Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 09 - Spravedlivý

Byla to docela normální noc, ale muž v malém bytě věděl, že následující hodiny rozhodnou o jeho dalším osudu. Čekal na to dlouho celý život sedmatřicet let.

Nevěděl ovšem, jaké karty mu osud přichystal a jak jsou namíchány. Mohl zůstat stejný jako doposud a věnovat se běžným normálním činnostem, ale bylo docela dobře možné, že se z něj stane docela jiná bytost.

Všechno bylo otevřené, všechno bylo možné. Povzdychl.

Byl to tesklivý, naříkavý vzdech, který mu splynul ze rtů. Ne bolestný, spíš vyjadřoval jakousi samotu, která přepadla muže ve tmě.

Ten muž se jmenoval Raniel!

Často přemýšlel o svém jméně a ptal se, proč mu rodiče dali právě takové jméno přinejmenším dost nezvyklé. Připadalo mu, že za tím vězí něco víc, ale na důvod nepřišel.

Raniel to znělo dost tajemně, možná dokonce až příšerně, ale když se na to podíval důkladněji, mohlo jeho jméno docela dobře souviset s jeho osudem.

Raniel…

Jak neobvyklé a zvláštní. Porovnával ho se jmény Michael, Rafael a dalšími, která patřila zcela

určitým bytostem.

Byla to jména andělů…

Když si to uvědomil, polkl. Rozhodně nevypadal tak, jak si lidé běžné představují anděla. Neměl plavé vlnité vlasy a pleť také neměl étericky bledou, jaká se přisuzuje nebeským bytostem. Neměl ani křídla a nedovedl létat. Tak proč Raniel?

Svým jménem se začal v duchu zabývat teprve v posledních měsících. Rád by se byl na leccos zeptal svých rodičů, ale to bohužel nebylo možné, poněvadž už nežili. Osudného dne dleli v obytném přívěsu a do pekla se dostali v téže chvíli, ve které do jejich tábořiště vjel zdrogovaný řidič náklaďáku.

Po té hrůze napočítali záchranáři pět mrtvých, osm těžce a několik lehce raněných. Řidič přežil a seděl nyní za mřížemi. Protože to nebylo úmyslné zabití, brzy ho z vězení pustí.

Jaká komická absurdita spravedlnosti! Takto smýšlel Raniel a spousta dalších lidí, kteří byli postiženi a cítili se úplně bezbranní.

Raniel smrt svých rodičů pouze odsouval kamsi do podvědomí, ale nezapomněl na ni.

Seděl u okna a díval se opět ven. Bylo to velké

okno, které sahalo od stropu až k podlaze a poskytovalo nádherný pohled do širé krajiny, která teď v pološeru vypadala až přízračně.

Širá obloha, na níž vítr rozfoukal mraky, jež se tu kupily přes den. Hvězdy bylo vidět jako vzdálené body. Mezi nimi jako velký strážce stál měsíc. Ne

zcela úplný žlutý kotouč, oko, které se dívalo a hlídalo a vysílalo mdlé světlo.

Raniel seděl na jednoduché sedačce. Občas,

když se pohnul, objevil se v okenní tabulce jeho slabý zrcadlový odraz.

A on si opět uvědomil, že na něm není nic andělského, protože vypadal podobně jako tento stín. Tmavé, velmi husté vlasy mu lemovaly hlavu. Byly černé jako peří havrana. Raniel je měl hladce sčesané dozadu.

Tvář měla normální odstín. Ústa měl spíše ženská, s měkce klenutými rty. Nos, který by bylo možno označit jako masivní, nebyl natolik nápadný, aby utkvěl při zběžném pohledu v paměti.

Stejně černé jako vlasy měl i husté obočí.

Podobně sytou barvu měly i tmavé oči.

Raniel tedy vypadal dost zvláštně, i když ne jako anděl z nebeských výšin. Básník by ho možná popsal jako pochmurného, do sebe obráceného snílka, v jehož výrazných očích se soustředilo nejen všechno utrpení, ale i veškerá radost světa.

Někdo by možná řekl, že se nehodí do dnešní doby a spíš připomíná člověka z minulého století, na němž zanechala trvalé stopy doba biedermeieru. Čím by mohl být člověk s takovým zevnějškem?

Klavíristou, umělcem, sochařem nebo malířem. Byl v každém případě člověkem, k němuž se hodila tvůrčí profese.

Nikdy by si ho nikdo nedokázal představit v

továrně nebo u běžícího pásu - spíš v klidné básníkově světnici v tichém podkroví…

On však teď neseděl v básníkově světnici, ale u

velkého okna a díval se do noci. Do osudové noci…

Stane se to. Tato noc neskončí jen tak, dnes v noci se něco přihodí.

Bylo to psáno v knize osudu.

Opět si povzdychl. Opět se mu z plných rtů vydral naříkavý zvuk, který měl znamenat, že neexistuje-li jiná možnost, prostě se to stát musí.

Pohlédl na hodiny. Ještě nebyla půlnoc.

Raniel se nadále díval do tmy a viděl krajinu rozčleněnou různými stíny, které byly tu temnější, tu světlejší, tu větší, tu menší.

Byl to nádherný širý rozhled, jehož se Raniel nikdy nedokázal nabažit. Vychutnával ho jak ve dne, tak v noci. A kdo bydlel v tak neobvyklém místě, ten se takovému výhledu ani moc nedivil, protože ten prostě k tomu místu náležel.

Nebyl tady provoz, ani ulice, hluk nebo zmatek. Panoval zde klid, ticho a širý prostor. Zde jako by se zastavil čas, protože se mu tady prostě zalíbilo. Všechno zde bylo navzájem sladěno.

Raniel miloval své obydlí, miloval okolí a každým dnem se více a více radoval, že mu vysoká výhra v loterii umožnila vést nezávislý život. život, který v poslední době mohl změnit přesně podle svých představ, do něhož se vnořil jako plavec do

hlubokého jezera a který nyní vychutnával.

Ovšem po svém, podle svého gusta a věděl, že k tomuto svému gustu ještě něco přidá.

Své přikázání. Ranielovo přikázání.

Této noci mělo být uskutečněno.

Vstal a odvrátil se od okna. Vedle jeho strohé postele stál vysoký šálek s čajem.

Nápoj už vychladl a Raniel ho vypil malými doušky. Takto se chová pouze člověk, který je zvyklý vychutnávat život a věnuje i těm nejdrobnějším detailům náležitou pozornost.

Když byl šálek prázdný, odložil ho a zamířil k druhému oknu, které nebylo tak velké a vysoké. Přitom se opět podíval na hodinky.

Stále ještě nebyla půlnoc.

Odkašlal si, otočil hlavu a zahlédl stín, který dopadal napravo od okna shora dolů a byl poněkud vzdálen od zdi.

Stín byl ve výši okna užší než tam, kde se dotýkal podlahy. Rozšiřoval se a podobal se trochu ohonu komety, nebyl ovšem zakřivený.

Raniel věděl, co vrhá tento stín. Pocházel od křídla lopatky větrného mlýna, k níž patřily ještě tři další. Z tohoto okna nemohl vyhlédnout tak daleko do kraje, protože ve výhledu mu bránila jakási temná stěna.

To, co vypadalo jako stěna, byl ovšem ve skutečnosti jen kopec, na jehož vrcholku se tyčil

lesklý objekt. Podlouhlý, úzký a lesklý anténa, která měla zesilovat vlny.

Neviditelné vlny… Raniel rovněž cítil, že se k

němu blíží cosi neviditelného.

Doléhalo to k němu, bylo to cítit, ale nebylo to ještě tak blízko, aby to dokázal přesně identifikovat.

Měl oblečené tmavé šaty, poněvadž se nejlépe hodily k jeho tmavým vlasům. Tmavé kalhoty, dlouhé sako, ale bílou košili, jejíž tkanina se ve tmě namodrale leskla, jako by do sebe nasávala stín ostatních součástí oděvu.

Raniel se zase vrátil. Jeho kroky zanechávaly na staré dřevěné podlaze tlumenou ozvěnu. Páchlo to tu prachem a starými kameny nebo moukou. Byl to typický pach, na který si už ovšem Raniel zvykl. Kdyby ho navštívil někdo cizí, určitě by tu vůni zaregistroval, ale on sám ji už nevnímal.

Muž se chtěl posadit, ale uprostřed pohybu se zarazil. Strnul v křečovitém postoji a pak otočil hlavu, aby oknem vyhlédl do širé dálky a najednou věděl, že teď se to stane.

Ne, ne teď, ale vzápětí, možná velice brzy, za několik vteřin. Učinil krok kupředu. Pak se téměř dotkl skleněné tabule. Nenechá to dojít tak daleko.

Odtáhl paže od těla, roztáhl dlaně a opřel se jimi napravo a nalevo o sklo.

V tomto postoji setrval.

Raniel sledoval oblohu.

Pořád ještě byla beze změny. Širá, šedivá, přitom

bledá a jakoby skleněná s bledým měsícem téměř v úplňku přímo uprostřed.

Chtěl se již odvrátit, když tu tak mu to alespoň

připadalo zaregistroval ve výši měsíce jakýsi odlesk. Světelný bod, ne nepodobný záblesku hvězdy, jenže ten záblesk nepohasl. Zůstal a zvětšoval se, ale neklesal. Míhal se jako jasný bod ve tmě, jako by směřoval k určitému cíli.

Raniel zadržel dech.

Ve vzpomínkách mu vytanuly příběhy z jeho dětství. Viděl se, jak sedí na klíně své matky a jak poslouchá její vyprávění. Znala zpaměti pohádky téměř z celého světa a vyprávěla mu je s takovým zaujetím, že Ranielovi pokaždé připadalo, že je přímo uprostřed všeho toho dění, v němž vystupovali skřítkové, obři, zlé čarodějnice a také nevinní lidé. Byly to překrásné pohádky a matčin mírný hlas umocňoval jejich účinek.

A povídala mu i o padajících hvězdách, které, když se objevily, znamenaly pokaždé něco zvláštního. To si pak člověk, který je viděl, mohl něco přát.

Ranielovi přelétl po tváři úsměv. Pohled měl upřený dopředu, oči měl doširoka otevřené.

Panenky se podobaly strnulým, černým olejovým

skvrnám. Nitro se mu dmulo očekáváním, které nabývalo charakteru bouře. Cítil napětí, jako by se jeho tělo proměnilo v luk, který byl těsně před prasknutím.

To světlo platilo jediné osobě jemu!

Raniel to najednou pochopil tak jasně, že ho to málem vyděsilo. Ve tváři mu to zaškubalo. Před ním se do nevídané šíře rozevřela obloha. Zahleděl se do ní ještě hloubeji. Jeho pohled pronikal do věcí, srdce se mu rozbušilo jako starý stroj, jehož písty prudce pracovaly a pumpovaly.

Širé nebe zůstalo nadále potemnělé, tajemné. Jen tam, kde se ukázalo světlo, se objevoval vždy na krátkou chvíli překrásný jasný pruh, který se pak prohnul a směřoval k jakémusi cíli.

Raniel stál u okna. Pořád ještě se dlaněmi dotýkal tabulky, pořád ještě mu v nitru běsnila mohutná bouře a on se třásl očekáváním.

Dokázal to! Ano, dokázal to. Tohle bylo druhé poselství, které očekával.

“Pojď!” vydechl. “Pojď ke mně…”

A světlo poslechlo. Proměnilo se v dlouhý pruh, který pomalu klesal k oknu, jako by se chtěl vnořit do tabulky.

Muž nevěděl přesně, co od něj toto světlo chce, zda to není ztracená duše, která s ním chce navázat kontakt, ale nebyl už schopen odvrátit pohled stranou. Díval se jako hypnotizován.

A světlo se změnilo.

Ne, nebylo to tak. Nenastala změna, ale Raniel spatřil záři poprvé tak jasně, protože se teď značně přiblížila.

Nebyla to už záře, byla to… byla to…

Vyschlo mu v krku. Nedokázal to pochopit, uvěřit tomu. Byla to postava.

Průsvitná, z té nejjemnější substance.

Ranielem projelo zachvění. Měl najednou pocit horkosti. Probodl ho plamenný meč a on si uvědomil, že tomu není tak dávno, co se zamýšlel nad svým jménem.

A teď rovněž.

Jmenuje se Raniel. A to, co se tady vznáší před ním, je duch ba ještě víc, je to nádherný, překrásný anděl…

Anděl!

Nebyl schopen to pochopit. Připadalo mu to příliš nádherné, příliš neobvyklé. Otevřel ústa, ale ze rtů se mu nevydrala jediná hláska… Jen stál a žasl.

Na těle mu naskočila husí kůže, jako by ji někdo namaloval štětcem. Raniel postupně pochopil dosah toho, co se stalo venku.

Přišel k němu na návštěvu anděl!

U ústech mu docela vyschlo. Kdyby se ho někdo zeptal na jeho názor, nebyl by schopen odpovědět; takové měl sucho v hrdle. Raniel stál za oknem a sám si připadal jako někdo, kdo zcela potlačil své tělo

a je pouhým stínem. Jak nádherné…

Současně se ho zmocňovala obava.

To, co zde právě zažíval, bylo tak nepravděpodobné a neuvěřitelné, že to nedokázal pochopit a věděl také, že mu to nikdo neuvěří.

Jenže zatím se nechtěl nikomu svěřovat. Muž vycítil, že této noci se mu zjevuje mocnost a síla, která se týká jen jeho samotného. Pouze jeho.

Raniel velmi dobře věděl, jak vypadají andělé. V každém případě si to alespoň myslel, měl-li věřit popisům, které se dochovaly v pověstech a legendách.

Názory na anděly se různily. Bylo jich mnoho a ne vždy stáli andělé na straně dobra. Také o jejich pohlaví panovala nejistota. Zpravidla byli mužského pohlaví, ale i u nich byly rozdíly. Ne všichni andělé byli nehmotní. Byli i takoví, kteří měli fyzickou schránku a mísili se mezi lidi. Pak existovali duchové, kteří byli považováni za anděly vzbouřence.

To všechno věděl od svého dětství, protože se to často opakovalo v pohádkách a legendách různých národů, které znal z matčiných vyprávění.

Nějakou chvíli uvažoval o fenoménu andělů, zatímco upřeně hleděl na zjevení za oknem.

Byla to bytost, která zjevně patřila k éterickým tvorům. Byla průsvitná, ale neměla křídla a pohybovala se zřejmě silou myšlenek. Z místa na místo se přesouvala rychlostí světla.

Sen?

Zavrtěl hlavou. Ne, nebyl to sen. Teď nastala osudová chvíle. To byla chvíle, na kterou čekal. Od nynějška se leccos změní. Tato bytost mu ukazuje směr, který jeho, člověka, přivede na docela jinou dráhu. Do něčeho jiného, do zcela nového života, do světů, které jsou prostě překrásné.

Stálo ho hodně námahy, aby se soustředil. Když už se mu naskytla šance podívat se na anděla, chtěl ji využít. Podívat se velmi důkladně, připravit se na něj, dřív než mu ta bytost sdělí poselství.

Raniel počítal s tím, že ta bytost s ním naváže kontakt. Ne ovšem obvyklou cestou. Tyto duchovní bytosti měly jiné možnosti. Budou s ním komunikovat na čistě duchovní úrovni. Očekával tedy s napětím, jak se příchozí projeví.

Nic nebylo slyšet.

Ale pohyboval se k němu mdlý paprsek světla přibližně barvy měsíce.

Teď dospěl až k němu!

Překvapeně ustoupil o krok dozadu, když si uvědomil, že anděl už není za oknem, ale že se dostal přes sklo do místnosti.

Po zádech mu přeběhl mráz. Netroufal si otočit se měl strach, že se dopustí chyby. Nebyl už sám, věděl, že tento anděl k němu přišel s poselstvím, že byl vyvolen mezi milióny lidí, aby přivodil obrat osudu. Pak se ještě jednou otočil, protože ucítil vnitřní nutkání. Zmocnilo se ho cosi jiného a úplně ho to

celého zaplavilo.

Upřeně hleděl na přízrak.

Ne, tak to nebylo. Vůbec na něj nemohl hledět. Hleděl skrze něj, a přesto mu připadalo, jako by před ním stál někdo z masa a krve, protože tento někdo s ním skutečně navázal kontakt. Raniel sám viděl pouze nažloutlý stín a cítil auru čehosi cizího, příšerného a nadpřirozeného, která k němu doléhala a která se soustředila v kompaktní proud myšlenek, který mu pronikal do mozku.

“Teď jsem tě našel.”

Bylo to konstatování, kterému Raniel nemohl odporovat. Ale co to znamenalo? Hledalo snad zjevení opravdu přímo jeho?

Bylo snad osudem, který se teď projevil ve viditelné podobě? Anděl, který sestoupil na zem a odpoutal se z nebeských výšin, aby mu přinesl poselství?

Ne, nikoliv pouhé poselství. Pro něj osobně to bylo v tomto případě více. Toto éterické zjevení se dotýkalo celého lidstva.

Raniel nedokázal potlačit chvění. Několikrát polkl, nadechl se nosem, zavřel oči, opět je otevřel a předpokládal, že zjevení zmizí. Doufal, že si to všechno pouze namlouvá.

Ne, přízrak nezmizel.

Byl bledý jako měsíční svit. Raniel nedokázal říci, jestli se to zjevení dotýká země nebo jestli se vznáší nad ní. Všechno bylo docela jinak, cizí, příšerné,

záhadné a plné očekávání.

Raniel si uvědomoval, jak pocit strachu z jeho nitra postupně mizí. Při prvním kontaktu se zjevením ucítil něco jako velké nebezpečí teď už tento pocit pominul. Místo toho se ho zmocnilo očekávání, které stále více zachvacovalo jeho nitro. Cítil se skvěle, připadal si neporazitelný ! Neočekávaně se ocitl na prvním ze stupínků zebříčku euforie a musel se několikrát zhluboka nadechnout, aby se opět vzpamatoval a setřásl ze sebe ten tlak. Chtěl zakusit realitu, chtěl se jí zabývat a nehodlal se rozplývat v nějakých snech.

Raniel rozechvěle přikývl na znamení souhlasu. Dal tímto způsobem zjevení signál, který přízrak velice rychle pochopil.

“Ty jsi posel!”

Anděl opět promluvil v hádance. Jeho poselství teď doznívalo v Ranielově mozku. Sluchem se vůbec nedalo zachytit. Ale podařilo se mu vzpamatovat se a překonat první šok. Bylo mu také jasné, že mu od bezejmenného anděla nehrozí žádné nebezpečí a že musí být zvláštním člověkem, který byl patrně vybrán mezi miliónem dalších, aby splnil nějaký úkol.

To ho naplňovalo hrdostí. Existoval pouze anděl a on. Vzduch se změnil. Byl nabitý, mírně praskal, ale jiskry v něm vidět nebylo. Okolí bylo nabito statickou elektřinou a Raniel cítil mravenčení, které mu přebíhalo po kůži a zaplavovalo celé tělo. Nevynechalo ani paže, nohy, tvář ani záda.

Zjevení bylo zde.

Nadechl se a hleděl vstříc osudu. Zjevení se pohnulo k němu.

Anděl mihotavě zářil.

Teprve teď si Raniel všiml, že to nejsou pouze jeho obrysy, které dělají dojem, jako by byly namalovány tenounkým štětcem, ale že i uvnitř toho obrysu se něco dělo. Viděl velmi jasně mihotání a jiskření, trhavý pohyb všemi směry, elektrické výboje.

Anděl stál klidně, ale světelné pole, které tvořilo jeho “tělo”, bylo neustále v pohybu.

Měnila se i teplota vzduchu. Připadal mu ostřejší

a chladnější, jako po výboji. Velmi jasně cítil ozón.

Anděl měl předat poselství, a to také splní.

Tvář nemel. Na obrázcích bývají andělé vypodobnění se zbožnými výrazy ve tvářích. Většinou vypadají něžně jako děti, s buclatými tvářičkami, téměř nazí a s kýčovitě vyvedenými malými křidélky. Andělé také většinou vypadají bezpohlavně. Tento působil docela jinak, protože se skládal z éterické substance.

“Co ode mne chceš?” Raniel se podivil, jak snadno mu ta slova vyšla z úst.

“Tebe!”

Polkl. Zmocnil se ho opět strach a obavy. Pohledem těkal kolem sebe. Ta odpověď se mu nelíbila. Zněla tak definitivně, jako by už bylo všechno určeno, jako by se ho to zjevení mělo zmocnit. Najednou se Raniel celý zpotil, ale netroufal si

vytáhnout kapesník, aby si jím otřel čelo. A tak mu nyní od kořínků vlasů stékaly po tvářích v tenkých pramíncích drobné krůpěje potu.

“Ale já…”

Anděl ho nenechal domluvit. “Staneš se mnou a já tebou, Ranieli!”

Opět promluvil v hádance a Raniel nebyl schopen zmoci se na jakýkoliv komentář. Krk měl jako sešněrovaný, odkašlal si, polkl a cítil tíživý strach, který mu svazoval celé tělo. Celá ta věc teprve začíná. Raniel pouze věděl, že už nepovede stejný život jako dosud.

Přikývl.

Nebylo to vědomé gesto, spíše mechanická výzva, kterou anděl ochotně přijal, protože “hovořil” dál.

“Přišel jsem, abych tě proměnil v sebe. Společně budeme sdílet jeden život a já ti budu stále po boku. Vytvořím z tebe mýtus, před kterým se brzy bude třást celý svět. Jsem tvým poslem, ale ty jsi člověk a ostatní tě brzy poznají. Své jméno nezapomeneš, ale do popředí se dostane jiné, nové.”

Raniel naslouchal s rostoucím napětím. Obavy se docela rozplynuly. Bylo to jedinečné. Nedovedl by tuto noc popsat. Zasáhla do jeho dosavadního života a radikálně ho změní.

“Nebudu to už já?” opakoval.

“Přesně tak. Upozorníš na sebe svět pod jiným jménem a budeš mít sílu, kterou ti udělím. Jsi sice

Raniel, ale legendou se stane jiné jméno.

“Jaké?”

“Spravedlivý!”

Raniel mlčel. Musel mlčet, protože nebyl schopen odpovědět.

Spravedlivý…

Jméno, pojem! Možná i bojové jméno, kdo ví? Upřeně hleděl na přízrak

Ten mlčel. Dával mu čas, aby se zamyslel nad novými možnostmi.

“Líbí se ti?”

Raniel pokrčil rameny. Nechtěl se vyjádřit ani kladně ani záporně, protože měl s novým pojmem těžkosti. To jméno znělo, jako by se měl stát soudcem a soudit nebo spíš vzít právo do svých vlastních rukou. Chovat se jako anděl pomsty.

“Mám se snad stát mstitelem?” vyrazil ze sebe po chvíli váhání.

“Možná ano. Všechno záleží na tom, jak svou velkou úlohu pochopíš. Zatím máš zavřené oči, ale už velmi záhy poznáš, kde všude se zakořenila nespravedlnost. A začneš ji potírat. Jsi tím, který to dokáže, jsi poslem s ohnivým mečem a vyburcuješ lidi, protože tak jsem rozhodl já.”

“Copak ty něco takového můžeš rozhodnout?”

Uvnitř postavy se cosi zachvělo, jako by se tajemné zjevení rozesmálo. “Ó ano, mohu, mám totiž skutečně nesmírnou moc.”

Raniel zavrtěl hlavou. “Proč já? Proč ne někdo

jiný? Proč sis vybral zrovna mne?”

“Mohl bych ti odpovědět, že někdo to být musí, ale není to tak. Má to své důvody.”

“Jaké?”

“Nechám na tobě, abys je odhalil. Neměj obavy, až uplyne dostatek času a ty překročíš hranice obvyklého myšlení, dokážeš to.”

Ranielovi připadalo, že zjevení hovoří neustále v hádankách. Ale už mu to nevadilo. Dávno dospěl k rozhodnutí, že už není cesty zpátky. Bylo naprosto jasné, že se bude muset podřídit svému osudu.

“Jsi ochoten?”

“Ano…” Raniel váhavě odpověděl a najednou se opět roztřásl. Věděl velmi dobře, že co nevidět nastane rozhodující okamžik.

V týle mu vyrazil chladný pot a stékal mu po zádech. Víčka se mu chvěla a v nitru cosi ztvrdlo tak, že měl pocit, jako by mu duši svíraly ocelové pásy. Cítil tlak v hlavě a v čelní dutině zaregistroval hučení, které bylo naprosto cizí.

Nedokázal by ani říci, kde se nachází. Jestli na nějakém ostrově na samém konci světa, nebo zda se vznáší ve vesmíru.

“Odpověz!”

“Ano,” zašeptal Raniel. “Tušil jsem to. Občas jsem v to dokonce doufal. Jsem připraven. Jsem ochoten převzít další osud. Slibuji ti, že ho budu snášet. Musím ho snášet…”

“Je to tak předurčeno.”

Raniel pokrčil rameny. Plně se soustředil na bledé zjevení, z něhož vyzařovalo nekonečné množství síly a vůle, že si vedle něj musel člověk připadat docela nicotně.

Anděl mu znovu položil rozhodující, klíčovou otázku.

“Jsi tedy ochoten?”

“Ano.” To slovo bylo spíš vydechnutím.

“Pak se tedy já stanu tebou a ty mnou. Od nynějška budeme oba spojeni…”

Raniel to pocítil v následujících chvílích, které od základu změnily jeho dosavadní život…

Zjevení, které se od něj prudce vzneslo, jako by bylo pouhým náčrtem ve vzduchu, nabralo na rychlosti. Vypadalo to, jako by místností projel blesk.

Raniel se předklonil. Blesk ho zasáhl.

Po třech nebo čtyřech pohybech konečně našel

cíl a nejen že se ho dotkl, ale dokonce do něj pronikl. V poslední chvíli, těsně před dotykem, chtěl Raniel ucouvnout, ale nebylo to už možné, protože jako člověk nedokázal zareagovat tak rychle.

Byl zasažen do středu hlavy.

Raniel zachroptěl. Přitom se předklonil dopředu.

Projela jím bolest, jakou dosud nikdy nezakusil.

Měl dojem, jako by se jeho plícím nedostávalo vzduchu. Bylo zde cosi, co mu obrovskou silou stáhlo hrdlo, cosi, co běsnilo v jeho nitru.

Zmocnilo se ho to, bylo to jako tornádo, které mu projíždělo žilami a zasahovalo ho přitom do míst obzvlášť bolestivých.

Raniel vztáhl obě paže nad hlavu.

Vypadalo to legračně, jako by chtěl tím pohybem dokumentovat blízkost démona, kterému se klaní pouze on, který existuje pouze pro něj.

Raniel ustoupil doleva, otočil se, rukama zašermoval ve vzduchu. Odpotácel se dál, odvrávoral směrem k oknu, zakopl, upadl na sklo, narazil hlavou a opět se vydal zpět, přičemž se po několika krocích otočil, zakopl o vlastní nohy a svalil se na zem.

Na chvíli zůstal ležet na boku. Vzdychal bolestí a těžce odfukoval. Nohy měl přitažené k tělu jako embryo v lůně matky. Hlavou se mu míhaly útržky myšlenek, explodovaly mu v mozku a zanechávaly tam nové vlny závratné bolesti.

Škubal nohama, převaloval se, jednou, podruhé, potřetí, až se konečně vleže na zádech uklidnil.

Netrvalo to ovšem dlouho.

Napjal tělo, aniž si to vlastně uvědomil, a opět se zvedl.

Z polohy vleže se dostal na nohy a opět vrávoral místností. Převrhl vázu, jen jakoby mimoděk a z velké

dálky zaslechl třeskot skla a pokračoval dál. Vrávoravě, nejistě, sténaje při tom, jako by bolesti v těle chtěly potlačit vše lidské, co v něm ještě zbylo.

Raniel narazil na stěnu.

Zavyl. Po tvářích mu stékaly slzy. Postupně si na bolesti zvykl a dokázal se soustředit na to, co se děje s ním a kolem něj.

Cítil, že je to jiná síla, která teď sídlí v jeho nitru. Anděl se s ním spojil a ze dvou bytostí se stala jedna jediná. Okolí, které se neustále chvějivě pohybovalo, ztratilo svou sytou čerň.

Muž, který se změnil, teď dokázal lépe vidět. Registroval okolí a také už nevrávoral velkou místností, ale zastavil se v jejím středu.

Ještě žije!

Tato myšlenka mu prolétla hlavou. Bylo to pouze záchranné stéblo, které se ovšem proměnilo v trám a umožnilo mu opět jasně uvažovat.

Bolesti ustupovaly.

Ne tak rychle, jak přišly, ustávaly jen velmi postupně, jako by měly příkaz už ho dál netrápit.

Čekal.

Čas utíkal…

Raniel by nedokázal říci, zda to byly vteřiny, minuty nebo dokonce hodiny, které uběhly, aniž se navenek cokoliv změnilo.

