula rukama, když mne uviděla, ale já jsem v jejích očích odhalil něco, co bych nejraději označil pojmem “železná vůle”. Z téhle truchlící ženy vyzařovalo něco, co budilo respekt.

Když mi podávala ruku, zvládla dokonce něco jako úsměv.

Sedli jsme si, signora Brandiová se napila vody a byla

připravena mluvit.

“Ztratila jsem svého muže Carla Brandiho. Byl zavražděn v naší restauraci.”

Po tomhle úvodu jsem oněměl. Sir James si všiml mého udiveného pohledu, domyslel si, co si myslím já, a proto se otočil k vdově.

“Prosím vás, paní Brandiová, vyprávějte vrchnímu inspektorovi Sinclairovi všechno pěkně po řadě tak jako mně. Vím, že to pro vás není snadné, ale nezbývá nám nic jiného.”

Přisvědčila.

“To máte asi pravdu. Je to ale…” Pokrčila rameny a udělala krátkou pauzu. “No, asi to musí být.”

“Máme-li vám pomoci, tak ano.”

Na okamžik bylo ticho. Vdova přemýšlela. Bojovala přitom se slzami, ale držela se. Potom začala mluvit, a já jsem se dozvěděl příběh, který začínal jako gangsterské drama, který však, když jsem si vyslechl jeho konec, nabyl úplně jiné podoby.

A poslouchal jsem velmi pozorně, zatímco v mé hlavě už to začínalo tikat. Tam už naskakovala nějaká spojení. Vlákna se sbíhala a splétala se do jednoho celku.

Obrázek byl ještě trochu nejasný, ale už to bylo nabíledni.

“Víc vám toho říci nemohu,” zamumlala žena. Vytáhla papírový kapesník a vysmrkala se.

Měl jsem ústa zavřená, ale nepřehlédl jsem pátravý obličej svého šéfa. Cítil jsem potřebu položit první otázku.

“Mohl bych vás ještě jednou poprosit o popis té rudovlasé ženy, paní Brandiová?”

Dostal jsem ho. Vdova popsala záhadnou návštěvnici velmi podrobně, a zatímco hovořila, padaly moje poslední pochybnosti.

Ta žena v restauraci musela být totožná s osobou, o které vyprávěl Umberto Mancini.

“Díváte se na mne tak zvláštně, pane Sinclaire. Udělala jsem vám něco?”

Pokusil jsem se úsměvem rozehnat její obavy.

“Ne, neudělala jste mi vůbec nic. Jenom jste mne

přivedla na stopu.”

“Vy tu ženu znáte?” zeptal se sir James.

“Možná.”

“Jak se jmenuje?”

“To nevím.”

Sophia Brandiová nás strnule pozorovala. “Vy… vy jste tu osobu také viděl?”

“Jen jsem o ní slyšel.”

“Ach tak.”

Znovu jsem se k ní otočil. “Dokážete si představit, proč odnesla mrtvé tělo vašeho muže?”

“Vůbec ne. To… to mi nejde do hlavy. Co mohla chtít

dělat s mrtvolou?”

Mohl jsem jí říci, co ghoulové zamýšlejí s mrtvolami, ale raději jsem mlčel.

“Víte, pane Sinclaire, kdyby mi neukradla tělo mého muže, mohla bych mu obstarat řádný křesťanský pohřeb, takhle je to ale všechno zmařeno. Nemohu ho ani pochovat do země. Ti psi chtěli naši restauraci, my jsme ji měli prodat a zůstali bychom tam jenom jako obchodní vedoucí. To můj muž nechtěl. Bránil se a oni ho zastřelili, ano, zastřelili ho. Na tom trvám. Nezměním svůj názor jako tolik jiných svědků. Jestli nejsou muži schopni bránit se proti takovému násilí, budou to muset udělat ženy!” Hovořila se vztekem v hlase a její obličej zase dostával barvu.

“Ale toho se já vzdávám. Jedná se mi výlučně o mého muže, o jeho mrtvé tělo. Musí najít místo svého posledního odpočinku v posvěcené půdě. Vzala ho, aby zametla stopy? To by přece bylo nelogické. Museli přece vědět, že budu Carla postrádat a že to oznámím.”

“To určitě ano.”

“Potom nechápu smysl toho všeho.”

Ten já už jsem pochopil, ale vysvětlení jsem si nechal pro sebe. Nechtěl jsem ji šokovat.

“Dokázala byste ty dva muže identifikovat?” zeptal se sir James.

Sophia Brandiová prudce přikývla. “Jistě. Na to se

můžete spolehnout.”

“Jste na to připravená teď?”

“Proto jsem k vám přišla.”

“Dobrá, dám příkaz, aby se o vás někdo postaral. Bude to specialista z identifikačního oddělení.” Sir James sáhl po telefonu. Viděl jsem tvrdý výraz v obličeji návštěvnice. Tahle žena se sebou cloumat nedá. Byla odhodlána bojovat a já jsem obdivoval její odvahu.

Po telefonické domluvě se sir James obrátil znovu k paní Brandiové. “Objeví se tu náš člověk, který s vámi projde karty. Vycházíme z předpokladu, že vrahové jsou členy mafie.”

“Samozřejmě.”

“Máme jich zaregistrováno několik.”

“Nemusíte říkat jména, stejně je neznám.”

“To je běžné.”

“A nevím ani, jak se jmenovala ta žena. Musela ale vyčkávat někde blízko, protože jsem viděla, jak jí dávají zprávu a ona se brzy na to objevila. Dokonce překvapivě brzy.”

Měl jsem ještě jednu otázku. “Jinak vám na té osobě nebylo nic nápadné?”

“Ne.” Paní Brandiová se na mne trochu udiveně podívala. “Co tím myslíte?”

Hledal jsem správné slovo. “To je těžké, paní Brandiová, mám na mysli třeba pach. Necítila jste něco z té rudovlasé ženy?”

“Co to říkáte?” Strnule na mne hleděla. “Jak… jak tomu mám rozumět?”

“Jak jsem to řekl. Pach.”

“Máte na mysli parfém?”

“Třeba.”

Sophia Brandiová se na okamžik zamyslela. “Ne, ne, i o ničem takovém nevím. Tomu nevěřím. Parfém ne…”

“Ani nic jiného?”

“Co?”

Jen jsem se usmál. “Už nic. Zapomeňte na to. To byl jen takový nápad.”

Naštěstí se po krátkém zaklepání otevřely dveře. Do kanceláře vstoupil kolega z identifikačního oddělení.

Byl už starší, působil důvěryhodným dojmem a sir James mu vysvětlil, o co se vlastně přesně jedná.

“To už společně nějak zvládneme,” prohodil k paní Brandiové, když ji pozdravil. “Kdybyste šla laskavě se mnou.”

“Ano, samozřejmě.” Vstala a křečovitě se na nás usmála. “Ráda bych vám poděkovala za to, že jste mne aspoň vyslechli.”

“My musíme poděkovat vám,” opáčil sir James. “Jestli si na něco vzpomenete, hned se na nás obraťte.” Ukázal na telefon. “Pro vás jsem vždycky k zastižení. Než se budete vracet domů, ještě si promluvíme.”

“Jsem vám plně k dispozici, pane.”

Podala siru Jamesovi ruku a mně také. “Zkuste všechno, pane Sinclaire, abyste našel mého muže i ty zatracené vrahy. Budu svědčit.”

“Můžete se na mne spolehnout.” Počkal jsem, až se za ní a za naším kolegou zavřou dveře, a zhluboka jsem se nadechl. “Velmi odvážná žena, sire.”

“To máte pravdu, Johne.”

“Takže se nám tady objevila vlákna, každé z jedné strany, a vzájemně se propletla. Teď už jsme na stopě.”

“To ano.” Potom se usmál. “Máte ještě něco na srdci, jak se na vás tak dívám.”

“Máte dobrý postřeh, sire. Divím se ale tomu, že se paní Brandiová dostala zrovna k vám. Nebyl by to případ spíš pro normální kolegy?”

“V principu ano.”

“Ale…”

“Právě ten únos mrtvoly celou záležitost zkomplikoval. Paní Brandiová musela být velmi překvapena. Kolegové si s její výpovědí přinejmenším nevěděli rady. Protože jim to nešlo dohromady, poslali ji ke mně. To, co zažila, neodpovídalo zkušenostem běžných policistů.”

Sir James se rozhlédl po svém psacím stole. “A vy jste to zvládl dobře, myslím si.”

“Asi to tak bude.”

“A teď k té rudovlasé osobě. Podle vašeho názoru je to ghoul?”

“Sire měl byste vidět Freda Manciniho. Anebo raději ne. Ten ženský ghoul ho použil jako svoji potravu, a já se celou dobu pokouším vžít do jeho situace, což je samozřejmě víc než obtížné.”

“Proč?”

“To vám mohu říci. Vycházím z toho, že žádný ghoul svoji potravu jen tak neopustí.”

“Ach, pak…” Můj šéf se podíval přes tlustá skla svých brýlí. “Domníváte se, že on nebo ona se ještě jednou vrátí a dokončí to, co začal.”

“Přesně z toho důvodu zůstal Suko na stráži u Freda Manciniho.”

Informoval jsem ho o tom, že rakev s ostatky je nyní uložena v malém bytě, kde je podle mínění rodiny v bezpečí. “Podle mne to bezpečí není úplné. Ghoul si svoji oběť najde vždycky. To k němu prostě patří.”

“V tom můžete mít pravdu.”

“Určitě mám pravdu, sire, aniž bych se chtěl nějak vytahovat.”

“A co máte v úmyslu, Johne?”

“Už jsem o tom přemýšlel. Každá věc má dvě stránky, tenhle případ samozřejmě také. Budu jej posuzovat z hlediska mafie.”

“Máte na mysli Costella?”

“Ne bezpodmínečně, ale nějaká stopa by mne k němu mohla zavést, řekněme to tak.”

“Dobrá, jsem s vámi zajedno. Ale počkejte ještě, jestli se paní Brandiové nepodaří identifikovat ty zabijáky.”

“To v každém případě.”

Sir James se opřel o opěradlo židle. “Musíme jen doufat, že nám tenhle ghoul hezky rychle přeběhne přes cestu, a nám že se podaří odhalit jeho úkryt.”

K tomu nebylo co dodat…

Luigi Serrano se v úzké chodbě opíral o stěnu a kouřil. Popel odklepával do kovového stojacího popelníku se stopami rzi, který vypadal, jako by ho nikdo moc nepoužíval. Když Suko otevřel dveře, detektiv se otočil. Zašklebil se na Suka, který rozháněl kouř rukou.

“Pakárna, co?”

“Musíme čekat.”

“Jistě.” Serrano ukázal svůj hranatý obličej. “Co vás napadlo, když jste uviděl spodní část těla toho mrtvého? Také jsem ji viděl.”

“Nic.”

Serrano se zasmál. “A já si myslím, že zrovna tohle vám nemusím věřit.”

“To je váš problém.”

“Brzy bude náš společný. Budeme se muset spoléhat jeden na druhého.”

“Také jsem pro,” opáčil Suko. “Máte nějaký plán?”

Muž uhasil cigaretu v popelníku. “Ne, nemám žádný plán. Dostal jsem jen příkaz, to je všechno.”

“Stráž, předpokládám.”

“Přesně tak.”

“S čím počítá Mancini?”

“To mi neřekl. Zatraceně, v první řadě je to otec. Šíleně Freda miloval, musíte ho chápat. A potom přišla tahle rána.” Zavrtěl hlavou. “To mi nejde do hlavy.”

I Suko se teď opřel o stěnu. “Uvažujete ještě pořád o tom, že to může být mafie?”

Serrano pokrčil rameny. Suko tahle gesta znal, ale neměl je rád.

“Poslouchejte, jsme tu jenom my dva. Já jsem policista. Existenci téhle organizace můžete klidně připustit. Kromě toho Logan Costello patří k mým speciálním přátelům. Často jsme s ním přicházeli do styku.”

“Je nebezpečný.”

“I ve svém stavu? Je na tom prý dost špatně.” Serrano pokrčil rameny.

“Nějaký čas byl na kolečkovém křesle, to vím. Ale jak jsem slyšel, teď se mu už daří lépe. Může dokonce chodit.”

“Sám?”

“Snad s berlemi, to nevím.”

“Takže se do všeho zase míchá!”

“Nikdy se do ničeho míchat nepřestal. Kontroluje velký obchod, ale chce mít všechno. Jeho lidé dohlíží na své krajany tady v Londýně. Dívají se po restauracích, to přece víte, které jsou hodně navštěvované a které ne. Kontrolují obchodníky, mají své lidi v hernách a tak. Zajímali se i o Manciniho. Ten s tou organizací opravdu nemá nic společného. Vždycky byl pyšný na to, že je samostatný a že dodává kvalitní zboží. A to se patřičně odráželo na jeho obratu, protože jeho knihy objednávek byly plné.”

“Mafie chtěla převzít jeho obchod.”

“Tak je to.”

“Dobrá, odmítl…”

“To se stalo před rokem. Potom to organizaci začalo být líto a odvezla si Freda.”

“Zabili ho.”

“Bylo to hladké bodnutí nožem. Zezadu. Fredo nevěděl vůbec nic. Byl na místě mrtvý. Jeho otec ho podle starého zvyku vystavil na márách. Stačilo jim jen otevřít dveře, aby ho viděli. Protože potom někdo přišel a ten ho… ten ho…” Serrano si otřel obličej. “To jste nakonec viděli sami.”

“To viděli.”

“Umíte si představit někoho, kdo tohle provedl? Kdo mu odřezal nohy nebo co to s nimi vlastně provedl? Nejsem lékař, ale něco takového…”

Suko pokrčil rameny. “V životě se dějí věci, moc o tom raději nepřemýšlejte.”

Serrano se na inspektora upřeně zadíval. “Tak počkat, nemám nic proti vaší odpovědi, ale chcete mi snad naznačit, že toho možná víte víc nebo už znáte i řešení?”

“To by bylo přehnané, ale něco bych si už představit dokázal, to ano.”

“A co?”

Suko odmítavě zavrtěl hlavou. “Nechme toho.

Soustřeďme se raději na svůj úkol.”

“To budeme muset oba.”

“Ale ne bezpodmínečně spolu tady v tomto bytě, pane Serrano. Já bych mohl mít oči otevřené tady. Nebo mám jít ven a porozhlédnout se tam?”

“Ne.” Odpověď zněla rozhodně. “Proboha! Ne, že bych byl pověrčivý, ale netoužím zrovna po tom být sám s mrtvolou. Naštěstí je v pokoji ledová zima, ale i tak vždycky cítím mrtvolný zápach, i když tenhle ani není moc silný.”

“Tomu rozumím,” řekl Suko. “Ještě něco. Znáte lidi, kteří bydlí tady v domě?”

Detektiv zavrtěl hlavou. “Ne, vůbec ne. Jsou to určitě běžní nájemníci.”

“Dobře.”

“Proč dobře?”

Suko se zasmál. “Chtěl jsem se jenom ujistit, že nás nenapadne někdo z domu. Takže to uděláme takhle: vy se porozhlédnete venku, a já zůstanu tady v bytě.”

Serrano kývl. “Souhlasím. Ohlásím se, když zjistím

něco podezřelého.”

“Udělejte to.”

Detektiv zvedl na pozdrav ruku a vykročil ke dveřím. Předtím, než je otevřel, zapálil si novou cigaretu. Vyšel ven a vyfukoval oblaka dýmu.

Když se za ním zavřely dveře, nastalo ticho. Suko stál a ostražitě naslouchal. Ticho mu nepřipadalo normální, spíš tísnivé. Zdálo se, jako by potlačovalo všechny ostatní zvuky, což bylo asi dáno přítomností mrtvého.

Až dosud znal inspektor jen tuto jednu místnost. To chtěl napravit, a tak se vydal na průzkum bytu. Otevřel první dveře a nahlédl do malé koupelny, která už asi dlouho čekala na renovaci. Vypadala značně opotřebovaně. Kuchyně na tom byla stejně. Nábytek byl pryč. Nebyl tu dokonce ani kuchyňský sporák. Podobně to vypadalo i v ostatních místnostech. Až na jednu poškozenou židli a stejně zřízený stůl nenašel Suko nic, co by prozrazovalo přítomnost nějakého člověka.

Obsazen byl jen jeden pokoj.

A tam právě stála rakev s mrtvým.

Suko otevřel ty správné dveře. Průvan, který tak vznikl, pohnul plameny svíček a ty se nehlučně, strašidelně roztančily. Pokoj se naplnil světlem a stíny a bledý obličej mrtvoly, na který dopadlo světlo, najednou vypadal jako živý.

Suko se nestáhl zpátky. Vstoupil do místnosti k mrtvému a zastavil se u nohou rakve. Dlouho se díval na mrtvolu, čelo zbrázděné vráskami. Potom si prohlédl látku, kterou byly překryté nohy, a natáhl ruku, aby ji odhrnul stranou. Neměl zrovna chuť dívat se znovu na mrtvolu, musel však zjistit, zda se na této hostině skutečně podepsal ghoul.

Pořád bylo ticho. Inspektorovi se dokonce zdálo ještě intenzivnější, a dokonce i on cítil v zádech mrazení, jako by ho někdo šimral malým štětečkem.

Mrtvola už byla cítit, což Sukovu citlivému nosu neušlo. Ještě jednou se nadechl, potom se přemohl a stáhl pokrývku stranou.

Uviděl nohy mrtvého.

Nebo to, co z nich ta bestie nechala. Suko se pokusil reagovat jako lékař, který se takovými věcmi zabývá profesionálně. Vypnul všechny pocity, hleděl na mrtvého a hledal skutečné stopy, které by poukazovaly na ghoula. Znal ty bytosti, a věděl také, jakými zuby jsou vyzbrojeny. Měly vražedný skus, připomínaly skoro piraně, ryby tropických vod, které zlikvidují všechno, co se jim dostane na dosah.

Tady piraně nebyly, ale byli tu ghoulové. Suko uvažoval, jestli to byl ghoul nebo několik ghoulů, a když si uvědomil, že by těch démonických bytostí mohlo být víc, polkl. Jeden ghoul byl špatný, ale kdyby jich bylo víc, znamenalo by to katastrofu.

Položil pokrývku zase přes nohy, o krok ustoupil a sevřel ruce v pěst. Jeho rty tvořily úzkou čárku, žaludek se mu lehce stáhl a čelo měl zbrocené potem.

Svíčky dohořely. Suko si nevšiml, že už dohořívají, ale teď zhasly všechny čtyři plameny najednou. Místnost naplnilo zvláštní a tajuplné pološero. Hodilo se k rakvi a jejímu obsahu.

Suko ani nevěděl, co jej hnalo k tomu, aby se podíval z okna. Bylo za rakví a bylo zataženo závěsem, složeným ze dvou částí. Jen uprostřed zůstala volná škvírka.

Dokonce i při tom mizerném světle, které tady bylo, viděl Suko špínu, která se lepila na látku. Tady by uklízečka měla spoustu práce. Uchopil látku za okraj a velmi pomalu ji táhl na bok. Pohledem sjel na dvůr.

Moc tam toho k vidění nebylo. Zimní, šedá mlha, doplněná početnými hromadami odpadků, které byly u stěn nebo uprostřed dvora. Šedý chodník, na který se ještě lepily líné listy, a průčelí domů stejně šedá jako zem.

Ze silnice se sem dalo dostat průjezdem. Tím musel projet i vůz, který parkoval na dvoře a otáčel se, aby potom řidič mohl vyjet rovnou dopředu.

Suko hleděl na obdélníkovou střechu vozu. Vypadala jako malá, tmavá trampolína. Střecha patřila k terénnímu vozu, jehož značku Suko ze svého postavení nemohl rozeznat.

Bylo to zvláštní, ale nějak se mu ten parkující vůz nezdál.

Stál tam dlouho nebo přijel teprve před chvilkou?

Řidiče Suko neviděl. Ten musel odejít anebo vejít do některého z domů, což bylo snadné, protože do dvora ústila řada zadních vchodů.

Inspektor zůstal asi minutu stát a potom se otočil, protože se nic nedělo. Závěs zase zatáhl a zamyšleně vykročil ke dveřím.

Něco se změnilo. Mezi rakví a dveřmi se zastavil.

Přemýšlel.

