Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 10 - Pekelný vír

1

V posledních týdnech bylo takové vedro, že Gregor opustil vesnici, přestěhoval se na břeh jezera a rozhodl se bydlet tam. Nemohl to už vydržet mezi chatrčemi a domky, kde se vzduch tetelil vedrem a slunce vysušovalo lidi jako herinky.

Staří zůstali, ti jen unaveně mávli rukou, když se mluvilo o vedru, ale mladí lidé sténali a museli si od starších vyslechnout, že nic nevydrží.

Jenže to vedro opravdu nebylo normální a někteří lidé je pokládali za předzvěst příšerných událostí, které mnozí očekávali, přičemž ovšem nikdo nevěděl, oč by mělo jít.

“Hrůza,” říkali jedni a s rozechvěním se odvraceli.

“Trest pro lidstvo,” říkali jiní naprosto vážně.

Jiní zase mluvili o zlých bytostech, které už se stejně dlouho chystaly zaútočit na svět. Názory se tedy rozcházely, ale byl jeden bod, v němž se shodovaly. A to přiznávali i skeptikové. Něco bylo ve vzduchu a bylo to den ze dne, noc co noc patrnější.

Kumulovalo se to nad jezerem a nad městem, občas jako oblak plný síry, pak zase jako cosi neviditelného a pouze tušeného.

Gregor se o to nezajímal.

Bylo mu šestnáct, měl prázdniny a jako vždy trávil volný čas doma u jezera. Když seděl na břehu a díval se na vodu, unášely vlny jeho sny kamsi daleko do cizích zemí a do dálek vesmíru.

Postavil si v rákosí chatrč. Skamarádil se s ptáky, husami a rybami. Obyvatelé vodní říše si na něj zvykli a on si zvykl na ně.

Byl z těch, kteří dny i noci skutečně vychutnávají v samotě. Nepotřeboval nikoho, rybařil, sledoval přírodu a přitom se oddával svým snům. Bosý a většinou v týchž kalhotách trávil dny i noci. Z rákosí a dřeva si udělal vor, a tak se pohyboval ve svém živlu ve vodě.

I toho večera pádloval podél břehu. Seděl na voru a pohled upíral k obloze, která se mu vůbec nelíbila.

Obloha se změnila!

To už hnědovlasý kučeravý mladík zjistil a přemýšlel o tom.

Dlouhé dny a noci strávené u jezera ho mnohému naučily. Bylo tedy pro něj snadné zjistit, co jej i ostatní lidi čeká, když se obloha změní určitým způsobem.

Temné mraky obvykle ohlašovaly bouřku. Když měly navíc rozmazané žluté okraje, byla bouře zvlášť prudká.

Jenže toho večera nebyly mraky ani tmavé ani světlé. Byly prostě jiné, a to Gregora zneklidňovalo. Takovouhle oblohu ještě nikdy neviděl. Zatím byla od něj hodně vzdálená, ale přesto byla jiná. Když se na celou oblohu podíval jako na ostrov, pak byl tenhle kus ostrovem v ostrově, který se ne a ne shodnout s ostatními obrazy, jež Gregor znal.

Co to může znamenat?

Bouři. To Gregor chápal. Jenže jakou bouři? I v nich byly úžasné rozdíly. Některé s sebou přinesly prostě jen průtrž mračen, jiné byly doprovázeny blesky a hromobitím a pak byly i bouře vichřice, které strhávaly vše, co jim přišlo do cesty.

Na takovouto bouři ukazovala zlověstná obloha a Gregorovi připadalo, že bude lepší, když co nejrychleji zapádluje ke břehu. Usilovně nořil pádla do vody, ale nespouštěl zrak ani z hladiny. Něco nebylo v pořádku. Zjistil to i podle chování ryb. Už dávno nebyly klidné jako jindy večer, zmizely kamsi do hlubin, jako by se i ony chtěly ukrýt před blížícím se nečasem.

Gregor pádloval rychleji. Náhle ho přepadl strach. Byl jako kopí, které se mu zarylo do prsou. Nedovedl si s ním poradit. Cosi ho sevřelo, jakési neviditelné ruce, které jako by ho vmáčkly do jeho člunu. Mířily shora a byly z čehosi nehmotného a…

Vykřikl!