Alespoň se neměnil fyzicky. V jeho nitru se ovšem něco dělo, protože on velmi jasně vnímal, že se cítí lépe. Opět nacházel původní síly.

Otevřel ústa. Zhluboka se nadechl.

Vzduch mu připadal jiný než dříve. Byl mnohem

průzračnější a čistší. A udivilo ho ještě něco, ačkoliv mu to nepůsobilo žádné obavy. Značně se zlepšila jeho schopnost vidění.

Místnost sice pořád ještě tonula ve tmě, ale Raniel dokázal tmu zrakem proniknout. Rozeznával detaily, neviděl už pouze obrysy, ale například i úchytky na zásuvkách, které nebyly větší než třešně.

A to ve tmě…

Raniel polkl. Otřel si čelo. Cítil tlak v očích a současně v nitru vnímal cosi, co by se dalo označit pojmy moc a síla.

Byl člověkem! Skutečně?

Ano i ne. Cítil se lépe, mnohem lépe. Neměl už žádné bolesti. V hlavě měl naprosto jasno. Zmocnila se ho euforie. Najednou věděl, co se stalo. Všechno se před jeho vnitrním zrakem odvíjelo jako film. Viděl v duchu naprosto zřetelně éterickou postavu návštěvníka. Ten dodržel svůj slib a rozevřel před ním knihu osudu na nové straně.

A tato postava nezmizela.

Raniel ji sice neviděl očima, ale to ani nebylo zapotřebí. Bylo zde něco, co bylo mnohem lepší, co ještě vystupňovalo jeho euforii.

Anděl byl vskutku ještě s ním. Naplnil ho, pronikl jím, vytvořili novou symbiózu.

Já budu jako ty a ty budeš jako já!

Tak nějak to řekl a svůj slib dodržel. Raniel to jen stěží chápal. Prošel místností, hlavu měl zakloněnou dozadu a dlaně si přitiskl k čelu. To přece není možné. Je to nepochopitelné, ale nádherné. Dva v jednom.

Anděl teď sídlil v jeho nitru.

Raniel se cítil posilněn. V žilách mu kolovala moc a síla. Bylo to jako povzbuzení, droga, kterou si vzal.

Věděl, že je silný a že před ním leží obrovský úkol,

protože návštěvník mu dal jméno, na něž nedokázal zapomenout.

Stal se nyní Spravedlivým!

Když si to Raniel uvědomil, zastavil se a bezděky napjal ramena. Tělem mu probíhalo mrazení, cítil se nesmírně dobrý a silný. Teď ať přijde cokoliv, nikdo se mu už nebude moci postavit na odpor!

On je Spravedlivý!

Tato myšlenka mu prolétla hlavou, ale velmi rychle ji potlačila jiná. Protože v tomto novém stavu a jako nový člověk dostal také nové úkoly, které vznikly touto proměnou.

Jako Spravedlivý musí také spravedlivě jednat.

A na tomhle proklatém světě existuje spousta nespravedlnosti. Raniel se pokoušel soustředit na detaily. Nedařilo se mu to však. Byl pouze schopen vnímat nespravedlnost jako globální skutečnost.

Někde ovšem bude muset začít….

Čas - ano, potřebuje čas. Všechno si musí

rozmyslet. Chtěl se do toho pustit hned teď, v noci, protože necítil únavu jako normální člověk.

Vykročil.

Nebo se vznášel?

Všechno pro něj bylo naprosto nové. Vnímal své okolí zcela cizím zrakem. Jeho schopnost vnímání se neuvěřitelně zdokonalila zrak, chuť, to všechno bylo teď nepřirozeně vytříbené. Raniel si znovu uvědomil, že už není sám. V jeho nitru teď sídlil někdo jiný, ne člověk, ale duch z jiné sféry a z jiné dimenze.

Ten mu dodával sílu a nový pocit. Je snad neporazitelný?

Když si položil tuto otázku, dokázal na ni dokonce i odpovědět.

Ano, pokládal se za neporazitelného. A také jím byl. Dokáže všechno, co si předsevzal. Nic a nikdo ho nedokáže zadržet. On všem ukáže.

Je Spravedlivý!

Jaké jméno! Raniel se téměř otřásl. Najednou se mu nejen líbilo. Stalo se pro něj něčím jako závazkem, zjevením, protože se hodilo k jeho nové osobnosti.

Zcela jedinečně zapadalo do jeho nového života. Toto jméno ho ponoukalo jít kupředu a Raniel věděl, že svou novou úlohu dokáže splnit.

Miloval tento opuštěný mlýn, malý rybník poblíž, širý kraj, spousty kopců, lesíky, potůčky, staré mosty a trnité křoviny v okolí. Sem se totiž nikdo jen tak lehce nedostal. Raniel sám se sem náramně hodil,

byl to jeho malý svět, do něhož se mohl stáhnout. A z něj také musel vycházet, vydával-li se na cesty.

Zázrak…

Nebyla už taková tma. Proto se rozhlédl kolem sebe. Zmocnila se ho touha podívat se do zrcadla. Rád by se sám viděl a zjistil, zda se změnil i jeho vzhled.

Jak vypadá jeho tvář? Dostala snad i pleť jinou podobu? Nezbledl? Nebo není třeba průsvitný stejně jako ta druhá bytost? Něco přece musí nasvědčovat tomu, že se v jednu osobu sloučili člověk a anděl!

Zde nahoře zrcadlo nebylo. Dolů se mu však sejít nechtělo, a tak vykročil k oknu, jež sahalo až k zemi. Bylo to jeho oblíbené místo, protože mu otevíralo širý výhled do kraje.

Odtamtud přišla ona bytost, jejíž jméno neznal. I andělé mají jména a jeden z nich se mohl také jmenovat Raniel. Jenže tak se jmenuje on.

Stal se andělem?

Tato myšlenka mu náhle prolétla hlavou. Úplně nepravděpodobné to nebylo, ale přímo s tím souhlasit nemohl, protože jako anděl by nebyl člověkem.

Je tedy obojím.

Napůl člověkem, napůl andělem.

Sečetl-li obě poloviny, vznikl nový pojem. Člověkoanděl nebo anděločlověk neboli Spravedlivý!

Ano, tak to musí být. Když dospěl k tomuto přesvědčení, uvědomil si zároveň své nové závazky.

Stal se Spravedlivým! A musí teď plnit nové úkoly.

Kdyby teď měl v ruce zrcadlo a mohl v něm vidět své oči, všiml by si, že jeho panenky mají docela jiný lesk. Byl zvláštní, zářivý, mírně namodralý a fascinující. Tma už zmizela. Jenže ten lesk měl v sobě ještě cosi jiného. Dalo se to těžko popsat, bylo to cosi naprosto cizího, éterického, lesk, který vlastně nebyl z tohoto světa.

Stříbřitý…

Třpytil se. Bylo to jako zrcadlo za namodralým závojem. Jako by jeho oči dokázaly hledět do nitra a zrak pronikal světy, které byly viditelné pouze pro něj.

Usmál se.

Jeho rty se velmi pomalu pohnuly. Raniel věděl, že má spoustu času. Nemusel už nikam pospíchat, necítil zlobu, vztek. Ale vězela v něm téměř šílená odhodlanost dosáhnout cílů, které si vytyčil.

Stal se Spravedlivým. Čekala ho spousta práce.

Svět byl tak proklatě nespravedlivý a on chtěl ze všech svých sil přispět k tomu, aby se to změnilo.

Rozhodně přikývl, zapomněl, že stojí těsně u okna, učinil krok kupředu a vlastně by měl narazit do skla. V posledním okamžiku před sebe natáhl ruku.

Necítil odpor.

Ruka pronikla sklem jako by vůbec neexistovalo.

V první chvíli se Raniel zděsil. Nemohl tomu vůbec uvěřit a domníval se, že je to šálení.

Zkusil to ještě jednou.

A opět totéž. žádný odpor.

Najednou Raniel pochopil, jaké má možnosti. Byly zřejmě nezměrné a on je téměř nechápal. Zavrtěl hlavou, v nitru zajásal a jeho fyzické i duševní síly nabyly na intenzitě.

“Jsem Spravedlivý,” zašeptal a v duchu dodal: Svět o mně ještě uslyší…

Zase ta zatracená šlichta. Kaše z fazolí a brambor. A v ní flaksa skopového, plná šlach, tuku a tvrdá jako podešev.

Vězňové si jako vždy stěžovali. Dozorci jim dali lhostejnými hlasy stejnou odpověď jako pokaždé.

“Co byste chtěli? Buďte rádi, že vůbec něco dostanete. Stát nemá peníze. Vy jste státu a

společnosti uškodili a teď ještě řvete po odměně, zachtělo se vám menu jako v pětihvězdičkovém hotelu. Jenže to nejde, hošánkové…”

Přesně tak.

Stejně jako ostatní vězňové to znal i Jeff Goldblatt, který si odpykával tříletý trest a velice doufal, že mu část trestu prominou a že ho pustí o šest měsíců dříve.

Jedl.

Lžící vyškraboval odporně tučné skopové a se značným sebezapřením je polykal.

Pod stropem jídelny visely jako ledové měsíce

kulaté lampy. Jejich světlo vyzařovalo stejně málo tepla jako atmosféra jídelny. Ta vypadala jako celé vězení, které bylo tak přeplněné, že se ani všichni vězňové najednou do jídelny nevešli a museli jíst na dvě směny.

Většina mužů tupě zírala do talířů. Někteří je od sebe odstrčili, sotva jídlo okusili.

Jiní jedli jako Goldblatt. Přežvykovali a doufali, že nazítří bude líp.

Goldblatt měl na sobě ještě pracovní oděv. Makal v zámečnické dílně, kde se opravovaly věci, jež v nesmyslném záchvatu zuřivosti občas některý z vězňů zničil.

Seděl dost vzadu. Na něj dozorci nemuseli dávat tak velký pozor jako na chlapy, kteří seděli před ním a patřili k těžkým zločincům a vrahům.

Také Goldblatt měl na svědomí lidské životy. Sjel s náklaďákem ze silnice přímo doprostřed tábořiště. Vznikl požár, došlo k výbuchu a několik zcela nevinných lidí při tom zahynulo.

Goldblatt za to dostal tři roky. Třikrát tři sta šedesát pět dní, jeden delší než druhý.

K čertu, pomyslel si opět. Když něco zpacká kapitán letadla, ani pes po něm neštěkne.

Hluboko v jeho nitru se pohnulo svědomí.

Kapitán letadla totiž neřídí opilý.

Ale vždyť ani on nebyl. Jen si dal panáka a pak spolykal prášky. V tomhle stavu si sedl za volant a vycházel z toho, že vůz zná.

Bohužel jej asi neznal dost dobře. A teď byl v lapáku.

Zasténal. Cítil jak mu jícnem stoupají žaludeční šťávy, říhl si a najednou měl na jazyku nepříjemnou chuť.

“Co je ti?” zeptal se muž vedle něj. Jmenoval se Stanley Nessé a byl to francouzsky mluvící Kanaďan, který se nějakým způsobem zatoulal do Londýna. Tam se nechvalně proslavil přepadáváním drobných krámků s potravinami. Nikdy ovšem nikoho nezabil ani nezranil, a tak vyvázl s mírným trestem šesti let.

“Je mi na blití.”

Nessé se uchechtl. “Mně taky. To bude tím žrádlem.”

“Nejen tím.”

“Cože, takové svinstvo?”

Goldblatt přikývl. “No jo, zatraceně. Celý ten lapák, chápeš? Jsem z něj docela hotový.” Odstrčil talíř. “Je to tady strašlivě nudné. Když se chceš koukat na televizi, musíš se lísat k dozorcům, musíš jím lézt do zadku. Chtělo by se mi je všechny vzít a strčit do hajzlu a ještě jim pořádně šlápnout na hlavy.”

“To znám.”

“Co znáš?”

“Takovéhle choutky. To tady přijde na každého.

To jsem měl taky. Ale věř mi, že to přejde.”

“Uvidíme.”

Ozvalo se pronikavé zapískání. Dozorcům dělalo nesmírné potěšení, že mohli vězně takto komandovat. Chladně přihlíželi, jak se odsouzení neochotně zvedají. Někteří z nich ještě stačili plivnout na talíř, ale tak, aby to žádný z dozorců neviděl. Jinak by totiž ještě ten plivanec z talíře museli slíznout.

V jídelně ani nebyl hluk, avšak to ticho bylo dost klamné. Neustále tady hořely doutnáky, jimž stačilo, aby dosáhly určitého bodu a nálože explodovaly.

Zatím to ještě nedospělo tak daleko.

Samozřejmě tady tu a tam docházelo ke vzpourám, ale ty byly velice rychle potlačeny.

Muži se museli seřadit.

Do dvojstupu, jako školáci. Rychle si ještě vyměnili klepy, zašeptali si nejnovější zprávy a pak se rozešli. Ven z jedné šedi, vstříc jiné.

Jeff Goldblatt a Stan Nessé kráčeli vedle sebe. Vlekli se šouravými kroky, podrážky vězeňských bot šoupaly po kamenné dlažbě. Goldblatt měl býčí zátylek a vlasy sestřižené na ježka. V jeho obličeji byla nápadná hranatá brada, jinak měl tvář plochou a stejně bylo možno označit i výraz jeho očí. Plochý, tupý a bez iluzí. Nic už si nepředstíral.

Stan Nessé byl menší postavy, měl dlouhé vlasy svázané v týle do culíku a nos mu z bledé úzké tváře trčel jako špičatý klín. Podle toho jak vypadal, by ho nikdo nepovažoval za nebezpečného zločince. Představit si v jeho úzkých dlaních revolver bylo

téměř vyloučeno. Přepadení přitom vždycky odbýval s několikahlavňovou bouchačkou.

Vyšli z traktu, v němž se nacházela jídelna a

dostali se do prostoru cel, které byly v několika patrech.

Goldblatt a Nessé měli svou celu v prvním poschodí. Dělili se o celu stejně jako o klozet a umývadlo. Zpravidla spolu vycházeli relativně dobře, ale byly dny a především večery, kdy by jeden druhému nejraději rozmlátil hlavu.

Z prostorových důvodů byla lůžka umístěna nad sebou. Goldblatt ležel nahoře. Když natáhl ruku, mohl se dotknout okna, které bylo ze speciálního silného skla. Okno bylo navíc zajištěno pevnými ocelovými mřížemi, takže útěk touto cestou byl nemožný.

Goldblatt si lehl na záda, založil si ruce za hlavou, upřeně se zahleděl do stropu a začal nenávidět svět. V duchu si představoval obrazy. Viděl se, jak s plamenometem proniká do soudní síně a chrlí plameny na všechny, kdo ho poslali do kriminálu.

Pod ním ležel Nessé. Zaslechl známé šustění. Kanaďan si balil cigaretu.

“Dáš si taky, Jeffe?”

“Ne.”

“No tak ne.”

Golblatt mlčel. Přimhouřil oči, hlavu natočil poněkud stranou a díval se na vnitřní stranu dveří cely, v nichž byla malá špehýrka. Ta teď byla

zavřená, ale často se stávalo, že skrze ni nakukovali dozorci a kontrolovali muže dřepící v celách.

Zespoda stoupal štiplavý kouř a lechtal ho do

nosu. Současně se ozývalo pobrukování. Nessé byl dnes dobře naladěný, pobrukoval si jakousi písničku od Beatles.

“Nech toho, člověče!”

“Fajn, Jeffe, nechám, kámo.” Dodal ještě něco ve francouzštině, což Goldblatta rozčílilo, protože těm slovům nerozuměl a měl tedy pocit, že si z něj Nessé utahuje. Ten mu sice zpočátku nabízel, že mu pomůže naučit se francouzsky, ale Jeff nechtěl. Byl příliš líný.

Jeho pohled padl na žárovku.

Ta byla zapuštěna do stropu tak, že ji nebylo možno vytrhnout. Kromě toho byla chráněna pancéřovým sklem, které se nedalo rozbít ani velkým kamenem. Kolem desáté večer se světlo zhasínalo. Kdo chtěl vidět něco i potom, musel se spolehnout na kapesní svítilnu.

Goldblatt neříkal nic. Cela tonula v tichu.

Po chvíli zaslechli muži z ostatních cel běžné

zvuky. Tu nadávku, někdy i výkřik, tu pronikavý chechtot. Neustále se něco dělo.

Byl to den jako spousta jiných. A po něm přijde noc jako každá jiná, protože v tomhle zatraceném lapáku se nemění zhola nic.

Nebo přece jen něco?

Jeff nevěděl, čím to je, že cítí celý den nervozitu. Při práci se neustále rozhlížel, protože měl dojem, že za ním někdo stojí a sleduje ho. Nebylo to tak.

Nikdo tam nebyl. On se však toho pocitu nedokázal zbavit, a to ho naplňovalo obavami. Něco nebylo toho dne v pořádku, něco bylo jinak a po jídle jeho neklid ještě víc vzrostl.

A teď se dokonce zpotil.

Pot mu pokrýval čelo jako jemný film. Když mu skápl do koutku oka, připadalo mu, že je to snad kyselina. Otřel si obličej.

Také žaludek se choval jako pominutý. Neustále vylučoval šťávy, které stoupaly vzhůru až do úst a zanechávaly na patře odpornou pachuť, jako kdyby vypil zkaženou zrezavělou vodu.

Nessé si šel ulevit k záchodu, spláchl a ten zvuk Goldblatta vylekal.

Udivilo ho to.

Bylo to přece docela normální spláchnutí nic zvláštního, zatraceně. Nic se nezměnilo.

A přece…

Nessé plácl do jeho slamníku. “Poslyš, Jeffe, co je s tebou? Co se ti, k čertu, stalo?”

“Nic.”

“Ale jo, cítím to.”

“Vlez mi na záda!”

Nessé se usmál. “To už tě to zase bere? Neuděláme pořádný randál? Jestli máš chuť, sice nás to bude stát pár bodíků, ale když ti to pomůže, jsem

pro.”

“Ne!”

“No tak ne!”

Goldblatt slyšel, jak se Nessé zase posadil. Zůstal tak chvíli a pak se opět natáhl, až pod ním matrace žalostně zanaříkala.

Něco nebylo v pořádku. Cela však vypadala jako jindy. Zvuky byly pořád tytéž, i kroky hlídačů na chodbě, jejich debaty, jejich smích, který většinou vyjadřoval povýšenost a výsměch těm, kteří seděli v celách. Goldblatt měl pocit, že se v příštích chvílích nutně něco musí stát.

Venku bylo chladno.

Topení v celách sice fungovalo, ale vydávalo nezvyklé zvuky, naznačující, že se bude muset co nevidět přistoupit k opravě.

V cele bylo dusno, dýchání bylo utrpením.

“Cítíš se v pořádku, Jeffe?”

“Báječně,” vysoukal ze sebe.

Nessé se zasmál. “Já se taky cítím jako holoubek, který co nevidět opustí holubník.”

“Chápu, ale jako holoubek s chromými křídly, co?”

“Tak nějak.” Stan chvíli uvažoval. “Víš co bych chtěl, Jeffe? Provrtat vrchního dozorce brokovnicí a to, co z něj zbude, pak namačkat do kýble.”

“Já ti s tím pomůžu.”

Dalších pár minut si neměli co říci. Jednou nakoukl do cely špehýrkou jakýsi dozorce.

Slabé světlo vypadalo spíš jako namodrale lesklý kus kovu a zaplavovalo celu sotva viditelným leskem.

“Všechno v pořádku, kluci?”

“Odprejskni,” zasykl Nessé.

“Dobrou noc a hezké sny, vy dva!”

Nessému se stáhlo hrdlo. Když se špehýrka zase zavřela, zasykl: “Hnusák jeden.”

“Přesně tak.”

Světlo zhaslo.

Mezi holé zdi cely se vplížila tma a vše pohltila. Oba vězňové měli dojem, že jsou uzavřeni. Nikoliv ovšem v cele, ale ve velké rakvi kdesi hluboko pod zemí, kam se nedostane jediný paprsek slunce, ba ani sebemenší záblesk světla.

Teprve postupně sem proniklo trochu jasu zamřížovaným oknem cely. Mělo bledou namodralou barvu a pocházelo z nedaleké lampy, která se kývala na vysokém sloupu na nádvoří věznice.

Odlesky světla dopadaly na tvář Jeffa Goldblatta, který ležel na zádech. Světlo dopadalo i na šedý polštář. Připadalo mu to stále více jako pozdrav ze vzdálených světů, které pro něj byly stejně nedosažitelné jako lampa, jež byla skutečným zdrojem světla.

Stan Nessé již usnul. Goldblatt slyšel jak tiše odfukuje. Už si na jeho chrápání zvykl. Byly ovšem doby, kdy by Nessého nejraději zabil.

Čas ubíhal. Plynul trýznivě pomalu, jako by si pro vězně vymýšlel ještě jakýsi dodatečný trest. Jeff se

sice snažil zavřít oči, ale ne a ne se mu to podařit. Byl vzhůru, dokonce byl velice svěží a v myšlenkách se nedokázal odtrhnout od blízké budoucnosti.

Trpká chuť v ústech mu zůstala i nyní, ačkoliv několikrát polkl.

Goldblatt zaťal ruce v pěsti. Ze rtů se mu linuly tiché kletby. Strop byl poněkud světlejší než stěny, rýsoval se na něm dokonce slabý proužek světla. Vytvářel tam podivný geometrický obrazec, jako by se tam zvěčnil jas vycházející z oken nějaké vesmírné lodi.

Jeff si na osvětleném stropě všiml pohybu. Ten bylo vidět i na polštáři. Vlastně to nebylo nic zvláštního. Pohyb bylo vidět, když ve svitu lampy padaly k zemi těžké kapky deště a když dopadaly zvenčí na sklo, na mříže.

Jeff ovšem věděl, že teď venku neprší. Odkud se tedy vzal ten pohyb uvnitř světelného proudu?

Jeff Goldblatt se napřímil. Nevěřil na duchy, ale to, co viděl, mělo v sobě cosi děsivého, takže mu to dokonce nahánělo strach.

Vzpomněl si na pocit, který ho doprovázel po celý den a nezmizel ani teď. Nedokázal sice říci, odkud se vzal, ale byl prostě tady. A když se ve stejné chvíli změnilo to světlo, ještě nabyl na intenzitě. Zachvátil celé jeho tělo a Jeff začal cítit strach. Posadil se na posteli a sklonil hlavu, aby se nepraštil o strop. Nebyl teď už také otočen k oknu přímo zády, ale mírně se natočil, aby přehlédl většinu cely. Bylo to ale k

ničemu, protože místnost z devadesáti procent tonula ve tmě. Jen u dveří viděl úzký proužek světla, který pronikal dovnitř pode dveřmi, protože venku na chodbě se svítilo i v noci. Kdesi ve vzdálené cele kdosi zařval, jako by se ocitl ve smrtelném nebezpečí. Za několik vteřin úzkostný křik utichl.

Pár hlasů se hlučně domáhalo dodržování nočního klidu.

Kolem cely kdosi rychle proběhl. Byli to dozorci, kteří se utíkali podívat, co se děje.

Opět nastalo ticho.

Jeff se podíval na dveře. Nejraději by také vykřikl, protože i jeho se zmocňoval strach, který ho zaplavoval a nepředstavitelně ochromoval.

Z lůžka zabloudil pohledem k zemi.

Byl tam proužek světla, pronikající škvírou dveří.

Jeff Goldblatt se vyděsil. Ten proužek nebyl souvislý. Uprostřed byl přerušený.

Nikoliv zvenčí, nýbrž zevnitř.

Bylo mu jasné, že to znamená jediné. Někdo tam stojí!

Věděl to. Celé dny to věděl. Jenže až teď to přišlo. Chtělo se mu vykřiknout, začít bušit do zdi,

chtělo se mu tlouci hlavou do stropu, chtěl vyburcovat všechny ze spánku.

Ale nic z toho neudělal.

Goldblatt zůstal sedět bez hnutí, zkamenělý.

Dokonce i oči měl strnule upřené přímo před sebe.

Nehnul ani brvou. Byl tady duch, příšera, ďábel, nebo co to vlastně vstoupilo do cely. Pod ním spal jako jezevec Nessé a Jeff mu nesmírně záviděl jeho spánek.

Jenže musel počkat.

Celé tělo měl zalité potem. Pořád ještě seděl na lůžku a cítil velice jasně, jak se mu nitro křečovitě stahuje.

V hlavě mu bušilo. Byla tam v pohybu drobná kladívka, která ťukala a ťukala.

Strach rostl do nepředstavitelných rozměrů.

“Kdo jsi?” Goldblatt promluvil drsným hlasem. Připadalo mu, že má v krku místo sliznice smirkový papír. Musel si odkašlat, aby mohl položit další otázku, jenže to už nedokázal, protože něco spatřil.

“Duch” se pohnul. Přistoupil blíž.

Neslyšně bez jediného hlesu. Goldblatt ovšem

cítil, jak se pohybuje a jak přitom směřuje k cíli, jímž mohlo být pouze jeho lůžko, protože docela zapomněl na svého spolubydlícího Nessého. Ten nic neviděl ani neslyšel.

S tímhle stejně neměl nic společného. Tato návštěva přišla jen a jen za Jeffem. Zmocnil se ho

strach. Goldblatt se stáhl zpět. Postupně se posunul tak dozadu, že ucítil v zádech zeď cely, ale ani ta mu neposkytla pocit bezpečí. Strach byl jako bezedná propast, a ta ho postupně pohlcovala.

Cílem bylo jeho lůžko.

Jak by se mohl vyhnout neúprosně se blížící pomstě?

Z cely neunikne.

Zbývala tedy jediná možnost.

Musí nad svým návštěvníkem zvítězit, přemoci ho. Ale jak se mu má podařit zvítězit nad nepřítelem, který podle jeho názoru vůbec není člověkem, nýbrž bytostí z jiného světa?

Zalapal po dechu a připadalo mu, že vůbec nedýchá tak měl stažené hrdlo.

Zmocňoval se ho stále větší strach.

Zachvátila ho hrůza…

V zátylku cítil ledový závan brzkého konce. V hlavě mu temně dunělo, jako by mu tam někdo už bušil do bubnů smrti.

“Ty… mě chceš zabít?”

“Ano!”

Jediné slovo, nic víc. Ale to slovo říkalo vše. Byla v něm taková jistota, že Jeff Goldblatt ani nedokázal vykřiknout, ba ani jinak přivolat pomoc. Seděl s vytřeštěnýma očima a s otevřenými ústy na lůžku a už celým tělem vnímal ledový závan.

Zjevení se ukázalo jako zlé zvíře, jako vraždící démon z říše tmy.

A lesklo se…

Vzniklo před ním něco, co zpočátku připomínalo sklo. Jako by se k němu blížil střep, který ve svém nitru ukrývá podivné světlo.

Goldblatt svěsil hlavu.

Nebyl to střep, byl to nůž ze světla nebo z oceli, po níž se svezl světelný záblesk.

Natáhl k němu paži.

Najednou seděl docela tiše. Cítil, jak mu čepel přejíždí po dlaních a jak mu rozřezává maso. Necítil ani bolest, dokud nestáhl ruku. A právě to byl pohyb, který v něm pak vyvolal onen pocit.

Něco takového ještě nikdy nezažil. Měl dojem, že už ruku vůbec necítí…

Křičet, musíš křičet, pak máš ještě alespoň nějakou šanci, znělo mu v mozku.

Zaklonil hlavu. Ústa měl otevřená. Hlasitě se nadechl.

Přímo nad sebou viděl záblesk a naprosto přesně věděl, co je to.

Současně také zaslechl hlas. “Spravedlivý přišel. Andělé se postarají o to, aby viníci byli ztrestáni. Popudili anděly, a to byla chyba…”

Víc už neslyšel. Čepel se svezla dolů. Smrtelně ho zasáhla!

Spravedlivý zmizel stejně neslyšně, jako se objevil. Rozplynul se dřív, než dospěl ke dveřím cely.

Sněžilo od včerejšího večera, hustě a bez ustání. Bílá nádhera se sypala z nízkých šedivých mraků a každá vločka mi připadala jako upřeně hledící oko, které chce při dopadu na přední skla aut nakouknout dovnitř, dřív než na rozehřátém skle roztaje.

Kdo se za takového počasí chce v Londýně dostat někam autem, musí mít především jedno:

Trpělivost, trpělivost a ještě jednou trpělivost!

Tu jsme potřebovali během jízdy i my dva se Sukem. Museli jsme však jet autem, protože metrem bychom se k cíli dostali velmi těžko.

Jsou dny, kdy i my toužíme spíše po lelkování v kanceláři nebo po probírání starých spisů. A přesně takový den byl i dnes.

Bohužel jsme však neseděli v kanceláři, ale jeli autem na místo činu.