Něco zvláštního bylo ve vzduchu, ale Suko nevěděl, čemu to přičíst. Měl prostě pocit, jako by tu došlo k nějaké proměně.

Tady ne nebo…?”

Nemožné se už často změnilo v možné, proto se otočil a podíval se za sebe na mrtvého. Ten ležel v rakvi.

Tiše, bez pohybu. Tak, jak se sluší a patří na mrtvého. Nebyl to zombie, nebyl v něm satanický život, vypadal skoro normálně.

Suko se zase otočil a otevřel dveře.

Sám se pohyboval tak tiše, jako by měl strach z toho, že

někoho vyruší. Když nakoukl na chodbu, nikdo tam nebyl.

Suko vyšel ven.

Ve svém nitru cítil napětí, které vlastně nebylo normální. Takové cítil jen tehdy, když stál před nějakým rozhodnutím. Smysly mu bily na poplach, když se blížil ke dveřím.

Krok za krokem…

Hleděl na ně, nic se nezměnilo, stíny se prodlužovaly

čím dál víc a…

Potom se zastavil.

Připadalo mu, že dostal ránu do žaludku, protože něco se už změnilo.

Serrano kráčel dolů, a necítil se na té cestě dobře. Připadal si, jako by tápal v cizím prostředí, a každý krok, který udělal, mu připadal obtížný. Zdálo se mu, že podpatky se lepí na každý jednotlivý schod, a rukou sjížděl po zábradlí, aniž by se ho vlastně držel.

Tak jako on by si připadal každý, kdo by procházel domem, kde leží mrtvý, každý, kdo by cítil strach a z jehož pórů by se řinul pot.

Když se dostal až na chodbu v přízemí, nadechl se. Zatím nepotkal žádného z nájemníků. Dům mu připadal jako po vymření, jako by zdejší lidé neměli chuť setrvávat nadále pod jednou střechou s mrtvolou.

Ležela před ním chodba vedoucí k domovním dveřím. Ty byly zamčené. Jen dole prosvítal tenounký proužek světla. Nemohl tady čekat věčnost, a tak pokračoval v chůzi.

Přesně po dvou krocích se zastavil.

Zastavil ho šramot, který se ozval za ním. Znělo to, jako by někdo otevřel dveře, které zaškrábaly o podlahu.

Ještě zůstal stát, v duchu napočítal do pěti, potom se pomalu otočil, přičemž zároveň zvedl pravou ruku, aby mohl co nejrychleji vytáhnout zbraň. Z toho důvodu také neměl zapnutý kabát, ale revolveru se ani nedotkl, proto že tu nebyl nikdo vidět.

Byl a zůstal sám…

Zvuk se neopakoval. Serrano pomyslil na to, kolik roztržek už přežil. Mohl se spolehnout na svoji rychlost i reflexy. Bylo zvláštní, že se nikdo neobjevil. Panovalo zase ticho.

Luigimu během posledních minut vyschlo v krku. Na zátylku ho zamrazilo. Cítil nebezpečí, ačkoliv v dohledu nikdo nebyl. Mohlo to být stěnami, které mu připomínaly těžké stíny nebo závěsy, jež se mohou každým okamžikem sesunout dolů a pohřbít ho pod sebou.

Nestalo se tak. Všechno zůstalo tak, jak bylo. Byla to jenom jeho představa.

Luigi pokračoval v cestě.

Když uslyšel další zvuk, pro jistotu vytáhl revolver. Byl to smích, smích nějaké ženy.

A potom se objevila ona sama!

Serrano byl tak překvapený, že mu ruka s revolverem klesla. V obličeji mu škublo, ale nebyl to úsměv, který by mu přejel po rtech, spíš překvapený záškub svalů v obličeji. Zato se smála ta osoba.

A jak se smála!

I když bylo na chodbě špatně vidět, rozeznal ten úsměv. Byla to výzva, která je určena jenom muži, od něhož žena chce něco velmi konkrétního.

Měla na sobě dlouhý kožich, který neměla zapnutý. Pod ním se leskla látka světlých šatů s hodně hlubokým výstřihem.

Kolem hlavy měla záplavu rudých vlasů, a právě ty vlasy se pro Serrana staly znamením a zároveň ústředním bodem rozpomínání se. Neměla přítelkyně Freda Manciniho také rudé vlasy?

Samozřejmě, bylo to tak. Žena s rudými vlasy, jejíž jméno nikdo neznal. Žena, která si s Fredem mohla dělat, co chtěla. Propadl jí.

Neříkala nic, jen hleděla a usmívala se. V očích jí svítilo.

Serrano musel uznat, že perfektně ovládá umění svádět. Přesto v něm zůstala nedůvěra, i když mu to připadalo těžké. Co od něj chce? Zkusí teď na něm zjistit, jak může zajít daleko?

“Ahoj…” řekla. Její hlas byl měkký. Natáhla levou ruku a opřela se o stěnu.

Serrano kývl. “Kdo jsi?”

“Jmenuji se Debora.”

“Aha.”

“Co to znamená, to tvé aha?”

Vlastně musíš zmizet, říkal si Serrano. Musíš utíkat nahoru a oznámit to inspektorovi. Tak to bylo dohodnuto. Ale nemohl. Pohled té osoby ho úplně ochromil. Stál tam a upřeně hleděl, nic víc.

Serrano byl rád, že ze sebe dokázal vypravit obyčejnou otázku. “Co tady děláš?”

“Přišla jsem, abych se rozloučila.”

“S kým.”

“Nahoře leží Fredo.”

“To vím.”

“Chtěla bych se s ním rozloučit.”

Serranovy rty se nepohnuly. Věděl, co by takové rozloučení obnášelo a najednou si vzpomněl na nohy mrtvého, ze kterých nezůstalo skoro nic. Přitom se změnil jeho pohled. Hleděl do ženina obličeje a ptal se sám sebe, jestli by osoba, jako je tahle, mohla vězet za tím strašlivým činem. Tomu nemohl uvěřit, aspoň si to při tomto pohledu nebyl schopen nijak vysvětlit. Stál před ním člověk, žena, velmi atraktivní osoba.

Co udělala? Vyrazila.

Zcela nečekaně. Serrano musel připustit, že ho tím překvapila. Ani nepomyslel na to, že by měl vytáhnout svoji zbraň, protože žena jej jakýmsi chvatem uchopila a otočila. Najednou ucítil za svými zády stěnu. Přitom to Deboru nezastavilo. Táhla jej po stěně dál, a Serrano si nestačil všimnout, jak se otevřené dveře do sklepa přibližují.

Její ruce byly všude. Sahaly po něm, přejížděly nahoru a zase dolů… Serrano se ostře nadechl otevřenými a zkroucenými ústy.

Nechtěl se dát, ale byl to muž, a kdo by dokázal potlačit své geny?

On ne, a postupoval podle toho. Zbraň zastrčil, aniž by o tom nějak uvažoval, a teď měl obě ruce volné. Pod látkou cítil plnost její hrudi. Nádherné měkké poprsí se vztyčenými bradavkami. V tom okamžiku pochopil, proč se Fredo do té ženy zamiloval.

“No pojď, pojď!” dráždila ho. Byla jako divá, dostávala se do extáze, chtěla ho, její stisk byl tvrdší a on nepozoroval, jak moc už se přiblížili k otevřeným dveřím.

Přesně to chtěla. Dál, ještě dál.

“Ano, jsi dobrý!” zašeptala chraptivě. “Ty… ty…jsi správný muž. Dokážu to vycítit. To je jedinečné, to je nádherné. Spolu budeme…”

V očích se jí zablesklo, ale Luigi si toho nevšiml. Nevšiml si ani toho, že se její štíhlý obličej jakoby nafoukl. Byl zaslepený touhou. Zhluboka se nadechl ústy i nosem a ucítil ten pach.

Ne, to nebyl pach, ale zápach.

Nechutný, odporný, jako pozdrav ze staré hrobky, kde pozvolna tlejí mrtvoly. Bylo to poslední varování, které šlehlo jeho mozkem a vrátilo ho do normálního stavu.

Nebo skoro normálního.

Pro Luigiho Serrana už bylo příliš pozdě bránit se. Najednou za sebou necítil žádný protitlak. Už tam nebyla stěna, ale otevřené dveře.

Debora se od něj odtrhla. Zároveň mu uštědřila tvrdý úder a Luigi Serrano spadl dozadu…

To, co potom zažil, mu připadalo jako zpomalená sekvence hlavního představitele nějakého filmu. Na okamžik měl pocit, že exploduje a poletí jako tryskové letadlo. Měl vytřeštěné oči a sledoval, jak osoba před ním vypadá.

Stála v otevřených dveřích. Rozpřáhla ruce a zaujala přímo královskou pózu. Šaty měla ještě více rozhalené, poprsí téměř obnažené, ale Luigi nehleděl ani tak na její tělo jako spíš na její obličej, který teď s atraktivní ženou neměl nic společného.

Natekl, stala se z něj těstovitá maska, z níž vyčnívala zkřivená, chtivá ústa s dlouhými, špičatými zuby jako napínáčky.

Potom spadl.

Pocit exploze a nádherného letu tvrdě skončil, když dopadl zády na kamenné schodiště a tělem mu projela bolest, jako by ho ohnivé plameny trhaly na kusy.

Vykřikl nebo nevykřikl?

Bolest byla silnější. Narazil hlavou do zdi, před očima

měl hvězdičky.

Luigi nevnímal, že se převaluje, naráží obličejem do kamení, ruce si odírá o stěny. Nevnímal, že kůže na zápěstích povoluje a odírá se až na kosti.

Serranovi se zdálo, že svět stojí před zánikem a že není nic, co by ten zánik zastavilo.

Skoulel se po schodišti a zastavil se až pod posledním schodem.

Tam zůstal ležet.

Byl sice ještě člověk, ale pád ho degradoval na pouhý raneček masa a kostí, jakoby slisovaný nebo složený, jako by mu obrovské kladivo rozdrtilo všechny kosti.

Nebylo vidět, zda ještě žije, bylo to jen slyšet. Zdálo se, že jeho hlas vychází z látky kabátu, ne ze rtů, které byly rozbité a krvácely.

Rudovlasá Debora hladce, bez velkého úsilí zvítězila. A chtěla ještě víc.

Tak dlouho stála na konci schodiště, dokud si nebyla jistá, že ze strany Luigiho Serrana jí nehrozí žádné nebezpečí a že na něj může hledět jako na svoji oběť. Měla hlad, který jí bouřil vnitřnosti, a zastavila se na druhém schodu, aby za sebou zavřela dveře.

Nikdo ji nesmí vyrušit.

Naštěstí byl v domě sklep. Ve vlhkém sklepení ji nikdo rušit nebude.

Tak šla dál, tápala z jednoho schodu na druhý a přitom se stále více měnila.

Obličej jí ztloustl. Z pórů se valily páchnoucí kapky a stékaly směrem ke krku.

Také tělo se jí změnilo. Už neměla perfektní postavu. Poprsí zmizelo, bylo v jedné rovině s nafouklým břichem. Připomínala spíš válec než člověka.

Tápala dál a zanechávala po sobě páchnoucí stopy hlenu. Sešla po posledním schodu a zastavila se vedle lidského uzlíčku.

Teď patřil jí.

Z otvoru, který byl kdysi lidskými ústy, vyjel chuchvalcovitý jazyk, obkroužil kolem úst a slízl kapky hlenu.

Debora se sehnula.

Vypadala těžkopádně, ale byla rychlá a natáhla neforemné ruce. Hmátla krátkými, tlustými prsty. Ty se zabořily do mužova oblečení a přejely mu po celém těle.

Nakonec nahmataly to, co Debora chtěla. Nezapomněla na mužův revolver.

Zbraň mohla vždycky potřebovat. Byla natolik

člověkem, aby na to nezapomínala.

Našla zbraň.

Z úst se jí vydralo zasyčení, když si revolver schovávala. Strčila ho někam mezi oblečení. Nelíbilo se jí, že muž leží na boku. Těstovitý pařát se ho dotkl a převalil ho na záda.

Tak to bylo správné.

Cestou dolů Debora rozsvítila.

O světle se tu moc mluvit nedalo, byla to jen pochmurně blikající holá žárovka pod stropem, ale Debora toho využila.

Ďábelsky se zaradovala, když slyšela mužovy nešťastné steny.

Jeho obličej byl strašně potlučený. Několikrát narazil na kamenné hrany schodů i na jiná místa. Rány způsobily podlitiny; ústa měl muž rozbitá, ale oči otevřené. Civěl přímo do obličeje ženského ghoula.

Debora si nebyla jistá, jestli muž vůbec ještě něco rozeznává.

Také ona špatně viděla a odhrnula si mastné prameny vlasů, které jí bránily ve výhledu, stranou. Konečně volně viděla na svoji oběť.

Dělalo jí dobře, když ho viděla ležet a sténat. Naklonila se ještě dál.

Vysunula jazyk z úst.

Mluvení ji namáhalo a nezabránila tomu, aby jí při jejích slovech neskanuly od úst kapky a nepleskly do obličeje zraněného muže.

“Patříš mně,” řekla.

Luigi nebyl s to jí odpovědět. S tak naběhlými rty nebyl schopen mluvit. Když se o to pokusil, vyšlo z toho jen zamumlání.

Její těstovitá pravice zmizela pod kabátem. Ten muž ještě žil, a tak s ním toho moc podnikat nemohla. S živým rozhodně ne.

Vytáhla pistoli.

Jediným trhnutím přiložila zbraň muži k obličeji, aniž by se ho dotkla.

Serrano nebyl schopen klást jakýkoliv odpor. Mohla s ním dělat všechno. To dobře věděla i Debora, a právě to chtěla.

Natáhla kohoutek. A stiskla!

Co se stalo potom, se týkalo jenom jí, ale dělalo jí to dobře, moc dobře…

Suko neudělal nic. Zůstal strnule stát na chodbě, jako by dostal příkaz a chtěl se přesvědčit o tom, že se nemýlí.

Pach rozkladu!

Bylo to tu opravdu cítit rozkladem?

Inspektor to nevěděl. Mohl si to jen namlouvat, nakonec za jeho zády ležela mrtvola.

Ten muž byl mrtvý dva dny nebo víc, Suko to nevěděl

přesně.

Ale ten nový, jiný zápach byl intenzivnější. Byl silnější, podobal se morovému zápachu, který zavanul chodbou a ještě se nevyvětral.

Takový morový puch mohla vydávat jedině nějaká hluboká, stará hrobka, která tu však v okolí nebyla. Zápach tedy musel mít nějakou jinou příčinu.

Jakou?

Suko čenichal dál. Přitom otáčel hlavou, díval se doprava, potom doleva, protože chtěl bezpodmínečně přijít na to, kterým směrem je v úzké chodbičce zápach cítit silněji.

Nebylo možné to zjistit. Mrtvolný puch byl všude stejně intenzivní.

Když Suko překonal první překvapení, začal uvažovat zase racionálně. Vycházel z toho, že nějaká osoba musela vstoupit do tohoto prostoru, když on byl v místnosti u mrtvého.

A protože se tu vznášel ten mrtvolný pach, musel to být jedině ghoul.

Sukovi ztuhl úsměv, když na to pomyslel.

Přesto se chtěl trochu zorientovat a nehlučně se pohnul směrem ke dveřím. Ve světle malé kapesní baterky si prohlédl zámek podrobněji, aby zjistil, že s ním nikdo nic nedělal. Neobjevil sebemenší poškození, ani škrábnuti.

Suko se zase narovnal. Cítil na svých zádech mrazení. Viděl, jak se před ním mezitím se otočil otevřely dveře. Určitě ne samy od sebe, a nebyly to také dveře do místnosti k mrtvému, ale do malého obývacího pokoje.

Na prahu nikdo nestál.

Dveře se otevřely, jako by ho někdo zval. Někdo chtěl, aby vešel do pokoje.

Suko chtěl tomuto přání neznámé osoby vyhovět. Udělal by to stejně, měl to původně v úmyslu, teď byl jenom opatrnější.

Berettu nechal ještě zastrčenou. Bleskurychle by ji vytáhl, kdyby to bylo nutné.

Z pokoje s otevřenými dveřmi dopadal na chodbu úzký proužek světla. Takto osvětlená stěna vypadala jako ostrov. Nesčetné částice prachu teď viditelně svítily jako malý hmyz.

Suko šel dál.

Vědomě přistoupil tak blízko, aby osoba, která na něj čekala, slyšela, že se blíží k cíli. Měla vědět, že přichází, měla zpozorovat, že si ví rady.

Udělal další krok.

Zápach zůstal, i když se trochu změnil a nahradil ho nasládlý parfém. Bylo jasné, že ženský ghoul se snaží skrýt svoji totožnost.

Suko uslyšel ženský smích. Udělal poslední krok.

To už stál přede dveřmi.

Byla to rudovláska, která v tomto případu strašila jako fantom. A cítila se zřejmě výborně, protože její tanec Sukovi připomínal Lízu Doolittleovou z muzikálu My Fair Lady.

Tančila valčík přes celou místnost a ruce přitom měla rozpřažené, jako by objímala svého tanečníka.

Suko tam stál a díval se.

Ta osoba ho musela vidět už dlouho, ale nedala to na sobě znát, otáčela se dál, až se nakonec zastavila a upřeně se na inspektora podívala.

Uklonila se, ještě jednou se usmála a pronesla: “Buď vítán, můj princi…”

Kde asi může být v současné době Logan Costello? To byla důležitá otázka, na kterou jsem musel najít odpověď. Seděl jsem ve své kanceláři a přemýšlel jsem spolu s

Glendou, jejíž pestrá blůza mne odváděla od řešení vlastního problému, a široká, vpředu rozevřená sukně odhalovala její dlouhé nohy, které mizely v lemu kratičkých šortek.

“Ty ho najdeš, Johne.”

“Samozřejmě.”

“Víš, kde bydlí?”

“Ano i ne.”

Glenda si přehodila nohu přes nohu. “Sorry, ale tomu nerozumím.”

Násilím jsem odtrhl pohled od jejích nohou a zamumlal jsem: “Je tady víc možností. Typ jako Costello se nespoléhá jen na jeden byt jako ty, ten má takových útulků na výběr víc.”

“Aha.”

“Ale to přece víš.”

“Při tomhle počasí bych zůstala i v Londýně. To je první závan jara.”

“To ano.” Sáhl jsem po telefonu a díval jsem se přitom na čísla, která mi nadiktovala. Tvořily telefonní číslo, na kterém jsem sice nemohl sehnat Costella, ale byla to jedna z jeho kanceláří. Mafián oficiálně vedl firmu, která se zabývala importem a exportem, ať už se pod tím skrývalo cokoliv. Každopádně vystupoval jako obchodník a zaměstnával i příslušné pracovníky, manažera a běžné zaměstnance. Zajišťovali činnost po všech stránkách a propůjčovali jí seriózní nátěr. Vytočil jsem tedy číslo firmy.

Ohlásila se nějaká žena s kuřáckým hlasem a já ji poprosil, aby mne spojila přímo se šéfem.

“Koho mám ohlásit?”

“Johna Sinclaira.”

“A v jaké záležitosti byste chtěl s panem Sinerim hovořit?”

“To sdělím jemu osobně.”

“Pardon, sire, ale to u nás není zvykem. Musíte mi sdělit důvod, proč voláte.”

Cítil jsem, jak mi krev stoupá do hlavy. Jen s námahou jsem se ovládl. “Řekněte svému šéfovi, že s ním chce mluvit někdo ze Scotland Yardu. Jestli ne, přijedu za ním a osobně si ho odvezu. Je vám to jasné?”

“Okamžik, prosím, pane.” Ženin hlas se neznatelně třásl. Ve sluchátku to zacvakalo, a já jsem každé cvaknutí doprovodil kývnutím. Bylo to něco jako triumfální gesto. Když jsem na chvilku vzhlédl, uviděl jsem Glendin úsměv. Odpustil jsem si však poznámku, protože jsem uslyšel plechový, drsně znějící hlas nějakého muže, který se

představil jako Sineri.

“Tady Sinclair.”

Na okamžik vznikla pauza. “To je ale skvělé, skutečně neobvyklé. Jak jsem si zasloužil tu čest hovořit s nejlepším mužem Scotland Yardu?”

Přešel jsem ironii v jeho hlase a řekl jsem: “Nejedná se o vás, ale o vašeho šéfa Logana Costella.”