Ne bolestí, ale překvapením. Gregor otočil hlavu, aby se podíval na jezero, a spatřil tam cosi žhavého, co padalo z oblak a z oblohy. Byla to koule nebo něco podobného a táhlo to za sebou dlouhý pás. Tento pás hořel, sestával z plamenů. Posléze dopadla ta věc z oblohy do jezera.

Gregor se odjakživa zajímal o věci, které ostatním nic neříkaly. Byl velice zvídavý, takže jeho učitel mu přenechal spousty knih ze své soukromé sbírky a tyto knihy četl Gregor s velikým zájmem.

To, co tady spadlo z oblohy, mohlo být jediné meteor! Chlapec nedovedl odhadnout, jak může být velký. Věděl, že meteory jsou schopny vytvořit v zemi obrovské krátery a způsobit zemětřesení. Kdepak asi přistane tenhle? Jak velký je?

Žhavý objekt se vnořil do jezera!

Gregor se tam podíval a nemyslel už na přílivovou vlnu, která ho mohla ohrozit.

Byl naprosto fascinován nevídaným přírodním divadlem.

V této chvíli se ale dostavily následky pádu.

Jezero se rozbouřilo. Proměnilo se ve vzteklou bestii, v nevypočitatelnou šelmu, která útočila na všechny strany.

Gregor vytřeštil oči, když spatřil obrovskou stěnu, jež se na něj řítila. Stěna z vody, pěny, bláta, zvířat a rostlin prostě přílivová vlna.

Řítila se zběsilou rychlostí. Gregor pádloval.

Věděl, že nemůže uniknout, přesto se o to pokusil.

Strach mu dodal obrovskou sílu. Pádlem pohyboval po vlnách co nejrychleji. Byl to závod s časem, tanec na vulkánu. Za ním se rozpoutalo peklo a děsivou rychlostí se řítilo k němu.

Jeho tvář se změnila. Už nežila. Proměnila se ve strnulou masku. Gregor upřeně zíral rovnou před sebe. Břeh byl blízko, tam se musel dostat. Všiml si, že poblíž jeho člunu se něco odehrává.

Voda se tam rozechvěla!

Třásla se. Vytvořily se drobné vlnky. Byly jako malá rychlá zvířátka, která se až dosud ukrývala na dně jezera, ale teď jako by se chtěla vrhnout na pomyslnou oběť.

Gregor pádloval o život.

Hustý porost z rákosí a vodních křovin byl už tak blízko

a přece tak daleko.

Gregor slyšel svůj vlastní výkřik, který pak zanikl v hluku, jenž byl pro něj docela nový. Pomyslel si ještě, že staří měli pravdu, když mluvili o katastrofě. Teď byla zde a řítila se na něj.

Jeho primitivní plavidlo bylo vymrštěno do výšky. Gregor tomu nedokázal zabránit a mohutné síly se zmocnily i jeho samotného.

Dostal se do šikmé polohy. Připadal si jako na lodi, která už nedokáže vzdorovat silám moře. Stoupal výš a výš. Měl dojem, že letí vstříc temnému nebi, které se zbarvilo sírově žlutou barvou, a pak náhle dosáhl bodu, kde se převrátil.

Nevynášelo ho to už nahoru. Naopak padal zpátky. Nikde nebylo ráhno nebo sloup, o nějž by se opřel, který by mu poskytl oporu. Všechno bylo tak úděsně jiné než kdykoliv jindy.

Šestnáctiletý Gregor se stal hříčkou vln. Nic nezmohl proti silám, které před sebou hnaly mohutné kmeny jako zápalky. Svět kolem něj se změnil. Voda se pro něj stala bouří a současně skálou, a zmocnily se ho mohutné paže, které ho unášely stále dál a dál od jezera, nejprve na pevninu a pak do nekonečna vesmíru.

I tento svět zanikl. Alespoň pro Gregora.

Posléze nastal okamžik, kdy už zhola nic neviděl a nic nevnímal.

Vír se ho dokonale zmocnil a strhl ho jako cár papíru.