A to bylo ve vězení. V cele. Někoho tam zavraždili a neexistovalo pro to vysvětlení, protože do cely zvenčí nikdo nevešel.

Zní to jednodušeji, než se zdá. Mohl by tam vejít kterýkoliv z dozorců, ale byla tady výpověď jednoho svědka, který byl naprosto skálopevně přesvědčen o tom, že do cely přišel duch.

Ani kvůli tomu bychom ještě nejeli, protože kamarádi z lapáku si často vymýšlejí neuvěřitelné pohádky. Šlo spíš o mrtvého, jehož smrtelná rána byla dost neobvyklá. V tomto ohledu jsme se spolehli na slova lékaře, který mrtvého ohledal a navíc si ještě pozval specialistu.

Mrtvolu ještě neodvezli. I nadále ji měli uloženou ve vězení. Dorazili jsme k budově, ke staré pochmurné věznici obklopené vysokými šedivými zdmi. Ty byly nahoře zajištěny ostnatým drátem, ale jen na ten nebylo možno spoléhat. Byly zde i elektronické kontrolní systémy například poblíž velkých železných vrat, před nimiž silnice končila a kde jsme museli svůj rover zastavit.

“Tak, a jsme tady,” řekl Suko, podíval se na sníh a ušklíbl se.

“Jo, se zpožděním.”

Kromě velkých vrat tady byla ještě menší branka. Ta se otevřela zevnitř a hlídač, zachumlaný v dlouhém plašti, vyšel z areálu věznice. Zamířil ke dveřím na straně řidiče. Stáhl jsem okénko, ukázal mu svůj služební průkaz a řekl jsem mu, že s námi chtěl hovořit ředitel, pan Thornton Snyder.

“Otevřu vám, pane, jeďte dál!”

Brána se otevřela uprostřed zdi jako tlama nějaké předpotopní velryby. Za ní bylo také šedivo a my jsme viděli, že jsme se ocitli v jakési komoře, kde jsme znovu museli čekat. Teprve poté, co se otevřela druhá vrata, jsme mohli vjet na dvůr vězeňského

areálu.

Napravo od nás byla strážnice, kde byli tři policisté.

Jeden z nich telefonoval. Dva další se pochmurně dívali okny ven, jako bychom byli nějací zabijáci, na které tady už dlouho čekali.

Každý gangster by si měl před spácháním zločinu projít touto cestou a měl by vidět a zažít bezútěšnost těchto míst. Leckterý z nich by si pravděpodobně své záměry pořádně rozmyslel.

Pro nás se otevřely nejbližší dveře, také z oceli.

Vjeli jsme dovnitř.

“No to je mi nádhera,” řekl Suko.

“Co tím myslíš?”

“Tebe ne. To nádvoří.”

“Taky jsem nepočítal s tím, že od tebe uslyším nějakou poklonu.”

“Vážně ne?”

Jak velké nádvoří doopravdy je, to jsme nepoznali, protože bylo zahaleno bílou metelicí, která pomalu pokrývala všechno kolem jako hustý závoj.

Pneumatiky roveru zanechávaly ve sněhu stopy a my jsme slyšeli, jak to vrže.

Kdosi na nás mával oběma rukama. Ten člověk se objevil jako přízrak a naváděl nás tam, kde parkovaly ostatní vozy. Téměř už nevypadaly jako auta, protože ležely zakryté několikacentimetrovou vrstvou sněhu.

Vystoupili jsme.

“Zatracené počasí!” Přivítal nás muž, který na nás předtím mával. “To by člověk raději zůstal doma.”

“To máte svatou pravdu.” Zabouchl jsem dveře.

Suko už oběhl vůz.

“Tak pojďte, pánové!” Řekl to tak ironicky, jako by stejným výrazem oslovoval i vězně. Ten, kdo sloužil v těchto místech, zřejmě ztratil veškeré iluze. Těmto lidem nebylo co závidět. Jejich nálada byla docela pochopitelná. Navíc byli špatně placeni. Stejně jako policisté v mnoha jiných zemích dostávali příliš málo peněz za to, že často nasazovali vlastní životy. Zato vyšší úředníci dostávali tím víc a ještě chrlili na hochy

“na frontě” spousty nařízení a předpisů.

Zřízenec nás odvedl k bočnímu vchodu. Prošel jím skrčený, protože se choulil před sněhovou chumelenicí. Udělali jsme to podobně jako on, ale příliš nám to nepomohlo. Záhy jsme měli vlasy plné sněhu, který vzápětí tál.

Tentokrát se neotevřely železné dveře, ale normální. To, že nad nimi svítila žárovka, jsme zaregistrovali, až když jsme stáli těsně u nich.

Kdosi nám dveře přidržel. “Pojďte dál, do útulku poslední instance.”

Měl pravdu. Vešli jsme do ohavné díry, která patřila k administrativnímu traktu vězení. Na chodbě s šedozeleným nátěrem to páchlo jako ve starém domě v přístavní čtvrti a sice jídlem.

“Šéf sedí v prvním patře, pánové.”

Muž před námi na každém schodu pořádně dupl,

aby ze sebe setřásl sníh. Na mohutných kamenných schodech se roztěkaly loužičky. Čím výš jsme stoupali, tím víc se pach měnil. Teď jsme zaregistrovali zatuchlinu, jako by někdo větral prastaré šaty.

Z chodby se vcházelo do kanceláří administrativy. Kolem nás proklouzla osůbka, jakou bychom tady rozhodně neočekávali. Dívenka sotva dvacetiletá, nádherných tvarů a oděná v černé minisukni a růžovém svetříku, který jí sahal až po boky. V uších jí cinkaly nápadné náušnice. Vlasy měla svázané do ohonu a tmavé módní brýle propůjčovaly její tváři přísný výraz.

Krátce nás pozdravila a zmizela ve dveřích.

Zřízenec se usmál, protože si všiml našich pohledů. “To je zdejší jediný světlý bod.”

“A co jí říkají vězni?” zeptal se Suko.

“S těmi se Elaine samosebou nesetkává.” Zastavil se u dveří a otevřel je. Dostali jsme se do prázdného sekretariátu, jehož druhé dveře byly otevřené.

Písařka měla zřejmě volno, protože psací stroj byl zakrytý. Sekretariát vůbec působil dost uspořádaným dojmem. Z vedlejší místnosti jsme zaslechli zakašlání. Šéf věznice už nás zaregistroval a požádal nás, abychom šli dál.

“Tak hezkou zábavu,” řekl zřízenec, než se diskrétně stáhl zpět.

Místnost byla zařízena velice střízlivě. Z obrazu

na stěně se usmívala královna. Pokojové palmy tady vedly stejně pochmurný život jako vězni, přičemž těm se možná vedlo poněkud lépe. Za strohým, ale mohutným dřevěným psacím stolem, na němž bylo místo i pro počítač a tiskárnu, se zvedl Thornton Snyder.

To byl ale chlap! Téměř jsem se rozesmál. Také Suko se musel přemáhat, aby nevyprskl.

Tak by si ředitele věznice rozhodně nikdo nepředstavoval. Byl drobounký, měl na sobě šedivý oblek, bílou košili a jednoduchou kravatu, jako by se právě vrátil z biřmování. K tomu všemu se sice hodila pobledlá tvář a prořídlé vlasy, ale nikoliv jeho oči.

Kdo do nich pohlédl, musel mít dojem, že se dívá do šedivé hmoty ledovce. Hned podle prvního dojmu jsme si dovedli představit, kolik energie v tom člověku vězí. To nám dokázal i silný stisk ruky, kterým nás přivítal. Přitom se představil.

Nenabídl nám zatím žádnou ze strohých dřevěných židlí, ale místo toho hned přešel k věci.

“Neměli bychom ztrácet čas, pánové, a hned bychom měli zajít do té cely.”

“To ten mrtvý pořád ještě leží tam?” zeptal jsem

se.

“Ano, na ledě.”

“Proboha, proč?”

Zasáhl mne ostrý pohled. “Abyste si mohli udělat

představu.”

Suko se zeptal: “Vy se pořád ještě domníváte, že

ho zabil někdo neznámý?”

“Přesně tak. Přinejmenším to nebyl člověk. Musel to být,” ušklíbl se, “duch.”

“Kde najdeme toho svědka?”

“V témže traktu.”

Vykročil napřed. Šel velmi rychle. Protože jsme kráčeli za ním, viděli jsme, že má boty na vysokých podpatcích, které při každém kroku hlasitě klapaly po holé kamenné dlažbě schodiště spojujícího oba trakty.

Tady bych tedy nechtěl pobývat delší dobu. Tak pochmurné šedivé prostředí dokáže určitě vzít chuť do života každému. A navíc ještě to počasí, které také nebylo zrovna nejpřívětivější. Z mraků se pořád sypaly husté bílé vločky.

Zastavili jsme se před zamřížovanými dveřmi. Snyder se k nám otočil. “Víte, doposud jsem byl hrdý na naše bezpečnostní opatření. Ani jedinkrát tady nedošlo k útěku. Jenže po dnešní noci se to změnilo. Nedokážu si to vůbec vysvětlit. Absolutně ne.” Najednou vypadal docela bezmocně. Pokrčil rameny a prošel kolem salutujícího policisty.

Vydali jsme se za ním.

Zmocnila se mne deprese jako pokaždé, když vcházím do trestnice nebo do vězení.

Ocel, kámen, dřevo. Kontroly a nepřítomné pohledy hlídačů a pak chladné a rozléhající se hlasy.

Ne, to není nic příjemného.

Cela, v níž došlo k tomu záhadnému zločinu,

ležela v prvním patře. Navenek se její dveře ničím nelišily od ostatních.

Byly zamčené, ale ředitel měl klíč. Odkudsi

zpovzdálí se přiblížil muž v bílém plášti. Byl to vězeňský lékař, který se vzápětí představil jako doktor Abelton.

Byl to malý mužík, který neustále nervózně mrkal. Působil na mne trochu nepřítomným, roztěkaným dojmem. Na hlavě, která byla na jeho výšku dost veliká, mu rostly světlé vlasy.

Cítil jsem tlak v žaludku. Bylo to něco jako varování, předtucha, že se chystá něco, co nám pořádně zamotá hlavu. Tento pocit jsem zaregistroval při otevření dveří. Dřevo bylo velmi masivní a ještě vyztužené ocelí. Ani se sekyrou by se dveřmi nikdo neprobil.

Thornton Snyder vešel do cely jako první. Udělal svýma krátkýma nohama tři rázné kroky, pak se otočil stranou, zastavil se a nataženou pravou paží ukázal na mrtvolu. Doslova nám ji představil.

Mrtvý už neležel na lůžku. Uložili ho do otevřené kovové rakve, a ta zase stála ve vaně naplněné ledem. Na lůžku i na zdi byly stříkance krve.

Mezi stěnami cely se vznášel pach smrti a zmaru. Tlak v mém žaludku ještě více zesílil. Bylo mi pořád hůř.

Vedle mne stál Suko. Šikmo od nás přešlapoval ředitel a za jeho zády zavíral dveře doktor Abelton.

“Takže tady je ta mrtvola!” řekl Snyder celkem

zbytečně. “Sundali jsme ho z lůžka.” Přikývl jsem.

Na to poznamenal Suko: “Říkáte, že ten muž byl

zabit bodnutím nožem?”

Odpověděl doktor Abelton: “Ne tak docela. Prohlédl jsem ho. Chtěl bych ale ještě něco dodat.” Protlačil se mezi Suka a mne. “Víte, mám s tím jisté zkušenosti. Prohlédl jsem tu mrtvolu velmi důkladně. Všechno nasvědčuje tomu, že byl zabit bodnutím. Záměrně neříkám, že to bylo nožem, jestli mi rozumíte.”

“Nerozumím.”

“Protože to nemusel být zrovna nůž.”

Suko si odkašlal. “Kopí, dýka, malý mečík, plochá tyč…”

Lékař zamával oběma rukama. “Ušetřete si tu

námahu, inspektore. Ničím z toho se netrefíte do jádra problému, protože to je ukryto v ráně samotné.”

Oba jsme užasle vzhlédli. “Jak to myslíte?” zeptal jsem se.

“To se dá vysvětlit docela snadno a přitom zapeklitě těžce. Proto si také nevím rady. Ta rána i s bezprostředním okolím zesklovatěla.”

Ticho. Zamyšlení.

Pak zašeptal Suko: “Cože se stalo?”

“Zesklovatěla, inspektore. Slyšel jste dobře. Okolní tkáň je skutečně sklovitá. Pro mne je to lékařská záhada. Jak jsem řekl, lékařem jsem už

pěkných pár let, ale tohle jsem ještě nikdy nezažil. Krev, pokožka, žíly, šlachy i maso jsou jako ze skla. Když po ráně přejedete prstem, uslyšíte docela zřetelně praskání. Můžete to rozetřít mezi prsty.”

Pohlédl jsem na podlahu. Suko se předklonil, ale já jsem si netroufal to zkusit.

Doktor Abelton nám podal důkaz. Vytáhl pinzetu a shýbl se. Na širokém okraji rány odtrhl kousek kůže, který nám pak podržel před očima. “A teď dávejte pozor, pánové, a poslouchejte.” Zmáčkl kus tkáně z obou stran. Zaslechli jsme praskání, s nímž rozdrtil sklo mezi prsty. Sneslo se k zemi jako jemný prášek.

“Vidíte to?” zeptal se ředitel docela zbytečně. Nevypadal zrovna jako hrdina. Tvář mu ještě více zešedivěla. Na čele mu pod kůží zřetelně vystoupily žíly. “To je velmi zvláštní fenomén.”

To tedy byl. Vzpomněl jsem si na případ, který se odehrál před drahným časem. Tehdy jsme prožili skleněnou hrůzu. Jenže tohle bylo něco jiného. Nemělo to s tehdejšími událostmi žádnou souvislost.

“Neříkáte nic. žádný komentář?” zašeptal ředitel. Svraštil jsem obočí. “Nemáme slov.”

“Ani my jsme neměli. A pak tady je výpověď toho svědka. Nikoho neviděl přijít. Přísahá na to. Přesto tady byla postava, kterou viděl. Byl vzhůru a prožil hrůzu to si dovedete představit.”

“To máte určitě pravdu.”

“Co se mohlo stát, pane Sinclaire?”

Pokrčil jsem rameny. “Lituji, pane Snydere, to bohužel nevím.”

Do hovoru se vmísil lékař.

“Z lékařského hlediska je to pro mne absolutní záhada. Prostě si s tím nevím rady. Tohle jsem ještě nikdy nezažil. A určitě to neviděl ani nikdo z mých kolegů. Z lékařského hlediska je to něco nevídaného. To už nijak nesouvisí s vědou. Je to příšerné, mně… mně to připadá jako hotová magie.” Hovořil rychle a zakoktal se. “Dovedete si představit, pánové, jak mi bylo, když mi tu mrtvolu ukázali?”

Ani já, ani Suko jsme mu neodpověděli, protože jsme si dotyčnou mrtvolu právě prohlíželi.

Propisovačkou jsem přejel po okrajích rány a

zaslechl jsem tiché praskání, jak se lámaly drobné střípky.

Sáhl jsem na chladné tělo a přitlačil jsem špičky prstů k obličeji.

Pokožka byla na dotek jako těsto.

Přitlačil jsem, ale zde nic nezapraskalo. Zde bylo všechno normální. To neobvyklé sklo se vytvořilo pouze po okrajích rány, tam, kde do mužova těla vnikla smrtící zbraň.

Jaká zbraň?

Ani kopí, ani nůž. Kdoví, co to bylo. Nedovedl jsem si to vysvětlit a byl jsem velice zvědavý na výpověď jediného svědka.

Mlčky jsem zamířil k malému umývadlu a jádrovým mýdlem jsem si umyl ruce.

Přitom jsem uvažoval.

Pořád jsem se nemohl zbavit pocitu, že v této cele začalo něco, co se rozroste v obrovské ohrožení a čemu téměř nebudeme moci zabránit. Tyto čtyři stěny ukrývaly děsivé tajemství, ale nemělo to nic společného s normálními běžnými případy.

Tady hrála důležitou roli zatím neznámá, nevysvětlitelná síla.

Odtud se ovšem stáhla. S tím jsem mohl počítat docela najisto, protože můj kříž nevykazoval sebemenší reakci. Osušil jsem si ruce vlastním kapesníkem a na místě jsem se otočil.

Pohled jsem měl přitom upřený na zdi cely a také na strop. Nic už zde nečíhalo, přesto jsem byl přesvědčen, že tady jakýsi zbytek zůstal.

Otočil jsem se.

Dívaly se na mne tři páry očí. Pokrčil jsem rameny.

“Nevíte si rady?” zeptal se Snyder.

“Bohužel.”

“My na tom byli podobně.” Odkašlal si. “Co tedy podniknete?”

“Mrtvolu jsme viděli a záhada to není o nic menší.

Samozřejmě bych si velice rád promluvil s jeho kolegou z cely.”

“To nás také napadlo,” řekl Snyder. “Stanley Nessé už na nás čeká.”

“Ještě něco,” řekl Suko, než se ředitel stihl otočit ke dveřím. “Kvůli čemu tady ten člověk vlastně

seděl?”

“Za pětinásobnou vraždu.”

“Jakže?” Překvapilo to nejen Suka, nýbrž i mne.

S tím ani jeden z nás nepočítal.

Snyder velice dobře zaregistroval naše překvapení. “No, nebyla to úmyslná vražda, to vás mohu uklidnit. To vyšlo najevo i při soudním přelíčení. Byla to spíš nehoda se strašlivými smrtelnými následky. Goldblatt byl pod vlivem drog a alkoholu, když sjel s náklaďákem ze silnice a vřítil se do plně obsazeného kempu. Na místě tam zůstalo pět mrtvých, protože náklaďák se převrhl a explodoval. Pět mrtvých a několik raněných. Odsoudili ho na tři roky.”

Přejel jsem si rukou po bradě.

Zdálo se mi, že si na ten případ vzpomínám, protože před jistou dobou způsobil značný rozruch.

Sdělovací prostředky se několik dní předstihovaly

v informacích o tom případu. Teď byl tedy viník mrtev. Přišel o život příšerným způsobem a rána na jeho těle se změnila ve sklo.

Byl jsem si jistý, že tady něco není v pořádku. Byly snad při tom neštěstí ve hře magické síly? Bylo těžké si to představit, ale já jsem si umínil, že se přesto podívám do protokolů. Teď jsem si ovšem musel promluvit se svědkem.

“Sklovitá tkáň,” šeptal doktor Abelton. “Proč se to stalo? Můžete mi to říci?”

“Sami to ještě nevíme.”

“Ale zjistíme to,” prohlásil Suko. “A pak vám dáme zcela jistě vědět.”

“V to pevně doufám.”

“Chcete si teď promluvit se svědkem?” zeptal se Snyder, kterému se zřejmě v cele nelíbilo. Inu, v tom jsme byli zajedno.

“To by bylo fajn,” řekl Suko.

Vyšli jsme ze stísněného prostoru.

Kráčel jsem jako poslední a ještě jednou jsem se ohlédl. žít tady bylo nepříjemné. Jenom když jsem viděl ty mříže za oknem, připadal jsem si podivně.

Co se tady odehrálo? Jaké tajemství ukrývaly tyto stěny? Bohužel nemohly promluvit. Ale svědek mluvit bude. Byl jsem už velice zvědavý.

Stanley Nessé čekal v těsné, velmi chladné místnosti, která se také podobala cele, protože i zde bylo zamřížované okno. Jen bylo o něco větší.

Vězně samozřejmě nenechali o samotě. Stál vedle něj dozorce, ale Nessé neměl na pokus o útěk ani pomyšlení. Seděl na tvrdé dřevěné židli, horní polovinu těla měl předkloněnou dopředu a hlavu položenou na rukou, kterými se opíral o desku stolu.

Nemluvil.

Lékař se rozloučil. Když jsme vešli do místnosti, poslal Snyder dozorce pryč. Ten rychle zmizel.

Nessé ani nezvedl hlavu, což se Snyderovi

nelíbilo. “Hej, posaďte se slušně. Jsou tady dva pánové, kteří s vámi chtějí mluvit.”

Bylo tady dost židlí pro nás pro všechny. Se Sukem jsme si po jedné přitáhli.

Nessé se pohyboval velice pomalu. “Dejte mi

pokoj, k čertu!” zasténal.

“Ne, budete mluvit!”

Vězeň se na nás podíval. Byl to naprosto bezvýrazný pohled, docela prázdný, upřený kamsi do neznáma. Doba strávená v cele na něm zanechala své stopy, protože jeho pokožka vypadala, jako by mu ji někdo posypal šedivým popelem. Měl unavené oči, špičatý nos a na skráních stín vousů. Ruce se mu chvěly i navzdory tomu, že je měl pevně semknuté.

Když jsme se mu představili, unaveně mávl rukou.

“Poldové?” zašeptal

To slovo vyjadřovalo vlastně všechno. Věděli jsme, co si o nás myslí.

“Vzpamatujte se, Nessé!” okřikl ho Snyder.

“Nechte ho,” řekl jsem. “Kdybych seděl v takové cele, nereagoval bych asi jinak.”

“Bravo.” Nessé zatleskal, zřejmě spokojen s mým zásahem. Snyder se kousl do spodního rtu. Vypadal uraženě a přenechal slovo nám.

“Víte, oč jde!” oslovil jsem vězně. “A máte jistě

zájem na tom, aby se ten čin vysvětlil. Proto jste důležitým svědkem, pane Nessé.”

Vypadal, jako by chtěl vyskočit. “Hovno jsem!”

zasípal a my v jeho pohledu zaregistrovali strach.

“Nejsem nic, nemám žádnou cenu. Tady nikdo není nic. Nikdo! Ale jedno vám povím: do té zatracené cely se už nikdy nevrátím. Slyšíte? Nikdy. Ať se děje, co chce!”

“To ani nemusíte.”

“To rád slyším.”

“Umístíme vás jinde!” podpořil mne Snyder.

Pokusil se dokonce o úsměv.

“Vy jste svědkové,” řekl Nessé. Ukázal prstem na mne a pak na Suka.

“Ale vy jste také svědek,” řekl můj přítel mírným hlasem. “Svědek, který nám určitě může pomoci. Takže půjčka za oplátku. Je docela možné, že za vás pak ztratíme slovo. Předčasné propuštění…”

“Jo, jo, to už jsem slyšel mockrát. Co vlastně chcete vědět?”

“Všechno.”

Zasmál se, ale neznělo to upřímně. “Všechno?

Máte snad nějakou představu.”

“Byl jste přece u toho.”

“No a?”

Suko zachovával i nadále klid. “Musel jste přece toho zabijáka vidět.”

Nessé se opřel. Přitom obrátil oči v sloup a opět nabyl dřívější sebejistoty. “A co si myslíte, že jsem

povídal až doteďka? Jenže mi nikdo nevěří. Vysmívají se mi, pokládají mě za mluvku.” Další větu procedil skrze zuby. “Ale s tou ránou něco nebylo v pořádku nebo se mýlím?”

“Nemýlíte.”

“To je dobře, dokonce moc dobře. Teď totiž aspoň stojíte před záhadou. Nikdo mi nechtěl věřit, že se ta postava najednou ocitla uprostřed cely. Prostě tam najednou byla, chápete? Nemusela otevírat dveře nebo okno. Jestli chcete něco vědět, prošla zavřenými dveřmi nebo zdí. Prostě jen tak. Klíďo píďo, jako by se nechumelilo. To je bomba, nemám pravdu?”

“To je.”

“Taky jsem si to myslel,” řekl. “Nevím ale, jak se to mohlo stát. Všechno se seběhlo tak náhle, neočekávaně. Najednou byl tam.”

“Muž, nebo…”

“Ne, pane inspektore. Byla to postava, strašidlo, duch. A zabil Jeffa Goldblatta. Prostě ho jen tak zabil. Vrazil mu do těla jakousi věc. Ležel jsem pod ním a třásl jsem se strachem. Měl jsem pocit, že se mi rozskočí srdce.” Zabušil si na hruď, aby svá slova náležitě dokreslil. “A začal jsem se zase dokonce po dlouhé době sám od sebe modlit. V té chvíli jsem měl vážně plné kalhoty. A to zjevení zase zmizelo stejně, jak přišlo. A já jsem zůstal naživu. Jenže nade mnou ležel mrtvý. Slyšel jsem dokonce, jak z rány na zem kape krev. Pořád tentýž zvuk. Kap, kap, kap…”

“No, dobrá, to by stačilo,” řekl Snyder. “To sem nepatří. Držte se faktů.”

“Vždyť se držím.”

“Co jste viděl ještě?”

“Už nic.”

Suko svraštil čelo.

“Ale ten zabiják nebo duch přece musel něco říci…”

Nessé se udiveně podíval na mého přítele a pak zavrtěl hlavou a vydechl přitom. “Ale on nic neřekl. A kdybyste se stavěli na hlavu, tak ne. Ne, nemluvil, jenom zabíjel.”

“Poznal jste tu zbraň?”

“Bože chraň.”

“Jak to?”

“Poslyšte, já se ani nehýbal. Nebylo to možné. Nedokázal jsem to. Měl jsem stažený zadek. Ne ne, kdepak. Sám jsem tam ležel jako nebožtík, i když jsem se třásl a nebožtíci se přece netřesou. Slyšel jsem jen, jak můj kumpán umřel. Jeff ještě zasténal jako…”

“Víme jak,” řekl jsem.

“No, a to bylo všechno.”

“Takže ten přízrak vešel zdí?” zeptal jsem se.

“Nebo zavřenými dveřmi. Obojí je přece zhola nemožné. A taky mi to nikdo nechtěl věřit. Podezřívali dokonce i mě. Celu obrátili vzhůru nohama, ale žádnou zbraň nenašli. Jinak by mi celé to svinstvo přišili. Znám ty zdejší panáčky!”

“Vzpamatujte se!” vyjel na něj Snyder.

“No jo, šéfe, jo jo. Ale vždyť je to tak. Bylo to něco příšerného. Nikdy jsem nevěřil na duchy, ale teď už věřím.”

“Necítil jste třeba něco?”

Nessé na mě užasle pohlédl. “Jak… jak jste na to přišel? Co bych měl cítit?”

“Třeba pach nějakého výboje. Mám na mysli

třeba ozón.”

“Ne, nic takového jsem necítil. Měl jsem jenom pořádně nahnáno.”

“A ten vetřelec vůbec nepromluvil?”

Vězeň zavrtěl hlavou. “Já nic neslyšel. Ani šeptání, ani broukání. Přišel, zabil a zmizel.”

“Ale popsat byste ho dovedl,” nadhodil Suko.

“Vy si vážně myslíte, že jsem si ho pečlivě prohlédl?”

“Počítám s tím.”

Vysmál se nám. “Když jsem si všiml, že se něco děje, otočil jsem se zády do místnosti a čuměl jsem do zdi, abych nic neviděl. Často je lepší, když člověk nic nevidí. To mu potom nemůže nikdo nic přišít.”

“To vám nevěřím!”

“Já nelžu, sakra!”

“Nehulákejte tady!” Snyder téměř vyskočil ze židle.

“No jo, šéfe. Ale já vážně nic neviděl.”

“A co než jste se otočil?” řekl Suko a usmál se přitom.

Nessé zmlkl. Vzápětí se ušklíbl. “Chcete to vědět přesně, co? Máte za ušima.”

“Jenom přemýšlím.”

“To můžete.”

“Nemám pravdu?”

Vězeň sklopil oči a ukazováčkem si mnul špičku nosu. “Jo i ne. Má poklona, vyptávat se teda dovedete.” Opřel se a nadechl se.

Měl jsem pocit, že na nás něco hraje. Věděl, že na jeho výpovědi nám hodně záleží, a tak zase získal potřebnou sebejistotu.

“Viděl jsem stín,” přiznal.

“Kde?” zeptal jsem se.

“Myslím, že u dveří. Byl tam. Já už napolo spal a dělal jsem, že pochrupuju. A ten stín se přiblížil.”

“Co se stalo potom?”

“Ochladilo se.”

“Ale předpokládám, že ne proto, že by vypnuli topení.”

“Správně. Ten chlad vycházel z něj. Doslova jej vyzařoval. Připadalo mi to, jako by někdo do cely

strčil suchý led. To jsem ještě nikdy nezažil. Nebyla to obyčejná zima, jaká bývá venku, ale chlad, který šel snad přímo pod kůži. Chápete?”

“Pokračujte dál.”

“Byl taky světlejší.”

“Než tma v cele?”

“Jo, viděl jsem jeho obrys.” Ušklíbl se. “Dokonce vypadal jako člověk. I duchové jsou lidi, co?” Zasmál

se a zamnul si ruce. “Potom jsem se opatrně otočil a dělal jsem, že spím. Třásl jsem se, aby mě nedostal, ale stačilo mu, že zabil Jeffa. A potom úplně zmizel.”