“To mne udivuje.”

“Pročpak?”

“Protože tady není.”

“Aha.”

“Na několik týdnů odcestoval do staré vlasti. Jestli se nemýlím, tráví zimu na Sicílii. Jestli ovšem zavoláte znovu tak za čtyři týdny, určitě ho zastihnete.”

“Tak tohle mi mohl říci kdokoliv jiný.”

“No, já vám jen vysvětluji, jak to je. Jinak spolupracujeme s úřady rádi.”

“Samozřejmě,” odvětil jsem ironicky, “velmi rádi.”

“Mohu vám nějak pomoci já?”

“Můžeme to aspoň zkusit. Neříká vám náhodou něco jméno Carlo Brandi?”

Přemýšlel, několikrát to jméno potichu opakoval a potom lítostivě dodal, že mu při nejlepší vůli nic neříká.

“Provozuje restauraci, která je velice oblíbená.”

“Sorry, s tím jste u mne na špatné adrese. Musím si hlídat váhu. Kuchyň mojí země je nejlepší na světě, ale mně můj lékař bohužel naordinoval dietu.”

“Škoda, tak to se asi nedá nic dělat.”

“Tak je to, pane Sinclaire. Ještě něco?”

“Ano!” řekl jsem a dost jsem ho tím překvapil. “Jméno Mancini už jste určitě slyšel.”

“Ale jistě, pane Sinclaire. Je to světoznámý skladatel.

Pamatujete si na hudbu k filmu Inspektor Vlou…”

“Poslouchejte,” přerušil jsem ho, “víte velmi dobře, že tohohle Manciniho nemyslím.”

“A kterého?”

“Umberta Manciniho, toho podnikatele…”

“Hm.”

Krátká pauza. “Copak dělá?”

“Je dovozcem pro mnohé z vašich krajanů. Ovoce, zelenina, pravé italské speciality. Však víte.”

“Je mi líto, znám ho tak málo jako toho Brandiho. Tak se přece jmenoval…”

“Velmi správně.”

Sineri se mě pokoušel vodit po tenkém ledě. Jeho hlas zněl jako hedvábí, když se mne zeptal: “A co se stalo s těmi dvěma muži, na které jste se mne právě ptal?”

“Jeden z nich je mrtvý.”

“Ach, to je mi líto.” Pronesl tu větu tak, že jsem si musel všimnout, že lže.

“Rodina Manciniů je také postižena, protože Umberto ztratil syna.”

Slyšel jsem, jak dýchá. “Když uvážím, že mi to sděluje policista, musím z toho vyvodit, že ti pánové nesešli ze světa přirozenou smrtí.”

“Uvažujete správně.”

Sineri se rozesmál. “Snad nehledáte vraha tady?”

“Ne přímo. Mohlo by se ale stát, že tak získám nějaký

důkaz.”

“Tak v tom vám nemohu pomoci.”

“No dobrá. Přeji pěkný den, pane Sineri.”

“Ano, já vám také. Dejte mi vědět, kdybyste našli vraha nebo vrahy.”

Praštil jsem sluchátkem a Glenda Perkinsová na mně viděla, jak jsem naštvaný. “Výstřel do prázdna. Narazil jsem na žulu.”

“Počítal jsi s něčím jiným?”

“Ne.”

Vstal jsem, zastrčil ruce do kapes a procházel se po kanceláři. “V principu samozřejmě ne, jenom bych rád seděl proti Costellovi a díval se mu do očí.” Podíval jsem se na své boty a pomyslel si, že by taky někdy potřebovaly vyčistit. “To už teď asi nebude možné.”

“Jasně. Schová se.”

“Také nevěříš tomu, že je teď Costello na Sicílii?”

Glenda vysunula spodní ret a zavrtěla hlavou. “Ne, určitě ne.”

Prohlížel jsem si nehty, jako bych z nich mohl vyčíst řešení. “Takže Suko asi zůstane naším jediným želízkem v ohni.”

“Jak to? Zapomněl jsi na Sophii Brandiovou? Ještě si vzpomínám na to, co řekla, Johne. Sám jsi mi povídal, jaká je to pozoruhodná žena, že se na ni můžeme spolehnout. Vzpomeň si na to.”

Odmítavě jsem zavrtěl hlavou.

“Ne, to je…”

Někdo zaklepal, potom se dveře sekretariátu otevřely. Viděli jsme to, protože dveře kanceláře nebyly dovřené. Do předpokoje vstoupili muž a žena. Sophia Brandiová a kolega z identifikace.

Na jejich obličejích bylo vidět, že byli úspěšní. Sophiin výraz vyjadřoval triumf a temné odhodlání. Ona také vstoupila do kanceláře jako první. Dvakrát na mne lehce kývla hlavou.

“Úspěch?” zeptal jsem se.

“Ano, našli jsme je!”

Podíval jsem se na kolegu, ten se usmál a přisvědčil. Potom přede mne na psací stůl položil dvě fotografie. Glenda a já jsme se nad ně naklonili. Viděli jsme obličeje, pátrali jsme ve své paměti, ale já jsem si musel přiznat, že jsou pro mne cizí.

Jeden z nich se jmenoval Manfredo Cattani, měl úzký, trochu tvrdý obličej a vlasy hladce sčesané dopředu. Jeho pohled se mi nelíbil.

Byl jaksi přátelsky zákeřný.

Druhý týpek se honosil jménem Donaldo Lucca. Kulatý obličej, velké oči. Měl široký obličej, hranatou bradu, a vlasy jemné a střapaté.

Sophia Brandiová zabodla pravý ukazováček do Luccasovy fotografie.

“To je ta svině. To je ten vrah, který tak brutálně zastřelil mého muže.”

“Jste si jistá?”

“Ano!”

Otočil jsem se znovu ke svému kolegovi. “Dobrá práce,” pochválil jsem ho.

“Řekněte to signoře Brandiové.”

Odmítavě zavrtěla hlavou, a já jsem vyslovil další otázku, která pro mne byla velmi důležitá.

“Kde ty dva chlápky najdu?”

Kolega zafuněl a pohrával si s brýlemi. Držel je za jednu nožičku a otáčel jimi sem a tam. “Přesně to je náš problém, pane Sinclaire.”

Nechtěl jsem s tou odpovědí spokojit a namítl jsem:

“Neměl by to být velký problém?”

Jemně se usmíval, i když odpovídal. “Pracujeme na rozluštění.”

“To ale může trvat,” prohodila Glenda. Muž pokrčil rameny.

Já jsem však zavětřil. “Takže existuje šance, že odhalíme pobyt těch dvou mužů?”

“To určitě.” Muž se zahleděl na telefon. Teď jsem si vzpomněl na jeho jméno. Jmenoval se Baker. “V našem registru jsme našli víc než tyhle dva obrázky. K tomu máme ještě několik karet plných informací. Byli trestáni pro několik trestných činů. Lucca pro ublížení na zdraví,

Cattani pro krádeže. Teď mají oba dva pracovat v jedné pizzerii, to vím od kolegů. Jestli je to pravda, to nevím.”

“Ten hnusný krám určitě patří Costellovi.”

“Předpokládáme to.”

“Jak bychom to mohli zjistit přesně?”

Baker se podíval na hodinky. “Myslím, že to nebude trvat déle než deset minut. Příkaz vydal sir James, a když vydá povel kocour, myši mají naspěch.”

“To je velmi delikátně řečeno.”

Sophia nás mezitím poslouchala. Seděla na Sukově židli. Najednou se ozvala. Udělala to jako ve škole, zvedla pravou ruku. “Chtěla bych vás o něco poprosit,” řekla tiše.

“Jestli zjistíte, kde ti muži jsou, ráda bych byla přitom, když je budete odvádět. Bylo by to možné?”

Otázka platila mně, a tak jsem na ni musel odpovědět já, což mi však nebylo vhod. Pootočil jsem se a trochu jsem zkřivil rty. “Může se tam něco přihodit a vy tam pak můžete přijít k úhoně.”

“Ne, to se nestane, pane Sinclaire. Uvědomte si, že mne ti dva muži neznají. Ale já jsem je viděla. Mohu je identifikovat, oni mne ne.”

“To je něco pro tebe, Johne,” zašeptala Glenda.

Ať už jsem chtěl nebo ne, musel jsem souhlasit.

O Sophii se skutečně nevědělo, že je svědkyní vraždy, ale neuvědomila si jedno.

“Myslím, že oba ve vaší restauraci nebyli poprvé. A dovedu si představit, že vás už někdy zdravili jako hosté.”

Vdova zavrtěla hlavou.

“Na to bych si vzpomněla, pane Sinclaire. Ti dva u nás ještě nikdy nejedli.”

“Ale to nebezpečí tu přesto zůstává. Vrahové se na svoji práci připravují předem. Možná si předtím prohlédli vaši fotografii, paní Brandiová.”

“To asi ano. Také bych nechtěla jít dovnitř. Ale ukážu vám zvenku, jestli to jsou nebo nejsou oni. Bylo by to možné?”

Přemýšlel jsem. Ta žena si už toho prodělala dost. Nebude tedy správné, když ji vezmeme s sebou a přitom ji budeme držet mimo zónu nebezpečí?

“Řekněte ano!”

“Dobrá, paní Brandiová. Můžete s námi. Ale do obchodu nepůjdete.”

“To vám slibuji už teď.”

Přišla další návštěva. Vstoupil jeden z Bakerových kolegů a v závěsu za ním sir James. V následujících minutách jsme dostali přesně ty informace, které jsme potřebovali.

Pizzeria patřila k největším obchodům v Londýně. Její majitelé ji úmyslně pojmenovali NAPOLI. Ležela přímo v centru města, nedaleko Piccadilly, a sir James se obával, že bude určitě úplně plná.

“Že to nebude jednoduché, je nám všem úplně jasné,” prohodil. “Teď zbývá jen otázka, jak budeme postupovat. Dal bych přednost utajené ofenzívě.”

“Co to má být?”

“Obklíčíme podnik zvenku tak, aby to nebylo nápadné.

Potom někdo vejde dovnitř.” Při řeči se na mne podíval.

“Oukej, rozumím.”

Sir James se podíval na hodinky. “Za půl hodiny jedeme.”

“Vy také, pane?”

“Ano.”

“Potom vezměte s sebou paní Brandiovou, prosím!” Couvl. “Promiňte, tomu nerozumím.”

Sophia Brandiová mu vše rychle vysvětlila a sir James souhlasil. “Můžete s námi, ale slíbíte mi, že zůstanete ve voze.”

“Jistě, pane, to udělám.” Na okamžik přimhouřila oči, ve kterých se jí leskly slzy. “Chtěla bych jenom vidět, že jsou vrahové mého muže dopadeni. Mrtví nebo živí…”

NAPOLI skutečně nebyl jeden z těch pajzlíků, ve kterých se prodává pizza a kterých jsou v Londýně stovky. Tenhle lokál měl styl, pokud se něco takového dá říci o podniku, kde se podává rychlé občerstvení.

Sir James zalarmoval kolegy z oddílu rychlého nasazení, a ti obstoupili budovu tak, že za prvé nebyli vidět a za druhé nemohl nikdo vstoupit dovnitř, aniž by ho někdo z nich neviděli.

Podnik nebyl přímo na ulici, byl na galerii pasáže, kam lákali turisty i další majitelé podniků. Dalo se tam koupit všechno, co člověk v zásadě vůbec nepotřebuje, a kdo měl hlad, mohl si pochutnat na pizze.

Nešel jsem na galerii sám. Sophia Brandiová šla se mnou. Dva kroky za námi šli dva příslušníci oddílu rychlého nasazení, kteří se nelišili od ostatních lidí procházejících pasáží.

Vdova šla po mojí pravici. Otočil jsem se a podíval jsem se jí do obličeje, ze kterého nezmizel tvrdý výraz. Rysy jí poznamenal zuřivý, nepotlačitelný vzdor. Rty měla pevně sevřené.

Nepromluvila. Neodpovídala ani na moje otázky. Pohled měla upřený na pestrou světelnou reklamu nade

dveřmi, kde se skvěl nápis NAPOLI. Každé písmeno

přitom zářilo jinou barvou.

Vchod byl široký. Skleněné dveře byly otevřené dokořán, a když jsem se se Sophií v bezpečné vzdálenosti zastavil, viděl jsem do velmi čistého podniku.

Na podlaze bistra, které bylo rozděleno do dvou polovin, svítily světlé kachličky.

V menší polovině byl pult s pecí. Tady pekař hnětl tenké těsto na pizzu a šikovnýma rukama ho vytahoval do výšky, nadhazoval a převaloval. Potom ho zručně natahoval na plechy.

K tomu, aby byli hosté spokojeni, bylo třeba hodně personálu, protože podnik byl mimořádně dobře navštěvovaný. Vevnitř nebyl jediný volný stůl.

Sophia Brandiová se dívala dovnitř velmi pozorně. Stáli jsme blízko vchodu. Úhel pohledu nám umožňoval vidět přímo pult a jeho okolí, kde se kromě obsluhy samotné pohybovalo množství personálu.

Všichni byli stejně oblečení. Měli bílá trička s nápisem NAPOLI. Lidé procházející kolem se o nás nestarali. Hodně lidí vcházelo dovnitř nebo vycházelo ven. Mnozí si odnášeli jídlo s sebou, kusy pizzy veliké jako domácí koláče, které ukusovali za chůze.

Žena vedle mne se upřeně dívala.

Čekal jsem na její znamení, ale doposud se nepohnula. Také já jsem se díval dovnitř. Vzdálenost byla na jedné straně dost velká, na druhé straně se tu však pohybovalo hodně lidí.

Byl to takzvaný kontrolovaný ruch.

“Je tam!”

Sophiin hlas mne vytrhl z myšlenek. “Kdo a kde?”

“Sedí u pokladny. To je ten vrah. To je ten Cattani.”

“Ale on nestřílel.”

“Byl u toho.”

“Dobrá.” Také jsem se tam podíval. Bylo téměř nemožné nahlédnout za pokladnu, protože byla obležena množstvím hostů. Mužům ze zvláštního oddělení, kteří stáli v blízkosti, jsem dal znamení.

Teď věděli, že jsem byl úspěšný.

“Chybí ještě ten druhý.”

“Možná má volno,” prohodil jsem.

Sophia kývla hlavou, než se na mne podívala. “Odveďte si toho psího syna. Běžte dovnitř, pane Sinclaire.”

“To půjdu.”

Dva kolegové v okolí znovu dostali znamení. Teď už věděli, co mají dělat. Ostatní se stáhli blíž do těsnějšího kruhu. Když jsem vstoupil do pizzerie, muž za kasou ještě vůbec nic netušil. Nešel jsem tam, kde by mne byli obsloužili, ale pustil jsem se přímo k pokladně. Přitom jsem měl oči jen pro pokladníka. Přemýšlel jsem o tom, jak bych ho dostal, když tu mi do toho něco přišlo.

Vlevo vedle mne byly otevřené dveře. Předtím jsem si jich skoro nevšiml, protože téměř splývaly se stěnou. Vyšel z nich muž, který před sebou na pojízdném vozíku tlačil obrovskou hromadu odpadků.

Byl to on!

Tentýž plochý obličej, nezaměnitelné oči. Tak vypadal Donaldo Lucca. To byl pravý vrah, protože to on vystřelil na Carla Brandiho. Tady byl oblečen stejně jako ostatní obsluhující a tlačil před sebou vozík se smetím, aby do něj vysypal malé odpadkové koše. Stál jsem mu v cestě, což se mu vůbec nehodilo. Dokonce by mne i přejel, kdybych

včas neuskočil stranou. Chladně se po mně podíval, když mne míjel.

Donaldo Lucca popojel k prvnímu odpadkovému koši. Stačilo mu jen vytáhnout z něj velký plastikový vak a přihodit jej na hromadu smetí. Potom tam vložil nový pytel.

Příhodná situace. A k tomu stál blízko dveří. Takže jsem mohl v pohodě vyrazit.

Dva kolegové právě vstoupili do pizzerie. Ukázal jsem jim Luccu.

Jeden z mužů ke mně přistoupil a zašeptal otázku: “Vy nebo my?”

Donaldo Lucca byl stále ještě zaměstnán. “Udělejte to!

Vezměte ho mezi sebe. Taková příležitost už nebude.”

“Oukej.”

Byli rychlí. A muže překvapili tak, jak snad ještě ve svém životě překvapen nebyl. Žádný z hostů nezpozoroval, že se něco děje. Kdo se tam podíval, uviděl muže oblečeného v bílém, který jde mezi dvěma jinými, i když poněkud prkenně.

Podíval jsem se k pokladně. Tam seděl Manfredo Cattani a inkasoval peníze. Nikoho, kdo by ho pozoroval, by nenapadlo, že má před sebou vraha. Byly to typické způsoby mafie. Intrikovala, starala se o úkryty, ve kterých by byli její lidé bezpeční. Cattani měl co dělat. Sotva si mne mohl všímat. Blokoval sumy na počítači a přijímal peníze.

Bylo by samozřejmě nesmyslné snažit se jej vytáhnout zpoza pultu. Musel jsem dozadu. Uprostřed byla mezera. Část pultu se tam dala odklopit do výšky a muž, který tam pracoval, měl možnost vyjít ven bez krkolomného

sportovního výkonu. Hlasitou hudbu jsem nevnímal a na změť lidských hlasů už jsem si zvykl.

Před mýma očima tančily obličeje. Viděl jsem pizzy, viděl jsem saláty. Stál jsem u pultu a hledal jsem místo, kde přesně musím zvednout desku.

Potom už šlo všechno rychlostí blesku. Zvedl jsem desku do výšky a vklouzl jsem za pult. Dřív, než mohl kdokoliv reagovat, otočil jsem se doleva a dvěma dlouhými kroky jsem se ocitl u Cattaniho, který musel mít cit pro nebezpečí, protože proti mně vyrazil ze židle, na které seděl.

Uviděl mne, uviděl zbraň a skočil. Zasáhl jsem ho do žaludku.

Zdálo se, že hlaveň beretty úplně zmizela, tak zuřivě jsem ho nabral. Cattani se zkroutil. Narazil zády do židle, který odletěla a odrazila se od stěny. Muž sám přede mnou klesl na kolena a já jsem ho trhnutím zvedl do výšky. Držel jsem ho jako figurínu. Koulel očima, obličej měl zkřivený bolestí.

Obě ruce si přitiskl na zasažené místo, já jsem jím škubl dozadu a rutinovaným pohybem jsem hmátl po poutech, abych mu svázal zápěstí.

Povedlo se.

Cattani ležel přede mnou a sténal. Krátce jsem se otočil.

Jeho ostatní spolupracovníci na mne hleděli, nezasáhli však, protože čtyři moji kolegové stáli poblíž a chránili mne. Svoje zbraně sice o kousek povytáhli, ale tak, aby je personál neviděl. Protože se všechno odehrálo za pultem a navíc bleskurychle, hosté si toho sotva všimli. Proto také nedošlo k panice.

Objevil jsem dveře ve stěně, otevřel jsem je a táhl Cattaniho na chodbu. Dveře jsem za sebou přibouchl a byl jsem rád, že je klid. O mužovo sténání jsem se nestaral.

Byli jsme na chodbě. Nahoru vedlo železné schodiště. Dál jsem vzadu viděl velké okno. U stěny stály vozíky na smetí, seřazené v řadě.

Cattani ležel na zádech. V očích se mu leskly slzy, když vzhlížel ke mně nahoru a díval se na služební průkaz, který jsem mu ukázal.

Potom jsem pronesl tradiční formulku a vrah velmi rychle pochopil, protože odevzdaně zavřel oči. Znovu jsem ho zvedl. Dva kolegové zvolili stejnou cestu jako já.

“Máme ho odvést, pane Sinclaire?”

“Ano.”

“Je to on?”

Přisvědčil jsem.

“Vyšlo to dobře. Bez krve. Můžeme si gratulovat.”

Dřív, než Manfreda Cattaniho odvedli, prohledali ho, jestli nemá zbraň. Nic u sebe neměl, dokonce ani nůž. Krytí mělo být perfektní. Také já jsem opustil toto místo. Mezitím se začalo v pizzerii hovořit o tom, co se stalo. Lidé ztichli.