Takže takové je umírání, pomyslel si. A pak úplně vymizely i jeho myšlenky…

2

Gregor procitl, protože mu byla zima. Po těle jako by mu přejížděl chladný čumák nějakého zvířete. Gregorovi naskočila husí kůže.

Tiše zasténal.

Nejprve ho překvapilo, odkud se tohle sténání vzalo. Protože mu nenapadlo žádné vysvětlení, soustředil se na chlad a podivil se, jak je možné, že se v létě udělala taková zima.

Bylo přece léto ne? Zvedl hlavu.

Cosi se mu přilepilo na krk.

Ale nejen tam, i na tvář, na ruce a na nohy vlastně všude. A onen chlad také nemizel.

Byl jako bláto…

Ne, nikoliv bláto, bylo to něco jiného. Pokrývalo mu to i oči a dlaně, ale Gregor jen s námahou rozeznával něco bližšího. Současně poněkud napřímil trup a naslouchal pleskání ve své bezprostřední blízkosti.

Jako voda, ale právě že jen jako, protože to nebyla voda, ale téměř tomu nechtěl uvěřit bahno, bláto, špína, hlína, všechno vlhké a mokré.

Viděl kolem sebe úplně jiný svět. Krajinu, která vypadala naprosto jinak než dříve. Samá kalná voda a bláto, stromy zmizely z dohledu. Nebylo vidět ani rákosí a Gregor cítil, že se pod ním něco hýbe. Bylo to, jako by se chytil do nějaké sítě. Do sítě, v níž se rozlilo bahno a vytvořilo toto podivné prostředí. Ano, právě to se postaralo

o tuhle měsíční krajinu, protože všechno kolem Gregora bylo teď naprosto jiné než jindy.

Břeh už nepoznával. Kde vlastně je? Stáhl se kamsi, změnil se a chlapec začal pátrat v paměti. Vybavil se mu první obraz a Gregor uvažoval, co přesně se od té chvíle stalo. Nebo se pořád ještě, či už zase, nacházel na břehu?

Hlavou se mu valilo příliš mnoho myšlenek. Keře už neviděl, ani rákosí ne, a nízké stromy rovněž zmizely alespoň ty, které by se daly označit za nízký porost.

Co tady ještě zbylo? Bláto, voda a samozřejmě vzpomínka šestnáctiletého hocha.

Něco spadlo z oblohy.

S obrovskou rychlostí se to zřítilo na zem. Obrovská koule s dlouhým ohonem, kometa! Vnořila se do jezera a vyvolala vlnu vody a bahna. Gregor z knih věděl, co se může stát, když dopadne kometa a právě to se událo.

Naštěstí nenastala velká katastrofa, protože se zřítila pouze malá kometa.

Jeho plavidlo už neexistovalo. Hlavně, že přežil on.

Obloha se už proměnila. Opět svítila mdlou modrou barvou, v níž našlo své místo i slunce a svítilo na zemi. Jeho paprsky se odrážely v mnoha kalužích, které se vytvořily na povrchu a zbyly zde jako připomínka čehosi, co bylo dříve. Povrch těchto malých vodních ploch tedy připomínal matně lesklé oči.

A pak si vzpomněl na vesnici, na domov. Vzpomněl si na prudkou sílu vody a dokázal si představit, že ničivá vlna už dorazila do vsi.

Že tam dorazila právě teď!

Náhle si v plné šíři uvědomil, co se stalo. Navzdory horku mu přejel po zádech mráz. Byla to známka strachu a

nebál se jen o sebe samotného. Šlo mu i o ostatní lidi, obyvatele vesnice, které všechny znal, od dětí až po starce. Tyto myšlenky ho zachvátily, vnitřně jím zacloumaly a nahnaly mu strach. Bylo mu, jako by dostal prudkou ránu udělalo se mu špatně a zmocnila se ho příšerná představa.

Co se stane, jestli ničivá vlna dorazí do vsi a všichni obyvatelé v ní utonou?