“Každý čin má motiv,” prohodil Suko. “Dovedl byste odhadnout, proč zabil Goldblatta?”

Nessé natáhl nohy a opřel se podpatky šedivých bot o podlahu. “Ne, to bych nemohl. Jeff byl vlastně dost pohodový chlap…”

“Ano!” vmísil se do hovoru Snyder. “Měl na svědomí pět lidských životů.”

“To jo. Jenže to nebyl profesionální zabiják. A já taky ne. Ještě jsem nikomu nezakroutil krkem. Často jsme o tom spolu mluvili. A jestli mám říct svůj názor, tak si myslím, že se ten duch pomstil. Možná se jako duch vrátil jeden z těch mrtvých z toho kempu, protože nenašel klid. To se přece může stát.”

Snyder stáhl obličej do kyselého úsměvu. My jsme se podobné reakce vystříhali, protože by mohla Nessého popudit. Ten se totiž zeptal: “Nemyslíte si to taky?”

Pokýval jsem hlavou. “Za určitých okolností by to bylo docela dobře možné.”

“No tak vidíte. Takže stačí jen chytit toho ducha a

případ je vyřešen. Víc vám říct nemůžu. Všechno ostatní by byly jenom dohady, a ty by vám poldům asi moc nepomohly.”

“To je pravda.”

“Pak teda nevím, co byste ještě mohli ode mne chtít vědět.”

Se Sukem jsme se na sebe podívali a oba jsme zavrtěli hlavou, což mělo znamenat, že už nemáme další otázky.

“Ale já chci do jiné cely, šéfe!”

“Nemějte obavy, půjdete do jiné.”

Vstali jsme. Také vězeň a Snyder se zvedli. Ředitel zmizel a zavolal dozorce, aby se postaral o Stana Nessého. Ten na nás ještě při odchodu volal:

“Nezapomeňte, na čem jsme se dohodli!” a zamával rukou. “Pomohl jsem vám. A za to bych se rád jednou něčeho dočkal.”

“Díky,” řekl jsem.

Ti dva odešli a Snyder si popotáhl sako, když na nás pokývl.

“Měl bych dotaz, pánové. Jste teď alespoň o trochu moudřejší?”

“V podstatě ano.”

“Jak to?”

“Musíme počítat s tím,” řekl jsem, “že Stan Nessé nelhal.”

“Vy mu tu jeho báchorku o přízraku věříte?”

“Rozhodně bychom tu možnost neměli vyloučit, pane Snydere.”

Ředitel zavrtěl hlavou. “Promiňte, ale s tím si prostě nevím rady.”

Zamířili jsme otevřenými dveřmi do chodby. Usmál jsem se na něj. “Máte snad po ruce nějaké lepší řešení?”

“Ne, momentálně ne. Přemýšlím o tom, ale

nedocházím k žádnému výsledku, protože si prostě nedovedu představit, že existují duchové nebo strašidla.”

“Někdy ano.”

Snyder se zastavil a přikývl. “Ano, pánové, ano. Vím, že nejste normální policisté. Zabýváte se případy, které nejsou obvyklé. Ale duchové ve vězení, nezlobte se, to vám nespolknu.”

“Už se asi nevrátí.”

“Chcete tím říci, že už splnil, co si předsevzal, pane Sinclaire?”

“Tak bych to viděl.”

“A proč si vybral jeho? Proč právě Goldblatta?” Pokrčil jsem rameny.

“To si ani vy nevíte rady?” O slovo se přihlásil Suko.

“Jestli jsem pochopil správně našeho svědka, pak objevení toho ducha a jeho následný čin svědčí o jistém zúčtování.”

“To už je přehnané.”

“Ne, pane Snydere. Nebyl to jen obyčejný zabiják opájející se pachem krve. Ačkoliv zatím došlo k jediné vraždě, dovedu si představit, že nevyhledal Jeffa Goldblatta bez důvodu, ale proto, že má na svědomí několik lidských životů.”

“Kvůli tomu tady taky seděl.”

“Tomu duchovi to možná připadalo málo.”

Ředitel vytřeštil oči. Polkl a postavil se přitom na špičky nohou. “Snad si nemyslíte, že tady vystupuje

jako soudce?”

“Přesně to si myslím. Pomstil se Goldblattovi, protože se domníval, že ten člověk musí zaplatit za svou těžkou vinu vlastním životem.”

Snyderovi naskočila na těle husí kůže a zeptal se mě: “Vy si to myslíte také, pane Sinclaire?”

“Teď už ano.”

“Hm,” ředitel nevěděl, co má odpovědět. “To je podle mne příliš přehnané, ale jestli se domníváte, že se musíte ve vyšetřování ubírat tímhle směrem, nemohu vám samozřejmě radit nic jiného. Je to konečně váš případ. Dám pokyn, aby mrtvého odvezli z cely.”

“Ano, udělejte to. Ať ho převezou do Scotland Yardu. Mrtvolu prozkoumají naši odborníci.”

“Bude to tak lepší.”

Ředitel nás doprovodil až k východu.

Cestou jsme se dívali ven řadou oken a viděli jsme, že venku hustě sněží. Jinak jsme ovšem neviděli nic.

“Teď by se mi ven nechtělo.”

“Já bych zase nechtěl měnit s vámi, pane Snydere,” řekl jsem s úsměvem.

“To vám docela rád věřím.”

Dovedl nás k východu, kde jsme si pak podali ruce a rozloučili se.

Venku nás uvítala chumelenice hustých vlhkých

vloček. Přes zdi foukal na nádvoří vězení prudký vítr a pohrával si se sněhovými krystalky.

Při každém kroku jsme se bořili do několikacentimetrové vrstvy sněhu.

Věděli jsme, kde stojí náš rover, přesto jsme ho

už téměř nepoznali. Byl úplně pohřben pod bílou pokrývkou. Zatímco Suko to vzal docela klidně, mně splynula ze rtů šťavnatá nadávka. Svěsil jsem hlavu a už jsem šmátral v kapse po klíčích od auta. Měl jsem je ve vnější kapse kožené vesty.

Než jsme mohli nastartovat, museli jsme očistit skla od sněhu a zapnout topení, aby se na nich zase neusazoval sníh.

Otočil jsem hlavu poněkud doprava. “Otevřu, Suko, a podělíme se o to. Jeden vlevo, druhý vpravo…” Protože Suko neodpověděl, zastavil jsem se, otočil a podíval se po něm.

Už tam nebyl.

Díval jsem se na vír vloček, který mi tančil před očima v divokém reji.

Vykročil jsem zpět. Jeden krok, druhý.

Z té šedobílé vířící hmoty se na úrovni země cosi oddělilo.

Byl to člověk.

Nestál však, ale ležel na sněhovém příkrovu, jako by ho zasáhla rána.

Najednou se mi rozbušilo srdce. Co nejrychleji jsem přiskočil ke svému příteli, poklekl jsem a zjistil jsem, že leží tváří ve sněhu.

Takhle to nešlo.

Musel jsem ho otočit, aby se mohl nadechnout. Dotkl jsem se ho a už jsem ho převalil na bok, když tu jsem pocítil něco, co jsem nedokázal zařadit.

Byl to jakýsi šílený chlad, docela jiný než padající sníh, mísící se s ledovým větrem.

Chlad jsem pocítil i v týle. Pohnul jsem se.

Něco mě tlačilo do krku. Měl jsem pocit, jako by

tam se sykotem tály sněhové vločky. Tu jsem zaslechl hlas. Ne ušima, zněl mi v mozku.

“Jestli se pohneš, zemřeš…”

Nepohnul jsem se. Zůstal jsem klečet ve sněhu, viděl jsem vločky poletující mezi sebou a Sukem a cítil jsem, jak se mi stáhla kůže na zádech. Věděl jsem naprosto jasně, kdo je ta neviditelná postava za mnou. Vrah jistého Jeffa Goldblatta, který se z jistých důvodů pořád ještě zdržoval poblíž a pravděpodobně

čekal na Suka a na mne.

Pohnul jsem se a uvědomil jsem si, že budu-li zde klečet déle, proměním se v sněhuláka.

“Dobrá, vyhrál jsi. Ale mám otázku. Kdo jsi?”

“Spravedlivý!”

To mi nic neříkalo. “Jak to myslíš, spravedlivý?

Jsi snad nějaký soudce?”

“Ještě něco vyššího.”

“Skutečně?”

“Musíš mi věřit. Také tomu uvěříš, protože jsi viděl mrtvého.”

“Proč jsi zabil Goldblatta?”

“Zasloužil si to.”

“To je věc názoru. žádný člověk si nesmí hrát na soudce.”

Tím jsem ho vylákal ze zálohy, protože

odpověděl tak, jak jsem doufal: “Kdo říká, že jsem člověk? Mohu být také někdo jiný.”

“Duch?”

“Velmi správně.”

Zatraceně. Chtěl jsem si otřít sníh z tváře, protože vločky se mi lepily na kůži a měnily se tam v kapky vody. Stejně to byla bláznivá situace. Celá ta scéna se odehrávala na nádvoří věznice a nikdo ji neregistroval, protože to vše probíhalo na velice malém prostoru.

Věděl jsem také, že ten neznámý srazil Suka k zemi, protože na pravé straně hlavy mu nabíhala boule.

“Můžeš mi říci, čím jsi vlastně zabil toho nešťastníka?”

Odpověď přišla vzápětí: “Zbraní, kterou teď cítíš v zátylku. Jak jsem řekl, stačí jeden nesprávný pohyb a je po tobě.”

“A co mám dělat teď?”

“Držet se zpátky od všeho, Sinclaire, co se mnou souvisí.”

Téměř jsem přikývl. V poslední chvíli mě

napadlo, že by ten pohyb mohl pochopit nesprávně, a tak jsem se zarazil. “Mám tedy přihlížet, jak dál vraždíš…”

“Nebyla to vražda.”

“A co tedy?”

“Trest.”

“Na to nemohu přistoupit. To je výmluva. Je to pláštík, který sis navlékl. Nevěřím, že chceš pouze trestat lidi.”

“Jsem Spravedlivý.”

“To už jsem jednou slyšel.”

“A když to domyslíš dál, Sinclaire, zjistíš, že máme často téhož nepřítele. Nejsme si tedy tak docela cizí.”

“Jsem policista.”

“Ano, tobě je zabíjení povoleno.”

“Jen v sebeobraně.” Postupně jsem dostával vztek, protože jsem tady klečel ve sněhové břečce jako nějaký hříšník a jakýsi neznámý tvor mi říkal, co jsem zač. Cítil jsem se pokořený a zeptal jsem se:

“Budeš pokračovat?”

“Je to můj úkol.”

“Pak tě musím pronásledovat.”

“Varoval jsem tě. Raději toho nech. Vím, že naše cesty se ještě několikrát zkříží. Možná pak budu nucen jednat jinak než nyní…”

Věděl jsem, co tím myslí, ale chtěl jsem od něj slyšet jasnou odpověď. Nebylo to ovšem už možné, protože nepřirozený ledový chlad z mého zátylku náhle zmizel.

Byl pryč? Rozhodl jsem se riskovat a na místě, ještě vkleče, jsem se chvatně otočil. Spatřil jsem běsnící rej vloček, proti němuž jsem nic nezmohl. Nedokázal jsem ho prostě zrakem proniknout byl příliš hustý.

Sněžilo velmi hustě, takže jeho stopy nebylo vidět.

V duchu jsem se usmál. Najít jeho stopy by bylo

příliš jednoduché. Objevil se jako duch. Přišel, aby mne varoval, a já už přemýšlel, kdo se za tím prazvláštním jménem může skrývat. Nejprve jsem se ovšem musel postarat o Suka.

Za tu krátkou chvíli ho téměř pokryl příval sněhu. Vypadal jako povalený sněhulák. Převalil jsem ho na bok a sotva jsem se ho dotkl, zaslechl jsem jeho zasténání a tichou kletbu.

“Tak se prober, kamaráde.” Pomohl jsem mu na nohy.

Suko zamrkal, opět zasténal, chytil se za hlavu a

zašeptal: “Najednou byla všude kolem tma.”

“Já vím.”

“Aha. A co ještě víš?”

“Můžu ti taky říct, kdo tě omráčil. Byl to jistý Spravedlivý.”

Ačkoliv mu do pootevřených úst sněžilo, úžasem

se mu je nepodařilo zavřít. “Spravedlivý…?”

“Tak si říká.” Podepřel jsem ho pod paží a pomohl jsem mu vstát. “Všechno ti povím v autě. Můžeš jít?”

“Nejsem přece kojenec.”

Chůze by bylo příliš honosné označení. Suko se spíš belhal a já ho při tom musel podpírat. Mumlal kletby a sám si přitom nadával, že vběhl do pasti.

“Jenže já ho vážně neviděl, Johne, to mi můžeš věřit.”

“Já přece také ne.”

“Tebe ale nepraštil do hlavy. Svět je přece jen nespravedlivý.”

Mlčel jsem a odmetal jsem sníh od zámku auta. Pak jsem otevřel, nacpal přítele na sedadlo spolujezdce a doufal jsem, že brzo roztaje.

Protože jsem s ním chtěl ještě promluvit pár slov, nemělo smysl čistit teď okno.

Můj přítel si držel čelo. Sedadlo si trochu sklopil

dozadu a začal o Spravedlivém: “To je vážně ohromné jméno. Jmenuje se i jinak?”

“Určitě.”

“A jak?”

“To musíme zjistit.”

“Takže on ti to neřekl?”

“Ne.”

“A mluvil s tebou o svých plánech?”

Položil jsem ruce na volant a předklonil jsem se.

“To skutečně mluvil.”

Suko otočil hlavu doprava. Úkosem na mne

pohlédl. “Dovedu si představit, že ti to dělá starosti.”

“To ano.”

“Tak mluv.”

“Je vlastně na téže straně barikády jako my. Každopádně to tak řekl, a v tom také vidí své poslání.”

Suko neřekl nic a díval se na příval vloček. Vypadalo to, jako by v něm chtěl najít řešení našeho problému, jenže to nebylo možné. Na to budeme muset přijít sami.

“Ale není to náš pomocník?”

“To ne.”

“Takže nepřítel?”

“Musíme ho za nepřítele považovat, to máš asi pravdu. Je to nepřítel, ačkoliv se označil za Spravedlivého a prohlásil, že se naše cesty ještě určitě zkříží. Já nevím kdy a jak, ale musíme s tím počítat.”

“A s čím ještě?”

“Nemám potuchy. Nejprve zjistíme, co je zač. Říkej si, co chceš, musí to prostě souviset s Goldblattovým činem. Musíme zjistit pozadí. Předpokládám, že on tuší, že mu přes Goldblatta můžeme přijít na stopu. Proto si také je tak jistý, že se ještě jednou sejdeme.”

“Jak se s ním chceš setkat?” Otevřel jsem dveře.

“Tak, že půjdu odházet sníh z auta. A pak vyjedeme.”

“Už se těším na kancelář,” zasténal Suko. “Ten zatracený sníh už nemůžu ani vidět.”

“To mi povídej.”

Pátrání probíhalo bez velkého rozruchu. Nikdo se o něm zvlášť nešířil, ale každý policista v Londýně dostal přesné instrukce. Uprchl FireJohnson!

Skutečně se mu podařilo obelstít moderní bezpečnostní systém věznice, v níž dřepěl přes dva roky. Teď se před ním znovu budou třást spousty lidí. FireJohnson byl psychopat. Zabíjel výhradně tehdy, když hořelo, a zabíjel ohněm. Obstarával si nejen zápalky těmi jeho okouzlení ohněm pouze

začalo teď už sahal k drsnějším prostředkům. FireJohnson byl odborník na plamenomety!

Ani po dvou dnech po něm nebylo stopy. Zatím ještě ani nezaložil žádný požár.

Mezi profesionály zavládla nervozita. Jednou na sebe uprchlík rozhodně upozorní. FireJohnson byl psychopat a nenáviděl hasiče.

Čtyři dny po svém útěku z vězení jim zatelefonoval. Nechal si zavolat šéfa londýnského požárního útvaru osobně. Nejprve se do aparátu hihňal a pak řekl hlasem, který měl napodobit syčení

a praskání plamenů: “Brzy bude hořet! Brzy bude hořet! Už slyším výkřiky lidí. Hoří! Hoří! Hoří!”

Pak zavěsil.

Nejvyšší londýnský hasič zpopelavěl a vypadal rázem o několik let starší…

Když učitelka Greta Franklinová hleděla do očí dětí, které se na ni upřeně dívaly, nedovedla se ubránit tichému úsměvu. Ve většině těch kukadel viděla strach z toho, co přijde následující hodinu.

“Vám se to směje!” zvolala jedenáctiletá Sally.

“Ale tu písemku budeme muset napsat my.”

“Ano, to budete.”

“Ale proč zrovna dneska? Venku tak nádherně sněží a my jsme si mysleli, že půjdeme ven a budeme stavět sněhuláka, že se s vámi budeme koulovat a…”

“A… a… a…,” řekla Greta. “To všechno můžeme udělat. Ale předtím si napíšeme prověrku. Až potom přijde na řadu zábava.” Podívala se na hodinky.

“Lístky s úlohami jste dostali, tak se do toho honem pusťte.”

Pokusili se ještě jednou, bědovali a Greta musela

zvýšit hlas, aby je překřičela. “Jak chcete. Už vám

utíká čas. Já prověrku psát nemusím, já to umím.”

“Tak to byste mi mohla poradit!” zvolal pihovatý Mike a usmál se na ni z první řady.

“Svoji práci musíš udělat hezky sám. Pak na sebe taky budeš moci být pyšný.”

“Hm,” Mike se ušklíbl. “To si tedy nemyslím, paní Franklinová.”

Jen stěží potlačila úsměv. Navzdory těmto

drobným těžkostem ji povolání učitelky bavilo. Nechtěla by dělat nic jiného. A bavilo ji pracovat jen s malými děti, protože dospívající byli často příliš drzí a troufalí.

Posadila se za katedrou a opřela se dozadu. Měla na opěradle polštář, protože tohle počasí její záda těžko snášela. Bylo jí pětatřicet a měla jistě polovinu života za sebou. Vzpomněla si na svého manžela, který se plaví po Atlantiku. Rozhodl se totiž pro povolání námořníka a měl těsně před kapitánskými zkouškami. Ačkoliv Greta bývala od manžela dlouho odloučená, domnívala se, že jejich manželství je spokojené. Když totiž byli se Slimem spolu, prožívali společně strávený čas vždycky velice intenzivně.

Byla to atraktivní žena se stříbřitě plavými vlasy, které měla sestřižené nakrátko. Toho dne měla na sobě moderní červené kalhoty a černý rolák. Na nohou měla polovysoké boty, jejichž kůže se šedavě leskla.

Děti se poněkud uklidnily.

Aby od sebe nemohly opisovat, dostaly různé příklady, což drobotinu náležitě rozzlobilo. Tu a tam se ozývalo zasténání nebo zaúpění, jako by trpěli nesnesitelnými mukami.

Greta Franklinová si pootočila židličku. V tichu se téměř lekla zvuku, který přitom židle vydala.

Greta se podívala z okna.

Bylo velké, dokonce obrovské zabíralo téměř celou stěnu. Začínalo těsně pod stropem a okenní tabule končila až ve výši topení.

Celá škola byla umístěna v přízemní budově, která se skládala z několika traktů. Ze svého místa měla Greta výhled na zasněžené nádvoří. Stromy vypadaly jako podivuhodné postavy; byly rovněž zasněžené a jejich větve jako by někdo natřel na bílo. Obloha nad komplexem školy dnes působila jako pochmurná vyhrůžka. Mraky byly nalepené těsně na sebe, nepropouštěly slunce a vypadaly, jako by se chtěly v nějbližší chvíli spustit dolů na dvůr, aby vše pohltily. Zdálo se, že z nich mají strach i tři sněhuláci,

které pod okny postavily děti.

Greta Franklinová pocítila podivnou úzkost. Nevěděla proč, ale přes veškerou snahu nedokázala nepříjemný stav zaplašit.

Souvisí to snad s nízkým tlakem? Ten mohl zapůsobit na její nervy a vyvolat v ní pocit, že se blíží něco cizího, nebezpečného.

Nedokázala si na to odpovědět. Musí se nějak rozptýlit!

Když učitelka vstala, několik žáků sebou škublo. Ve tvářích se jim zračilo špatné svědomí. Několik z nich se právě zřejmě pokoušelo opisovat, ale Greta na to příliš nedbala. Když pak vykročila dělící uličkou po třídě, usmívala se. Stolky a židle kolem ní tvořily dost velký půlkruh. Znala samozřejmě své pappenheimské, věděla, kdo je v matematice dobrý, a zastavila se u žáčků, kteří patřili k nejslabším.

Mezi nimi byl i Mike.

Vzdychal tak, až jí ho bylo líto.

“Proč naříkáš?”

Chlapec zavrtěl hlavou. “Matyka je blbost.

Matyka je prostě jedna velká…”

“Ale prosím tě, Miku.”

“No, opravdu, paní Franklinová. Já si s tím prostě nevím rady.”

Mírně nalíčené učitelčiny rty se roztáhly do širokého úsměvu. “Když se trochu budeš snažit, určitě to dokážeš, chlapče.”

“To říká moje máma taky.”

“A nemá snad pravdu?”

“Ne!”

Greta se musela kousnout do rtu, aby se nerozesmála. Shýbla se k chlapci a pošeptala mu do ucha několik slov. Naznačila mu, jak vyřešit první příklad.

Mike se začervenal, několikrát přikývl a chtěl poděkovat, ale Greta si rychle přiložila prst ke rtům a pokračovala dál.

“Támhle na dvoře někdo je, paní Franklinová!” ozvala se nejmenší holčička ve třídě. Jmenovala se Michaela a byla to šprýmařka, které matematika také příliš nevoněla.

“Tiše, Elo. Tiše, ať nerušíš ostatní.”

“Ale tam někdo byl!”

Teď se podívali z okna i ostatní žáčci. Učitelka také, ale nikoho neviděla.

“Prosím vás, pokračujte a neztrácejte čas.”

Ela neustoupila. “Byl to někdo cizí. Pán, kterého jsem tady ještě nikdy neviděla.”

“Třeba sem přivezl nějaké zboží nebo zásilku.”

“Ne, vypadal dost divně. Měl na sobě kombinézu a na hlavě přilbu.”

“Tak to sem přijel na motorce. Tak to asi bude.

Často tady máme návštěvy.”

“Jenže on u sebe něco měl.”

Greta obrátila oči v sloup. “Viděla jsi také, co to bylo?”

“Bylo to takové divné.”

“Jak divné? Měl snad s sebou psa s hlavou kočky, klauna nebo něco podobného?”

Všichni se rozesmáli, ale Ela zůstala vážná.

Počkala, až nastalo ticho. “Mám strach,” řekla pak nahlas a zřetelně, takže to mohl slyšet každý.

Greta Franklinová mlčela. Když si špičkou jazyka olízla rty, bylo to znamením její nervozity, protože si okamžitě připomněla nedobrý pocit, který se jí zmocnil při pohledu na oblohu.

že by se skutečně něco blížilo?

Greta chvíli uvažovala, ale pak si řekla, že je blázen, a zavrtěla hlavou. “To byl určitě nějaký dodavatel, Elo. Tak, a teď se dejte znovu do práce.”

“No, já nevím. Vypadal tak divně a natočil hlavu, jako by se díval do okna.”

“Ano, divně, dobrá.” Greta Franklinová tleskla do dlaní. “A teď rychle pokračujte!”

Děti s mumláním sklopily hlavy. Vyrušení je však vyvedlo z míry. Učitelka brzy zjistila, že se chlapci a

děvčata vůbec nesoustředí na práci. Děti pokradmu pokukovaly k oknu a Greta už pomalu začala počítat s tím, že prověrku bude muset dát ještě jednou.

Tu a tam se ozýval šepot, občas zahihňání, děti vrhaly opatrné pohledy ke katedře, a to všechno se spojilo do celkového neklidu ve třídě.

Kdosi prudce otevřel dveře. Vzápětí vešla do třídy smrt!

Nikdo nevykřikl. Ani učitelka, ani žáci. Všichni rázem upadli do tenat zděšení. Spatřili totiž postavu, která svírala v ruce revolver a mířila jím na učitelku. Druhou rukou postava držela jakýsi neforemný předmět, nebylo však poznat, co to je.

Muž měl nasazenou přilbu, ale hledí měl vysunuté vzhůru.

“Jestli někdo z vás vykřikne, je vaše učitelka

mrtvá!”

Ostrá, srozumitelná výzva se neminula účinkem. Děti se nehýbaly, protože byly v pořádném šoku. Seděly jako loutky, které někdo odhodil.

Greta Franklinová stála zády k tabuli. Cítila ji za sebou a kupodivu ji napadlo, že si zašpiní rolák od křídy.

To, co právě prožívala, bylo šílené, byl to zlý sen, v němž se ocitla i s dětmi. Ten sen však bohužel nebyl sen, byla to skutečnost.

Nevěděla přesně, co ten člověk chce, ale dovedla si představit, že nebude brát na nic ohledy.

Byl to psychopat, možná pod vlivem drog, a

nebude se ohlížet na nic ani na děti ne.

Učitelka cítila strach, který se jí jako mohutná pěst stále hlouběji vrýval do žaludku, jako by chtěl zase druhou stranou ven.

Muž se zasmál.

Byl to odporný, zlý smích, který se krátce rozlehl celou třídou.

Pak opět zmlkl.

Na botách mu ulpěl sníh. Většina ho už roztála, takže se kolem jeho bot začaly vytvářet loužičky vody. Natáhl pravou paži a ústím zbraně mířil Gretě na hlavu. “Jestli neuděláš, co ti řeknu, rozstřílím ti tu tvou pitomou hlavu na tisíc kousků.”

Greta přikývla.

“Ano, dobrá, udělám, co chcete. Ale prosím vás, berte ohled na děti. Ušetřete je. Nechci, aby se jim něco stalo. Se mnou udělejte, co chcete, ale ne…”

“Drž hubu!” Zmlkla.

Kruci, musíš se vzpamatovat, prolétlo jí hlavou. Pamatuj na to, co tě učili. Vzpomeň si, co ti kdysi říkali tví učitelé, jak se máš chovat ve stresových situacích? Jenže na podobnou situaci, jako je tahle, určitě tehdy nikdo z učitelů ve škole nepomyslel. Toto byl scénář hororu.

Kdybych věděla, proč si přinesl tu druhou věc, pomyslela si. Greta si nedokázala představit, co by to mohlo být, ale odhadovala, že je to pořádně nebezpečné.

Uvědomila si, že je těsně po poledni a za chvíli skončí škola. Mnoho rodičů sem přijde vyzvednout své děti…

Muž si všiml učitelčina pohledu. Opět se zachechtal, tentokrát tišeji. “Chtěla bys vědět, co jsem si to s sebou přinesl? Takový malý dáreček pro vás. Jsem FireJohnson! Jo, to jsem já! Copak mě nepoznáváte?”

Od žáků ani od učitelky se mu nedostalo odpovědi, ale Greta měla větší fantazii než děti. Když to jméno zaslechla, dovedla si už leccos domyslet.

FireJohnson!

To znamená oheň!

V krku jí ještě víc vyschlo. Zato se začala po celém těle potit. Pot se rychle nahromadil v podpaží a stékal jí jako chladné kapičky po rukou.

“Copak nikdo z vás neví, kdo jsem, k čertu?” zeptal se vztekle FireJohnson.

“Ne!” odpověděla Greta.

Přistoupil ještě o krok blíž. Jeho revolver jako by se zvětšil. Gretě připadal jako dělo, které zničí vše, co se mu postaví do cesty.

“Oheň! Miluju oheň! Cítím se fantasticky, když hoří! Mám strašně rád, když hoří domy, byty a lidi! Chci vidět plameny! Rozumíš, ty káčo?”

Ano, Greta Franklinová pochopila. Jen o tom nechtěla uvažovat, protože to bylo příliš zrůdné. Nezapadalo to do jejích představ o světě. Představovala si, co by se stalo, kdyby tenhle šílenec splnil svou hrozbu, kdyby se najednou v plamenech ocitla nejen třída, ale i žáci, kteří by pak pobíhali jako živé pochodně a v mukách by zahynuli. Při tom pomyšlení se Gretě Franklinové udělalo špatně a chtělo se jí zvracet.

FireJohnson se ovšem rozchechtal.

Už teď pociťoval perverzní slast a řekl šeptem, který však bylo slyšet až do nejzazšího kouta třídy, že s sebou přinesl plamenomet. “Tímhle podpálím celou školu. To jsem odjakživa chtěl. Už jako žáček jsem si představoval, že jednou uvidím školu v plamenech. A dnes se to stane. Dnes vyhoří!”