Prázdná pokladna, personál s bledými obličeji, který mne, když jsem odcházel, sledoval upřeným pohledem stejně jako hosté,

Velmi brzy jsem byl z podniku venku a stál jsem v pasáži, kde byl i Lucca. Ostře se šklebil, vzdor poutům, a já jsem viděl, že Sophii musí dva muži přidržovat, aby se na vraha nevrhla. Plivla mu do obličeje, její slina mu ještě lpěla na levé tváři.

Byl tu také sir James. Převzal velení. Jeho příkazy byly jasné a srozumitelné. Oba dva měli být převezeni do Yardu.

Chtěl jsem být samozřejmě u toho, ale měl jsem v plánu ještě něco jiného. Chtěl jsem Cattanimu položit několik otázek. Konec konců jeho situace byla lepší. Na rozdíl od Luccy nestřílel. Ale měl by být v obraze.

“Můžeme, pane?” zeptal jsem se svého nadřízeného.

“Jistě.”

Šli jsme. Plálo ve mně něco jako oheň, když jsem si přál, aby to konečně začalo. Jestli nás mohl někdo přivést až k tomu ghoulovi, byli to ti dva…

I po tom zvláštním oslovení zůstal Suko klidný. “Kdo jsi? ” zeptal se.

“Tvoje princezna.”

“To je milé. Má moje princezna nějaké jméno?”

“Debora.”

“Aha.”

“Znáš mne?”

“Ne.” Suko zavrtěl hlavou. “Ale to se může změnit, myslím.”

Kývla. “Taky si myslím.”

Suko samozřejmě věděl, koho má před sebou. Ta osoba, která vypadala jako člověk, jím byla jen zvnějšku. Za tou maskou se skrýval nejodpornější druh démona, právě

ghoul, což tahle osoba nemohla skrývat, protože místnost byla plná odporného zápachu. Zdálo se, že vychází z největší hloubky prastaré hrobky, aby světu dal znamení.

Debora stála v prázdné místnosti jako na jevišti. Také to cítila, vychutnávala to. Plášť měla rozepnutý, hluboce vystřižené šaty pomačkané a Suko viděl, že se ještě nestihla docela proměnit v člověka. Ještě bojovala se svou druhou podobou, protože obličej a tělo měla ještě nateklé, obličej jí hyzdily drobné hrbolky a hlen. Ústa měla širší než minule a přitom stažená.

Zapáchala.

Tomu Debora nemohla zabránit. Zápach dokonce

přehlušil i silný parfém.

Debora na Suka upřeně hleděla. Oči měla neobvykle velké a bledé. Přitom byl ten pohled nejenom zlý, ale také chladný a hodnotící. A tak nějak spokojený. Suko si dokázal představit, že se stalo něco, co je příčinou téhle spokojenosti.

Hned si vzpomněl na detektiva Luigiho Serrana, jehož stopu ztratil.

Měl by se jí zeptat.

Debora se ani nepohnula. Shrnula si vlasy, které byly vpředu na několika místech vlhké, dozadu. Usmála se na Suka, ale její zuby neviděl. “Ty jsi Fredův přítel?”

“Dá se to tak říct.”

“Nikdy jsem tě neviděla. A nikdy o nějakém čínském příteli nemluvil.”

“Přijel jsem teprve včera.”

“Už jsi ho viděl?”

Suko kývl. “Ano,” zamumlal. “Viděl jsem ho. Dokonce hodně zblízka.”

“To mne těší.” Znovu zavrtěla hlavou. “Dělal mi dobře, ten mladý, silný muž. Už se jím dál zabývat nebudu.”

“Copak nemáš dost?” zeptal se Suko. Udělal to z jistých

důvodů.

“Proč?”

“Byl tam ještě jeden…”

Znovu ho s úsměvem přerušila. “Myslíš toho muže s tmavými kudrnami? Potkala jsem ho. Také mi udělal dobře. Můžeš si ve sklepě prohlédnout jeho kosti.”

Právě to chtěl Suko slyšet. A nevypadal ani překvapeně, spíš na něm byl vidět odpor, protože přesně věděl, co tahle osoba provedla.

Sotva se to dalo pochopit. Ještě před krátkým časem Luigi Serrano žil plný jistoty a radosti ze života. Suko se za všech okolností ovládal, avšak při představě zbytku lidských kostí ve sklepě se v něm všechno bouřilo.

To už stála před ním.

Stačilo by mu jen vytáhnout zbraň a prostřelit jí srdce stříbrnou kulkou.

Neudělal to. Suko vyčkával. Musel se od ní dozvědět víc. Chtěl vědět všechno o důvodech, protože v tomhle případu nefigurovala jenom Debora, souvisel úzce s mafií, s takzvanou ctihodnou společností, a spojení mezi zločinci a magií Suka značně zajímalo. Musel najít nějakou možnost vyřadit ji z provozu, aniž by ji zabil, a přemýšlel o tom.

Debora si byla sama sebou jistá. Protože v místnosti nebyl žádný nábytek, mohla jí volně procházet. I jako démonická bytost měla ráda velká gesta. Vztáhla ruce ke stropu, vyřkla slova, kterým Suko nerozuměl, protože zanikla v tajemném mumlání, měl však čas na to, aby

vytáhl svůj démonský bič. Udělal to velmi pomalu, skoro s požitkem. Stejně pomalu s ním zakroužil. Tři řemeny visely dolů. Suko nedopustil, aby se dotkly země, držel bič dost vysoko, ale Deboru hadí pohyby řemenů ze zvláštního druhu kůže iritovaly. Zastavila se, za sebou okno, jehož špinavým sklem dovnitř jen slabě pronikalo denní světlo.

Když se Debora zadívala na zbraň, Suko zvedl bič do výšky.

“Chceš vědět, co tady mám?”

“Ano.”

“To je bič se třemi řemeny. Vypadá úplně normálně, ale říká se mu démonský bič, protože ty řemeny jsou z kůže démona Narana. Byl velmi mocný a v kůži té síly hodně zůstalo. Ta síla ničí, likviduje dokonce i stvoření s černou krví. Ani ghoulové proti němu nemají šanci.”

Debora bez pohnutí naslouchala. Nakonec se zeptala:

“Znáš nás?”

“Nejen to. Bojuji proti vám. Tentokrát jsi narazila na nepravého, Deboro.”

Na okamžik znejistěla. Nevěděla, zda se má dívat na Suka nebo na jeho zbraň, a v obličeji jí vystoupilo něco jako pot. Na první pohled to tak vypadalo, ve skutečnosti to však byl hlen, který jí vytryskl z pórů a vlasových trhlinek v kůži. Důkaz toho, že je tato bytost ve stresu. Musela prostě cítit magii biče, a proto se vnitřně stáhla. Ale vzdát se tak lehce Debora nechtěla.

“Můžeš mluvit!” pronesl Suko. “Dokonce by bylo lepší, kdybys mi řekla všechno.”

“Proč?”

“Protože to chci vědět. Mám pocit, že tvá tajemství budou u mne v lepší úschově, a rád bych také slyšel něco o

spojení mezi tebou a mafií. To nám dělá opravdu velké starosti.”

“Kdo jsi, že se tak ptáš?”

“Policista, nic víc a nic míň.”

Suko pohnul pravou rukou. Tři řemeny biče dopadly na podlahu. Jen při tom zvuku Debora ucukla dozadu a neklidně se pohnula.

Hledala nějaké východisko, trápila se, zase se však potom sebrala a Suko uslyšel mlaskavé zvuky. Ty byly pro ghouly typické.

“Nebudu s tebou mluvit. Ty jsi… ty jsi…”

“Co jsem?”

“Zničím tě stejně, jako jsem zničila jiné.”

“Jako Carla Brandiho, ne?”

“Kdo je to?”

Suko nevěděl, jestli je obelháván nebo ne. Bylo docela dobře možné, že Debora neznala jména svých obětí, záleželo jí jenom na lidském mase.

“Byl to muž, kterému patřila ta restaurace.”

“Ach ten…”

“Takže toho sis odnesla.”

“Ne, toho jsem dostala.”

“Od mafie?”

“Obstarali mi ho dva přátelé. Mám hodně přátel, kteří na mne pamatují.”

“Ach ano, to ti dokonce i věřím. Ale brzy už nebudeš mít žádné přátele, to ti mohu slíbit. Ať se vytáčíš nebo vykrucuješ jak chceš, z tohoto pokoje nevyjdeš. Aspoň ne v téhle podobě. Zažila jsi už někdy zničení nebo smrt ghoula? Víš, jaké to je, když ho zasáhne stříbrná kulka a on

postupně vyschne? Jak ztrácí tekutiny, jak hlen krystalizuje? Víš to? Vidělas to někdy?”

“Ne…”

“Tak to zažiješ se mnou.”

Debora zneklidněla. Stála sice na místě, ale přesto se pohnula.

Bylo to prostě v jejím těle, které se najednou zase nafouklo, jako by se chtělo změnit v sud, a ruce už také neměla tak dlouhé jako předtím.

Prsty se vtáhly dovnitř. Proměnily se v silné válečkovité útvary, které vystupovaly z hřbetů rukou jako krátké doutníky. Na koncích se objevily chuchvalce. Byly tupé a odkapávaly z nich kapky.

Debora se pohnula, jako by ji něco svědilo, a Suko si uvědomil, že už z ní nic nedostane.

Tahle ošklivá bytost mu nevyzradí žádné jméno z té ctihodné společnosti. Když pohnula pravou rukou, inspektor nezasáhl.

Ruku a část paže na okamžik nebylo vidět. Plášť obojí skryl. Pod pláštěm měla Debora schovaný obušek.

Suka to trochu překvapilo. Potom se ale usmál.

“Chceš mne tím vyřadit?”

Ženský ghoul neodpověděl. Jenom na něj hleděl světlýma očima.

A najednou vymrštil obušek dopředu. Švihl přitom zápěstím.

Obušek letěl vzduchem a rotoval směrem k inspektorovi.

Suko uskočil tak rychle, jak jen se dalo. Musel se natočit stranou, obušek ho proto nezasáhl ani do obličeje,

ani do hrudi. Podíval se rychle přes levé rameno, ale Debora se po svém činu otočila a hned se vypařila.

Stáhla se dozadu.

Suko to pochopil pořádně až tehdy, když uslyšel řinčení a praskot skla.

Okno! uvědomil si. Vyrazil kupředu.

Debora už padala do hloubky!

Inspektorovi zase jednou chyběl ten pověstný vlásek. Na ženského ghoula nedosáhl ani démonským bičem, protože ten spolu se skleněnými střepy vypadl ven a padal dolů.

Suko přiskočil k oknu. Skoro sklouzl po střepech, které ležely uvnitř místnosti, naklonil se dopředu a přesně viděl moment dopadu.

Pleskla sebou na zadní dvorek. Ten zvuk byl slyšet až k Sukovi. Člověk by takový náraz přežil jen s velkým štěstím a Suko se ptal sám sebe, zda v okamžiku nárazu byla Debora víc člověkem nebo víc ghoulem.

První mohl být mrtev nebo vážně zraněn, druhý by byl v takovém případě ve výhodě.

Neležela dlouho. Když se převalovala na místě, vypadala těžkopádně, potom však získala švih a znovu se postavila na nohy. Suko však měl ještě hůlku. Dotkl se jí a zvolal slovo Topar, ale pět krátkých sekund, na které se vše

zastavilo, mu nestačilo na to, aby Deboru zastavil. Na rozdíl od ní nemohl vyskočit z okna, ale musel zvolit normální cestu po schodišti, která ho stála spoustu času.

Suko tedy vytáhl berettu.

Už na ghoula namířil, ale ten začal utíkat ještě rychleji a zmizel v úkrytu za tmavým terénním vozem. Byla tam mezera mezi autem a zdí domu, kde se skryla ve slepém úhlu.

Suko zaklel, což se u něj stávalo jen zřídka. Vyklonil se z okna, zbraň namířil šikmo dolů, ale nepodařilo se mu zacílit. Deboře se mezitím podařilo vyškrábat se do auta a nastartovat. Vyřítila se tak rychle průjezdem ven, že Suko nestačil vypálit ani na pneumatiky.

Musel se stáhnout.

Inspektor byl naštvaný a frustrovaný, protože té zatracené bytosti, toužící vraždit, se skutečně podařilo ho převézt. Skutečně ho dostala.

Suko vzteky a zlostí zrudnul. Skoro by se mu bylo podařilo vyřadit Deboru z provozu, navždycky. Teď na tom byl jako předtím a hrůzná hra začala znovu. Dál mohla ukájet svůj perverzní hlad, mohla se zase ohlásit u mafie a oznámit, že ještě existuje.

Jaké šance vůbec ještě policie má?

Suko o tom přemýšlel, když sestupoval po schodech. Byl tu ten vůz. Tmavý teréňák, který sice shora viděl, nerozeznal však jeho značku. Uvědomil si, že po Londýně jezdí spousta tmavých terénních vozů. Bylo by těžké, možná dokonce nemožné objevit během krátkého času právě tenhle vůz. Debora navíc nebyla hloupá. Dokázal si představit, že si připravila možnosti ústupu a někde přestoupí do jiného vozu.

Dole na chodbě se Suko zastavil. Něco mu proběhlo hlavou. Pokoušel se vzpomenout si, co mu to vlastně řekla před svým útěkem. Byla řeč o Luigim Serranovi, o sklepě a…

“Zatraceně!” zasyčel Suko. Udělal ostrý obrat doleva a brzy našel otevřené dveře do sklepa. Před sebou viděl schodiště. Bylo rozsvíceno. Světlo dodávalo šedému kameni matný nažloutlý nádech.

Suko se podíval do hloubky. Natáhl nosem vzduch a ucítil protivný zápach, který se držel mezi vlhkými zdmi.

Debořino dědictví.

Šel dál. Schod po schodu. Nemusel ani sejít úplně dolů, aby na podlaze sklepa uviděl ten hnus.

Kosti…

Lidské údy. Ne vybělené nebo staré, ale ještě čerstvé, jen zčásti ohryzané.

Inspektor se otočil. V žaludku jako by měl kámen.

S kamenným obličejem vyšel ze sklepa a zavřel za sebou dveře.

Na okamžik se opřel o zeď. Od domovních dveří uslyšel kroky. Chodbou prošla žena se dvěma těžkými nákupními taškami a stoupala po schodech. Suka si vůbec nevšimla.

Pohnul se teprve až když zmizela ve dveřích v horním poschodí. Unaveným pohybem se odlepil od stěny. Zradil, zklamal, bylo to úplně jasné, ale nezapomněl, že má teď ještě nějaké povinností.

V zamyšlení stoupal po schodech a vracel se do do bytu s mrtvým. Byl tam i telefon; starý přístroj ještě s otočným číselníkem.

Suko zavolal do Yardu. Chtěl, aby kolegové přišli a vyčistili sklep.

Suko měl ještě další hovor. Ten už mu připadal méně snadný, protože musel siru Jamesovi oznámit svou nečekanou porážku…

Donaldo Lucca, vrah, se choval zarytě a neřekl k případu jediné slovo. Jen několikrát opakoval své jméno, jinak mlčel.

Oukej, drželi bychom ho tak dlouho, až by promluvil, ale tolik času jsme neměli, proto jsme se soustředili na Cattaniho. Co bylo vlastně ve hře, jsme netušili. Přinejmenším on to nebyl, kdo zastřelil Carla Brandiho, a od toho jsme se já a sir James mohli odpíchnout.

Dva policisté přivedli muže s pouty na rukou do kanceláře mého šéfa, kde jsme mu nabídli židli. Cattani se posadil, přehodil si nohu přes nohu a utrápeně se usmál. Ale oči měl ostražité. Tmavé vlasy už neměl učesané tak pečlivě, jak by to odpovídalo jeho vkusu, ale tady nebyl na přehlídce. Vedle něj seděli dva policisté, kteří mu mohli přišít účast na vraždě.

To mu sir James vysvětlil, já jsem zatím mlčel a nespustil jsem Cattaniho z očí.

“Je vám jasné, do čeho jste se namočil?” zeptal se sir James.

“Bez právního zástupce mluvit nebudu.”

“Toho dostanete.”

“Chci ho hned teď.”

Sir James se usmál.

“Myslím, že máme právo vás nejdříve vyslechnout. Pro nedostatek času, který máme, tady podle zákona právního zástupce mít nemusíte. Nechceme vás také vzít do vazby, chceme jen objasnit, že vy jste nestřílel, pane Cattani.”

“Tak mne nechtě jít.”

“Tak jednoduché to zase není. Existuje svědkyně, která proti vám bude vypovídat, a tady tlak vašich přátel a tajných příznivců nepomůže. Zničili jí existenci, o jejím muži nemluvě. Je ve stavu, kdy je jí všechno jedno. Na to byste měl myslet.”

Cattani znuděně protáhl obličej. “Poslouchejte, superintendante, vy mi nemůžete vůbec nic. Co vlastně chcete? Ukažte mi mrtvolu, o které pořád mluvíte. Ukažte mi toho mrtvého, pak se budeme bavit dál.”

“Víte sám dobře, že to nemůžeme.”

“No právě.” Cattani se zašklebil. “Tak co má to

představení tady znamenat?”

“Tu mrtvolu už hledáme,” řekl jsem.

“Tak hodně zábavy, Sinclaire.”

Nenechal jsem se vyvést z konceptu. “Najdeme i tu rudovlasou ženu, která si odnesla mrtvolu.”

Poprvé znejistěl. Trochu rychleji zamrkal víčky, protože doposud tato žena stála mimo. Vypadalo to, že jsme ho překvapili tím, že jsme o ní věděli, a on čekal na moje další slova.

“Ta žena je důležitá. Víme, že tady máme co do činění s ženským ghoulem…”

“S kým, prosím?”

“Ona je ghoul.”

“Ach.”

“Znáte ghouly?”

Vysvětlil jsem mu to a nebral jsem si přitom servítky. A Cattani pobledl.

Mohl to být zločinec, ale do přímého kontaktu s nejodpornějším ze všech démonů ještě nepřišel. O tom, že existuje někdo, kdo požírá mrtvoly, doposud neslyšel. Když jsem skončil svůj výklad, upřeně hleděl na svoje svázané ruce.

“Nic neříkáte.”

“Proč bych měl?”

“Věděl jste o tom?”

“Ne, nevěděl.”

“Ale vy jste s tím souhlasil, Cattani. Měl jste radost z toho, že mizely osoby, které se vaší organizaci staly nebezpečnými. Vy už se nikdy neschováte. Co ghoul dělá, to dělá pořádně.”

“To není moje věc.”

“Vy jste přece tu ženu zavolal. Vy a váš kumpán jste se dívali na to, jak ta rudovláska odnáší Carla Brandiho. Neudělali jste proti tomu nic, vůbec nic, a také to nemůžete popřít, protože existuje svědkyně. Dodám, že vás nepostavíme před soud pro vraždu, ale za účast na zločinu a za to, že jste ho pomáhal zakrýt. To bude stačit. O tom byste měl přemýšlet, Cattani.”

Mlčel.

Superintendant se zase ujal slova. “A k tomu se připojuje ještě něco, pane Cattani. Jak víme, nejste vůbec žádné neviňátko. Myslím, že bychom pár vašich hříchů našli, a to by se vám asi moc nelíbilo. Nebo se pletu? Stačilo by to na to, abyste strávil za mřížemi sto let. A ani váš hlavní šéf Costello na tom nic nezmění.”

“Kdo je to, Costello?”

Sir James odmítavě zavrtěl hlavou. “Nechme legrácek a soustřeďme se teď na vás.”

“Nic jsem neviděl.”

“Že vám tohle nevěříme, je snad jasné,” řekl jsem, “ale na tom nám v tomhle okamžiku nezáleží, Cattani…”

Když dozněla moje slova, tvářil se, že je překvapen.

“Takže jakou cestu bych teď měl zvolit?” chtěl vědět.

“Jistou, která vás přivede do jistých vod.”

“Neřeknu nic, Sinclaire. Jsem obyčejný malý pokladník v pizzerii, a je mi úplně jedno, komu ten podnik patří, víc vám k tomu nemám co říct.”

“Ale ano!”

“Vy jste ale arogantní policajt!”

Nedbale jsem kývl hlavou. “Nechte si ta obvinění, nejsou k ničemu. Přitom bych vám právě teď chtěl pomoci postavit most.”