Bože můj, pomyslela si Greta, Bože můj!

Nechápu takové šílenství! Jak dlouho to ještě potrvá? Kdy už konečně hodina skončí? Nebo budeme už tou dobou všichni uškvaření? Nebe, dej mi odpověď! Bože, já…

“Zdá se ti o záchraně, paní učitelko?” přerušil ironický hlas tok jejích myšlenek.

Greta mlčela.

“Tak si sni dál. Záchrana neexistuje. Jen já se budu radovat, až si tady budou plameny prozpěvovat svou praskavou písničku. Až projeví svou moc a ukážou lidem, jak jsou bezmocní. Až jejich praskání pohltí vřískání hořících děcek…”

Proč má ten revolver tak dlouhou hlaveň, pomyslela si Greta. Co se to s ním stalo? Chtěla přijít na jiné myšlenky. Nedokázala ho už déle poslouchat. Nedovedla se už ani dívat do tváře zohyzděné šílenstvím, která se rýsovala uprostřed přilby jako odporná karikatura.

Bylo toho na ni příliš.

Greta bezmocně zavrtěla hlavou. Kdesi vzadu se zoufale rozplakalo vyděšené děvčátko.

“Drž hubu!” zařval FireJohnson tak prudce, že dívenka zmlkla.

Greta se vzchopila a oslovila ho. Sama nevěděla, kde v sobě našla takovou sílu. “Poslyšte, pane, něco vám navrhnu…”

“Ne!”

Pokročil ještě víc dopředu.

Jeho oči se proměnily ve veliká kola, z nichž

zírala smrt.

“Prosím…” Zasmál se. Pak vystřelil!

Udělalo to pouze “cvak” nic víc. Ale účinek se dostavil. Učitelce se zatmělo před očima a najednou ztratila vědomí. Co v té chvíli skutečně pocítila, to by nedokázal nikdo říci ona sama také ne. Před tabulí se zhroutila na zem.

FireJohnson se obrátil k žákům…

V boji proti záplavám sněhu jsme s velkými obtížemi zvítězili a konečně jsme se dostali do kanceláře, kde nás přivítala nejen Glenda Perkinsová, ale i vůně čerstvě uvařené kávy. Cestou jsem Glendě zatelefonoval, protože bylo třeba ošetřit Sukovi zranění na čele. Přítel byl pořád ještě trochu mimo. Přenechal jsem ho Glendině péči a hned jsem odešel do kanceláře, kde byly připraveny materiály, jež pro mne Glenda mezitím obstarala.

Při tom strašném neštěstí přišlo o život pět lidí.

Potřeboval jsem jejich jména, abych mohl postupně zatelefonovat všem příbuzným a položit jim pár otázek.

Kromě jednoho manželského páru zemřeli tři svobodní mladí muži, kteří spolu studovali a chtěli využít prázdnin k pobytu v kempu.

Podíval jsem se do spisu a dozvěděl jsem se, že manželé se jmenovali Almedovi.

Nějakou dobu jsem o tom jméně přemýšlel, ale nic mi neříkalo. Dnes jsem ho četl poprvé.

Z materiálů také vyplývalo, kde bydleli. Bylo to v

malé vesničce na jihu země, v koutě jistě velmi romantickém; přesto si vyrazili kempovat.

Nebylo uvedeno, zda měli děti nebo jiné příbuzné, a proto jsem to chtěl zjistit a zatelefonovat tam, kde kdysi bydleli.

Bylo poměrně složité získat telefonní číslo, na němž kdysi Almedovi bydleli. Vytočil jsem ho a ozval se ženský hlas, který se představil jménem Cormanová.

Když jsem se představil, slyšel jsem, jak se žena vyděsila. Nebylo to špatným svědomím, patrně patřila k lidem, kteří se ještě nikdy nedostali do konfliktu se strážci zákona. “Prosím vás, pane, co já mám společného se Scotland Yardem?”

Smíchem jsem se jí pokusil dodat vnitřní klid. “Vy jistě nic, paní Cormanová.”

“Proboha, to jsem se lekla…,” nadechla se. “Víte,

s mužem jsme si sem přijeli odpočinout. Můj manžel je důchodce, milujeme jižní Anglii.”

“Mně jde o něco jiného. Vy jste převzali byt nebo dům po rodině Almedových?”

“Ano, přesně tak. Ti zde bydleli před námi. Byli to velice milí lidé. Znali jsme je oba dávno před tím hrozným neštěstím.” Ztěžka si povzdychla. “Pořád ještě nemohu pochopit, proč se to stalo zrovna jim.”

“Byli sami?”

“Ano, žili zde sami.”

“Neměli děti nebo nějaké příbuzné a…”

“Ale ano,” přerušila mne. “Měli syna, ale ten už zde nežije.”

“Jak se jmenuje?”

“Raniel.”

Odkašlal jsem si. “Jakže, prosím?”

Zopakovala to jméno a slyšela, jak mě udivilo.

“Ano, je to podivné jméno, ale paní Almedová byla sama dost zvláštní. Milovala neobvyklá jména, pokud zapadala do jejího pobožnůřskářství.”

“Do jakého pobožnůřkářství?” Vnitřně jsem se rozrušil, protože jsem měl dojem, že jsem trefil do černého.

Odkašlala si.

“No, jak bych vám to řekla? Almedovi byli oba velice pobožní.”

“K jakému vyznání se hlásili?”

“Byli katolíci, přísní katolíci. Řekla bych starého ražení, jestli mi rozumíte. Často hovořili o tom biskupovi, co nedávno zemřel. Lebembre nebo…”

“Lefevre,” řekl jsem.

“Ano, to je to jméno. Takže něco takového. Velice zbožní lidé, jak jsem řekla. Především paní

Almedová. Byla to žena, která se velice zajímala o anděly. Zkoumala je a pokoušela se je dokonce sečíst, což se dělávalo kdysi ve středověku. V kabale.”

“Vy se ale vyznáte.”

“To všechno jsem se dozvěděla od ní.” Hlas paní Cormanové získal smutný podtón. “A teď jsou oba mrtví. Pořád ještě to nemohu pochopit.”

“Zůstal tu po nich aspoň jejich syn,” řekl jsem.

“To je pravda.”

“Co je s ním?”

“Lituji, pane, ale s Ranielem už nemáme kontakt. Naposledy jsme ho viděli na pohřbu jeho rodičů. Bylo to opravdu strašné. Byl zdrcený, plakal, ale bylo z něj cítit i něco jiného.”

Nechal jsem ženu hovořit, protože jsem počítal s tím, že teď je důležité každé slovíčko. Mezitím se vysmrkala a pak pokračovala: “Raniel po pohřbu rychle odešel a už se neobjevil. Stejně s rodiči nebydlel.”

Na jednu z jejích posledních vět jsem nezapomněl. “A co jste z něj tedy cítila jiného, kromě smutku?”

“Vztek, pane Sinclaire. Ano, divoký, nekontrolovaný vztek, téměř nenávist.” Odkašlala si.

“Je to vlastně docela pochopitelné. Každý normální člověk by nenáviděl vraha svých rodičů.”

“Když byl vychován křesťansky, neměl by podléhat takovým pocitům.”

“Ve Starém zákoně je to napsáno trochu jinak, pane Sinclaire. Ale ať už je to jakkoliv, už je to pryč.”

“Takže vy asi nevíte, kde bych si mohl s

Ranielem AImedem promluvit?”

“Ne, to vážně nevím.”

Usmál jsem se, ačkoliv to žena nemohla vidět.

“Nemohla byste mi dát alespoň tip?”

“Hm, to je těžké. Nevím samozřejmě, jestli mám správné informace. Almedovi sami o tom neradi mluvili, jako by měli strach, že prozradí příliš mnoho.”

“O čem?”

“Jde o ten jejich mlýn.”

Užasl jsem, protože s tímhle jsem nepočítal.

“O mlýn?” zopakoval jsem tedy a odkašlal jsem si. “O opravdový starý mlýn?”

“Větrný mlýn.”

“A ten patřil Almedovým?”

“Ano, aspoň to říkali. Možná že jim, nebo vlastně jemu, patří do dneška, to já přesně nevím. V každém případě ještě existuje. A je docela možné, že se Raniel stáhl právě tam.”

“Je obyvatelný?”

Doslova jsem viděl její přikývnutí. “Pokud vím, je. Paní Almedová o tom jednou mluvila. Myslím dokonce, že renovovali základy. Je to v dost opuštěném kraji. Řekla bych někde jižně od Maidstone.”

“Promiňte, nešlo by to ještě přesněji?”

“Však už vzpomínám,” zamumlala paní

Cormanová. Dávala si na čas. Občas jsem zaslechl její oddechování a pak i jakési cvaknutí. Možná okenice, kterou přibouchl vítr.

Pak jsem opět zaslechl její hlas. “Jste tam ještě, pane Sinclaire?”

“Jistě.”

“Jestli se nemýlím, zmiňovali se jednou o místě, které se jmenuje Headcom. Tam každopádně chodili nakupovat potraviny, když byli ve mlýně delší dobu. Víc vám ovšem při nejlepší vůli nedokážu říci, pane Sinclaire. Vymačkal jste mě jako citrón. A vy jste vážně ze Scotland Yardu?”

“Na to se můžete spolehnout.”

“Pak je to v pořádku.”

“Máte-li pochybnosti, můžete mi zavolat zpět.

Dám vám své číslo.”

“Ne, ne, já vám věřím. Je to slyšet z vašeho hlasu.”

“Děkuji vám.” Byl jsem rád, že jsem dostal tyto informace, a také jsem to paní Cormanové řekl. Poněkud se zarazila a nevěděla, jak mi má odpovědět. Pak mi popřála hodně štěstí.

“To skutečně budeme potřebovat.”

Určitě by ráda věděla, oč konkrétně běží, ale já jsem byl zdrženlivý. Případ byl dost komplikovaný a jak jsem předpokládal, nijak zvlášť se v dohledné době nezjednoduší.

Opřel jsem se o opěradlo židle a zavřel jsem oči, protože jsem chtěl přemýšlet. To, co jsem se

dozvěděl, bylo teď nutno zpracovat a uvést do správných souvislostí.

Takže Raniel!

Byl snad tím Spravedlivým on? Pak bychom měli štěstí a byli bychom na správné stopě.

Na druhé straně bylo třeba zvážit, co hovoří proti tomuto předpokladu. Vůbec nic! Rozhodl jsem se navštívit mlýn. Jako by příroda vyslyšela mé rozhodnutí. Aby mě v něm podpořila, rázem přestalo sněžit. Obloha byla zase jako vymetená. Byla překrásně sytě modrá.

Raniel…

Jméno, které do toho všeho jaksi zapadalo. Vyzařovalo z něj zároveň cosi andělského, nezemského. Byl snad on tím mstícím andělem, bohem pomsty?

Něco v mých úvahách nebylo v pořádku, a já jsem vzápětí vycítil, co to je. S paní Cormanovou jsem hovořil o člověku Ranielovi, jenže z výpovědi Stanleyho Nessého jsme věděli, že Goldblatta zabil duch.

Je Raniel přízrak nebo člověk? Nebo je obojí?

Svraštil jsem čelo. Nebylo pro mne jednoduché představit si dvojí existenci. Na jedné straně člověk, na druhé straně éterická bytost. Andělé byli éterické bytosti. Sám jsem měl zkušenosti se čtyřmi archanděly. Kdybych se jich tak mohl zeptat…

Jenže to bohužel nebylo možné.

Spolkl jsem hořkost a ani jsem nepomyslel na to, že bych si tím nějak dělal hlavu.

Důležitý byl mlýn. Tam jsme se museli vydat.

Jestli si pospíšíme, podaří se nám tam dorazit ještě před setměním.

Vrátil jsem se do vedlejší místnosti, kde seděl na židli Suko a vypadal pořád mírně nalomeně.

“V superformě zrovna nejsi, co?”

“To bych tedy skutečně tvrdit nemohl.”

“Dlouho jsi telefonoval,” řekla Glenda.

“Bylo to taky velice důležité.”

Suko otočil hlavou. Příliš rychle, protože vzápětí se ušklíbl. Na čele měl širokou náplast. “Zjistil jsi alespoň něco?”

“Myslím, že už znám řešení!”

Oba se na mě mlčky podívali. Nedbale jsem se opíral o rám dveří.

“Vážně, Johne?”

Kývl jsem hlavou a řekl jsem Sukoví: “Odpověz mi. Jsi schopen podstoupit dlouhou cestu autem? Myslím se mnou.”

“Jestli budeš řídit, samosebou.”

“To rád slyším.”

Šálek jsem nechal u sebe v kanceláři, vzal jsem si tedy další a nalil jsem si do něj sytě hnědou kávu. Pak jsem jim řekl o rozhovoru s paní Cormanovou.

Glendě a Sukovi nezbylo než žasnout. Pro ně to bylo něco úplně nového. Ani já jsem ještě úplně nepřemohl překvapení.

Když jsem se podíval do šálku s kávou, vyfoukl Suko pravým koutkem vzduch a vydal přitom tiché zahvízdnutí. “To je mi vskutku pěkné nadělení,” prohodil. “Kdo by to byl řekl, že Raniel je ten Spravedlivý?”

“Okamžik,” namítl jsem. “Zatím nemáme důkaz.

Je to pouze předpoklad.”

“Nech toho, Johne. Nejspíš to dopadne tak, jak jsi naznačil.”

Pokrčil jsem rameny a uvažoval, jestli přece jen

pro jistotu nemám zavolat ještě dalším osobám, které jsem měl na seznamu. Ne, rozhodl jsem se, že se spolehnu na výpověď paní Cormanové a společně se Sukem se podíváme na ten mlýn. Stojí-li skutečně tak o samotě, je to výhodná skrýš.

Další otázkou nakousla Glenda problém, jímž jsem se doposud nezabýval. Seděla přitom na židli a nohy měla přehozené přes sebe tak, že se jí elastické kalhoty ještě víc napnuly. Vypadala náramně sexy. “O Ranielovi jsem se toho zatím nedozvěděla příliš mnoho, ale chtěla bych vědět, Johne, jak se na něj vlastně díváš ty. Co si o něm myslíš?”

Pokrčil jsem rameny. “To se dá těžko říci. Jak ho mám chápat?”

“Na to se tě právě ptám. Pozitivně nebo

negativně?”

Zadíval jsem se do země, protože jsem moc dobře veděl, kam Glenda míří. “Víš, není možné, aby si někdo hrál na soudce a prohlásil se přitom za

Spravedlivého. Mstitele v naší společnosti nepotřebujeme. Tady pro ně prostě není místo. Musí dodržovat zákony, a ty tady zastupujeme my. Pokud to nedělá, stojíme bohužel na dvou různých stranách barikády.”

“Jaké zákony?”

“To se mě ptáš vážně?”

“Ano, Johne Sinclaire. To se tě ptám naprosto vážně. Nesmíš totiž zapomínat, že máš co do činění s andělem, a ten nemusí dodržovat pozemské zákony. Ten má své vlastní a ty naše nepotřebuje.”

“Myslíš na Boží zákony?”

“To zrovna ne.”

“To je pravda, jenže to by neexistovaly žádné činy, které končí smrtí člověka. A tím je to jasné, Glendo. Tenhle Raniel, nebo pro mne za mne třeba i Spravedlivý, jestli je to on, stojí na jiné straně než my. Proto proti němu musíme bojovat, to je přece náš úkol. Nemůže tady jen tak pobíhat a zabíjet. My jsme ti, kdo musí dohlížet na dodržování zákonů, takže on a my stojíme skutečně na opačných stranách…”

Glenda pokrčila rameny, přimhouřila oči a zamumlala: “Já to docela chápu. Kdyby mí rodiče zahynuli tak strašným způsobem a já bych měla příležitost…”

“Copak jsi anděl?” zeptal se Suko.

“Ne vždycky.” Usmála se a mávla rukou. “Ať už je to jakkoliv, mám pocit, že to určitě pro vás nebude snadné. Myslím, že ještě budete mít problémy.”

“To je mi útěcha,” zamumlal jsem. Suko se podíval na hodinky.

“Předpokládám, že chceš dorazit k cíli ještě před

soumrakem.”

“Jasně.”

“Tak to už bychom měli vyrazit.”

Souhlasil jsem a požádal jsem proto Glendu, aby sama podala krátkou zprávu našemu šéfovi, siru Jamesovi. “Však to znáš a zvládneš to! Kdyby se mezitím něco semlelo, můžeš nám zavolat do auta.”

“V pořádku.” Ještě nás oba chytila za ruce, velmi važně na nás pohlédla a zašeptala: “Dávejte na sebe pozor. Jestli je to nějaký fanatik, bude zatraceně těžké vyhrát souboj s ním.”

Přikývli jsme a byli jsme si jisti, že Glenda svou poznámkou trefila do černého…

FireJohnson stál před žáky jako ďábel, který se vynořil z pekel. O učitelku se už nestaral. Ležela pod tabulí a vypadala jako mrtvá. Plavé vlasy měla slepené krví a krev jí navíc stékala po líci až na krk.

Psychopat si odstrčil přilbu ještě víc do týla. Každý měl vidět jeho tvář, na jejíchž skráních bylo vidět mnoho červených skvrn, jako by zevnitř hořely.

A tak se také v nitru cítil.

Cítil žár, oheň. Cítil v duchu plameny a výheň, která hledala cestu ven. Přiklopil si hledí, rty se mu chvěly a chřípí dmulo. Hlasitě funěl a pak se začal chechtat tak, že se několik žáků přikrčilo, jako by jim těsně nad hlavami zasvištěl bič.

FireJohnson se přímo pásl na dětském strachu. Jeho oči hltaly tu podívanou. Nejraději by sám plival oheň. Jeho plápolání, hučení a praskání ho uvádělo do transu.

Mohl si dát na čas a vychutnávat strach dětí. Ďábel pohyboval hlavou zprava doleva. Venku byl školní dvůr pokrytý sněhem všude vládl naprostý klid. Ani větřík se nepohnul.

Byla to scéna smrti, se stromy, které vypínaly své větve, jako by to byli zlí duchové, kteří se těší na to, až k sobě budou moci přitáhnout mrtvé duše.

Pobledlé tváře.

V nich se zračil strach. žádný ze žáků se neodvážit vydat sebeslabší hlásku. Strachem docela oněměli. Všichni se pohybovali na pomezí paniky. Kdyby do ní upadli, bylo by po všem.

Ještě byl čas.

FireJohnson měl zatím vše pod kontrolou. Sám chtěl rozhodnout, kdy nastane katastrofa. V levé ruce držel plamenomet a rozháněl se jím. “Koukejte se, jen se podívejte na mého kámoše! To je on, kdo na vás co nevidět vychrlí smrt. Vrhne se na vás a spálí na prach. Můj malý kámoš dokáže veliké věci. Nenávidí

všechno, co se hýbe, stačí, když mu poručím.” Mlčení, němé zděšení.

FireJohnson se zahihňal.

Z jeho pohledu čišelo nepochybné šílenství. Nebyl normální. V této chvíli byl úplně v transu a nepředstavitelně se těšil na obrovskou katastrofu, kterou rozpoutá plamenometem.

Obrátil se k žákům v první řadě půlkruhu.

“Nejprve zničím vás!” pohrozil. “Potom vyskočíte a budete chtít utéct, ale já vás zadržím. Dojdu si i pro ostatní. Z vás všech udělám hořící pochodně, zapálím školu, střepy budou praskat s ohlušujícím rachotem. Budete chtít utíkat. Vyběhnete ven na sníh, budete se v něm válet, ale smrtící žár se vám nepodaří uhasit!”

Opět vítězně vykřikl a současně se rozesmál. Pak se odmlčel.

Jeho mlčení bylo však stejně nepříjemné jako

předtím křik. Pohledem klouzal po žácích. Pásl se na jejich strachu.

Jeden z chlapců tiše pofňukával.

Byl to krutý a současně lítost budící pohled, jak se chlapci kutálely po tvářích slzy a on si netroufal je otřít. Prostě se nedokázal pohnout.

FireJohnson se nadechl.

“Je mrtvá?”

Ticho náhle přerušil tenounký, zlomený, plačtivě znějící hlásek. Nebylo ani slyšet, kdo to řekl.

“Kdo?” zařval zabiják.

“Naše paní učitelka!”

FireJohnson se zachechtal. “Jasně že je mrtvá. Aspoň si to myslím. Musel jsem ji zneškodnit, chápete? Musím odstranit z cesty každou překážku. Můj oheň potřebuje místo, volnou cestu. Musí se rozvinout. Nestrpí odpor. Tomu vy nemůžete rozumět, vy ubožáci!”

Děti mlčely.

FireJohnson postoupil o krok dopředu a zasyčel. Znovu zakoulel očima, jako by mu z nich šlehaly plameny. Pak sklopil pohled. Opět se mu vzedmulo chřípí. Vypadal, jako by chtěl každým okamžikem vybuchnout. Hlavně obou jeho zbraní mířily na žáky, jako by hledaly děti, u nichž mají začít.

Na školním dvoře se něco pohnulo.

Možná to bylo vidět jen proto, že tam ležela bílá sněhová pokrývka, a ta jasně zářila a zvýrazňovala všechno, co nebylo tak světlé .

Byl to stín…

Ne tmavý, spíš průhledný; vlastně z něj bylo možno rozeznat pouze obrysy.

Kráčel kupředu. Pomalu a cílevědomě. Dál, pořád dál.

Změnil směr a pohyboval se teď směrem k oknu. Kdyby někdo ten stín sledoval pozorněji, všiml by si, že ve sněhu nezanechává žádné otisky.

Dotýkal se zasněžené plochy a současně jako by se nad ní vznášel.

Podivné…

Kráčel k oknu. Nikdo ho neviděl, ale on budil dojem, jako by přehlédl všechno, zejména třídu, která se proměnila v malé peklo.

Do ní teď vstoupil.

Prostoupil oknem, jako by neexistovalo, pohyboval se kolem tabule, přičemž se neustále držel za psychopatevými zády.

Děti žasly. Několik z nich už postřehlo, že se něco děje. Zaregistrovaly něco z onoho letmého pohybu, ale nedokázaly by říci nic bližšího.

Měly teď dojem, že se ochladilo…

FireJohnson si nevšiml ničeho. Ještě stále se pásl na strachu dětí a hledal svůj první cíl.

Koho se nejprve dotkne jeho plamenomet? Dívky nebo chlapce? Má jím pohybovat pomalu nebo rychle?

V následujících vteřinách se bude muset rozhodnout. Nechtěl už déle čekat.

Tajemná postava byla už tady a zaujala výhodnou polohu. Současně se stala poněkud

zřetelnější, alespoň pro žáky v první řadě.

Ti ji sledovali očima, mrkali a nevěděli, co mají dělat.

FireJohnson se pronikavě rozchechtal.

Začínalo pekelné drama!

Ne ovšem pro žáky, jak si myslel, ale pro něj.

Postava, která byla sotva patrná, udeřila. V ruce svírala cosi velmi dlouhého, průhledného, co

směřovalo shora dolů.

FireJohnson si toho všiml v poslední chvíli.

Otočil se doprava.

Svému osudu ovšem neunikl.

To, co se stalo v příštím okamžiku, bylo tak neuvěřitelné a odehrálo se tak rychle, že se malým svědkům nepodařilo to pochopit.

Obě ozbrojené paže psychopata přesekl přízrak těsně pod lokty. Zbraně, ruce a předloktí dopadly na zem.

FireJohnson stál nehybně. Šok ho doslova ochromil. Nebyl schopen vydat ze sebe hlásku. Ve výřezu přilby mu obličej zesinal. Oči nechtěly vnímat to, co viděl. Mozek odmítal chápat.

A přece to byla skutečnost.

Fire-Johnsonovi zcela nepochopitelně chyběla obě předloktí!

Nedělal nic, alespoň zatím. Pak se ale rozeřval.

Najednou mu z pahýlů vytryskla krev. Jeho tělo reagovalo jako biologický stroj. Když se pak otočil doprava a jako stroj, který se vymknul vší kontrole, se potácel třídou, bouchl do tabule, svezl se po stěně a zanechal na ní krvavou šmouhu, rozkřičel se nejen on. Také děti konečně našly ventil, jak ze sebe dostat všechnu nahromaděnou hrůzu uplynulých okamžiků.

Jen jeden zůstal zticha. Malý Mike.

Sám nevěděl, proč nedokáže křičet. Zíral vytřeštěnýma očima před sebe a skutečně tam

zaregistroval zvláštní pohyb.

Duch… Polkl.

Duch klouzal dál. Na chvíli splynul s velikou okenní tabulí a pak zmizel. FireJohnson se zhroutil.

To byla chvíle, kdy se otevřely dveře třídy a dovnitř vtrhli učitelé, zburcovaní křikem.

To, co spatřili, způsobilo, že zapochybovali o

svém rozumu…

O chvíli později byla škola obklíčena jednotkou policie. Objevili se také rodiče i novináři, ale do třídy se zatím nikdo nedostal. Byla hermeticky uzavřena a rodiče čekali shromážděni v hale. Uklidnili je ujištěním, že žádnému z dětí se nic nestalo.

FireJohnson ještě žil. Ztratil však mnoho krve, takže to s ním bylo nahnuté.

A žil ještě někdo.

Učitelka Greta Franklinová, která předtím ležela na zemi pod tabulí. Nezemřela, pouze upadla do hlubokého bezvědomí. V chorobném vnitřním rozrušení ji FireJohnson nezasáhl tak, jak měl v plánu. Kulka ze zbraně opatřené tlumičem způsobila oběti jen povrchové zranění. Také o Gretu se už

staral lékař. Co nejrychleji ji dopraví do nemocnice, stejně jako Fire-Johnsona.

Co se stalo?

Mezi policisty vládla bezradnost. Nikdo nevěděl, co děti prožily. Nejprve bylo třeba je vyslechnout, ale všechny byly ještě pod vlivem šoku.

Téměř všechny.

Jeden hoch se ovšem přihlásil, Mike.

Byl to téměř zázrak, že dokázal mluvit, ale nenechal se odbýt a chtěl podle vlastních slov mluvit s nejvyšším policistou sám.

“Proč sám?” zeptali se ho.

“Znám to z televize.”

Svolili. Velitel zásahové jednotky s hodností kapitána si vzal chlapce stranou. Chtěl si pro něj udělat dvě tři minuty, ale jejich rozhovor trval déle, protože Mike stále povídal něco o duchovi, který je zachránil.

“Jakže?”

“Duch, pane. Připlul ze dvora k nám do třídy a usekl tomu chlapovi obě ruce. Viděl jsem to naprosto jasně.”

Kapitán by toho chlapce za normálních okolností poslal pryč. To, že to v tomto případě neudělal, mělo svůj důvod. Sami policisté totiž stáli před záhadou. Nedovedli si vysvětlit, kdo a jak usekl Fire-Johnsonovi ruce a kdo tímhle činem zachránil dětem život. Hodně sice spekulovali, ale k žádnému výsledku nedospěli.

Byli bezradní.

A teď mu ten kluk vypráví fantastickou historku, která ovšem nezní zas tak neuvěřitelně, když se kapitán Harris pořádně zamyslí nad skutečnostmi.

Duchové, strašidla…

Pokrčil rameny. “Copak bys mohl být jediný ze třídy, kdo toho ducha viděl?” Slovo duch mu šlo z úst jen velmi těžce a hoch si toho také všiml, protože se zeptal: “Vy mi nevěříte?”

“Ale ano, musím.”

“Byl jako anděl. Ten… duch se vznášel nad sněhem a pak se ocitl u nás.”

“Prošel oknem?”

“Duchové přece dokážou procházet zdmi i okny.

A ten lump ho neviděl. Jen já.”

“A co tedy udělal?”

“Rozmáchl se čímsi shora dolů. Vypadalo to jako nějaký podivný světlý stín. Myslím, že to byl nějaký meč ze světla nebo skla. To ostatní neviděli.”

“Meč ze světla nebo skla,” zopakoval Harris sám pro sebe a podíval se na dlaně, které se mu zpotily. Vykonával svou profesi už hodně dlouho, ale něco takového jako dnes ještě nikdy nezažil. Bylo to něco úplně nového a zároveň to bylo příliš úděsné, než aby tomu dokázal uvěřit. Když se ovšem nenašlo žádné jiné vysvětlení, musel výpovědi toho chlapce přece jen přičítat patřičnou váhu.

“Určitě to byl anděl, pane. Věříte na anděly?”

Harris, dost drsný chlapík, nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. “Až do dneška jsem na ně nevěřil.”

“Tak to budete muset změnit názor, pane. Já jsem ho viděl.”

Kapitán pohladil Mika po vlasech. “Kolikpak ti

je?”

“Deset.”

“Mně je přes padesát, ale musím uznat, že jsi v

něčem přede mnou. Možná bychom i my dospělí měli více věřit na přízraky.”

Někdo zaklepal.

Zvuk vyrušil Harrise z myšlenek. Jeho zamyšlený obličej nabyl podrážděného výrazu. “Řekl jsem přece, že nás nemá nikdo rušit,” zavrčel, když se dveře otevřely a do prázdné třídy vešel policista.

“Promiňte, prosím, ale někdo by s vámi chtěl naléhavě hovořit. Pan James Powell ze Scotland Yardu.”

“Co ten s tím má společného?”

“To nevím, kapitáne.”

“Kde je?”

“Na sekretariátě.”

Harris vyšel z místnosti a zamířil tam. Mika si vzal s sebou. Držel ho za ruku a cítil jeho chladnou pokožku. Chlapec byl pořád ještě rozrušený a měl strach.

Na chodbě se tlačili lidé. Několik rodičů vyběhlo ze třídy a rozčileně hovořilo s policisty.

Na psacím stole v sekretariátě leželo vedle

telefonu sluchátko. Harris se ohlásil a zaslechl hlas superintendanta. Oba muži se velmi dobře znali.

Sir James hovořil o zprávě, kterou obdržel a v níž se hovořilo o téměř zázračném zachránění školáků.

“To mohu pouze potvrdit, pane.”

“Dobrá, kapitáne, snad byste mi mohl přesně popsat, jak se to stalo.”

Harris se podíval na Mika, který dostal sklenku limonády a pomalu z ní upíjel. “Je to těžké, pane, a dokonce bych řekl, že nevysvětlitelné. Můžeme se vlastně spolehnout pouze na výpověď jednoho desetiletého školáka.”

“Jinak nejsou žádní svědkové?”

“Zatím ne.”

“Dobrá, kapitáne. Co říká ten kluk?”

Harris si odkašlal. “Věřte tomu nebo ne, ten hoch tvrdí, že se tam objevil duch.”

Sir James chvíli mlčel a vzápětí pokračoval: “Pak

jsem se z té zprávy ještě dozvěděl, že ten duch nebo přízrak usekl tomu zabijákovi ruce.”

“To alespoň tvrdí ten chlapec.”

“Co ještě viděl?”

Harris se opět podíval na malého Mika. Řekl si, že ho dá siru Jamesovi k telefonu rovnou, ale chlapcovo chování se rázem změnilo. Najednou jako by se prolomila stavidla. Teprve teď na něj dolehlo, co prožil, a jeho předstírané ovládání bylo to tam.

Rozkřičel se a sklenice s limonádou mu vypadla z rukou. Na zemi se rozbila. Stříkance lepkavé tekutiny se rozprskly na všechny strany. Chlapec zbrunátněl v obličeji, roztřásl se a rozplakal.

Sekretářka, paní Donovanová, k němu přiskočila a přitiskla ho k sobě.

Odvedli ho pryč, aby se o něj mohl postarat

psycholog, kterého mezitím zavolali.

Kapitán Harris si otřel z čela pot. “Jste tam ještě?”

“Ano, k čertu, co se mu stalo?”

Harris mu vše vysvětlil a superintendant to samozřejmě pochopil. “Takže se musíte spolehnout na mne. Mohu vám interpretovat jen to, co mi řekl. To je všechno.”

“Takže ještě jednou hezky od začátku.”

Harris si byl jistý, že sir James rozhovor nahrává. Věděl samozřejmě, jakými případy se tento muž zabývá a byl také informován o obou jeho podřízených o Johnu Sinclairovi a Sukovi.

Jakmile blokáda v jeho mozku poněkud polevila, uvědomil si, že tento případ vlastně nespadá do oblasti jeho působnosti a že pokud zde hrají důležitou roli nějaké nadpřirozené síly, budou se o celou záležitost muset postarat sir James a jeho malé oddělení. Když dokončil zprávu a očekával odpověď, promluvil sir James velmi vážným tónem.

“Děkuji vám, kapitáne, za velmi podrobnou informaci.”

“Nevím, pane, ale tak podrobné to zase nebylo. Jsou to jen spekulace. Pořád si ještě nejsem jistý, jestli mohu výpovědi toho chlapce věřit. Je konec konců jediný, kdo toho,” odkašlal si, “ducha viděl.”

“Naštěstí je tu svědek.”

“Takže vy mu věříte?”

Harris nedostal přímou odpověď. Slyšel jen, jak mu sir James ještě jednou poděkoval a slíbil, že se ještě později ozve.

Tím byla debata ukončena.

Harris zavěsil. Všiml si, že má ruku celou upocenou. Hlavou mu pořád ještě táhly útržky rozhovoru s Powellem.

Nevěděl si s tím vším rady. V duchu se chvěl a čelo měl orosené potem. Teprve teď se pořádně zamyslel nad tím, co všechno se mohlo stát.

“Mohu vám nabídnout šálek kávy?” zeptala se paní Donovanová. Byla to starší paní velmi příjemného zevnějšku. Jistě také velice dobře vycházela s dětmi.

“Ano, děkuji!”

“Mike je v dobrých rukou,” řekla a začervenala se, než pokračovala dál. “Víte,kapitáne, slyšela jsem, co se stalo. Je to všechno pravda? Vy tomu věříte?”

Harris dvakrát usrkl kávy. Spálil si přitom ret. “Jak to myslíte, jestli věřím? Můžete mi snad nabídnout lepší svědectví?”

“To nemohu.”

“Tak vidíte.”

žena se pokřižovala. “Ale jsem z hloubi duše ráda, že se nestalo nic víc.”

“Já také, paní Donovanová, já také…”

Kapitán Harris jen zřídkakdy odpovídal tak

upřímně…

Ještě jedna ruka byla vlhká potem, když opět pokládala sluchátko telefonu. Patřila siru Jamesi Powellovi, který nevěděl, co si má o tom případu myslet.

V každém případě měl radost, že se stalo tak málo. Byl zároveň rád, že mu Glenda Perkinsová podala zprávu o aktivitách jeho dvou podřízených. Zavolal si Glendu k sobě do kanceláře. Když vešla, stál sir James u okna a ruce měl zabořené v kapsách kalhot. Byla to pozice, kterou zaujímal jen velmi zřídka, a to obvykle tehdy, když šlo o velmi závažné věci.

Díval se ven na šedavou oblohu a slyšel, jak Glenda potichu zavírá dveře.

Nad střechami domů letělo hejno černých ptáků.

Sir James doufal, že to není špatné znamení. Odvrátil pohled a otočil se.

Glenda stála u psacího stolu. Spatřila úsměv ve tváři svého šéfa, který ji vyzval, aby se posadila. I ona poznala, že se něco stalo.

Sir James si pohrával s tužkou, kterou držel v prstech. “Myslím, Glendo, že John a Suko trefili

hřebík na hlavičku.”

“Pane, nerozumím vám dobře…”

“On existuje.”

“Kdo?”

“Ten duch. Říkejte si tomu třeba i anděl, prostě ten, kdo zabil Jeffa Goldblatta.”

Glenda pochopila rychle.

“To se opět ozval, pane? Je snad ještě nějaký další mrtvý?”

“Ne, zatím ne. Ale skutečně se objevil podruhé.

Tentokrát ve škole, kterou přepadl psychopat. Ten člověk se jmenuje FireJohnson a chtěl zlikvidovat třídu a žáky, kteří v ní byli, plamenometem…”

Odmlčel se.

Glenda seděla a dlaně měla položené na stehnech. Její obličej postupně ztrácel barvu. Zároveň jí po celém těle naskakovala husí kůže. Glenda si živě představovala, co všechno se mohlo stát.

“Takže to nakonec dopadlo dobře?”

“Ano, duch zasáhl.”

“Anděl?”

Sir James pokýval hlavou.

“Připouštím to, v tomto případě se skutečně zachoval jako anděl, protože z těch osmadvaceti dětí ve třídě mohlo být mnoho mrtvých. Ten pyroman FireJohnson by z toho měl perverzní radost. Dopadlo to dobře, protože zasáhla vyšší moc. Ať to byl kdo chtěl, usekl mu obě ruce, v nichž držel zbraně. Revolver s

tlumičem a plamenomet.”

Glenda si přitiskla prsty na rty. Oči měla vytřeštěné. Chvíli trvalo, než se vzpamatovala a zeptala se na další detaily.

Sir James jimi nešetřil.

Oba projevili nakonec překvapení nad tím, že je pouze jeden svědek a to právě ten desetiletý chlapec. Jen on viděl toho zachránce.

Ostatní děti si na něj možná také vzpomenou, až se dostanou ze strašného šoku, jenže to může trvat ještě hodně dlouho.

“Jaký závěr z toho vyvozujete, pane?” Sir James si odkašlal.

“Docela prostý. že se ten zachránce pořád ještě

zdržuje v Londýně a John se Sukem možná sledují špatnou stopu. Nebo jak se na to díváte vy?”

Glendu udivilo, že se sir James ptá na radu právě jí. To ještě nikdy neudělal.

Současně to pro ni byl důkaz, jak je bezradný.

Neměl nic, čeho by se mohl zachytit.

Ten záhadný anděl nebo Spravedlivý byl nepolapitelný. Jednal jako vyšší moc, která je lidem nadřazena, a jistě přitom myslel i na Johna a Suka.

Zeptala se ho na to, několika poznámkami to téma rozvedla a sir James přikývl.

“Oba myslíme na totéž, Glendo. Je špatné, že jsme vyslali Johna a Suka, aby se podívali na ten mlýn. Pokud tam narazí na Raniela počítám s tím, že on je tím andělem nebo Spravedlivým jak se

zachovají? Za co ho budou pokládat? Za nepřítele, přítele, nebo za neutrální bytost?”

“To nevím, pane.”

“Já také ne.”

“Uvědomte si, že Raniel je také vrah. Zabil Jeffa Goldblatta.”

“Ano, a stejně budou smýšlet i ti dva. Znám je dost dobře. Budou se držet zákonů a Raniela zatknou.”

“Copak je možné zatknout ducha, pane?”

“To jistě ne.”

“A jak se tedy vůči němu mají zachovat? Nevidím tady žádné řešení a myslím, že bude záležet na konkrétní situaci, v níž se ocitnou.”

Glenda pokrčila rameny.

Přikývl a posunul si brýle s tlustými skly o kousek

výš.

“Stejně uvažuji i já.”

“A pomoci jim odtud také nemůžeme, pane.” Superintendant si povzdychl. “Bohužel.”

Předklonil se a natáhl ruku po telefonu. “Udělám alespoň to, že je budu informovat. Měli by vědět, co se mezitím v Londýně odehrálo.”

“Ano, pak ať se rozhodnou.”

Sir James neodpověděl nic, jen přikývl a trochu rozpačitě se na Glendu usmál.

Také ona měla najednou nedobrý pocit…

Pocit… Každý člověk má pocity, ať už je to dítě, dospělý nebo i starší člověk. Pocity jsou prostě zde, pocity určují naše jednání a často se jim přikládá větší význam než racionálním úvahám.

Já jsem neměl dobrý pocit.

Měl jsem něco jako předtuchu. Cítil jsem mravenčení, které se neomezilo pouze na hlavu, ale postupně pronikalo celým tělem.

To mravenčení bylo známkou toho, že se strach pomalu dostává i do mého podvědomí. Nebyl to nějaký úporný strach, jaký mívají lidé ze smrti, bylo to spíš napětí, které mne svíralo, protože jsem se v duchu neustále zabýval případem, který nás čekal. Nedokázal jsem ho zařadit do žádné přihrádky, a právě to mi nahánělo pocit strachu. A to bylo špatné.

Pokoušel jsem si představit, co se stane, až se ocitnu Spravedlivému tváří v tvář příště. Jak budu potom reagovat, jak se bude chovat on, pochopí mne a přijme moje stanovisko za své, nebo se pokusí mne a mého přítele zlikvidovat?

Jak bych ho měl chápat já? Je to nepřítel? Je to přítel? Je obojí? Nebo snad rozštěpená osobnost, která sedí na dvou židlích?

Ty myšlenky mě tížily. Nastalo u mne cosi, co by

se dalo označit jako zatmění mozku. Mému partnerovi, který seděl vedle mne, to neušlo. Suko si odsunul sedačku dozadu, aby se mohl usadit pohodlněji. Pořád ještě ho bolela hlava.

“Jak se tak na tebe dívám, Johne, trápí tě stejný problém jako mne.”

“Vážně?”

“Znám tě přece.”

“A nač podle tebe myslím?”

Letmo se pousmál. “Na Raniela a na to, jak se vůči němu máme zachovat.”

“To není tak docela pravda. Myslím taky na to, co

bude dělat on, až nás uvidí.”

“To se dá těžko říci.”

“No právě.”

Suko natáhl ruce před sebe. “Víš, Johne, určitě se nedá odradit od svého úkolu. Dal ti jasně najevo, že je Spravedlivý…”

“Vrah?”

“Podle našich zákonů.”

Bouchl jsem pěstí do volantu. “Suko, to přece nejde, aby si každý dělal vlastní zákony!”

“Raniel je snad každý?”

“To nevím.”

“Může to být anděl?”

Tu otázku jsem čekal. Přesto mi připadalo obtížné odpovědět na ni. “V podstatě vlastně ne,” řekl jsem. “Nebo jsi už někdy slyšel, že by andělé zabíjeli?”

“Vlastně ne, jenže o nich víme příliš málo. Ale předpokládám, že Raniel je anděl. Je to anděl a člověk v jedné osobě. Může se objevovat jak v lidské, tak v éterické podobě.”

“Jsi si tím tak jistý?”

“Nevím, kamaráde. Zatím to předpokládám a nepřekvapilo by mne, kdyby tomu tak bylo.”

“Jak se tedy vůči němu zachováme?”

“Nemám tušení, Johne. Nebo chceš zatknout člověka, který ti pak jako duch unikne mezi prsty, až získá svou druhou podobu?”

“Nech toho.”

“Ale tak by to mohlo dopadnout.”

“To vím,” připustil se skřípěním zubů.

Dávno jsme už vyjeli z Londýna a jeli jsme po dálnici číslo 20 směrem na jih. Měli jsme radost, že většina dálnice neleží pod sněhem. Byl-li tu nějaký, pak se krčil po obou stranách a už byl špinavý.

Mezi Londýnem a Maidstonem byl relativně hustý provoz. Za Maidstonem už to šlo, i když trasa vedla do Doveru, kde kotví trajekty na pevninu.

Krajina byla stále opuštěnější a bezvýraznější. Čerstvě napadaný sníh ji proměnil v obří lože umírajícího. Zasněžené kopce vypadaly jako polštáře, které na něm kdosi rozhodil bez ladu a skladu. Obloha hrála různými barvami, přičemž převládala šeď a na některých místech vykukovalo slunce, stojící vysoko v zenitu.

Nad námi bylo několik jasných míst, jimiž

probleskovala nafialovělá záře. Postupně ji ovšem pohlcovaly hradby šedivých mračen.

Na pravém předjížděcím pruhu se občas zaleskla

hustá vrstva sněhu. Pak zase zmizela a před námi ležel jen šedý pás dálniční vozovky.

Vzduchem létala hejna tmavých ptáků. Většinou to byli havrani a vrány. Doprovázeli nás po celou cestu zimní krajinou.

Bylo dokonce vidět i bledý měsíc. Jeho mdlá tvář se pokoušela tu a tam nakouknout na zem. Za dvě hodiny, až soumrak vytvoří podivné přítmí, se měsíc vyhoupne ze stínů noci a bude jedním z mála zdrojů světla.

Nebude už sněžit. Prudký vítr odvál husté mraky směrem na pevninu, aby se vybouřily tam.

Malé vísky, které jsme cestou míjeli, dělaly

dojem, jako by je někdo vzal z muzea starých hraček a rozhodil po kraji.

Byl to klidný kraj, pokojný kus země se zvláštními lidmi, kteří byli většinou pevně spoutáni s minulostí.

Vzpomněl jsem si na mlýn. I ten byl kusem minulosti. Mlýny sice nepatří k typickým rysům jižní Anglie, tu a tam však lze nějaké spatřit, a to pak krajina připomíná Holandsko nebo Dánsko.

Jaké tajemství se asi skrývá v tomto mlýně? Nebo snad neskrývá vůbec nic? Je to jen pozůstatek? Zašlý, ztrouchnivělý, s dírami ve velkých větrných lopatkách?

Všechno bylo možné. Ale mohlo se stát, že to

bude docela jinak, než jsem předpokládal.

Kdo je Raniel?

Mohl jsem si to zjednodušit a odpovědět si: majitel mlýna. To byla sice pravda, jenže já chtěl proniknout pod povrch a dozvědět se, kdo je a jaká moc ho doprovází na jeho cestě. On sám se pokládal za Spravedlivého, jenže já bych ho označil spíše za mstitele.

A mstitelem se přece nikdo nesmí stát.

Není možné se takto vyvyšovat nad ostatní.

To jsem se naučil, takto jsem uvažoval, když jsem převzal společně se Sukem úlohu ochraňovat zákon, a tak budu smýšlet i nadále.

“Nemá to smysl,” řekl můj přítel.

“Co tím myslíš?”

“že si lámeš hlavu nad Ranielem.”

“Vážně?”

“Jistě. Vidím to na tobě.” Suko se tiše zasmál.

“Známe se dost dobře, Johne a já vím, co se ti odehrává v hlavě, protože myslím podobně jako ty.”

“Asi máš pravdu.”

Zabzučel telefon. Sice nás to nevyděsilo, ale oba jsme ztuhli.

Protože jsem řídil, nechal jsem Suka, aby telefon zvedl. Sotva se ohlásil, přepnul aparát na hlasitý odposlech, abych i já slyšel hlas našeho šéfa sira Jamese.

Ačkoliv zvuk nebyl tak jasný jako u normálních telefonních přístrojů, zcela jasně jsme vycítili z jeho

hlasu obavy, provázené jistým napětím.

“Předpokládám, že jste ještě na cestě.”

Suko odpověděl: “Jsme několik mil od cíle, sire, ale zvládneme to.”

“Tak poslouchejte.”

Z toho, co nám v následujících minutách řekl, jsme pobledli. Jeho slova mě kromě toho donutila několikrát zmírnit rychlost. Také jsem si uvědomoval, jak mi v týle naskočila husí kůže, protože to, co se stalo v Londýně, se vymykalo našemu chápání. FireJohnson téměř spáchal hromadnou vraždu jenže v poslední chvíli mu v tom někdo zabránil.

“Anděl,” řekl sir James několikrát. “Nebo duch, to nechám na vás.”

“Ten chlapec ho viděl?” zeptal se Suko.

“Ano, jen on.”

“Proč ne ostatní?”

“Nemám tušení. Ještě to zjistím. Možná to byl šok nebo podvědomí, že se zablokovali vůči jistým věcem. To ovšem nechám na vás, stejně jako vám přenechám rozhodnutí, jak budete v případu dál pokračovat.”

Suko jeho slova nepochopil. Vrhl na mne pohled žádající o pomoc, který jsem mu ovšem oplatil stejně bezradným výrazem.

“Mohl byste se vyjádřit poněkud jasněji, sire?” požádal ho přítel.

“Jistě, rád. Ptám se, jestli má smysl, abyste jeli až do Headcornu. Možná že tady v Londýně byste se

na stopu dostali mnohem snáze.”

Nad tím, co říkal náš šéf, se nedalo jen tak mávnout rukou a já jsem o tom také důkladně uvažoval.

Suko zavrtěl hlavou. Já jsem přikývl.

Opět jsme zaslechli superintendantův hlas. “Tak co, rozhodli jste se?”

Suko si krátce odkašlal.

“Dospěli jsme s Johnem k názoru, že budeme v cestě pokračovat. Je to přece docela jasné. Jestli se Raniel pohybuje jako duch, nemělo by pro něj být překonání velkých vzdáleností problém. To by se pak mohl během zlomků vteřiny přemístit z jednoho místa na druhé a vzdálenost mezi Londýnem a Headcornem je pro něj záležitostí okamžiku.”

“Proti tomu se nedá nic namítat,” připustil sir James. “Dobrá, tak jeďte dál. Ale je tady ještě něco: Teď, když víte, co se tady stalo, předpokládám, že pravděpodobně změníte postoj k Ranielovi.”

To se ovšem dotkl bolestivého místa.

Suko na mne pohlédl. Já jsem přikývl a současně jsem pokrčil rameny.

A on můj posunek vyjádřil slovy:

“Ještě si nejsme jisti, pane. Dokonce bych řekl, že nejistota potrvá tak dlouho, dokud nebudeme stát Ranielovi tváří v tvář a dokud od něj nezískáme potřebnou odpověď. Každopádně budeme naléhat na to, aby odhalil své tajemství. Kromě toho se na nás

přece nemůže dívat jako na nepřátele. Jistým způsobem jsme přece na stejné lodi.”

“Z toho by se mělo vycházet,” dal sir James

Sukovi za pravdu. “Doufám, že tak smýšlí i Raniel.”

“Vy mu nedůvěřujete?”

“To nemohu říci, na to ho znám příliš málo. Jsou ovšem jisté věci, které se musí nejprve vysvětlit. Podle toho, jak cílevědomě kráčí svou cestou a jak tady zasáhl, nebude snadné ho od ní odvrátit nebo ho přesvědčit, že se dopustil vraždy.”

“Říká si Spravedlivý, pane.”

“To bohužel vím.”

“Každopádně se do toho mlýna podíváme. Tam bychom se měli dozvědět více.”

“To doufám.” Odkašlal si. “Tak hodně štěstí, i od slečny Perkinsové.”

“Děkujeme.” Suko zavěsil a řekl: “Moc optimisticky tentokrát starý nemluvil.”

“Vždyť k tomu taky nemá důvod.”

“Jak ty se teď na něho díváš?”

Usmál jsem se, protože jsem věděl, kam Suko míří. Prozatím jsem mu neodpověděl, protože jsem právě sjížděl z dálnice, abych pokračoval v jízdě po normální silnici. Reflektory vrhaly na vozovku kužely bílého světla. Na silnici proměnil mráz některá místa plná vody v ledovou vrstvu, která se tu a tam leskla jako zrcadlo. Snažil jsem se těm místům vyhýbat.

Kopce se přiblížily. Mezi nimi se otvírala široká údolí, spíš kotliny, na nichž se rozprostíraly louky a

pole, jen tu a tam pokryté řídkými lesíky. Krajinou se proháněl studený vítr. Příšeří soumraku svíralo krajinu a Suko mi připomněl, že mu dlužím odpověď.

“Samozřejmě dostal bodíky k dobru. Představ si, co by se stalo, kdyby ten šílenec spustil z plamenometu. Tentokrát nebyl žádný mrtvý.”

“To je pravda. Jistým způsobem Fire-Johnsona potrestal.”

Suko se usmál, ačkoliv to rozhodně nebylo veselé.

“Johne, někdy si myslím, že nám dělá konkurenci. že kráčí stejnou cestou jako my, jen trochu jinak a to říkám otevřeně taky trochu méně ohleduplně.”

“Proti tomu nemohu samozřejmé vůbec nic namítat.”

“Tak co je potom? Náš partner? Nový přítel, který sice tu a tam uletí, ale kterému musíme mnohé odpouštět?”

“To nevím, Suko. Zatraceně, já už nevím pomalu vůbec nic.”

“Dobrá, tak to alespoň nejsem sám…”

Headcorn byl ospalá díra. Kousek před vjezdem

do obce jsme si všimli starého větrného mlýna, který stál daleko v polích a vypadal, jako by byl z jediného kusu ledu. Připomínal dávno minulé doby. Na jeho mohutných lopatkách se usadili ptáci.

Přijeli jsme do typického maloměsta na anglickém jihu. Tady probíhal život velmi poklidně, tady měli lidé dost času, bez povšimnutí míjeni proudy turistů, kteří jezdili buď do Londýna nebo do Doveru a ani je nenapadlo, že by mohlo městečko jako Headcorn vůbec existovat.

Také zde zahnal chlad lidi do domů, které se zdály být přikrčené a schoulené. Z jejich komínů vystupoval šedý kouř ke stejně šedivé obloze.

Ukazatele označovaly cestu k nákupnímu středisku, ke knihovně, ke kostelu, ke dvěma malým hotýlkům a ke staré radnici, která nesla francouzské jméno.

Nikde odkaz na větrný mlýn.

Když jsem měl dojem, že jsme dorazili do středu obce, zastavil jsem a vystoupil. Ze zadního sedadla jsem si vzal prošívanou bundu a počkal jsem, až vystoupí i Suko.

Promluvil přes střechu roveru: “Zeptáme se na mlýn nebo na Raniela?”

“Zkusíme obojí.”

“Snad nám bude přát štěstí.”

Přešli jsme silnici, na které se leskly světlé skvrny ledu, jimž jsme se museli vyhnout. “Připadáš mi jakoby v depresi, Suko. Stalo se ti něco?”

“Ne. Jenom mám pocit, že tady něco není v pořádku. Nevím proč, ale ty domy mi připadají tak skličující, jako by se k sobe choulily, aby se navzájem chránily před nějakou cizí mocí. Nevím, jestli tady můžeme doufat v nějaké pozitivní výsledky.”

“Uvidíme.”

Zamířili jsme tam, kde svítilo světlo. Obchody už měly bohužel zavřeno. Otevřené byly pouze dveře do jednoho obchůdku se zdravou výživou. Zahlédli jsme jej v jedné z bočních uliček; na jejím konci stál napříč

dům, z jehož oken se valil široký pruh světla. Za výkladní skříní jsme zahlédli dvě ženy. Jedna zrovna vyklízela polici, druhá telefonovala. Když jsme vešli do obchůdku, zrovna pokládala sluchátko a řekla s úsměvem: “Vlastně už máme zavřeno.”

“My taky nechceme nic kupovat.”

“A co si tedy přejete?”

Teď se otočila i druhá žena. Třídila zboží. Byla mladší a podle zevnějšku by mohla být docela dobře dcerou té první. Obé měly husté hnědě rezavé vlasy, které se nedaly ani pořádně učesat.

“Chtěli bychom se vás na něco zeptat.”

“Potřebujete nějakou informaci?” Usmál jsem se. “Správně.”

Tvář starší ženy se uzavřela, mladá se otočila a

zmizela v úzkých dveřích. Slyšeli jsme, jak začala, lomozit ve vedlejší místnosti.

Starší žena si vzala brýle a nasadila si je. Její pohled nevěstil nic dobrého. “Nejsme tady zvyklí na

to, aby sem chodili cizí lidé a pokoušeli se nás na něco vyptávat.”

“Samozřejmě, madam, to respektujeme. My také

samozřejmě nechceme nikoho poškodit. Jde nám o něco docela jiného. Potřebovali bychom opravdu jen jistou informaci.”

“Chcete-li se zeptat na cestu, ráda vám pomohu.” Podívala se nedůvěřivě na Suka, který stál za mnou. Zdálo se, že Asiaté zavítají do tohoto obchůdku jen velmi zřídka.

“Nepřímo.”

“Nerozumím vám, nemohl byste se vyjádřit přesněji?”

“Mami, pojď už!” Mladší žena strčila hlavu do

škvíry dveří. “Stejně už máme zavřeno.”

Neměl jsem původně v úmyslu prozradit naši totožnost. Když však odpor zesílil, přece jen jsme ukázali služební průkazy.

Teď se objevila i dcera. Stejně jako matka si zkoumavě prohlížela naše doklady.

Přívětivěji se ovšem nechovala.

“Poslyšte, my s policií nechceme mít nic společného a už vůbec…”

“To víme. Nejde nám také o vás, věřte nám. Jde o jisté záležitosti, které, jak se domníváme, mají právě tady u vás svůj původ.”

Teď obě zbystřily pozornost. “Co… co tím myslíte?” zeptala se matka.

“Především bychom se chtěli zeptat na muže

jménem Raniel, který tady někde má bydlet. A za druhé hledáme mlýn, do něhož se údajně uchýlil.”

Teď to tedy bylo venku.

Zíraly na nás.

Mlčky, ale ne nepřátelsky, spíš vyděšeně. Matka otočila hlavu stranou, její dcera jen pokrčila rameny a řekla: “K tomu nemůžeme nic říci.”

“Nemůžete nebo nechcete?”

“Možná obojí.”

Suko se na ni usmál. “Jste alespoň upřímná. Ale cestu k mlýnu znáte, ne?”

Mlčela.

“Je to ten mlýn, který jsme viděli z dálnice, když jsme přijížděli?”

Odpověděla matka: “Ne, ten to není.”

“Tak kde je?”

“Stojí na opačném konci Headcornu, ne v obci, ale už mimo. Dost daleko v polích. Vede k němu úzká cestička, není ani asfaltovaná. Uvidíte tam také rybník.”

“A Raniela, že?”

“Promiňte, to my nevíme.”