“Ze skla, co?” Ostře se zasmál. “Vámi stavěné mosty praskají už při prvním zatížení.”

“Vypadá to, že máte zkušenosti.”

“Něco jsem o nich slyšel.”

Usmál jsem se na něho, což mu značně ubralo jistoty. Oběma rukama současně si otřel obličej a čekal na moji další větu.

“Dokážete si představit, že se nám vůbec nejedná o vašeho zaměstnavatele?”

“Ne.”

“Je to ale tak.” Naklonil jsem se na židli dopředu. “A teď poslouchejte, jaký most vám chci postavit, Cattani. Zajímá nás ta rudovlasá žena. Není to člověk, ale netvor. Chceme ji dostat. Je vám to jasné?”

“Pořád nevidím ten most.”

“První část už je postavena. Přejděme k druhé. O tom, že tu osobu znáte, nemáme nejmenší pochybnost. Víte, že se jmenuje Debora.”

Pokrčil rameny.

Vzal jsem to jako souhlas a hovořil jsem dál. “Z toho už můžeme vycházet. Existuje tedy jméno a osoba. My ale nevíme, kde se ta osoba, která se živí mrtvolami, zdržuje. Vy jste člověk, my jsme také lidé, musí tedy snad být i ve vašem zájmu, aby se tady přestala pohybovat taková bestie. Nebo jste už ztratil veškerou lidskost a stal se z vás robot? To si nedovedu představit, Cattani.”

Uvažoval.

Byl klidný a přemýšlivě nakrčil čelo.

“Máte přemýšlet o tom, co vám řekl John Sinclair,”

připomněl mu superintendant.

“Ano, pane, já vím.”

“Dávám vám minutu,” řekl jsem. “A vycházejte z toho, že Deboru najdeme i bez vaší pomoci. Nám se však jedná o čas. Nechceme, aby zabila ještě víc lidí. Jestli budete vzdorovat, mohlo by se to stát a museli bychom si na to později vzpomenout.”

“Ano, Sinclaire. Vy a váš šéf mluvíte srozumitelně. Dokážete si ale vůbec představit, že nic nevím?” Podíval se na sira Jamese, potom na mne. “Dokážete si to představit?”

Odpověď už nezněla tak agresivně a odmítavě. Zdálo se, že ho naše slova poněkud zasáhla.

“To nedokážeme,” opáčil sir James.

“A proč ne?”

“Protože jste to byl vy, kdo tu rudovlásku zavolal, aby si přišla pro mrtvého. Takže musíte být přinejmenším dobře informován, pane Cattani.”

Zašklebil se.

“Mám to brát jako kompliment?”

“Ne, to určitě ne. Berte to jako výzvu k tomu, abyste konečně přestal být tak zdrženlivý.”

“Co za to?”

“Vzpomeneme si na vás.”

“Před soudem?”

“Ano.”

“Budu tedy postaven před soud?”

“Jistě.”

“A to vám mám přitom ještě pomáhat?” Zasmál se.

“Sundejte mi pouta a já vám řeknu, co vím. Rychle, dělejte, když je pro vás Debora tak důležitá!” Napřáhl ruce dopředu. “Nechte mne jít.”

Sir James zavrtěl hlavou. To nechtěl riskovat. Cattani by mohl zmizet, ale já jsem uvažoval jinak a připravil jsem si plán.

“Předpokládejme, že vám ta pouta sundám, Cattani,” pronesl jsem tiše. “Co potom?”

Podíval se na mne, jako by mi nevěřil. “Moment, co jste to řekl?”

“Rozuměl jste tomu dobře. Nebudu to opakovat. Chci jen říci, že tím jsem udělal první krok. Další musíte zvážit sám.”

Cattani zvedl nohy a s dupnutím je zase spustil na podlahu. “Tomu sám nevěříte.”

“Proč ne?”

“Jste polda.”

“I policisté se často ubírají neobvyklými chodníčky, vyžaduje-li to situace. Ale ještě pořád jste mi neodpověděl na moji otázku.” Ukázal jsem mu malý klíček. “Když vám sundám pouta, jak se budete chovat?”

Ostře se zašklebil. “Jak bych se měl chovat?”

“To vám mohu říct. Zůstaneme spolu a společně pojedeme k té milé dámě. Předpokládám, že znáte její úkryt. To je můj návrh.”

Manfredo Cattani zůstal celý tumpachový. On, který měl skutečný dar výřečnosti, najednou nevěděl, co má říci. Proto se obrátil k mému šéfovi.

“Co vy na to říkáte?”

Sir James se účastnil hry. “Mám ke svému pracovníkovi plnou důvěru.”

Cattani tomu nechtěl věřit.

Zvedl nohy, zavrtěl se na židli, zakroutil hlavou a znovu zvolal: “Ne! Nemohu tomu věřit. Sakra, vy ale musíte být ve štychu.”

“To také jsme,” doplnil jsem ho. “Ale vy jste na tom stejně. Můj návrh stále platí. Stačí jen, abyste souhlasil.”

“Zatraceně! Kdybych vám tak mohl uvěřit…”

“To můžete.”

“Tak už jste se rozhodl?” zeptal se sir James. Cattani teď mlčel. Přemýšlel.

Díval se do země, potom zvedl hlavu a podíval se na mne, jako by mohl z mého obličeje vyčíst, jestli to myslím na rovinu nebo ne.

“Nečekejte moc dlouho. V nouzi to zvládneme i bez vaší pomoci. Vím, že ghoulové se rádi zdržují na hřbitovech. Tam se umí schovat nejlépe. To mne naučila zkušenost. Měl byste se rozhodnout.”

Kývl hlavou.

“Co to znamená?”

“Překvapili jste mne. Pojedeme spolu tam, kde by měla Debora být. Přijímáte?”

“Zní to dobře.”

“Nesmíte o tom ale mluvit, protože by mi to mohlo ublížit.”

“Bez starosti, umíme držet jazyk za zuby. A s tím

hřbitovem jsem zřejmě také na dobré adrese.”

“Je to tak.”

“Kam vlastně vy dva jedete?” zeptal se sir James.

“To řeknu Sinclairovi až cestou. Tak snadno se nachytat nedám.”

“Dobrá, jeďte.”

Mafián ke mně natáhl ruce s pouty.

“Ještě okamžik,” řekl jsem, popošel jsem ke svému šéfovi a zašeptal jsem mu něco, co Cattani nezaslechl. Silně proti tomu protestoval.

“No dobrá,” řekl jsem a otočil jsem se zase k němu. Už vstal.

Znovu jsem se podíval na jeho napřažené ruce.

“To vyřídíme později.”

“A kde?”

“V mojí kanceláři.”

“A co tam budeme dělat?”

“Vypijeme si kávu.”

“Ach ne. To máme tolik času?”

“Potřebuji šálek. Vy ne?”

“Jestli bude dobrá…”

“Dokonce špičková značka.”

Otevřel jsem dveře a Cattani přešel přes práh. Než jsem vyšel z místnosti, ještě jednou jsem na svého šéfa zamrkal.

Sir James mi odpověděl rovněž jen očima.

Cattani to neviděl, ale já a sir James jsme si rozuměli…

Sotva oba muži vyšli z kanceláře, sáhl sir James po sluchátku a zavolal do technického oddělení. Přesně rozuměl tomu, co mu Sinclair pošeptal. To jediné slovo mu stačilo.

Vysílačka!

Spojení přišlo rychle. Superintendant nechodil dlouho kolem horké kaše.

Požádal, aby v nejkratším možném čase zabudovali do Sinclairova roveru vysílačku s velkým dosahem, aby bylo možné sledovat, kudy vůz jede.

Technik slíbil, že udělá, co bude v jeho silách.

“Pár minut to ale bude trvat.”

“Budu se s tím muset smířit.”

“Pospíšíme si, pane.”

Superintendant si dopřál jemný úsměv a doušek vody, když pomyslel na celý plán. John to vymyslel rafinovaně. Zatímco on a Cattani pili kávu, mohl někdo namontovat vysílačku, aby se daly sledovat signály. Sir James se navíc hodlal vydat do technického oddělení, aby mohl vůz sledovat na obrazovce.

Šlo to rychleji, než myslel.

Už o několik minut později mu technici hlásili splnění úkolu.

“A je to jisté?” zeptal se sir James.

“Jistější už to být nemůže.”

“Děkuji. Přijdu k vám na oddělení.”

“Budeme je sledovat, pane.”

Další telefonní hovor, který sira Jamese zastihl, byl méně příjemný.

Ohlásil se Suko a zpravil ho o události. “Nemohl jsem skočit za ním, pane, protože nemám gumové kosti jako ghoulové. Je mi to líto.”

“To je samozřejmě špatné. Musíme se tedy spolehnout na Johnův plán.”

“Copak ten je u toho?”

“Výhybky jsou nastaveny.”

“To mi spadl kámen ze srdce, sire.”

“Ještě nemůžete triumfovat. Chtěl jsem se vás ale zeptat na něco jiného, Suko. Je vás ještě v tom domě potřeba?”

“Přijde na to, sire. Chtěl jsem tady vlastně počkat na kolegy, kteří…”

“Ukažte těm mužům cestu a přijeďte potom do technického oddělení. K dohledu. Tam mne najdete.”

“Jistě, sire.”

“Tak nashle.”

Sir James položil sluchátko, zhluboka se nadechl a nakonec se zastavil před oknem.

Zahleděl se na město, které před ním leželo v mlžném oparu jako na dlani.

Toho dne počasí Londýn zrovna nehýčkalo. Po obloze táhly šedé mraky. Vypadalo to na déšť.

Závan jara zmizel.

Superintendant se zase otočil a zavolal Glendě Perkinsové.

“Sire, co…!”

“John a Cattani už odešli?”

“Ano, jsou to sotva tři minuty.”

“To je dobře.”

“Sire, ten Cattani se mi zdál nějaký nervózní. Stačila jsem sledovat jen zběžně, co se tam děje. Ten mafián se mi zdál být hodně nebezpečný.”

“To také je.”

“Co mám udělat, sire?”

“Chci vám dát jenom zprávu, kde mne najdete, kdyby bylo něco naléhavého…”

Sir James zamyšleně opustil kancelář. Doufal jen, že všechno zvážili správně.

Jestli ne, mohl by i takový muž jako John Sinclair lehce

přijít o život.

S těmito nepříliš optimistickými myšlenkami sjel do suterénu…

Neobyčejné případy si vyžadují neobyčejná opatření. Tak to bylo i se mnou. Kousl jsem do jablka a musel jsem ho i sníst.

Manfredovi Cattanimu jsem skutečně sundal pouta. Než mohl znovu normálně hýbat rukama, pronesl k tomu svůj komentář.

“Nikdy bych si nepomyslel, že polda dodrží slovo,” dodal s úšklebkem.

“Vidíte, stalo se.”

“A jak to bude dál?”

Stáli jsme vedle roveru. Cattani měl na sobě pořád ještě svoji uniformu s nápisem NAPOLI na prsou.

“Myslel jsem si, že budete řídit.”

“Já?”

“Ano vy.”

“Ale proč bych měl řídit já?”

“To je úplně jednoduché. Znáte cestu. A zase tak moc vám nedůvěřuji, proto bych vás rád měl pod dohledem. Mohlo by se stát, že by vás, až budu sedět za volantem, napadly třeba nějaké hlouposti.”

Křivě se ušklíbl. “Tohle si o mně myslíte?”

“Ano.”

Rozpřáhl ruce. “Co byste chtěl, Sinclaire? Plním podmínky, které jsme si dohodli. Také já mám svoji čest.”

“Jsem rád, že to vím. Teď si prosím nastupte.”

Sedl si za volant, jako by nikdy nedělal nic jiného. Protože byl menší než já, musel si sedadlo nastavit trochu jinak. Sedl jsem si vedle něj a vyvedl jsem ho ven.

“Kam?” zeptal jsem se, když jsme se dostali na silnici.

“Nejdřív kousek na sever. Napříč přes centrum města.

Nebude to žádná slast.”

“To vím.”

“A vy se nebojíte hřbitovů?”

“Miluji je.”

Cattani se zasmál. Jel soustředěně, protože hustý provoz mu nedovoloval zapříst rozhovor, ale bylo mi to i milé, protože jsem musel o ledačems přemýšlet. Důležité bylo,

že se kolegům podařilo namontovat vysílačku. Nevěděl jsem, co mne na hřbitově čeká a jestli mne Cattani netáhne do nějaké léčky. Počítal jsem proto se vším a také s tím, se ocitnu sám na pořádně opuštěném místě.

Zatím byl Cattani uvolněný, nedbalý a téměř veselý.

Pískal si. Bylo to O sole mio. Cítil se tedy dobře. Proč?

Nebylo to proto, že se cítí skoro jako vítěz, aby moje pozornost polevila a on mne nakonec mohl vyřídit? Od něho se dalo očekávat skoro všechno. Vychutnával jízdu, i když byl provoz někdy dost hustý.

Najednou jsem prolomil mlčení. “Ten hřbitov leží

někde stranou, o samotě?”

“Úplně o samotě.”

“A asi už není moc používaný?”

“Ne, už se tam nepohřbívá.”

Přemýšlel jsem, který hřbitov by to mohl být. Určitě nebyl v centru města nebo v jeho bezprostředním okolí. Věděl jsem sice i o dalších hřbitovech, ale všechny jsem dosud nenavštívil. Londýn je velkoměsto, které se rozpíná jako chobotnice. Hřbitov musí ležet někde na okraji města. Snad na severu, protože na tomhle směru jsme se domluvili a také jsme se ho drželi. Počasí bylo stálé, ale o slunci si lidé v posledních dnech mohli nechat jenom zdát.

Moje pozornost neochabovala. Stále jsem dával pozor na řidiče a tu a tam jsem se na něj krátce podíval, což Cattani bral na vědomí bez jediného komentáře. Potom však, když jsme se museli zařadit do provozu, promluvil a v jeho hlase zazněl ironický podtón.

“Pořád se ještě bojíte, že vám mohu utéct, Sinclaire?”

“Asi ne.”

“Spoléháte na svoji sílu, co?”

“Jistě.”

“To také musíte.”

“Proč?”

Znovu zapískal. “Docela jednoduše. Ten hřbitov není takový, jak si ho představujete. Je to jak bych řekl území samo pro sebe. Starý, uzavřený ostrov, který už dávno neobývají mrtví.”

“Vytáhl je někdo z hrobů?”

“Ne, ale dávno se rozpadli.”

“Samozřejmě. Zapomněl jsem, že je to starý hřbitov.”

“Přesně tak.”

“Kdy se k němu dostaneme?”

Cattani pokrčil rameny. “No, snad během půlhodinky, když to dobře půjde.”

“Výborně.”

“Jen počkejte.”

Provoz kolem nás zřetelně slábl. K nebi se sice tu a tam tyčily čtyřhranné sloupy výškových domů, ale vnitřní město už bylo pryč. Byly tu ještě i volné plochy, i jednotlivě stojící domy a pole nebo prázdné louky. Viděli jsme i první kousky lesa, silnice byly jako narýsované podle pravítka a nebyly tak daleko od sebe.

“Už se tam blížíme,” prohodil Cattani.

“To pozoruji.”

“A jinak?”

“Co máte na mysli?”

“Daří se vám dobře?”

“Přinejmenším se mi nevede špatně.”

Usmál se mojí poznámce. Cítil jsem, že i jeho se zmocnilo napětí. Už nebyl tak ležérní, i když tak chtěl

vypadat. Pohled upíral strnule před sebe, občas svraštil čelo nebo si olízl rty. Za okny se míhaly stíny stromů, které nás doprovázely. Výhled se zlepšoval, těsně vedle sebe tu stály domy nebo sídliště. Vesnice jako hromady kamení jsme nechali za sebou, a stále nás provázela šeď zataženého nebe.

“Brzy to zvládneme, Sinclaire, a jsem hrozně zvědavý, co potom chcete podniknout.”

“Nechte se překvapit.”

“To se mi nelíbí. Vánoce asi budou dřív, a já jsem už dnes dospělý.”

“To je pravda.”

“Porazíte mne nebo se mne pokusíte spoutat?” Krátce se na mne podíval a zašklebil se.

“Proč bych to měl udělat?”

“Protože prostě nebudete chtít riskovat, že vám vpadnu do zad. Váš plán je na poldu neobvykle dobrý. Sice bych vám nedůvěřoval, ale teď přichází okamžik, kdy se musíte znovu rozhodnout. Co uděláte s mojí maličkostí? Odhodíte mě, nebo mě vezmete na palubu?”

“Jeďte!”

Cattani se bavil. “Ještě jste se nerozhodl nebo ano?”

“Patřím k těm, kteří jednají spontánně.”

“To jsem zažil,” odpověděl s úsměvem. “Ano, jednáte velmi spontánně a značně se tím prosazujete.”

“To je můj způsob.”

Cattani se zašklebil, potom sundal levou ruku z volantu a nataženým ukazováčkem ťukl do bočního skla.

“Podívejte se doleva, Sinclaire, vidíte ten les na kopci?”

“Nedá se přehlédnout.”

“Tak tam zajeďte.”

Moje odpověď ho pobavila. “Jak je vám, Sinclaire? Žádný nejistý pocit v žaludku? Nemáte strach, že se něco semele?”

“Pomůže vám, když řeknu ano?”

“Je mi to jedno, ale vůbec bych se tomu nedivil.”

“Co by mne tam mohlo čekat? Rudovlasá Debora a její

hřbitov?”

“Například.”

“Znám ghouly.”

“To už jste mi řekl.”

“Navíc není jisté, jestli tam tu osobu vůbec najdeme, mám ten dojem.”

Cattani pokrčil rameny. “Tak dobře ji neznám.”

“Víte vlastně, co s těmi mrtvolami, které si odveze,

dělá?”

“Vím to od vás.”

“A předtím jste o tom neuvažoval?”

“Ne. A kromě toho jsem jí žádné mrtvoly nedodával. Mně nedoběhnete, Sinclaire. Ale to, co Debora dělá, dělá důkladně. Z toho můžete vyjít. Nezná kompromisy.”

“To by bylo pro ghoula atypické,” podotkl jsem.

“Teď promluvil odborník.”

Les se blížil a silnice vedla přímo do něj. Před ním byla země plochá a ležela jako lehce zvlněný koberec, porostlý holými keři, které rozpřahovaly své větve jako hnědé, křivé pahýly do všech stran. Z této vzdálenosti jsem žádné hroby nebo náhrobní kameny neviděl. Cattani zpozoroval můj pátravý pohled, protože prohodil: “Během času všechno zvětralo.”

“Už jste tady někdy byl?”

“Jednou.”

“Mohu se zeptat na důvod?”

Ironicky se usmál. “Raději ne. A nebudu nikoho jmenovat, Sinclaire.”

“To si dovedu představit.”

“A ještě jedno vám chci říct. Co se tady mezi námi děje, nikdy nebylo a nikdy nebude. Jestli na to někdy někde přijde řeč, všechno zapřu. Nikdy nebudu nic konkrétního vypovídat. A myslím, že to při soudním přelíčení bude k ničemu.”

Mlčel jsem, protože jsem na úzké cestě, na kterou jsme před několika vteřinami odbočili, objevil stopy pneumatik. Byly zřetelně vidět, a mne napadlo, že jsou dost daleko od sebe. Tudy nejel normální vůz, byl to přinejmenším nákladní vůz, v němž by se daly dopravovat i mrtvoly.

Ani Cattanimu můj pohled neušel. “Dokážu si přesně představit, o čem teď přemýšlíte.”

“Ano…?”

“Jsou to ty stopy, ne?”

“Možná.”

“Přinejmenším dokazují, že na starém hřbitově nebudeme sami.”

“Jezdila Debora autem?”

“Na tu otázku vám zůstanu dlužen odpověď, protože tak dobře ji neznám.”

Podle mého názoru lhal, ale nechtěl jsem na něj dál naléhat, protože můj rover začal mít v terénu potíže. Nedostali jsme se až ke hřbitovu, protože půda byla silně rozměklá.

“Zastavte!”

“Rád!” Cattani zastavil. Ztratil svoji jistotu a zeptal se:

“Co budeme dělat teď?”

“Vystoupíme.”

“To jsem si myslel.”

“Potom se podíváme, jestli tady ta rudovlasá Debora skutečně je.”

“Jsem napjatý,” řekl Cattani a otevřel dveře. Také jsem vystoupil z roveru, dokonce chvilku dřív před ním. Když jsem se ohlédl, ucítil jsem v obličeji závan chladného vzduchu. Byla to zvláštní krajina. Daleko před námi se rýsovala kulisa nejbližší vesničky. Byla hodně malá, a já jsem nevěřil tomu, že by tam mohla být policejní stanice. Byl jsem tedy odkázán sám na sebe. A z Cattaniho úšklebků jsem také nebyl vůbec nadšený…

Šli jsme směrem k lesu, tím pádem také ke hřbitovu, a skutečně jsme nevypadali jako lidé, kteří stojí proti sobě. Já jsem se přitom držel vždy o krok za Cattanim, protože v zádech jsem ho mít nechtěl.

Stromy ještě nezářily čerstvou zelení. Stály tam jako stará, zkroucená strašidla, která jsou smířená se svým osudem. Půda byla hluboká. Ještě před týdnem byla díky silným mrazům zmrzlá na kost, potom však přišlo oteplení a teď jsem vězel po kotníky v blátě.

Stopy pneumatik však zůstaly. Řidič se tvrdohlavě držel svého cíle a jel pořád rovně.

Vůbec nemínil odbočit a stopy neskončily ani u prvního křoví nebo nějakého porostu, protože auto tuhle přirozenou překážku jednoduše přejelo.

I my jsme zvolili tutéž cestu a já jsem se Cattaniho zeptal, jestli opravdu vede na hřbitov.

“Jasně.” Šel dál, mával pažemi a ohýbal stranou větve, které mu bránily v cestě a vracely se zpátky jako silné

pružiny. Jestli si myslel, že mne zasáhnou, byl na omylu, protože jsem šel velmi opatrně a vyhýbal jsem se jim.

Půda už ztratila kluzkou vlhkost. Tráva tlumila naše kroky. Ležela jako koberec, ušlapaná mnoha jinými kroky. Scenérie se však změnila, když se přede mnou otevřel volný výhled na pozemek.

Do očí mne udeřily dvě věci.

Jedna z nich byl tmavý terénní vůz, druhá malý domek, který stál celý nakřivo a vypadal, že je na rozpadnutí. Jeho střecha prosvítala v mezerách mezi stromy.

Pravděpodobně to byla stará márnice, o kterou už se nikdo nestaral. I když byla ve špatném stavu, mohla určitě sloužit jako úkryt.

Manfredo Cattani se také zastavil. Upřeně mne pozoroval a čekal, co asi podniknu. Přešel jsem k němu přes trávu. Usmál se. “Můžeme hádat, kde je naše přítelkyně.”

Prohrábl jsem si vlasy. “Je to její vůz?”

“Vypadá to tak, ale já jsem ho nikdy neviděl.”

“A co je v tom domě?”

“Stará márnice.”

Zvedl jsem bradu. “Podíváme se na ni spolu trochu víc zblízka.”

“Myslíte, že tam Deboru najdete?”

“Běžte.”

Rozpřáhl ruce. “Samozřejmě,” prohlásil ironicky,

“buďte rád, že jsem společenský člověk.”

“Jsem šíleně šťastný.”

Cattani se otočil a přitom se ušklíbl. “Je přece pěkné, že se trochu pobavíme.”

Jestli to viděl takhle, byla to jeho věc. Já jsem o tom uvažoval jinak. Na jeho místě bych nebyl tak veselý, protože důvěřovat ghoulovi je vždycky nejisté. Ghoul je neustále hladový a každou příležitost, kdy může něco dostat, bere vážně.

Na starém hřbitově bylo ticho. Po pravé straně jsem viděl náhrobní kameny. Dříve stály pěkně v řadě vedle sebe, ale po letech se mnohé z nich úplně vyvrátily nebo stály zešikma. Staré kříže, kameny a sochy tvořily změť na měkké, trávou a plevelem zarostlé půdě.

Vítr fičel přes pozemek. Šeptem vyprávěl o starých kostech, které tady leží pod zemí, příběhy o duších a zapomenutých hrobech. Zmocnil se mne pochmurný pocit. Tomu všemu dodával atmosféru i šedý příkrov mraků.

Cattani se zastavil před starou márnicí. Předtím tady mohla být volná plocha, na které se shromažďovali lidé. Plocha teď byla sice prázdná, ale zarostlá malými keři a plevelem.

Přesně nad vchodem střecha márnice v průběhu času utrpěla nejvíc. Zřítila se dolů vinou nějaké obzvlášť silné bouře. Hodně tašek se uvolnilo a spadlo na zem, kde ležely ještě teď, překryty tenkým, zeleným povlakem z mechu a kapradí.

Dveře tu nebyly. Ty musel někdo odnést. Okenní tabulky jsem také neviděl. Prázdnými otvory se dalo podívat dovnitř, kde byla mezi vlhkými stěnami tma.

Cattani se na mne zašklebil. “Chcete si opravdu obejít zdejší vyhlídkovou trasu?”

“To mám v úmyslu.”

“Jak chcete.” Už se chtěl otočit, když tu uviděl, jak vytahuji berettu. “Aha, to je ta velká důvěra vůči mně?”

“Jen pro jistotu.”

“Jo tak.” Kývl a pohnul se.

Nemuseli jsme jít daleko, abychom se dostali do staré márnice. Podle svého zvyku jsem si tady a v podobných stavbách vždy dával pozor na to, jaká tady panuje atmosféra. Tady jsem měl co do činění s ghoulem.

A ghoul, to bylo jisté, zanechával stopy, byť by to byl jenom zápach. Nejraději bych byl viděl hlen, který v určitých situacích vylučovali, na podlaze jsem však bohužel nic nenašel.

Manfredo Cattani se choval nedbale. Připomínal dokonce průvodce cizinců, který svému platícímu zákazníkovi s lítostí vysvětluje, že tuhle budovu se nevyplatí navštívit. “Co vidíte, Sinclaire? Já nevidím nic.”

Měl pravdu.

Dveře už tu nebyly. Místnosti byly prázdné, vyklizené do posledního kousku nábytku. Tady by to zloději prakticky mohli vzdát.

Díval jsem se prázdnými okny na všechny strany hřbitova. Viděl jsem toho hodně a všechno to bylo úplně normální. Po Deboře ani stopy.

“Vidím na vás, že jste nespokojený, Sinclaire,” prohodil Cattani.

“To je moje starost.”

“Jistě a co teď?”

“Jdeme.”

Zašklebil se. “Malá procházka po starém hřbitově, to beru.”

“Přesně tak.”

Když jsme se vraceli, šel mafián zase vpředu. Moc se mi nelíbilo, že jde v mé blízkosti, hřbitov jsem mohl

prohledat i sám. Navíc získal značnou jistotu. Dovedl jsem si představit, že teď jen čeká na příležitost, jak mne přemoci, protože přátelé jsme zcela určitě nebyli.

U otevřeného východu jsme se zastavili.

I Cattani byl překvapený, protože v tom samém okamžiku spatřil to, co já.

Postavu, ženu. A její ohnivě rudé vlasy vlály nad

křovím.

Debora byla tady!

Mafián pískl mezi zuby a dost vyzývavě prohlásil: “To je ono, Sinclaire, teď jste vyzván na souboj. Přišla!”

Nemusel mi to ani říkat. Ještě pořád jsem stál za ním a díval jsem se mu přes rameno, protože jsem hledal nějakou příznivou pozici pro střelbu.

Bylo by skvělé, kdybych Deboru zasáhl kulkou a tak ji okamžitě zničil.

Ale tak jednoduché to nebylo.

Bleskurychle zmizela někam stranou, jako by nám chtěla jen ukázat, že je tady.

A Cattani reagoval právě tak rychle.

Počítal s tím, že moje pozornost ochabne, využil svou šanci a udeřil mne hranou dlaně přes pravé předloktí. Ruka mi sjela dozadu, zbraň zakolísala. Cítil jsem momentální ochromení, které postihlo i mou ruku, a já jsem ucítil náraz jeho hlavy.

Trefil mne jako tvrdě vržený kámen přímo do oblasti žaludku. Sotva jsem lapal po dechu, okolí před mýma očima se ztrácelo, tančilo jako šílené světlo, a bylo jasné, že jsem ztratil přehled.

Protože jsem rychle odskočil dozadu, podařilo se mi naštěstí zachovat mezi námi odstup. V příštím okamžiku kolem mne zasvištěl další úder, tak těsně, že jsem ucítil závan vzduchu.

Zavrávoral jsem zpátky, ruku ochromenou, ale zbraň jsem nepustil. Pocit na zvracení však nezmizel. Lapal jsem po vzduchu a viděl jsem Cattaniho jakoby přes závoj.

“Budu se dívat, ty zatracený poldo, jak tě ghoul požírá.

Já se budu dívat, ne ty…”

Byl jsem napaden, Cattani měl převahu a venku čekal netvor, toužící po lidech. To nebyly dobré předpoklady pro vítězství.

Cattani nade mnou nechtěl zvítězit pouhými pěstmi. Hledal nějakou zbraň, kámen, protože tak by mne nejsnadněji odstranil z cesty.

Žádný nenašel. Na zemi sice ležely zbytky nějakých náhrobních kamenů, ale nejdříve by je byl musel rozbít, a to pro něj bylo obtížné.

Vztekle zaklel a nechal je. Za to se na mne vrhnul a o berettu v mé ruce se nestaral. Ruka mi visela dolů jako krátké břevno šibenice, ale postupně jsem si uvědomoval, jak paralyzující síla úderu ustupuje. Do ruky se mi vracel cit.

Mafián byl tady.

Kopnutím jsem si ho udržel od těla.

“Ani to ti nepomůže!” zasupěl a znovu zaútočil.

Tentokrát jsem neuhnul. Srazili jsme se. Já jsem na to byl připraven, Cattani už méně, proto jsem ho zasáhl celou svojí váhou.

Když jsem ho zasáhl, vykřikl. Škubl hlavou, a potom mi zmizel ze zorného pole. Podklesl v kolenou a spadl na zem.

Převalil se jako kočka.

Přesto ho moje kopnutí zasáhlo do ramene. Bleskurychle jsem si přehodil berettu do levé ruky, a to Cattani nepostřehl. Když se otáčel, aby se postavil na nohy, udeřil jsem.

Zbraň ho zasáhla do hlavy. Zvuk, který se přitom ozval, mi ještě dlouho zněl v uších, jako bych si ho měl uchovat ve vzpomínkách.

Viděl jsem, jak mafián spadl. Spadl mi přímo pod nohy.

Z rány na hlavě se mu valila krev, a já jsem se sehnul, abych znovu sáhl po náramcích.

Zkroutil jsem mu pravou ruku dozadu a zacvakl jsem kroužek z pevného plastu. Trhl jsem s ním dozadu a připoutal ho za levou ruku k černému oplu Frontera. Nárazník byl pro tenhle účel naprosto ideální.

Zůstal tam, napůl vsedě a napůl vleže, a já jsem se konečně mohl začít starat o Deboru.

Tam, kde stála předtím, jsem ji už neviděl. Přesto jsem se tam vydal…

Posledním ukazatelem cesty pro mne byly náhrobní kameny, kříže a desky. Nenechal jsem se zmást vysoko narostlou trávou, chtěl jsem Deboru, a ta musela být blízko. Neviděl jsi ji sice, ale cítil!

Mezi kameny se skutečně držel ten typický zápach. Zápach starého masa nebo rostlin, které postupně zahnívají. Ghoulové ho za sebou vždycky zanechávají; nemohou ho potlačit, ačkoliv jsou k tomu mnohdy nuceni. Potom však používají parfém.

Tady ne. Tady se kolem mne chvěl zápach rozkladu jako zlé znamení. Otočil jsem se na místě, protože jsem počítal s tím, že nepřítel náhle vyleze z nějakého úkrytu a napadne mne. Ghoulové chtějí mrtvoly, z živých nemají nic. Debora se ale neobjevila.

Ukázala se jenom jednou. Uviděl jsem, jak se zaleskly rudé vlasy, a přemýšlel jsem o tom, kde vlastně může být. Bylo to přímo u těch kamenů, nebo u toho rozježeného křoví?

Rozhodl jsem se pro křoví, v němž se mohla skrývat všechna tajemství starého hřbitova. Ghoulové, jiné bytosti, kosti, mrtvoly, to všechno mohlo být mezi starými kameny, které se tu a tam povalovaly kolem křoví.

Tenhle hřbitov byl opravdu zvláštní. Aspoň já jsem místo, na němž jsem se právě zdržoval, nepovažoval za normální. Ostrov na ostrově, nebezpečný kousek půdy, protknutý morovým dechem zla. Zbytkem strašlivé moci, o které jsem se teď neodvažoval ani přemýšlet.

Vítr si pohrával se suchými větvemi bez listí. Narážely do sebe, sténaly a naříkaly tak, že z toho přebíhal mráz po zádech. Spadané listí šustilo na zemi, poletovalo mi kolem nohou a já jsem po něm šlapal.

Tráva ani nebyla vidět. Zarostla plevelem. Kameny stály těsně u sebe. Na několika místech dokonce stály těsně vedle sebe a já jsem si vzpomněl na staré židovské hřbitovy. Tenhle hřbitov byl větší, než na první pohled vypadal. Pořád se objevovaly nové náhrobní kameny a kříže, částečně skryté v porostu.

A Debora?

Intenzivní zápach tady byl, trval, ale jeho zdroj se neukázal.

Přitom byly její rudé vlasy nápadné. Soustředil jsem se na ně. Těžko by se schovávala, vlasy by všude probleskly, ale to zůstalo jen mým toužebným přáním.

Až do chvíle, než jsem se otočil doleva. Byla to čistá náhoda, snad jsem tam slyšel nějaký cizí zvuk, který se k těm ostatním nehodil, ale každopádně jsem byl varován, a ne bez příčiny.

Uviděl jsem ji!

V prvním momentu jsem byl vyveden z míry. Počítal jsem s ošklivým, zapáchajícím ghoulem. Přede mnou však stála žena plná krve a života.

Krásná žena, která by okouzlila každého muže. Vlasy jako záplava, obličej s jemnými rysy, oči zpola zavřené, ale přesto jsem v nich zahlédl zelené jiskry. Nikdo by takové osobě nepřipisoval panství nad starým hřbitovem.

A přesto byla tato žena ghoul!

Nikdo jiný by nevydával takový puch. Musela to být pravda, navzdory její kráse, která však byla pomíjivá. Vnější stránka člověka není tak zajímavá. Důležité je, co je v něm, a tahle osoba byla člověkem jen zvenku. Ve skutečnosti však patřila ke služebníkům temnoty.

Pod pláštěm, který měla jen lehce přehozený přes ramena, měla světlé šaty. Usmívala se a pravou ruku zvědla, jako by mi chtěla pokynout.

“Ty jsi Debora?” zeptal jsem se. “Hledal jsem tě.”

“To vím.”

“Výborně. Víš, nemohl jsem zabránit tomu, co jsi prováděla. Ale ghoul stejně nemůže dělat nic jiného, je perverzní od přírody. Už jsi ale nadělala dost zla, tohle je tvůj konec.”

“Mám hlad,” řekla.

“To ti dokonce i věřím.”

“Nasytím se!”

“Zkus to!”

“Vezmu si tebe!”

“Zkus to,” opakoval jsem. “Jen pojď, potom uvidíme.”

Napjatě jsem čekal, jestli to udělá, protože jsem ji chtěl přilákat do své blízkosti. Ještě byla příliš daleko, dalo se na ni sice vystřelit, ale kdybych se pohnul, mohla zmizet někde v úkrytu, a to jsem nechtěl…

Ne, pohnula se ona.

Brutálně rozehnala moje myšlenky.

Počítal jsem se vším, jen ne s tím, co se stalo. Nebylo to ani náhlé nebo příliš rychlé, ale bohužel jsem reagoval pozdě a na následcích už jsem nemohl nic změnit. Půda mi ujela pod nohama. Nezhoupla se, pohnula se a já jsem se pohnul s ní.

Než jsem mohl zase normálně uvažovat, ležel jsem na zemi. Nebezpečná hra, při které jsem se navíc ještě přetočil dozadu.

Zátylkem jsem narazil na kamennou desku a najednou byl vedle mne strmý sráz. Slyšel jsem Debořin smích, který

provázel můj pád do hloubky. Potom jsem se dostal až k hraně desky a už tu nebylo nic, co by můj pád mohlo zastavit. Řítil jsem se do hlubin.

Debora byla s vývojem situace velmi spokojená.

Stála na kraji kamenné desky. S úsměvem sledovala, jak muž zmizel. Byl to její nepřítel, mohl pro ni být skutečně nebezpečný, neměl najít ani tenhle hřbitov. Jistě se mu to nepodařilo vlastními silami. Musel najít někoho, kdo mu pomohl.

Cattani!

Sinclair zmizel. Znala jeho jméno, protože sledovala jeho i Cattaniho ve staré márnici. Chladnokrevně ho dostala. Tak snadno se z podzemí hřbitova nedostane a Debora se už postará o to, aby deska zapadla zpátky na své místo.

Byla spokojená. Nejdříve se usmála, o něco později zašeptala:

“Dostanu oba a Sinclaira si nechám nakonec.”

Manfredo Cattani musel uznat, že tohohle poldu podcenil. Sinclair byl tvrdý, znal spoustu triků a nakonec vyřídil i jeho.

Teď ho bolela hlava a nemohl se pohnout. Brzy poté, co se Cattani probral, zjistil, že je připoután k autu. Sám se z toho dostat nemohl. Herkules zrovna nebyl a vůz sám odtlačit stranou nedokázal.

A k jeho třeštící hlavě se přidávalo ještě něco. Měl na sobě pořád jen tenké pracovní oblečení, a přitom byla zima. Strašně mrzl.

Hlava ho bolela. Bolest mu v ní vybuchovala jako řezy skalpelem. Necítil ji dokonce jen na jednom místě, šířila se mu až do čelistí. Po úderu zbraní mu zůstala na hlavě rána, ze které tekla krev. Cattani zvedl volnou ruku a osahával si ji.

Mezi vlasy nahmatal škrábanec, na kterém už mezitím krev zaschla.

Sevřel zuby, přejel si po obličeji a chraptivě se nadechl. Pára se před jeho ústy srážela v mlhu a on si pomyslel,

že musel mít rozum zahalený v mlze, když se pokusil Sinclaira přemoci.

Znovu se v něm ozval jeho temperament. Měl počkat na příznivější situaci a snad se proti Sinclairovi spojit i s Deborou.

Ale na to už bylo pozdě.

Polda zvítězil, on prohrál a cítil se v téhle situaci jako trestanec na galejích.

Neležel, neseděl. Byl v nepříjemné a trapné pozici, do které ho dostal právě Sinclair. Hýbat se mohl jenom trochu a byl příliš blízko u vozu, než aby se mohl vzepřít. Lamentace mu nepomohou. Koneckonců se do téhle

situace dostal sám, a teď se tedy musí poohlédnout, jak se z ní dostat.

Vítr s sebou přinášel chlad. Fičel mu přes oblečení. Řezal muže do obličeje, a ten otočil hlavu, aby se podíval ke hřbitovu.

Chtěl se podívat ke hrobům a přijít na to, kde je Sinclair.

Polda zmizel.

Možná je o kousek dál, tam, kde stálo tolik kamenů. Kromě toho zcela určitě hledal Deboru, kterou chtěl bezpodmínečně zničit. Ale i ona byla schovaná.

Hlasy? Nezaslechl hlasy?

Najednou bylo všechno zapomenuto. Cattani už nemyslel na svoje vlastní postavení. Vítr k němu přinášel nějaké zvuky a on se na ně soustředil.

Ano, byly to hlasy.

Dva jeden mužský a jeden ženský. Takže Sinclair a Debora se nakonec setkali.

Cattani nevěděl, co si má myslet. Strnule seděl na zemi a cítil chlad, který mu přes oblečení mrazil údy a jehož vinou pomalu tuhl. Musel se hýbat, aby mu cirkulovala krev, na druhé straně ho však tyhle hlasy zajímaly.

Byli smrtelnými nepřáteli.

Počítal s tím, že uslyší výstřely. Ten polda měl zbraň, kterou mohl vyřídit i takovou bytost, jako byla Debora. Ale ta teď byla určitě opatrná, protože i ona se vyznala.