“Předpokládám ale, že tam bydlí.”

Matka na mě kývla. “Tu a tam. Často také cestuje. Když přijede, téměř si toho nevšimneme. Ani si toho nechceme všímat.” Zvedla malou krabičku s bonbóny, otočila se a položila ji do police.

Tohle gesto v sobě mělo cosi definitivního.

Nechtěla s námi dál hovořit.

Dcera už stejně zmizela a ani jsme ji neslyšeli.

“Děkujeme za ochotu,” řekl jsem, když jsme opět zamířili ke dveřím.

“Prosím.”

Vyšli jsme z obchodu. Když jsme stáli v uličce, Suko zašeptal: “Tady něco nehraje.”’

“Správně. A dokonce dost věcí. Mají strach,” zamumlal jsem.

“Pravděpodobně ano. Ten Raniel zřejmě lidem nevoní podobně jako nám.”

“Každopádně víme, kde ten mlýn najdeme. Já se prostě nemohu zbavit pocitu, že tam bude a že na nás dokonce čeká.”

“Myslíš?”

“Docela určitě.”

Došli jsme na konec uličky. Vlevo od nás stál mohutný, značně pokroucený dub. Tu se z jeho bezprostřední blízkosti oddělil stín.

Byla to dívka z obchodu. Poznali jsme ji, teprve když se přiblížila. Oblékla si totiž huňatou zimní bundu, ve které vypadala dost zavalitě.

Zastavili jsme. “To jste vy?” zašeptal jsem.

“Ano, já.” Odhrnula si vlasy dozadu. “Jmenuji se Janet a nechci, aby se matka něco dozvěděla.”

“Takže víte víc?”

“Ano.”

“Povídejte,” vybídl ji Suko.

Janet pokrčila rameny. “Nedá se to snadno vysvětlit, a už vůbec nejednou větou.”

Suko pochopil. “Zajdeme někam jinam?”

“To by mi bylo milejší.” Ohlédla se. “Jste tady autem?”

“Samozřejmě, parkujeme o kousek dál…”

“Vyjedeme ze vsi.” Nenechala Suka domluvit. “To bude nejlepší.”

“Jak myslíte.”

Vzali jsme Janet mezi sebe. Takhle zblízka jsem si ji mohl lépe prohlédnout.

Patřila ke svěžímu typu dívek, které se obejdou i

bez líčidel. Poněkud buclaté skráně se trochu pýřily, nos trčel drze dopředu a líbila se mi i její plná ústa. Prodavačky v obchodech s racionální výživou bývají často hubené a vypadají dost vyzáble. Často na sobě mívají šaty, ve kterých vypadají jako strašáci.

Janet ovšem nikoliv.

Měla dost naspěch a neustále se ohlížela, jestli nás někdo nevidí.

“Postrádáte snad matku?” zeptal jsem se.

“To ne, stejně jsem chtěla jít někam pryč. Tady v Headcornu mají i domy uši. Kdyby nás lidé viděli, hned se to rozkřikne. To by pak matce všechno došlo a zbytek by si domyslela.”

“O čem to mluvíte?”

“To vám povím později.”

Otevřel jsem vůz a pustil jsem Janet na sedadlo spolujezdce. Suko se posadil dozadu.

Když se za ní zavřely dveře, oddychla si. Pravou rukou si z čela odhrnula loknu vlasů. “To jsem zase

měla jednou štěstí.”

“Kam teď?”

“Jeďte prostě rovně.”

Během jízdy se přikrčila, aby ji nikdo neviděl. Mně to bylo jedno. Doufal jsem pouze, že nám dá informace, které nám k něčemu budou.

Teprve když jsme za sebou měli poslední obytný dům a podél cesty začalo přibývat stodol a hospodářských budov, Janet konečně vydechla a narovnala se. “Jeďte další cestou doleva. Je to ta, co vede k mlýnu, ale zastavte, prosím vás, ve stínu stodoly.”

“Jak chcete.”

Byla to spíš stezka. Světlo reflektorů dopadalo na ledovou skořápku, která se namodrale leskla. Pneumatiky zanechaly ve sněhu stopy, které se teď také naplnily ledovou tříští.

Navzdory zimním pneumatikám se vůz lehce svezl na stranu a u stodoly jsem zastavil.

Janet opět vydechla.

Než jsem vypnul světlo, ještě jednou jsem se podíval dopředu. Mlýn nebylo vidět, jistě stál ještě hodně daleko od místa, kde jsme byli.

Tma mezitím zhoustla. Také měsíc bylo velmi dobře vidět na tmavém nočním nebi. Visel tam jako chladný kotouč.

Otočil jsem se k ní. “Už jste nás ovšem napínala dost dlouho, Janet. Tak co máte na srdci?”

Přikývla. “Znám Raniela.”

“Dobře?”

Opět přikývla. “Dá se říci, že velmi dobře. Kdysi jsme spolu chodili. Několik měsíců, pak jsme se rozešli, protože to mezi námi neklapalo. Byli jsme prostě příliš odlišní.”

Čekal jsem a zpracovával jsem to, co jsem se dozvěděl. “Je vám jasné, že se mé další otázky budou týkat vašeho soukromí?”

“Počítám s tím.”

“Jste ochotna mi odpovědět?”

“Pokud budu moci, ano.”

“Děkuji.”

Janet řekla, že nikdy s ní pořádně nebyl, i když byli spolu.

“Jak to myslíte?” zeptal se Suko.

“Připadalo mi, že je vždycky duchem nepřítomen.”

To mohla být pravda. Raniela jsme sice téměř

neznali, ale stejně jsem ho odhadoval i já.

“Nikdy nebyl konkrétnější?” ptal se Suko dál.

“Nikdy nehovořil o svých problémech? Chci tím říci, že když jsou spolu lidé déle, zákonitě to musí přijít.”

Janet natáhla nohy. Když vydechla, vypadalo to,

jako by chtěla vstát. “To sotva, inspektore, byl velice uzavřený. Vždycky mi připomínal ústřici.”

“Ale ptala jste se ho?”

“Samozřejmě. Kdo se neptá, nedostane ani odpověď.”

“Vy jste ji dostala?”

Otočila se. “Co myslíte, inspektore?”

“Já myslím, že ne.”

“Správně. Doslova se mi vždycky vykroutil a mluvil o velkém úkolu, který prý musí plnit. Byl velmi uzavřený, obrácený do sebe a tvrdil, že ho někdo vyvolil.”

“Ale kdo to byl?”

“Nemám tušení.”

“To nikdy nehovořil o nějaké vyšší, nezemské moci?”

Janet zavrtěla hlavou. “Ne, nikdy. Nevyjadřoval se konkrétně. Nikdy mezi námi nebylo pouto opravdové důvěry. Jsem si jistá, že mě nikdy nepodvedl s nějakou jinou, ale nedovedla jsem se k němu přiblížit. Nikdy se nevyplakal na mém rameni, nikdy mi nevylil srdce, nehovořil o svých problémech. Přitom toho bylo určitě mnoho, co jej trápilo nebo tížilo.”

Suko přikývl. “To si dovedu představit.” Poslouchal jsem ten rozhovor jen jedním uchem.

Pohledem jsem neustále kontroloval tmu před vozem a díval jsem se směrem, jímž musel ležet mlýn.

Krajina mi připadala jako černý talíř. Kopce už

nebylo vidět. Zmizely v černé noci. Nebyly patrné ani siluety.

Tma přitom nebyla tak hustá, ale měsíc svítil velice slabě. Jeho světlo stěží pronikalo do hloubky a zdálo se, že se sotva dotýká země.

Bylo to příšerné…

Před autem jsem viděl kus úzké polní pěšiny, která se ztrácela kdesi v předpeklí.

“Ranielovi ten mlýn patří?” slyšel jsem, jak se

Suko ptá.

“Ano.”

“Znala jste jeho rodiče?”

“Ne, jen jsem slyšela o tom, jak zahynuli. Muselo to být strašné. Předpokládala jsem také, že se Raniel změnil až po jejich smrti.”

Protože jsem se v myšlenkách pořád ještě zabýval mlýnem, vztahovala se i moje další otázka k němu.

“Už jste někdy do toho starého větrného mlýna vstoupila?”

Janet přikývla, ale velice dobře jsem na ní viděl, že se necítí dobře. “Ano, byla jsem tam, ale není to místo, které by se mi zrovna líbilo. Připadá mi… prostě příšerné. Já… mám strach, když tam jsem.”

“Jak se tam bydlí?”

“Ach, to je docela dobré, pane Sinclaire. Raniel dům přestavěl. Alespoň první poschodí. Tam má byt. Místa je tam dost. A je tam i široké okno, které sahá až k zemi. Jen koupelnu tam nemá u vchodu tam je jenom malý umývači kout. Tam, co jsou mlýnské kameny. Raniel jednou řekl, že se tam dokonce dá mlít zrní.”

“Jsou lopatky ještě v pořádku?”

“Když je dost silný vítr, točí se. Jednou jsem to zažila a musím vám říci, že je to strašné. Možná jsem

stála příliš blízko. Slyšela jsem to hučení a měla jsem pocit, jako bych slyšela obří kolo na jarmarku prokletých.” Janet se otřásla.

Protože vzpomínka na to, co prožila, nebyla právě příjemná, naskočila jí husí kůže.

“Bydlel tam často?”

“V poslední době téměř pořád.” Janet se pohnula, protože se na mne chtěla podívat. “Teď bych se vás ovšem chtěla zeptat, co od Raniela chcete. Hovořili jste až dosud v hádankách, podobně, jako to dělával on. V tom se od sebe téměř nelišíte.”

Nemohli jsme jí říci celou pravdu. Proto jsem odpověděl vyhýbavě a Suko byl zřejmě rád, že nemusí odpovídat on.

Naštěstí mě včas napadla vhodná výmluva. “Jde pořád o tu starou záležitost chápete?”

“Myslíte smrt jeho rodičů?”

“Přesně tak.”

Janet na chvíli sklopila oči.

“Almedovy jsem sice neznala, ale Raniel je velmi miloval.”

Když Janet vyslovila jméno Almedových, ozval se Suko: “To jméno zní dost cize. Nevíte, odkud jejich rodina pochází? Nevyprávěl vám o tom někdy?”

“Předpokládám, že ze Španělska.” Janet přikývla. “Ano, pocházeli ze Španělska. Bydleli ovšem zde. Museli to být opravdu milí lidé.” Zasněně se usmála. “Raniel je také milý. Jen jsme byli prostě úplně odlišní.”

To jsem si dovedl představit celkem snadno. žádnou konkrétní představu jsem ovšem neměl o Ranielovi. Vzpomněl jsem si na scénu na zasněženém nádvoří věznice. Tam jsem ho ani neviděl, jen jsem cítil na krku čepel. Její ledový dotek byl chladnější než sníh. Pravděpodobně to byla dýka, která se dotýkala mé pokožky.

Byl snad připraven mě zabít?

To jsem nevěděl. V každém případě jsem odhadoval, že je to někdo, kdo nezadržitelně kráčí svou cestou. Zmínil jsem se o jeho novém jméně a zeptal jsem se Janet, jestli ho už někdy slyšela.

“Spravedlivý?” zamumlala. “Co tím myslíte?”

“Setkala jste se s tím jménem v souvislosti s Ranielem? Zmínil se o něm někdy?”

“Na to si nevzpomínám.”

“Přemýšlejte.”

“Ne, pane Sinclaire. Proč? Jaký smysl by takové jméno mělo? Copak s Ranielem nějak bezprostředně souvisí?”

“Možná ano.”

Její pohled se zachmuřil. “Pane Sinclaire, začínám mít dojem, že vaší návštěvou sledujete něco mnohem většího než jen získání svědeckých výpovědí.”

“Možná.” Usmál jsem se. “To by vám však nemělo bránit v pozitivním přístupu. Zajedeme k mlýnu a vy se vrátíte zpět.”

Upřeně se na mne zadívala. V očích jí vzplanula

nedůvěra. Bylo vidět, jak uvažuje, jak se pokouší na něco přijít. Jisté věci ji prostě ne a ne jít do hlavy. Měla na jazyku spousty otázek, ale netroufala si je položit.

Neříkal jsem už nic. Chtěl jsem ji vlastně vyzvat, aby vystoupila z vozu, když tu jsem opět dostal onen nepříjemný a hrozivý pocit, že vězíme v pasti.

Tma, ačkoliv byla naprosto přirozená, se mi najednou nelíbila.

Bylo v ní něco podivného.

Něco v ní číhalo…

Nebylo sice nic vidět, nanejvýš cítit a tušit. Nahmatal jsem kříž. Janet napjatě sledovala můj pohyb. I ona vypadala, jako by měla strach.

“Co se děje?” zeptala se.

“Nic zvláštního, Janet, ale teď by bylo lepší, kdybyste vystoupila a vrátila se.”

“Vy pojedete dál?”

“Ano.”

“Počítáte snad s tím, že se ve mlýně setkáte s Ranielem?” Podívala se na mne doširoka otevřenýma očima. “Upřímně vám říkám, že nic nevím. Nemohu vám říci, jestli tam je nebo ne. Všechno je to docela…”

“Prosím, vystupte si, Janet.”

Chvíli zaváhala. Pak si uvědomila, že jsem to myslel vážně. Také Suko přikývl. Přitom ve mně zesílil dojem, že se něco může stát. Odkudsi jsem zachytil vlnění, které nebylo naladěno zrovna

pozitivně. Cosi na mne doráželo, chtělo se ke mně přiblížit a zmocnit se mne.

“Prosím, Janet!” naléhal jsem.

Jestli se ocitneme v nebezpečí, nezůstane ho ušetřena ani Janet.

“Dobrá, já…”

Najednou se těžký vůz dal naprosto neslyšně do pohybu. Janetina věta skončila tichým výkřikem.

Neudělal jsem nic. Ten pohyb byl mimo mou kontrolu. Rover se pohnul sám od sebe.

“Vystupte, Janet!” Příliš pozdě.

Rover se rozjel, ačkoli jej nikdo z nás neřídil!

A pozvolna, stále stejně tiše nabíral na rychlosti! Bylo to šílené. Auto jako by bylo upevněno na provaze, jehož konec vězel v ruce nějakého obra, který ho pevně svíral a nedal nám sebemenší šanci, abychom proti tomu cokoliv podnikli.

Přesto jsem se o to pokusil, když jsem překonal první leknutí.

Jednoduše jsem skočil na brzdu.

Vzápětí jsem si uvědomil, jak směšný to byl pohyb, protože auto ani náznakem nezpomalilo. Jelo

dál, vlastně spíš klouzalo, protože země byla velmi hladká a pod pneumatikami skřípal sníh.

Suko seděl napjatý na zadním sedadle. Otáčel

hlavou ze strany na stranu, díval se tu pravým, tu levým okénkem ven. Přitom několikrát polkl, šeptal něco, čemu jsem nerozuměl, ale znělo to, jako by ani on naprosto nic nechápal.

Položil jsem ruce na volant, jako bych se mohl zachytit.

Janet neříkala nic. Bylo na ní vidět, že má strach.

Její tvář vypadala, jako by patřila strašidlu. Poplašeně mrkala, pohybovala hlavou, snažila se něco zahlédnout a také hledala vysvětlení.

Mně bylo samozřejmě jasné, že za toto všechno je odpovědný Raniel. Měl nás v přeneseném slova smyslu na drátě. Pozoroval nás. Dost dlouho čekal a teď udeřil.

Rover klouzal dál.

Kolébal se a klouzal po zmrzlé ploše. Velmi dobře jsme slyšeli, jak praská led a jak chroupá sníh, jako by těžký vůz jel po drtících se kostech. Janet se opět vzpamatovala.

“Ke mlýnu!” zašeptala. “Tahle cesta vede ke mlýnu.”

“Správně.”

“A kdo táhne ten vůz?” Z jejích slov zazněl strach. Hlas jí málem vypověděl službu.

“Síla,” řekl jsem.

S tím se nespokojila. “To má určitě na svědomí

Raniel, pane Sinclaire.”

“To je docela dobře možné.”

“Nene, je to určitě pravda. Vy… vy to jen nechcete připustit. Je to Raniel, prostě to musí být on. Je v něm něco zvláštního. Věděla jsem to od samého počátku…”

Odmlčela se, protože zahlédla něco, čeho jsme si všimli i my. V dálce svítilo světlo. Stálo relativně vysoko nad zemí a ve tmě vypadalo až děsivě. Nepůsobilo na mne vůbec důvěryhodně, jak by člověk od světla ve tmě očekával.

Bylo prostě tady…

Musel to být mlýn. Jinak jsem si to nedovedl vysvětlit. Tohle světlo muselo blikat na mlýně. Ukazovalo cestu, lákalo nás, ale bylo přitom jaksi zlověstné, takže nás současně odrazovalo. Bránit jsme se nemohli. Vycházela-li ta síla z onoho světla, dostali jsme se do jejího vlivu a ona pomine až poté, co dospějeme k cíli.

Vrhl jsem na Suka letmý pohled. Jemu přelétl po rtech úsměv.

Můj přítel se se situací smířil. Byl napjatý, dychtivě čekal, co se bude dít dál.

“Co to s námi dělají?”

“Prosím vás, Janet, uklidněte se.”

Najednou se vzpamatovala a podělila se s námi o to, co věděla.

“Je to on, pane Sinclaire. Je to Raniel, jsem o tom pevně přesvědčena. Ano, to on nás zajal do své

moci. Ovládá nás. Přeje si naši smrt!”

“Co to povídáte!?”

“Ano, změnil se.” Zakryla si rukama tvář, jako by měla strach, že bude muset čelit nepříjemné pravdě.

Bylo dobře, že se tak “schovala”. Takto jsme se alespoň mohli plně soustředit na okolí.

Suko zkusil zacloumat dveřmi; celkem to udělal třikrát a pak zavrtěl hlavou.

“Nedají se otevřít, Johne!” Zkusil jsem to na své straně. Totéž.

“Má nás plně pod kontrolou.”

“Asi ano, Suko.”

Opět jsem vyhlédl z okénka. Okolní krajina se nezměnila, ale mlýn a s ním i to osamocené světlo se přiblížily. Byli jsme už teď tak blízko, že jsme viděli siluetu stavby.

Šikmo nad větrným mlýnem visel měsíc. Koukal dolů a jeho světlo stavbu zahalovalo mdlým oparem, takže vypadala jako filmová kulisa.

Janet se předtím zmínila i o rybníku, který měl být někde poblíž.

Všiml jsem si ho, když jsem se podíval doleva.

Byl dobře patrný proto, že jeho povrch tvořila vrstva ledu, která bělostí ostře kontrastovala s okolím.

I tam se blýskal světlý kruh, ale nebyl to měsíc.

Jestli naše jízda včas neskončí, narazíme určitě do vnější zdi stavení.

Janet spustila ruce. Vrtěla hlavou, polykala a

pohybovala rty, aniž ovšem něco řekla. Chtěl jsem ji uklidnit, když tu se vůz zastavil.

Setrvačností jsme se naklonili dopředu. Rover

zatočil a pak zastavil.

Janet hlasitě vydechla. “A co teď?” zeptala se.

“Co bude dál? Co budete dělat?”

“Nevím přesně proč, ale skoro bych řekl, že jsme očekáváni.”

“Ranielem?”

“Pravděpodobně.”

Janet vyhlédla ven, jako by mi nechtěla věřit. Ale mlčela. Jistě ji nenapadlo jiné řešení.

Suko vzadu otevřel dveře. Přitom se usmíval. “To je divné, najednou to jde.”

“No jasně.” Vystoupil.

Také já jsem chtěl otevřít dveře. Odepnul jsem si bezpečnostní pás a pohnul jsem pravou rukou, když mi Janet položila prst na paži. “To vážně chcete vystoupit, pane Sinclaire?”

“Proč ne?”

Pohybovala ústy, jako by chtěla polknout prach.

“Copak nemáte strach?”

“Každý člověk má strach. I já cítím divné mrazení. Ale přijel jsem, abych tenhle případ vyřešil.” Suko se zatím díval ven.

Poodešel tři kroky od roveru a díval se na budovu.

Janet pochopila. “Takže případ. To máte na

mysli? Raniel se teď pro vás stal případem?”

“To nemohu popřít.”

“To bych ráda věděla, co udělal? Kdo vlastně

je?”

“To jsou správné otázky, Janet. Jsem téměř

posedlý touhou dostat na ně odpověď.”

“Mám strach.”

“Chcete zůstat ve voze?”

“Ne, kdepak!” řekla rychle. “Jenom to ne. Chci jít s vámi. Raniel byl kdysi mým přítelem. Možná ho budu moci k něčemu přemluvit.”

“Dobrá, ale držte se u nás.”

Vystoupili jsme oběma stranami z vozu.

Společně jsme pak zabouchli dveře.

Suko otočil hlavu a všiml si, že jdeme k němu. Neříkal nic, jen sledoval ponurý mlýn a promluvil, až když jsme stáli vedle něj. Janet se třásla, jako by měla pořádnou zimnici.

“Zahlédl jsi něco?”

“Ne, Johne, vůbec nic. Všude je ticho. Je tady zatracený klid, na můj vkus až příliš veliký. Ani tam, kde svítí to světlo, jsem nic nezpozoroval.”

“To je jeho byt,” zašeptala Janet. “Tam nahoře vždycky stával a díval se do kraje.”

“Vy také?”

“Ano.”

Mlčel jsem a zblízka jsem si prohlížel mlýn. Na jeho mohutných lopatkách už bylo vidět náznaky rozpadu a pustnutí. Byly sklopené a vypadaly jako

obrovitý kříž. Laťky a příčky v jednotlivých lopatkách už také nahlodal zub času.

Mnohé z nich byly ztrouchnivělé, uvolnily se a

visely dolů jako staré hnědé útržky kůže, které drží na místě z posledních svých sil.

Slyšel jsem, jak Janet drkotají zuby.

Větrný mlýn nabízel příšerný pohled, ačkoliv nebyl důvod, proč bychom ho neměli považovat za docela normální stavbu.

Samozřejmě bylo velmi nápadné nové okno. Bylo dost vysoké. Podle mého soudu muselo sahat od stropu až k podlaze.

Ten, kdo u něho stál, musel mít ve dne nádherný rozhled do celého kraje.

Otočná kupole mlýna, v jejímž vrcholu se stýkaly lopatky, vypadala naprosto nepohyblivě. Nedokázal jsem si představit, že by se tady něco ještě někdy mělo pohnout. Opět jsem se podíval do okna.

Ten výřez mi připadal prázdný a chladný. Světlo na mne působilo jako varování, abych se nepřibližoval.

Větrný mlýn na mne působil odmítavým, přímo nepřátelským dojmem.

Stejný pocit měl i můj přítel Suko.

Zavrtěl hlavou a řekl přitom: “S tím barákem není něco v pořádku, Johne, vůbec se mi to nelíbí. Vyzařuje z něj cosi příšerného. Nedokážu to přesně vyjádřit slovy, ale je to tak.”

“Máš pravdu.”

“Na mne od počátku nedělal dobrý dojem,” řekla Janet. “Vždycky mne čímsi znepokojoval.”

“Teď také?”

“Ne, už ne.”

“Fajn, tak pojďme.”

Nechtěl jsem tady už déle stát a zírat na větrný mlýn. Přišli jsme přece kvůli tomu, abychom vyřešili případ, abychom dopadli Spravedlivého. Nemohli jsme jen tak nečinně postávat.

“Jdu s vámi!” Janet se mě oběma rukama chytila za loket. “Nemyslete si, že budu čekat sama tady venku. Vyznám se tady a mohu vám ukázat cestu.”

Neřekl jsem jí, že bychom ji našli i sami; když ale chtěla jít s námi, prosím nemohli jsme jí v tom bránit. Jen ať nás doprovodí.

Bude to tak ostatně lepší.

Stála mezi námi. Slyšeli jsme ji, jak oddychuje. Z úst jí vycházela pára.

Zamrkala, protřela si oči a sama přikývla. A pak to byla ona, kdo nás vedl.

Přesně v té chvíli se to stalo.

Nejprve jsme zaslechli zasténání, jako by nějaký člověk nablízku trpěl pod nesnesitelně těžkým břemenem, které musí vléci. Jenže to sténání nevycházelo z úst žádného člověka a ani je nevydával žádný jiný tvor. Doléhalo k nám a měnilo se v prudké skřípění.

A to mělo svůj důvod. Lopatky mlýna se pohnuly!

Stáli jsme a žasli. Jakási přízračná síla uvedla do pohybu mohutné lopatky a pravděpodobně se to stalo poprvé po dlouhých letech, protože ani Janet si nevzpomínala, že by se lopatky kdy točily. Sdělila nám to šeptem.

Velmi pomalu se mohutné lopatky pohnuly doprava.

FRRR!

Takový zvuk jsme zaslechli, když kolem nás proplula první lopatka.

Poněkud jsme ustoupili, protože jsme současně

viděli, že se pohnuly i uvolněné příčky v kostře lopatky. Pravděpodobně nebude trvat dlouho, lišty se uvolní úplně a spadnou na zem.

To se také stalo.

Cosi slétlo k zemi, cosi, co vypadalo jako kus látky. Napravo od nás to dopadlo na zem. Zvuk, který se přitom ozval, nám napověděl, že nedopadl kus látky, ale dřevo. Nárazem na zem se rozlomilo.

PRÁSK! FRRR!

Minula nás další lopatka.

Pocítili jsme závan chladného vzduchu.

Lopatky se otáčely stále rychleji. Připomínaly nám strnulé paže obra, kterému se po dlouhé době podařilo probrat se ze spánku a je náramně rád, že se konečně může protáhnout.

Vrčení a vrzání neustávalo. Z lopatek odpadávaly další kusy dřeva.

Padaly dolů jako veliké temné kameny.

Neustále jsme museli schovávat hlavu a ukrývat se. Kopule větrného mlýna uprostřed vrzala a sténala. Vypadalo to, že naříká, jako by ji někdo týral. Pak zaskřípala, jako by nějaký obr sevřel čelisti.

FRRR! FRRR! FRRR! Kolo se otáčelo stále rychleji.

Lopatky protínaly ledově chladný vzduch jako

mohutné kosy, držené vyzáblýma rukama a chystající se nám useknout hlavy.

Nebylo pro nás snadné vyhýbat se lopatkám a dorazit ke vchodu.

Z lopatek se pořád uvolňovaly dřevěné součásti. Protože teď rychlost otáčení byla vyšší, létaly úlomky dál. Slyšeli jsme, jak dopadají za námi na zem a lámou se.

PRÁSK-PRÁSK!

Létaly k zemi kolem nás. Závany ledového vzduchu nám bičovaly tváře.

Přikrčili jsme se a stáhli se, protože pořád ještě hrozilo nebezpečí, že nás úlomky zasáhnou. Suko poodstoupil od Janet i ode mne. Stál přikrčený a zíral na vchod do mlýna.

“Poběžím napřed!”

“Jo, ale dávej pozor!”

Padala na nás tíseň a Janet navíc měla strach. Svírala mi ruku a navzdory tomu, že jsem ji podpíral, jsem cítil, jak se třese.

“Jestli nás některá lopatka zasáhne, jsme mrtví.

Ta by nám klidně mohla uříznout hlavu.”

Neodporoval jsem a s obavou jsem sledoval, jak se lopatky otáčejí stále rychleji.

Abychom se z této strany dostali ke vchodu,

museli bychom si lehnout na zem a proplazit se pod vířícími lopatkami.

Bylo to ovšem velice nepohodlné, takže jsem uvažoval o jiné možnosti. Bylo by lepší lopatky obejít a přiblížit se k cíli za nimi.

To byl i Sukův názor, protože ani on neviděl šanci, že bychom se do mlýna dostali normálně.

Než jsme se rozhodli, situace se opět změnila.

Nebezpečné kosy se neustále míhaly kolem nás, ale ne už takovou rychlostí.

“Zpomaluje to!” vydechla Janet.

S napětím jsme sledovali kolos, který se pomalu zastavoval.

Vrzání a praskání starého dřeva utichalo. Občas ještě spadla některá z příček a pak jsme zaslechli zvuk, jako by někdo vydechl z obří tlamy a vzápětí kolem nás prolétla poslední lopatka.

Pak se vše zastavilo.

Podívali jsme se nahoru na lopatky.

Byly teď ve stejné poloze jako před tím, než se daly do pohybu.

Znovu se oddělilo několik kusů dřeva a dopadlo

vedle nás.

Podíval jsem se nahoru k oknu. Pohnulo se tam něco?

Proklouzl kolem něj stín?

S určitostí jsem to říci nedokázal; za okny a otvory, které byly podstatně menší, číhala černočerná tma.

Nyní jsem si i já všiml, že zdivo je šedivé. Tam, kde jednotlivé kameny nepřiléhaly těsně k sobě, se usadil plevel, vyplňující skuliny. Na zeleném mechu se leskl led jako tenká vrstva slin.