Žádný výstřel!

Uběhlo hodně času. Příliš mnoho. Rozhodnutí už muselo dávno padnout.

Proč nic neslyší?

Manfredo Cattani se v tom nemohl zorientovat. Zůstal sedět a musel vyčkávat, jestli se snad přece jen něco nepřihodí. Možná měl Sinclair ještě nějakou jinou zbraň a on o ní nevěděl. Zbraň, která dokázala usmrtit tiše. U muže, jako byl on, si dokázal Cattani představit cokoliv.

Nestalo se nic. Pozorně naslouchal, ale bez úspěchu.

To ticho se mu nelíbilo. A přitom to bylo právě hřbitovní ticho, které se ke hřbitovu tak hodilo. Cattani se mohl znovu zabývat sám sebou. Cítil, jak v něm stoupá zuřivý vztek, nenávist a hněv. Nejraději by pouta, kterými byl svázán, rozřezal a odhodil.

Čekat?

Na co čekat? Na smrt?

Ty tři myšlenky mu rychle projely hlavou. A také ho postrašily. Sinclair byl sice nebezpečný protivník, ale neporazitelný nebyl. Co by se stalo, kdyby zvítězila Debora? Zlikvidovala by ho svým způsobem, to bylo jisté. A potom tady byl druhý problém. Menší pro ni než pro Cattaniho. Nedokázal si představit, že by Debora likvidací toho poldy utišila svůj hlad.

Ne, to určitě ne.

Měla by hlad dál a Sinclair to řekl velmi výstižně.

Ghoulové jsou nenasytní…

Zvlášť to poslední slovo se mu nelíbilo a děsilo ho. Ten, kdo je nenasytný, chce stále další oběti nebo potravu a na celém tom zatraceném hřbitově byl už živý jen on sám.

Cattani cítil, jak mu tluče srdce. Najednou si sám uvědomil, že útokem na Sinclaira si vůbec nepomohl. Naopak, vmanévroval se do velice obtížné situace. Do

situace, která se teď dokonce jevila i jako životu nebezpečná.

Byla mu zima, ale přesto se potil. Strach, který seděl v jeho nitru, přehlušil všechno ostatní. Byl jako vražedné zvíře, které napadlo jeho duši, a on už viděl, jak otevírá tlamu.

Potom něco ucítil.

Byl to právě ten odporný, ošklivost vzbuzující mrtvolný zápach, který je pro ghoula typický.

Bestie přicházela! Blížila se, nelítostná, nelidská.

Cattani ji ještě neviděl, protože náhrobní kameny mu bránily ve výhledu. Plížila se kupředu a zápach sílil tím víc, čím víc se blížila. Kdyby se mohl podívat na levou stranu vozu, určitě by ji uviděl.

Takhle ale musel čekat, dokud nebyla přímo u něj. A spatřil ji.

Rudé vlasy rozfoukal vítr. Hrál si s jejich záplavou, zvedal je do výšky, takže jí obklopovaly obličej, jehož výraz mu naháněl strach.

Ne, to už nebyl obličej. To byla odporná a nenávistná maska, která byla jen mezihrou, mezistavem mezi člověkem a ghoulem, přičemž přeměna ve zrůdu temnoty stále ještě pokračovala.

Normální kůži vytlačovala těstovitá hmota. Vypadalo to, že se jí oči zužují, z úst zbyl šikmý otvor, z poprsí chuchvalce. Na mnoha místech vyrážely velké kapky hlenu, které za sebou po celém těle nechávaly dlouhé prameny.

Byl to odporný pohled. Postava se spíš valila než kráčela, a široký plášť za ní vlál jako vlečka. V tlamě se jí leskly zuby. Změnily se a povyrostly. Ostré jako dýky,

lehce zakřivené a hodně špičaté. Zuby dravce, tesáky, všechny stejně dlouhé.

Cattani Deboru spatřil a hned věděl, kolik uhodilo, i když to nechtěl brát vážně.

Zastavila se před ním.

Místo obličeje měla jediný rosolovitý, mastný chuchvalec hlenu. Mrtvolný zápach táhnoucí z postavy vyrážel spoutanému muži dech. Najednou mu přesně došlo, v jaké situaci se nachází.

Byl prostě přivázán, nemohl už nic dělat, protistrana zvítězila a on nevěřil, že by tahle bytost na něj brala ohledy, byť se vzájemně znali.

Kdyby hleděl do ústí něčí pistole, neměl by takový strach jako teď. Bál se a po zádech mu přeběhl mráz. Chvěl se, ačkoliv to nechtěl. Debora to neměla vidět, ale ta se o to nestarala. Napřáhla ruku a sehnula se.

Cattani tu ruku sledoval. Viděl velmi přesně, jak se ruka natahuje, šátrá po zemi a hledá určitý předmět.

Ruka najednou sevřela kámen. Pevně vězel v zemi.

Debora s ním škubla, potom ho konečně uvolnila a zvedla ho.

Pevně ho držela a dívala se na svoji oběť.

Cattanimu se třásly rty. Nechtěl se nechat zabít, zoufale se bál o svůj život. Jeho strach se musel nějak projevit, ale to chvění ženskému ghoulovi vůbec nevadilo, ani prosba v jeho očích ne.

“Potřebuji tě…”

“Ne, Deboro! Poslouchej, přemýšlej, co děláš. Vždyť se přece známe, vždycky jsme si dobře rozuměli. Byl jsem to přece já, kdo tě přiváděl k obětem. Už jsi na to zapomněla?”

Žena na okamžik zaváhala, takže v Cattanim vzplála nová naděje. Potom pohnula ústy. Jen s potížemi formulovala slova, protože se jí rty neustále hýbaly a kanul z nich sliz, který jí stékal přes spodní ret. Jeho prosbu vůbec nebrala na vědomí a jen zabublala: “Ty budeš ten první…”

Víc Cattanimu nemusela říkat. Ta slova znamenala rozsudek smrti. Neměl šanci dostat se z jejích spárů. Na okamžik si vzpomněl na Johna Sinclaira. Tomu se vedlo určitě lépe než jemu, ten se proti ní mohl bránit, zatímco jemu to nebylo přáno.

Debora zvedla kámen, otočila ruku a podívala se na vlastní dlaň. Potom paži zvedla.

Všechno se seběhlo velmi pomalu, jako kdyby o každém pohybu přemýšlela. Mohlo to však být i tím hlenem a jejím změněným tělem, které se teď pohybovalo jen s obtížemi.

Zkusil to ještě jednou. “Proč? Proč to děláš? Můžeme přece, můžeme…” Cattani zalapal po vzduchu. Ústa přitom otvíral jako ryba. “Můžeme přece spolupracovat, jen my dva, spolu. Vystoupím. Vykašlu se na svoji vlastní práci, budeme tým. Já budu lákat lidi, obstarám ti potravu.” Ústa se mu stáhla, koulel očima. “Maso!” zakňučel. “Obstarám ti maso.”

Zapáchající ghoulova hmota naslouchala. Víc nic, jen naslouchala, protože bestie reagovala, jak se jí chtělo.

Debora měla ještě pořád napřaženou paži. A Cattani mluvil.

Zapřísahal a úpěnlivě prosil o svůj život. Zkusil všechno a sotva měl přitom čas soustředit se na svůj strašlivý strach. Hovořil, křičel…

A potom se to stalo. Debora udeřila.

Jenom jednou. To stačilo. Civěla na to, co bylo kdysi živým člověkem, a teď to spalo a viselo smrtelně zraněno v poutech.

Nafouklé slizovité tělo kleslo na kolena. Bylo přitom slyšet tupý úder a půda v bezprostředním okolí mrtvoly se lehce zachvěla. Tlama se otevřela, jak jen mohla nejvíc. Z vražedného skusu se vysunul chuchvalcovitý jazyk. Olízla si ve strašlivé radostné chuti tlamu.

Potom se postava naklonila dolů.

Nebyl tu nikdo, kdo by jí ve strašné hostině zabránil…

Krysa se nedala ve svém soustředěném počínání rušit! Čert ví, odkud ten cár masa měla. Svírala ten krvavý kousek v předních tlapkách, sama se přitom posadila na zadní a hladově požírala svoji kořist. Vůbec jí nevadilo, že na ni mířím malou baterkou.

Krysy se ghoulů vždycky držely. I ony se živí masem.

Polkl jsem a otřásl jsem se. Bylo to prostě odporné a hrůza mi projela tělem.

Přitom jsem musel být rád, že jsem měl štěstí. Zřítil jsem se do pořádné hloubky a měl jsem zpočátku pořádný strach, protože ta šílená tma neměla konce. Na první podívání byla jako bezedné jezero.

Naštěstí to tak nebylo.

Narazil jsem a pode mnou to zaskřípělo a zakvílelo. Dopadl jsem na hromadu vybělených kostí. Nevydržely moji tíhu. Byly příliš staré a křehké, ale stačily ztlumit můj náraz. Nic jsem si nezlomil ani nevykloubil, rychle jsem vyskočil na nohy a ve světle malé baterky jsem se rozhlížel kolem sebe.

Až na malou škvíru, kterou sem pronikalo trochu světla, byl otvor znovu zavřený.

Škvíra byla příliš vysoko, než aby se mi podařilo k ní dostat. A navíc byla moc úzká.

Kryse najednou paprsek světla začal vadit. Se zbytkem kořisti v drápcích se otočila a odběhla.

Byl jsem zase sám, úplně sám, ale žil jsem, a to mi dodávalo odvahy.

Nejdřív jsem se divil tomu, že mne Debora nepronásledovala. Po určitém uvažování jsem však na to přišel. Chtěla si to ulehčit, protože jsem nebyl jediný živý člověk na hřbitově. Byl tam ještě člověk jménem Manfredo Cattani, mafián, přítel té bestie, ale já jsem znal ghouly dost na to, abych věděl, že u nich přátelství neexistuje, jedná-li se o jejich jedinou žádostivost.

A ta byla neustálá. Nedala se uhasit. Ghoulové jsou nenasytní, cítí-li šanci dostat se ke kořisti. A ani potom nejsou nasyceni. Na druhé straně však mohou existovat bez potravy měsíce a čekat nesmírně dlouho, dokud nedostanou příležitost.

A takovou šanci teď Debora dostala. A navíc jsem se postaral o něco, za co jsem si později dělal výčitky. Cattani mohl být zločinec, jaký chtěl, ale byl to člověk jako já a každý člověk má právo na to, aby zemřel důstojně, přirozeným způsobem.

Tím vším jsem se však už dál nezabýval. Jestli jsem ho měl zachránit, musel jsem se z téhle podzemní kostnice dostat co nejrychleji. Ale jak?

Byl to obrovský hrob a zároveň něco jako špižírna té bestie. Sem dovnitř házela mrtvoly, tady střežila jejich těla a také bílé kosti.

Malá baterka mi zase jednou prokázala dobré služby. Rozřízla tmu. Vzduch dole se nedal dýchat. Škvíra u kamene byla příliš malá na to, aby se sem do obřího hrobu dostalo dost čerstvého vzduchu, který by vyvětral odpudivý zápach.

Musel jsem se s odporným puchem prozatím smířit a přitiskl jsem si na ústa kapesník. Také jsem nevěděl, jak takové místo vzniklo. Byla to prostě jeskyně. Možná tady dole byly jednotlivé hroby, ze kterých pak někdo vytvořil tenhle velký prostor. Stěny byly z tvrdého jílu. Tu a tam z něj vyčnívaly zetlelé zbytky nějakých rostlin. Mastně se leskly, když se jich dotkl paprsek světla.

Ruka s baterkou mi znovu klesla. Kužel světla tiše přejel po zemi, posunul se trochu dopředu a najednou se dotkl nějakého podlouhlého předmětu, se kterým jsem nepočítal.

Byl to člověk mrtvý!

Rychle jsem překonal první překvapení, přistoupil jsem k mrtvole blíž, pohlédl jsem do voskově bledého obličeje s nažloutlými skvrnami a hned jsem zjistil, že Debora se zatím mrtvým nezabývala.

Nikdy jsem fotografii Carla Brandiho neviděl. Přesto jsem byl přesvědčen, že je to on. Jestli se mi podaří odtud dostat, postarám se o to, aby ho vynesli a dostalo se mu křesťanského pohřbu.

Znovu jsem se ostře nadechl. Debora!

Tohle jméno mi strašilo v hlavě. Byla to vládkyně téhle staré kostnice, ale i ona musela odněkud přijít. Nespadla přece z nebe.

Zdržovala se tady, možná se tu i narodila, ale jak vlastně vznikají ghoulové? Ta otázka mne zaměstnávala často, ale neměl jsem na ni odpověď. Jen jednou jsem je zahlédl na planetě kouzelníků a měl jsem dojem, že tahle jiná dimenze by mohla být jejich rodištěm.

Znovu jsem se otočil a vracel jsem se tou samou cestou, protože dál se jít nedalo. Byla tam stěna z jílu, která bránila další chůzi. Po druhém kroku jsem se zastavil.

Něco jsem uslyšel.

Nade mnou se ozval nějaký hluk. Když jsem se podíval ke škvíře, objevil jsem část chuchvalcovitého obličeje pokrytého slizem.

Bylo to tak. Teď se chtěla dostat ke mně…

Sir James, Suko a další dva policisté seděli u obrazovky, na které bylo možno rozeznat obrysy města Londýna. Na tmavém pozadí byly světlými liniemi vyznačeny hranice jednotlivých městských částí a nejdůležitějších silnic, a především tam byl malý, zeleně se lesknoucí bod, který budil zájem čtyř párů očí.

Tento nepatrný bod představoval rover, na kterém byl

připevněn vysílač.

Ta malá věcička plnila svůj účel.

Nepřetržitě vysílala a umožňovala stanovit přesnou polohu auta. Vůz se však blížil k území, které už na obrazovce nebylo možné sledovat.

“Dá se to nějak upravit?” zeptal se sir James, který seděl vedle specialisty. Suko stál za nimi a díval se jim přes ramena.

“Ano, bude to možné.” Muž něco zmáčkl a na obrazovce naskočil jiný obrázek. Zelený bod se pohyboval na spodním okraji monitoru. Pomalu se posunoval výš.

“Ale už nebude fungovat dlouho, dojde mu energie.”

“To je špatné.”

“Já vím, sire. A k tomu musíme přičíst, že jsme ještě neuložili ostatní části mapy.”

Druhý kolega stál vzadu za muži. Na stole měl položenou velkou mapu a tmavým fixem zaznačoval cestu vozu. Bylo tak přesně vidět, kudy se pohyboval.

“Už se blíží k okraji města,” zamumlal Suko. “To nevypadá dobře, sire.”

“Berte na vědomí tu vzdálenost.”

“Ano, bude to nějakou dobu trvat, než se tam dostaneme.”

“Musíme čekat.”

Odpověď sice Suka udivila, ale dál se už neptal. Sir James určitě ví, co dělá.

Všichni dál přihlíželi.

Bod se pohyboval po obrazovce pomalu, ale bez ustání.

Leskl se. Cestu roveru bylo možné sledovat velmi dobře.

Vedla stále původním směrem na severozápadní okraj Londýna.

Sir James oslovil muže u mapy. “Mohl byste mi aspoň přibližně říci, jestli se v těch místech, kde se pohybuje ten vůz, nenachází nějaký hřbitov?”

“Moment, pane.” Kolega krátce pohlédl na monitor, srovnával obrazovku s mapou, přemýšlel a jel fixem po tvrdém papíru. “Je to těžké, pane.”

“To vím. Ale zkuste přemýšlet, prosím vás. Jedná se tu o hodně, opravdu o hodně.”

“Samozřejmě.”

Tři muži museli na odpověď čekat, ale dočkali se.

“Ano, domnívám se, že tam je hřbitov.”

“Ano nebo ne?”

“Spíš ano. Starý pozemek, na kterém mám na své mapě vyznačené kříže. Teď už se asi nepoužívá, myslím. Nemá ani jméno. Museli ho zrušit.”

Suko se podíval na šéfa. “Sire, to bude ono!”

Sir James kývl. “Ten hřbitov máte ještě v dosahu monitoru?”

“Ano.”

Superintendant se opřel v židli. “Tak je všechno jasné, pánové.”

Když posunul židli dozadu a zvedl se, zvedl se i Suko.

“Je to zatraceně daleko, sire.”

“Já vím, Suko.”

“Raději hned vyjedeme.”

“Ne, to ne.”

Suko přerušil pohyb a zůstal překvapeně stát. Takovou odpověď neočekával. “Já… já… nemám jet, abych našel Johna, sire?”

“Ne, slyšíte dobře, nemáte,” trval na svém sir James.

“Sorry, ale…”

“Poletíte!”

Suko s takovou odpovědí nepočítal. Ani v ni nedoufal a byl tak překvapený, že zůstal stát na místě. Přes rty mu přejel úsměv. “Co jste to řekl, pane?”

“Musím to opakovat znovu?” Superintendant stál u telefonu a zvedal sluchátko. Pravým ukazovákem navolil nějaké číslo.

Oba kolegové se také usmáli. Muž u mapy Suka oslovil a blahopřál mu. “To je opravdu to nejlepší řešení, které se dalo najít.”

“Také si myslím.”

Sir James zase jednou dokázal, jak je organizačně zdatný. Stačilo jen zavolat těm správným lidem a věc byla vyřízena.

“Během deseti minut letíme!” dodal.

“My?” zeptal se Suko.

“Samozřejmě.” Sir James se mírně usmál. “Nebo si myslíte, že mám letět sám?”

“Ne, sire, teď už ne…”

Ten obličej byl tady. Nespletl jsem se, ani jsem si to nevymyslel.

Škvíra se nezvětšila, a proto se těstovitý obličej právě tak vešel do mezery. Když jsem se podíval podrobněji, rozeznal jsem dokonce i oko. Připadal jsem si jako před kamerou.

Nevěděl jsem, co má tahle bytost v úmyslu. Na to, aby mne napadla, byla příliš daleko. A k tomu musela také počítat s tím, že se budu bránit. Vytáhl jsem berettu a zamířil na cíl, přičemž jsem se soustředil hlavně na oko. Nebylo lehké zasáhnout zrovna takový cíl. Měl jsem málo světla, a navíc Debora zřejmě zpozorovala něco z mého počínání, protože se stáhla.

Škvíra tam však zůstala.

Spustil jsem ruku se zbraní dolů. Přirozeně jsem uvažoval, co má tahle hra na kočku a na myš znamenat. Chtěla snad zjistit, zda a jak jsem ten náraz přežil? Možná počítala s tím, že mne najde zraněného, ale to měla smůlu. Dokázal bych se bránit.

Uplynulo asi půl minuty. Debora se neukázala. Znovu jsem byl nastražený a procházel jsem starou kostnicí, aniž bych spustil škvíru z očí.

Nic se nedělo.

Nic jsem neslyšel. Žádný křik, žádné mlaskání nebo srkání, jak jsem to znal od ghoulů.

Bylo ticho, jak se na starý hřbitov patří. Zase jen čekat…

Zatraceně, to jsem nechtěl. Napadlo mne, že jsem ještě celou jeskyni neprohledal. Šel jsem na druhou stranu, protože v pravé části jsem dosud nebyl.

Tam bylo ještě temněji, neboť světlo dopadalo škvírou jen na jednu stranu.

Stále znovu jsem našlapoval na staré, vybledlé kosti, které praskaly pod mou vahou. Ze země se zvedal prach a měl jsem dojem, že se mi tahle stará kostní moučka usazuje na všech sliznicích.

Znovu jsem zapnul baterku a svítil jsem kolem sebe.

Všude kolem sebe jsem viděl hlínu, kosti, také kousky starého dřeva. Mohly to být zbytky starých rakví, ve kterých kdysi byly mrtvoly.

Rozhlížel jsem se kolem sebe.

Kolem mne proběhly dvě krysy. Sledoval jsem je paprskem světla. Doběhly k díře ve zdi a zmizely v ní. Byly na tom lépe než já, protože já jsem východ nenašel. Znovu mne zastavila zeď. Stál jsem před ní a opravdu zklamaně jsem na ni hleděl. Dvakrát jsem přistoupil těsně k ní. Nic se nepohnulo. Nebyl tam žádný tajný východ, který by vedl ven.

Nade mnou byl tlustý strop, na kterém stály křivé náhrobní kameny a staré kříže.

Znovu jsem se otočil a chtěl jsem odejít. Hra pokračovala. Debora se mnou asi měla jiný plán. Musela prostě změnit své úmysly. Zůstal jsem nezraněn a to se jí asi moc nehodilo. Do jeskyně se tedy nemohla dostat, aby mne s konečnou platností vyřídila, takže určitě výmyslela jiný plán.

Byl jsem napjatý.

Nade mnou na stropě se rozeběhla spousta pavouků, když se deska najednou pohnula. Sypal se na mne písek a špína, měl jsem je na hlavě, ve vlasech a obličeji. Setřásl jsem smetí a díval jsem se, jak deska klesá. Přitom jsem se pokoušel odhadnout, jestli je tak velká, že se okrajem dotkne země, to se však nestalo.

Zastavil jsem se na délku dlaně pod ní.

Teď jsem byl také schopen rozeznat mechanismus a jeho funkci. Deska se pohybovala pomocí kol a lan, které byly nade mnou a byly skryty ve tmě. Jednoduché a docela účinné.

Ještě jsem stál za deskou, který mi nabízela tak lákavou možnost úniku. Bylo jasné, že Debora mi neumožní únik jen tak z čistého přátelství. Bylo za tím něco víc a bylo možné, že Debora měla jiný plán.

Pokud jsem chtěl ven, musel jsem překročit závory.

Nebylo jiné řešení.

Opatrně jsem šátral ke svému cíli. Krok za krokem jsem se blížil k desce a držel jsem se přitom u její hrany.

Deboru zatím nebylo vidět ani cítit. Musela se držet daleko a bylo zvláštní, že se neukázala, ani když jsem stál před deskou a prohlížel si ji.

Udrží moji váhu?

To byla velká otázka. Přede mnou byla šikmá rovina. Měl jsem co dělat, abych se vyškrábal nahoru, protože byla pokrytá mechem a mokrými zbytky rostlin a byla úplně hladká. Naštěstí tam bylo dost prasklin, kterých jsem se mohl zachytit. Normálně bych se po ní nedostal, musel jsem se plazit po všech čtyřech.

Co měla ta bestie v úmyslu?

Vzhlížel jsem čtyřúhelníkem k šedé obloze. Studený vítr fičel do morku kostí.

Vzpomněl jsem si na Cattaniho!

Ani jeho jsem neviděl ani neslyšel, stejně jako Deboru, ale musel jsem vycházet z toho, že ta číhá někde mezi hroby a čeká na to, až se vydám na cestu za svobodou.

Když jsem o tom neustále uvažoval, nic se nepohnulo.

V mém případě existovala jenom jedna možnost.

Šplhat nahoru.

Tak jsem se do toho pustil.

Nejdřív normálně; vrchní polovinu těla jsem měl skloněnou dopředu, hlavu zvednutou, abych mohl

vykouknout mezerou ven a zaregistrovat každý pohyb. Ale nic se nedělo.

Vydrží deska?

Trochu se chvěla, všiml jsem si toho, ale nepovolila. Šel jsem dál.

Teď jsem byl nucen spustit se na ruce a nohy, protože výklenek byl příliš úzký.

Berettu jsem přesto držel v pravé ruce. Škrábala o kameny, jejichž povrch se měnil. Chvílemi byly drsné, potom zase vlhké a hladké, což bylo způsobeno plísněmi a mechem.

Debora mi nic neudělala.

To mne však vůbec neuklidnilo. Kdyby stála nahoře a s úšklebkem na mne čekala, bylo by mi lépe. Takhle jsem ji ale neviděl.

Co měla v úmyslu?

Polovinu té proklaté desky už jsem odtlačil. Těkal jsem očima, sledoval jsem konec té šikmé roviny a stále jsem přemýšlel o tom, jak se ta odporná bytost asi bude chovat.

Ghoulové si nezačínají nic se živými lidmi. Potřebují mrtvé, a proto se mě ta osoba pokusí nějak odklidit z cesty. Střelnou zbraň u sebe neměla.Kdyby ji měla, dávno by ji použila. Musela se tedy spolehnout na něco jiného.

Tu mne vyrušil nějaký zvuk.

I když to nebylo jednoduché, držel jsem se vevnitř. Nemohl jsem přijít na to, co ten zvuk způsobuje. Bylo to škrábání, nebo jsem udeřil příliš prudce a kámen narazil na kámen.

Možná, snad…

Po mojí levé straně se něco pohnulo. Podíval jsem se tam a v tu chvíli jsem spatřil stín, který mi nejen připadal, ale také byl hrozně velký.

Hlavou mi bleskově projely proudy myšlenek. Snažil jsem se probrat všechno po řadě. V dřepu na desce jsem se otočil doleva. Deboru jsem neviděl, zato můj pohled však přitahoval široký stín, který už nestál klidně v pravém rohu, ale překlápěl se dopředu. A to už jsem také dobře věděl, že to není stín, ale zatraceně těžký kámen.

Opravdu hodně těžký kámen… A ten na mne padal.

Provázel ho nenávistný a bublavý smích. Debora si byla jistá svým vítězstvím…

Londýn ležel v průhledném oparu hluboko pod nimi. Suko, sir James a pilot seděli ve vrtulníku s prosklenými stěnami, díky kterým měli nádherný výhled. Inspektor seděl vedle pilota a na kolenou držel mapu.

Udával cestu, tedy aspoň směr. Později, až bude cíl už blízko, bude upřesňovat kurs, ale na to byl ještě čas.

Podle Suka neletěl pilot dost rychle, sir James si určitě myslel totéž, ale vrtulník rychleji letět nemohl. Mraky sice ležely nízko, ale ne natolik, aby v nich zmizeli. Šedá deka ležela nad nimi.

Každý cizinec a mnohý domácí obyvatel by se s potěšením díval na panorama velkoměsta ležícího dole, ne však Suko. Musel srovnávat realitu s mapou.

Čas se pomalu vlekl.

Dole dávno zmizel Hyde Park, i kanál, který se táhl podél Harrow Road a z výšky vypadal jako šedá čára.

Přeletěli Paddington a dostali se nad Kilburn. Pod nimi se teď rýsovaly rozsáhlé obytné čtvrti s často značně ošklivými domy.

Proletěli pod letadlem. I když bylo šero, měli dobrý výhled. Daleko na západě viděl Suko na obloze světle se lesknoucí letadla. Letadla startovala na letišti Heathrow a rychle mizela v mracích.

Inspektor si vzpomněl na svého přítele Johna Sinclaira. Vyřídit ghoula by neměl být za normálních okolností žádný problém, ale Suko sám tuhle Deboru zažil. Věděl, jak dokáže být rafinovaná a nebezpečná.

Blížili se k cíli. Z luk a polí vystupovaly tmavé skvrny lesů. Suko dal pilotovi znamení. Ukázal palcem dolů.

Muž kývl. Vrtulník začal klesat. Neletěli už také tak rychle. Suko upřeně hleděl dolů k zemi. Hledal určitou silnici, kterou kolega na mapě vyznačil černou fixkou.

Našel ji.

Usmál se přitom a ukázal doleva. Pilot hned pochopil. Vykroužil mírnou otáčku a Suko se zatím obrátil k siru Jamesovi.

“Našli jsme to, sire.” Superintendant jen kývl.

Letěli dál. Potom klesl stroj ještě hlouběji, protože Suko oběma rukama ukázal dolů.

Cíl byl tady!

Viděl hřbitov, viděl dokonce i porost a náhrobní kameny. Teď museli ještě najít místo, kde by se dalo bezpečně přistát…

Náhrobní kámen se pohnul. Deska se prostě nedala zachytit, a kdyby narazila sem do tohoto kamene, za kterým jsem byl já, menší kámen by mne buď pohřbil pod sebou, nebo by mne zavalil, případně mi “jen” rozdrtil údy.

Tohle všechno mi během sekundy projelo hlavou. Déle jsem ani čekat nemohl.

Ještě jsem slyšel odporný smích té bestie, když jsem se rychle obrátil.

Narazil jsem na desku. Bylo by mi milejší přepadnout přes její hranu, ale to se bohužel nestalo. Řítil jsem se zpátky v patách ten zatracený kámen, který byl rychlejší než já.

Byl těsně za mnou, jako by mu někdo nařídil, aby mne sledoval. Zkusil jsem všechno možné, abych se mu vyhnul, a snažil jsem během téhle hry brzdit podpatky.

To nebyl špatný způsob. Vlastní váhou jsem se skoro překotil, potom najednou tlak za mými zády ustal a já jsem spadl přes okraj a uhodil se.

Ale i kámen ještě cestoval dál. Silou setrvačnosti se dostal až k okraji hrany a zřítil by se na mne, kdybych na tom místě zůstal ležet.

Otočil jsem se kolem vlastní osy. Zapomněl jsem na všechno, chtěl jsem se jen dostat pryč a nebýt rozdrcen.

Kámen, těžká deska, překonal poslední překážku. Získal další švih, potom narazil a já jsem vykřikl.

Ještě jednou se bohužel otočil a zasáhl mne. Hrana náhrobního kamene přejela jako horká čepel nože po mém čele, tváři a uchu, roztrhla tam kůži a postarala se dokonce o to, že jsem byl těsně před K.O. Bolest byla zlá, cítil jsem, že v tomhle proklatém stavu se nemohu bránit, protože nejsem schopen pohybu.

Úder do hlavy byl příliš silný. Jistě, vzpamatoval jsem se, neodešel jsem do říše bezvědomí, ale i tak pro mne bylo víc než nemožné teď bojovat proti ghoulovi. Skutečně mne vlákala do prokleté a rafinovaně nastražené pasti.

Ležel jsem na boku. Těsně před obličejem jsem měl hlínu. Cítil jsem pach staré země a měl jsem pocit, jako by naplnila celou moji hlavu včetně úst a jícnu.

Jazyk se mi lepil na rty, na kterých jsem měl prach a špínu. Obojí mi později zaskřípalo mezi zuby.

Musíš pryč! Musíš pryč!

Tato myšlenka mi duněla v hlavě. Byla správná, ale já jsem byl příliš slabý. Vůli jsem však měl. Otočil jsem se trochu na stranu, abych měl obě ruce volné. Nebyl jsem schopen zjistit, jestli stále ještě pevně svírám berettu, ale ucítil jsem odporný zápach.

Pronikavý, zatuchlý puch hnijících starých hadrů a starých mrtvol.

Přišla Debora.

Zvítězila. Její plán vyšel. Můj sluch mne přesto nezklamal. Zřetelně jsem slyšel, jak se naklání dopředu, a slyšel jsem typické ghoulí zvuky.

To plácání a srkání, smíšené s mlaskavými zvuky divoké radosti nad novou obětí.

Zabije mne a… potom…

Jednoduše jsem se vyhnul tomu, abych tyhle myšlenky dovedl až do konce. Musel jsem něco dělat, navzdory své slabosti.

Ale ten zatracený zvuk byl blízko příliš blízko… Chtěl jsem se zvednout.

Měl bych však závrať, tápal bych jako opilý temnou starou kostnicí a vběhl bych Deboře přímo do náruče. Podařilo se mi otevřít oči. Doposud jsem Deboru jen cítil, teď jsem ji však i viděl a s hrůzou jsem zjistil, jak už je blízko.

Musela sjet po šikmé ploše jako po skluzavce a dopadla na zem těsně před mýma nohama. Vůbec přitom nespěchala a dlouho čekala, dokud se nepohnu. Něco mi pevně svíralo pravou ruku. S námahou jsem otočil hlavu a spatřil jsem tu odpornou chuchvalcovitou nohu, jak stojí na mém zápěstí. I když byla měkká, dost tlačila. Nedokázal jsem udržet berettu.

Teď jsem si opravdu dělal výčitky, že jsem si nenechal svůj kříž volně pověšený na hrudi, ale nikdo není dokonalý. Nepomyslel jsem na to.

Slyšel jsem sám sebe zasténat, když jsem rozevřel pěst a pistole z ní vypadla. Slyšel jsem spokojené zabrumlání, tlak na paži zmizel a na jiných částech těla jsem ho také necítil.

Debora stála přede mnou.

Posadil jsem se a díval jsem se nahoru. Ne, z její krásy nezůstalo nic, z čeho by muži šíleli. Tady byl její svět, tady

se nemusela přetvařovat. Tady v podzemní kostnici ukazovala svoji pravou tvář.

Odporná, zapáchající maska ghoula. Nafouknutá, stále v pohybu, jako by byla z rosolu nebo pudingu. Neměla už oči v pravém smyslu slova, jen malé, světlé knoflíky v slizovité hmotě, z níž se neustále odlučovaly tlusté, oválné kapky.

Stékaly po hmotě, která působila místy jako kůže, místy jako něco podobného želé, a ve spodní polovině té hmoty byla tlama plná odporných a vražedných ghoulích zubů, které jí také narostly.

Dech se mi zastavil. Moje šance byly proklatě malé. Ostatně jsem viděl i kámen v její levé nafouknuté ruce. Velikostí jí tak akorát zapadal do dlaně. Na jeho spodní straně byly nějaké tmavé šmouhy.

I původ těch tmavých skvrn mi došel. Byla to krev!

Krev muže, který už určitě nežil, protože chtěl být chytřejší než já.

Debora byla potichu, jen to v ní zakloktalo a z tlamy jí vytrysklo několik kapek.

Jaká mi zůstává ještě naděje?

Kříž? Vyslovování formulí, aktivizace mého talismanu. Šlo by to, kdybych měl dost času, ale ta bestie mezitím zvedla paži, aby mne kamenem uhodila do hlavy.

Moje obrana byla gestem zoufalství.

Ze sedu jsem se vymrštil nahoru. Hlavou jsem zasáhl měkké tělo té bestie a měl jsem pocit, že jsem obličej zabořil do měkké, roztékající se mrtvoly.

Ale dosáhl jsem úspěchu, protože jsem ihned zpozoroval, že Debora zakolísala. Musela zpátky, ještě

kopla, ale moji hlavu nezasáhla, protože jen s obtížemi udržela rovnováhu.

Hlavu jsem měl zase volnou. Ve vlasech jsem měl sliz. Ústa jsem měl doširoka otevřená, lapal jsem po vzduchu a zároveň jsem se pokoušel potlačit odpor.

Sluch jsem měl stále v pohotovosti. Ze hřbitova sem doléhal nějaký ruch. Připomínal mi hučení vrtulníku. Mámení, pouhé mámení, pomyslel jsem si a pokusil jsem se zvednout.

Kam mezitím zmizela moje beretta, jsem neviděl, protože byla příliš velká tma. Ani jsem ji nehledal. Teď jsem musel především vytáhnout kříž.

Debora zaútočila.

Nepodařilo se mi vyslovit formuli. Znovu mne chtěla uhodit do hlavy zakrváceným kamenem. Uskočil jsem stranou a upadl jsem.

Zatraceně, skončil jsem na zemi. Znovu se mi zatočila hlava. Ve svém stavu jsem si připadal jako stínový bojovník, který je sice připraven utkat se s protivníkem, ale všechno, co provádí, končí v prázdnotě.

Měla na sobě pořád ještě svůj plášť. Šaty už měla dávno roztrhané a dírami vytékala páchnoucí slizovitá hmota. Ještě z lehu na podlaze jsem se otočil, protože jsem se chtěl odvalit pryč. To byla osudná chyba, protože Debora mi šlápla těžkou nohou na záda a přitlačila mne k zemi.

Byl to konec? Tíha byla tak velká, že se zdálo, že mne vtlačí do země. Navíc mi vyrazila dech z plic. Nejdřív zásah náhrobním kamenem, teď tahle masa, Bože, to je na mne moc! Neměl jsem dost vzduchu na to, abych mohl vyslovit formuli.

Ale musel jsem ji říci.

MUSEL!

Napnul jsem se, otevřel jsem ústa, nepodařilo se mi to však, protože ghoulí masa se na mně pohnula a mně projela hlavou jiná myšlenka.

Teď tě dodělá! Teď tě zabije!

Ale místo toho jsem zaslechl výkřik!

Našli místo, kam mohl vrtulník bezpečně dosednout. Suko vyskočil ze stroje jako první a spěchal ve vichřici,

kterou rozpoutaly ještě se otáčející lopaty vrtule. Starý hřbitov mu připadal zatraceně velký. Přistáli na jeho okraji a Suko musel obcházet náhrobní kameny nebo mezi nimi kličkovat. Ztrácel cenné sekundy. Přitom se neustále rozhlížel kolem sebe. Ta prokletá Debora tady někde musela být. Její rudé vlasy přece byly jako vlajka.

Neobjevil ji.

Místo toho však uviděl v zemi velkou díru a prosmekl se do ní. Čas na to, aby si mohl všechno podrobně prohlédnout, už Suko neměl. Tušil, že se pod zemí odehrává veliké drama. Z okraje se dlouhým skokem dostal na šikmou desku celkem bez problémů, ale nedokázal už zastavit svůj pád. Podklad byl prostě příliš hladký. Řítil se dál, klouzal po vlhkém mechu a plísni. Setrvačností přistál na zádech nějaké strašlivé postavy.

Byla to ona! Vykřikl!

Chtěl zabránit tomu, aby Debora zasáhla ležícího Johna kamenem, ale ta se o výkřik nestarala. Až následující slovo ghoula zastavilo.

“Topar!”

Vykřikl inspektor, když konečně sklouzl až na konec desky a spadl na zem.

Neviděl, co se stalo s tou bestií, jen věděl, že musí jednat zatraceně rychle. Vyskočil a ještě v pohybu se obracel k ženskému ghoulovi.

Debora na sobě měla plášť a roztrhané šaty, ale Suko se nestaral o její vzhled. Vytrhl jí kámen ze slizovité tlapy a v tom okamžiku věděl, že zvítězil.

Znovu se otočila. Úder nedopadl.

Debora byla naprosto překvapená, a byla ještě překvapenější, když jí kolem hlavy najednou zavířily tři řemeny démonského biče, které jí mířily na hlavu.

Nepleskaly jenom kolem ní, zabořily se bez odporu do masy, proťaly ji, zničily a ukončily neblahý život netvora.

Debora se zvrátila dozadu a rozpřáhla tlusté slizovité ruce, jako by chtěla někoho obejmout.

Suko se díval šikmo nahoru.

Sir James a pilot stáli u kraje otvoru jako diváci a superintendant se usmál, když se na Suka podíval. Přitom

kývl hlavou a dal tak najevo, jak moc ho těší, že se to Sukovi podařilo.

Ženský ghoul ležel na zádech. Už sice nedýchal, ale zatím to tak vypadalo, protože sliz, který ještě nezačal vysychat, se pohyboval sem a tam, takže hruď se zvedala a zase klesala.

Vysychání začalo vzápětí, nejdřív na hlavě, kde sliz seschl do krystalické hmoty, která se s tichým šustěním rozpadala. Ten pochod se šířil velmi rychle po celém těle, ale Suko si toho nevšímal.

Věnoval pozornost mně, svému příteli Johnu Sinclairovi. Zvedl mne do výšky a zděsil se, když uviděl krev na mé hlavě.

“Nedělej si starosti,” řekl jsem a s námahou jsem se ušklíbl. “To je jen na povrchu.”

“Skutečně?”

“Věř mi.” Byl jsem rád, že mne Suko podpírá, a ještě raději jsem byl, že mi zachránil život. Vrátil mi dokonce mou berettu, kterou našel.

“To máš tak, Johne, něco jsem té bestii dlužil. Jednou mne vypekla, ale podruhé se jí to už nepodařilo.”

Kráčeli jsme k rovince. Vůbec nám nedělalo potíže překračovat zbytky ženského ghoula. Skřípění, které se přitom ozývalo, bylo pro mé uši tou nejkrásnější hudbou, a dokonce i pohled mého šéfa mi po tomhle hrozném případu připadal jako vysvobození.

Mafie si ale bude muset najít nějaký jiný způsob, jak bude odklízet mrtvoly.

A něco bych ještě chtěl dodat.

Carlo Brandi se dočkal pohřbu a na jeho poslední cestě ho doprovodilo hodně lidí. Suko a já jsme byli mezi nimi, a zažili jsme hrozně smutnou, ale spokojenou Sophii Brandiovou, která v dojemné řeči nad hrobem slíbila přátelům a známým, že restauraci povede dál v Carlově duchu…

KONEC