“Raniel je tady!” řekla Janet. Upřeně hleděla na mlýn, jako by tu stavbu viděla poprvé. “Jasně cítím, že je tady. Vyvedl nám pěkný žertík.” Usmála se, ačkoliv jí jistě do smíchu nebylo.

Suko už vykročil dopředu.

Pořád ještě jsem Janet držel. Ramenem jsem se dotkl okraje jedné z lopatek, která téměř nekladla odpor a připadala mi měkká jako houba.

Janet se pustila do vysvětlování, jak to vypadá uvnitř budovy. Pravděpodobně také chtěla přijít na jiné myšlenky a nezabývat se těmi, které ji trápily.

“Schodiště začíná tady dole. Je pořád ještě dost pevné. Raniel je dal opravit. Musíme nahoru, tak se dostaneme do prvního poschodí.”

“Dobrá.”

U vchodu čekal Suko. Dveře ještě neotevřel, zato na ně posvítil baterkou, jejíž světlo přitlumil dlaní. Nechtěl, aby svítila příliš prudce. Dveře byly rovněž opravené. Klika se matně leskla. Byla na dotek chladná jako kus ledu.

“Jdeme?” zeptal se Suko. Přikývl jsem.

Janet mi stiskla ruku ještě pevněji. “Doufám, že

to zvládneme. To skutečně doufám.”

“Nebojte se,” zašeptal jsem. Suko zatlačil na dveře.

Nelíbily se mi ty tiché zvuky. Pravděpodobně

pronikly až do horního patra mlýna, kde je určitě bylo slyšet naprosto zřetelně.

Přikrčili jsme se a vešli do relativně velké místnosti, v níž jsem si ihned všiml prachu, který pokrýval různé předměty.

Dřív se tady zřejmě pilně pracovalo, jenže stopy někdejší činnosti už jsme tady neviděli. Nebyla zde ani kola ani kameny, zato o zdi bylo opřeno několik prken. Poblíž stály dvoje necky a páchlo to tu starým prachem, nikoliv však obilím nebo moukou.

Rovněž jsem vytáhl baterku a posvítil na dřevěný strop. Také podlaha byla pokryta dřevěnými prkny a jediné zařízení této místnosti vlastně představoval velký stůl s několika stoličkami.

Schodiště se zdálo být pevné a spolehlivé. Bylo točité a vedlo nahoru. Suko se zastavil u prvního schodu a otočil hlavu. Ve světle baterky vypadal jeho

obličej bledý a nedalo se v něm přehlédnout napětí.

“Nahoru?” Přikývl jsem.

Janet sebou škubla.

Úkosem pohlédla ke stropu a stála na místě tak napjatá, jako by očekávala, že shora uslyší každou chvíli tlumený zvuk kroků, které pak ozvěnou pošlou sem dolů temné poselství.

“Je tady,” zašeptala.

“To si myslím také.”

“Nic mi neudělá?!”

Chtěla odpověď, a tu ode mne také dostala.

“Taky si myslím, Janet. Vám určitě neublíží.”

“Proč mám tedy strach?”

“Dlouho jste tady nebyla. Kromě toho je noc a ten mlýn teď vypadá skutečně zlověstně.”

“To tedy ano.”

Suko se už vydal na cestu.

Vystupoval obezřetně, krok za krokem. Jednotlivé stupně byly zhotoveny ze dřeva. Pokaždé, když došlápl, ozvalo se teskné zavrzání. Od stěn se odráželo tichou ozvěnou.

Podíval jsem se na stěny pozorněji. Navzdory chladu a vlhku, které tady vládly, nebyly rozdrolené, ale pečlivě natřené vápnem, které je pokrývalo jako pokožka a dokonce vyrovnávalo nerovnosti.

Zvenčí mlýn vypadal jako vysoká stavba, ale světlo hořelo pouze uprostřed. Nahoře byla tma.

Janet vykročila za Sukem. Postupovala tedy mezi

námi dvěma. Díval jsem se jí na záda a ona před sebou viděla záda mého přítele, který pružnými pohyby vystupoval po schodech nahoru. Po dvou patrech se nám otevřel výhled a my spatřili značně velkou místnost, která byla útulně zařízena.

Viděli jsme police, křesla i dřevěnou skříň, ale přestože lampa stojící na podstavci tady šířila velmi příjemné světlo, něco chybělo.

Bylo to teplo.

Nebylo zde topení. Do místnosti se vkradl chlad a zmocnil se všeho kolem.

Janet mi pustila ruku a prošla místností, přičemž

si cosi mumlala; vyrozuměl jsem, že se necítí dobře.

Přistoupil jsem k oknu sahajícímu až na zem a podíval jsem se ven.

Spatřil jsem stín jedné z lopatek, který dopadal

na sklo, a viděl jsem rybník, jehož zamrzlá hladina se leskla jako velké oko.

“Nikdo tady není,” řekl Suko tiše.

Opět jsem se otočil. “Raniel tady musí být, Suko.

Pravděpodobně se ukryl.”

“To samozřejmě může být pravda.”

Janet nás poslouchala. Stála uprostřed místnosti a třela si studené ruce. “Taky si myslím, že máte pravdu, pane Sinclaire. Mám prostě dojem, že ho tady cítím.”

“Jsou tady ještě další místnosti?”

“Jistě.” Nejprve ukázala na úzké dveře ležící ve stínu a pak k nim zamířila.

Než je dívka stačila otevřít, přiskočil k ní Suko a zadržel ji.

“To udělám já sám.”

Janet uhnula. Suko dveře otevřel a hned ucouvl. Viděl jsem jen jeho, ta reakce mi však ukázala, že musel objevit něco mimořádného.

Někdo se blížil. Janet polkla, když spatřila tu postavu. Chtěla muže oslovit, ale slova jí uvázla v krku.

Byl to Raniel, kdo vkročil do místnosti a kdo se na mne obrátil s otázkou: “Přišel jste mne zatknout, pane Sinclaire…?”

Ve vzduchu bylo cítit téměř nesnesitelné napětí.

“Měl bych snad?”

Okamžitě jsem odpověděl otázkou a navenek jsem nedal najevo překvapení nad jeho příchodem. Raniel přijal má slova klidně a dokonce postoupil dopředu.

Janet přitom pohladil něžným gestem po tváři a usmál se.

Ano, usmál se a mohl se usmát, protože před námi nestál duch, ale normální člověk z masa a kostí. To ovšem zvrátilo leckteré mé teorie, protože jsem si

vzpomínal na ten přízrak. A to i navzdory tomu, že Janet mi řekla něco jiného. O ni se však dál nestaral, zajímali jsme ho my dva se Sukem a k nám dvěma také zamířil.

V tmavých šatech a s tmavými vlasy vypadal docela zajímavě. Na mne dělal dojem člověka, který přišel z minulého století. Plášť, který měl na sobě, byl totiž moderní v době biedermeieru.

Tvář neměl zrovna pobledlou. Měla normální barvu, pouze oči vypadaly zvlášť tmavé, jako by měl panenky z antracitu.

Plášť měl přehozený jako pelerínu. U krku měl uvázaný bílý šátek, který mu spadal až na prsa a který byl bohatě nabíraný. Na rozdíl od ostatního oděvu se skvěl zářivou bělostí. Podle toho, jak se objevil, jsme poznali, že se cítí ve svém království bezpečně. Rozhodně nebyl ani trochu nervózní.

Odpověděl na mou otázku: “Vždyť jsem přece vrah.”

“To je pravda.”

Raniel zůstal stát. Jeho odpověď zaslechla i Janet. Prudce sebou škubla a chtěla něco říci, ale Raniel jen mávl rukou. “Ne, ty se do toho nepleť.” Opět se otočil k nám. “Vzpomínáte si na tu sněhovou vánici na dvoře věznice, kde jsme se poprvé setkali?”

“Vybavuji si tu situaci dokonce velmi živě.”

“Tehdy jsem vás varoval. Řekl jsem vám, abyste se nemíchali do mých záležitostí.”

“Já pronásleduji vrahy!”

“To je docela možné, ale já jsem Spravedlivý!”

“Spravedlnost přenechme soudům!”

Podíval se na nás a s odpovědí si dal na čas. Pak zavrtěl hlavou a řekl: “Právo vašich soudů není stejné jako mé. To moje je starší, mnohem starší, a já jsem ztrestal člověka, který si to zasloužil. O něco později jsem zachránil spoustu dětí před smrtí v plamenech. Chcete mne zatknout i proto? Mám se postavit před soud, kde soudci budou brát v úvahu oba činy?” Usmál se.

“Pozoroval jsem lidi a zjistil, jak jsou nedokonalí. Nic se nenaučili. Za celá staletí se nestali ani zdaleka tím, v co jsem doufal. Neměli být stejní jako bohové, ale přece jen podstatně lepší než jsou teď. Co se stalo? Dusí se svou nedokonalostí. Nedaří se jim vzájemně vycházet bez válek a násilí, a pokud něco soudí, dávají přednost nespravedlnosti.”

“Což se stalo s vašimi rodiči…”

“Ano, Sinclaire, tak, jak se to stalo s nimi. Jeff Goldblatt zmařil lidské životy, takže musel být zničen i jeho život. To je víc než spravedlivé.”

“To říkáte vy!”

“Na tom také trvám. Mí rodiče byli dobří lidé.

Chtěli pro mne vždy to nejlepší.”

“Byli to vaši vlastní rodiče?” zeptal se Suko okamžitě. “Jmenujete se příjmením Almedo?”

“Jistě.”

“Kde jste se narodil?”

Spravedlivému přelétl po rtech náznak úsměvu.

“Jsem zde, a to vám musí stačit.”

“Nejste příliš sdílný, pane, my chceme vědět víc.”

“To by vám přineslo pouze nejistotu.”

Suko se nevzdával. “To zní, jako by vaše minulost byla nějak nekalá.”

“Z mého hlediska ne.”

“Jsi člověk?” Tentokrát jsem otázku položil já a chtěl jsem na ni slyšet odpověď, protože o tom, že je člověk, mne nemohl přesvědčit pouze jeho zevnějšek. Démoni se často podobají lidem a ďábel je toho nejlepším příkladem.

“Copak nevypadám jako člověk?”

“To ano. Jenže jak ses dostal do cely? Jak ses ocitl ve škole, aniž tě kdokoliv viděl? Jak jsi to dokázal?”

“To je mé tajemství. Vás chci pouze varovat a říci, že byste neměli zapomínat, že jsem Spravedlivý. Jsem ten, kdo přišel, aby zúčtoval. Vymýtím ze světa nespravedlnost.”

“Ano, ale podle svých představ.”

“Ne, podle zásad, které stojí ve Starém zákoně.

Oko za oko, zub za zub.”

“To už dnes neplatí.”

“Pro mne ano. Nedopustím, aby se někdo pokoušel mařit mé plány. Smetu všechny, kdo se mi postaví do cesty!”

“I nás?”

Usmál se, zvedl paže a pak je rozpřáhl. “Ano, i vás, jestli se pokusíte mi v tom zabránit. Nechápu

vlastně, proč se ke mně stavíte tak odmítavě. Jistým způsobem se přece ubíráme stejnou cestou. Vaši protivníci jsou i mými nepřáteli. A možná budete jednou rádi, že existuji, až vám přijdu na pomoc.”

“To nevím,” řekl jsem a zároveň mě napadlo, že se mi tenhle rozhovor pranic nezamlouvá. Odvíjel se totiž podle mého názoru úplně jiným směrem, než jsem původně předpokládal.

Raniel se doposud označoval za člověka. Také tak vypadal, proti tomu se nedalo nic namítat. Podle mého soudu ovšem musel být něčím víc než pouhým člověkem. Ne, že bych ho považoval za démona démoni přece nezachraňují děti před smrtí v plamenech. Ti naopak mají radost, když lidé umírají.

Podobnými myšlenkami jako já se musela zabývat i Janet, protože řekla: “Ranieli, prosím tě! Řekni nám, kdo jsi! Řekni mi to! Myslím, že jsme se kdysi milovali, ale pak jsi odešel… Chápu, že to pro tebe byl šok, když jsi ztratil rodiče, ale musíš pochopit i nás. Já už se v tobě nevyznám, Ranieli. Nevím už, kdo jsi. Ani už nedokážu pořádně vyslovit tvé jméno… Raniel je to lidské? Je to skutečně lidské jméno? Nebo se za ním skrývá něco jiného vyšší moc?”

Mlčel. Jen jeho oči jako by ještě více potemněly, ačkoliv se mu v panenkách odrážela jiskra světla z lampy. Přemýšlel o jejích slovech.

Janet ho dostala do úzkých. Chtěla ho donutit, aby se projevil.

“Tak přece promluv!”

Jeho tvář, která měla aristokratické rysy, se ani nepohnula, když se zeptal: “Co si o tom myslíš?”

Janet vypadala zoufale, když zvedla ruce a

zaťala je v pěsti.

“Dobré nebe, já přece nevím!”

“Nebe…?”

Suko položil rozhodující otázku: “Jsi anděl? Raniel, to zní andělsky. Přišel jsi, aby ses mstil? Jsi anděl, anděl pomsty?”

“Uhodl jsi!”

Při jeho slovech mi přeběhl mráz po zádech. Tušili jsme to, ale přesto jsme byli překvapeni, když jsme slyšeli přiznání z jeho vlastních úst.

Suko se ptal dál: “Anděl, který je dítětem lidských rodičů? Jak to jde dohromady?”

“Dokonce velmi dobře, když to nejsou vlastní

rodiče.”

“Almedovi tedy nebyli tví pokrevní rodiče?”

“Přesně tak. Vychovali mne. Ujali se mne jako nalezence a pojmenovali mne Raniel, což jim bylo zvěstováno. Byl to pokyn shůry. Vychovali mne. Vyrostl jsem a zažil jsem, jak krutý dokáže být svět a lidé, kteří v něm žijí. Až do chvíle, kdy jsem se rozhodl, že se stanu Spravedlivým. Ujal jsem se toho úkolu a proto jsem přišel. Jsem mstitelem a andělem strážným současně. A ztrestám ty, kteří se pokusí mi v mém poslání zabránit. Mám mnoho práce, dokonce velmi mnoho. Zde mám místo, kam jsem se mohl uchýlit, teď si však myslím, že se sem už nevrátím.

Pozoroval jsem tě, Johne, i tebe, Suko. Vím, co jste si předsevzali. Ode dne, kdy mne Almedovi našli v tomhle starém mlýně, kde jsem byl zanechán, stojíme na téže straně. Spousta věcí se změnila, ale mé poslání trvá. To jsem vám chtěl ještě říci.”

“A co máš teď v úmyslu?”

Usmál se na mne. “Odejdu, Johne Sinclaire. Už se sem nevrátím. A vám radím, abyste také zmizeli, protože toto místo není dobré. Sídlí zde něco, co může být pro lidi smrtelné, protože já jsem nebyl vždy takovým, jakým jsem dnes. I já jsem kolísal a zanechal jsem v tomto mlýně cosi ze sebe.”

“O čem to mluvíš?

“Také andělé mohou být rozpolcení. K tomu, abych se stal Spravedlivým, jsem se musel lecčehos zbavit, ale nedokázal jsem to zničit. Toto místo není dobré…”

Poslední slova pronesl jako varování a pak o krok ustoupil.

Vypadalo to, jako by se loučil, ale Janet se s tím nechtěla smířit. “Ne, Ranieli, zůstaň…”

Rozběhla k němu.

Tentokrát ji nikdo z nás nezadržel. Chtěla se ho dotknout, ale on se náhle otočil a uprostřed pohybu se jeho postava příšerným způsobem proměnila.

Zprůhledněla, zmizela a opět se objevila. To všechno v průběhu jediné vteřiny.

Před námi stála jiná bytost. Světelný přízrak anděl.

A byl ozbrojen!

Janet se zarazila. Náhle neschopná dalšího pohybu, strnula zděšením. Nedokázala zkrátka pochopit, na co se to dívá. Raniel už nebyl člověkem. Působil na nás jako přízrak z lesklého skla.

Jasně zelené odlesky se pohybovaly a jiskřily, jako by se v nich soustředilo světlo hvězd.

Jeho zbraní byl meč ze skla!

A náhle jsem si vzpomněl na Jeffa Goldblatta, jehož bodná rána byla po okrajích podivně skelná a představovala pro lékaře nepochopitelnou záhadu.

Raniel ho zabil právě tímto přízračným skleněným mečem!

Tentokrát jím mířil na Janet.

Nepostoupila už ani o krok a stála na místě, jako by se změnila v mechanickou figurínu, jejíž ozubená kolečka se zasekla.

“To… přece není možné, Ranieli prosím tě, řekni, že to není pravda.”

Sepjala ruce.

“Je to pravda…”

Promluvil změněným hlasem.

Zněl jako z veliké dálky, jasný a současně temný.

V prostoru se rozléhal a mísil se s naším hlasitým oddechováním.

“Pamatujte na mé druhé Já, to horší, zlé, které

jsem zde zanechal. Přišel jsem, abych proti němu bojoval, protože už nesmí dále existovat. Vy jste mi v tom svým příchodem zabránili.”

To byla jeho poslední slova.

Než jsem stačil zvednout svůj kříž, abych ho zahnal, nebo abych ho donutil zůstat, bleskově ucouvl, aniž se dotkl země.

Prostě se vzdálil a pak docela zmizel.

Rozplynul se během jediného okamžiku. Tam, kde ještě v předchozí vteřině stál, po něm nezůstalo ani památky…

Zachoval se prostě jako anděl a ukončil rozhovor způsobem pro nás nepochopitelným.

Zanechal na místě tři žasnoucí lidi…

Janet si obemkla tělo pažemi, jako by si chtěla udržet teplo. Jen postupně se vzpamatovávala a dívala se na nás.

Stáli jsme už teď vedle sebe a šeptali jsme si. Janet nezapomínala na Ranielovo varování stejně jako my a zeptala se na to jeho zmíněné druhé Já.

Suko jí odpověděl: “Musíme počítat s tím, že tady někde číhá. Jen si vzpomeňte na to, jak se otáčely lopatky mlýna. Najednou se pohnuly a pak se rozběhly rychleji, jako by nám chtěly useknout hlavy. To mohla být právě jeho práce.”

“Ale kde se skrývá teď? Je možné ho vidět?

Jak… jak, k čertu, vypadá?”

“Nebude mít lidskou podobu.”

“Takže je to duch?”

“Je to podstata, ONO,” řekl Suko. “Má ji každý člověk, dobrou a špatnou. Ranielovi se podařilo odpoutat se od zlé podstaty své osobnosti. Domnívá se, že teď sleduje už pouze dobrý princip. Jenže se mu nepodařilo zničit ten horší pozůstatek.”

“A v tom jsme mu zabránili my?”

“Vypadá to tak. Možná chtěl této noci všechno vyřešit, jenže teď to ona druhá část samostatně existuje dál. Číhá někde, neviditelná, a sleduje nás.”

Tak, jak to Suko Janet vysvětlil, se to zdálo být logické. Já bych to neřekl jinak. Ale i já jsem chtěl zjistit, kde je Ranielovo druhé Já. Muselo se mi prostě podařit vylákat je z úkrytu.

K tomu jsem potřeboval svůj kříž.

Janet opět užasla, když jsem se zastavil uprostřed veliké místnosti a vytáhl stříbrný talisman.

Nereagoval. Zatím…

Pak se ale po obrysech kříže svezl jasný záblesk a zatancoval mi po dlani, aniž bych cokoliv cítil.

Současně jsme zaslechli těžké skřípění lopatek mlýna. Za velkým oknem se míhaly stíny a mě se zdálo, že opět slyším stejné zvuky jako předtím venku.

Očekávané ONO se ozvalo. Dveře s bouchnutím zapadly.

“Mám strach,” zašeptala Janet.

Suko ji přitáhl k sobě. “Zůstaňte u mne.

Neodcházejte. Začíná to.”

“Chce nás to zabít?”

“Je to zlé.” Suko odpověděl vyhýbavě.

Položil pravou ruku Janet kolem ramen a přitáhl ji k sobě, aby ji uklidnil. Oba se drželi kousek od zdi, aby mi nestáli v cestě.

Suko si pro jistotu vytáhl bič na démony a jednou jím zakroužil, aby řemínky mohly vypadnout z otvoru. Bylo stěží představitelné, že by tu zbraň mohl použít proti zlému duchu.

Ten se zatím držel v povzdálí a zdálo se, že mu jde o něco jiného. Teď se totiž zamihotalo světlo lampy. Zhaslo, rozsvítilo se, opět zhaslo a nastala tma.

Andělský člověk nebo lidský anděl se sice zbavil svého zla, ale nedokázal ho zničit.

To nechal na nás. A já měl takové věci nesmírně

rád.

Lopatky se pohybovaly dál.

Vypadalo to, jako by se proměnily v zuřivého

draka, který roztahuje křídla a ničí jimi nemilosrdně

vše ve svém okolí. Lopatky mlýna se míhaly za oknem, zahalené stříbřitým měsíčním svitem, jehož mdlý odlesk bylo velmi dobře možné srovnat s lesklým ostří kosy.

Ohlédl jsem se.

Strop, zdi, podlahu, to vše jsem přelétl pohledem.

Představoval jsem si, jak se prohýbají trámy pod nohama a jak skrze ně vystupuje příšera.

Neznámá síla zatím neútočila. Janet měla strach.

Suko k ní mluvil uklidňujícím tónem. Tma trvala i nadále.

Byla černá a dala se téměř krájet. Obklopovala nás jako mohutná náruč a blížila se k nám ze všech stran. Ani jiskřička světla nepronikla tou hustou černí.

Kde číhala zlá Ranielova podstata?

My sami jsme se stali stíny a další stíny se neustále míhaly za oknem.

FRRR! FRRR…

Ty zvuky zněly příšerně, jako by obrovská kosa všechno nemilosrdně ničila.

Můj kříž začal jiskřit. Znamení?

Zůstal jsem stát uprostřed místnosti, díval jsem se na matný lesk a zaslechl jsem Sukův hlas, který ke mně dolehl jako šepot a ptal se mne, co vidím.

“Ještě nic…”

Cosi se zachvělo. Začalo to u země. Pak se najednou rozechvěly trámy. Vypadalo to, jako by do nich zespoda udeřily mohutné pěsti, které chtějí

všechno rozmetat.

Kde bylo Ranielovo druhé Já?

Okenní tabule se zatřásla. Zaslechl jsem dunění, které zčásti přehlušilo ostatní zvuky.

A lopatky se dál míhaly za oknem, jako by chtěly zničit úplně všechno, i veškerý vzduch v jejich

blízkosti.

V týle jsem pocítil chladný závan.

Cosi dunělo. Znělo to příšerně. Za zdmi bušilo ohromné neviditelné srdce a každým úderem se do popředí dostávala jemná světelná aura.

Buch… buch… buch…

Příšerné zvuky. Kdesi nablízku se ukrýval ďábel a bušil mohutným kladivem do gongu.

Dál, pořád dál… Pak se ozval výkřik!

Šílený a pronikavý. Za mnou. Prudce jsem se otočil a zaslechl jsem i Sukův hlas, který zněl značně překvapeně.

“Johne, proboha, je to tady!”

To, co jsme s obavami a napětím očekávali, bylo zde.

Hra na schovávanou skončila a bylo to

neuvěřitelné.

Krve by se ve mně nedořezal, když jsem zjistil, že Ranielovo druhé Já se objevilo v podobě jisté osoby.

V podobě mladé, půvabné a vůči nám přátelsky naladěné Janet!

Ačkoliv navenek se nezměnila, stala se z ní ve chvilce divoká fúrie. Její tvář rudě žhnula. Oči získaly nazelenalý démonický odlesk a na rtech měla černé stíny.

Vyzařovalo z ní cosi ďábelského. Řítila se na nás a nebylo těžké uhodnout, co má v úmyslu.

Chtěla zabíjet!

Uchopil jsem svůj kříž a nastavil jsem jí ho. Přes ten se nemohla dostat.

Měl jsem možná jednu dvě vteřiny čas, než ke mně dospěje. Během tohoto krátkého okamžiku jsem si uvědomil, že to je ona, kdo má na svědomí všechny ty příšerné věci, jež se dějí v okolí.

Stala se démonem.

Udeřila do lampy. S tím jsem ovšem nepočítal. Janet vedla úder takovou silou, že se koule oddělila od tyče a řítila se na mne.

Uhnul jsem stranou. Zasáhla mne do ramene. Pak vyrazil Suko, aby fúrii, v níž sídlilo zlé Já Spravedlivého, zadržel.

Zarazila se a prudce se otočila.

Místností se rozlehl příšerný chechtot. Vzápětí se podlaha před Sukem rozevřela. Trámy vylétly do výše

tak prudce, jako by pod nimi došlo k silnému výbuchu. Narazily do stropu, odkud se v příštím okamžiku sesypaly v podobě dost nebezpečných kusů a úlomků dřeva.

Suko se už nedokázal zastavit. Poslední krok byl krokem do prázdna.

Šlápl do díry.

Propadl se do hloubky a já jsem slyšel, jak křičí.

Předklonil jsem se a zaútočil na Janet křížem.

Podlaha se rozevřela ještě víc. I já jsem se převážil.

Bylo to ve chvíli, kdy mi Janet opět mrštným

pohybem vyklouzla a drsně se zachechtala, jak jsem ztratil rovnováhu. Na okamžik ji možná napadlo, že se zřítím za Sukem.

Upustil jsem kříž, aniž bych to vlastně chtěl, a oběma rukama jsem švihl dopředu.

Tak jsem se zachytil za okraj díry, který byl

dostatečně pevný, aby mne udržel.

Obě ruce jsem bohužel potřeboval k tomu, abych nespadl.

Slyšel jsem chechtot.

Hihňavý, odporný. Pak se shora přiblížila postava.

Janet?

Zatraceně, ta se změnila! Zlé Já Spravedlivého se teď projevilo i navenek. Neměla už normální hlavu, ale hlavu hyeny s jantarově žlutýma očima.

Prsty se jí proměnily v drápy, které mi

připomínaly zahnuté dýky.

Spustila paže.

“Nože” se blížily ke mně… Rozřežou mi ruce.

Nezbývalo mi než se pustit a spadout do hloubky, z níž jsem slyšel prudké oddychování.

K tomu však už nedošlo.

Za proměněnou Janet se najednou objevila impozantní průsvitná postava.

Přišel Raniel.

Ne jako člověk. Zjevil se jako anděl a ve zdvižené ruce třímal meč.

Pořád jsem visel na tom zatraceném okraji nad propastí a nedokázal jsem povolit sevření prstů.

Byl jsem zcela fascinován činem, který měl být co nevidět dokonán.

Spravedlivý, věren jménu, které dostal a hrdě nosil, udeřil.

Chtělo se mi zavřít oči, když jsem viděl jak se skleněný meč řítí dolů.

Mířil šikmo, ve výšce hlavy. Zasáhl.

Když se hyení hlava oddělila a odkutálela kamsi

dozadu, neozval se ani náznak výkřiku. Tělo ještě stálo. Z otvoru vyšlehly plameny, které doprovázel zvuk, jako by šustilo suché listí.

Raniel odmrštil torzo stranou. Pak se sehnul ke mně. Na jeho neobyčejné, přízračné a éterické tváři se objevil úsměv.

“Teď jsem zničil sám své druhé Já. Byli jste na to příliš slabí. Utečte, odjeďte odtud! Toto místo už nesmí a nebude dál existovat!”

Pořád jsem ještě visel na okraji díry. Chtěl jsem se na něco zeptat, ale zavolal na mne Suko:

“Tak už konečně seskoč!”

Pustil jsem se. Dopadl jsem celkem hladce a nic jsem si nezlomil ani nevymkl.

Přesto mi Suko pomohl na nohy. Podíval jsem se přitom nahoru a zahlédl odlesk plamenů ohně, který se teď rozšířil i do vzniklého otvoru a ozařoval nám tváře.

Utíkali jsme odtamtud co nejrychleji.

Z bezpečné vzdálenosti jsme pak pozorovali hořící mlýn, jako bychom si prohlíželi hrůzně realistickou malbu. Dokonce i mohutné lopatky rotoru začaly hořet a dál se otáčely, takže vytvářely ohnivé kolo.

Oba jsme bylí deprimovaní, protože jsme přitom mysleli na Janet, jejíž příjmení jsme ani neznali.

Kdyby se nebyla tak ochotně připojila k nám, mohla být ještě naživu.

Bože můj, jak mizerně a dokonale bezmocně

jsem se cítil!

Ale vzpomněl jsem si na Spravedlivého, se kterým se jistě brzy shledáme.

Jak rychle k tomu dojde, to jsem ovšem ještě v té

chvíli netušil.

Jenže to už je jiná historie…

KONEC