Tato myšlenka byla logickým důsledkem jeho úvah a chlapec teď pocítil něco jako šok. Roztřásl se. Po zádech mu běhal mráz a celé tělo jako by mu sevřela vrstva ledu. Bylo mu zima a horko současně. Ze všech pórů se mu dral pot.

Na chvíli si přitiskl dlaně na tvář, pak je opět spustil a zavrtěl hlavou, nadechl se a zjistil, že i on je velmi špinavý.

Jeho nahý trup byl pokryt šedivou vrstvou bláta, které pod paprsky horkého slunce rychle vysychalo.

Přepadla ho závrať, a zadíval se proto do dálky na jakýsi imaginární bod, aby opět získal rovnováhu.

Podařilo se to, ale myšlenek na obyvatele vesnice se stejně nezbavil. Představa, že najde jejich mrtvoly pod tlustou vrstvou bahna, způsobila, že se mu sevřel žaludek a jeho strach ještě vzrostl.

Cosi ho znepokojovalo natolik, že se vzdal svého záměru odejít z tohoto místa a prodrat se o vsi. Namísto toho se zadíval směrem, kde kdysi leželo jezero, které tu teď také bylo, i když jiné a nevysvětlitelné.

Bylo tu něco…

Neviděl to, pouze to cítil. Jiná síla, cosi mohutného, co viselo, neviditelné, v dusném vzduchu. Jako by se tam shromáždily duše, přicházející ze říše mrtvých. Gregor náhle zaslechl zvuk, který mu nahnal hrůzu.

Bylo to nezvyklé kvílení. Silné, ohlušující hvízdání, které se neslo nad celým krajem. Jako by do nějaké veliké, zužující se kostěné píšťaly foukala ústa obra.

Huuuíííí…huuííí…

Zvuky, které chlapec do té doby nikdy neslyšel. Pokud ho smysly neklamaly, ozýval se ten zvuk zvlášť silně nad jezerem, jako by se nad ním zahustil.

Kvílení mu drásalo nervy. Přepadl ho strach. Pot na čele mu zhoustl. Roztřásl se strachem. Před sebou šikmo nad vodou zahlédl trčící větev, a o tu se zachytil. Potřeboval tuto oporu, jinak to nešlo. Kvílení trvalo dál.

Na vodní hladině nastal neklid. Vytvořily se malé vlnky, ale zůstaly omezeny na určitou plochu a rozbíhaly se k oběma břehům.

Vlnky měly chvějivé hřebínky a vypadaly šedivě, stejně jako obloha. Ta byla jiná až v blízkosti břehu sírově žlutá, neklidná, jako by v těch místech stále něco klokotalo.

Gregora sžíral strach. Cosi se blížilo. Nevěděl, jestli je to nová přílivová vlna. Ale bylo to tady a podobalo se to příšeře, která se vznáší ve vzduchu jako smrtící duch.

Bylo to šílené. Gregor se třásl. Po těle mu stékal pot a vytvářel ve špíně cestičky. Ničeho z toho si ovšem chlapec nevšímal. Díval se pořád na jezero, kde se odehrávaly nevídané věci.

Byla to duha?

Zpočátku si nebyl jist. Vypadalo to jako duha, ale bylo to menší, pouhý paprsek, který představoval spojení jezera s oblohou, velmi široký, lesknoucí se modře a šedivě a přitom se mírně zachvívající, vznášející se nad vodou. Chlapci připadalo, že je v tom cosi podivného. Něco

takového přece není normální. Tu se vynořil mohutný konec a chlapec viděl, že se k němu blíží.

Uvnitř paprsku se cosi stalo.

Zpočátku to byly pouze pohyby, nic víc, ale ztrácely na intenzitě, a tak mohl záhy rozpoznat, co se tam skutečně děje.

Pohybovaly se tam lidské postavy! Uvnitř byli muži, ženy a děti.

Bylo to naprosto nepochopitelné, ale v tom obrovském víru, který spojoval jezero a oblohu a který nebylo možno zastavit, byli skutečně lidé.

Pohybovali se, vír je vynášel do výše nebo strhával dolů do jezera.

Chlapec to nedokázal přesně rozlišit, ale nevýslovné zděšení ho zaplavilo stejně jako bahno, které mu ulpívalo na těle.

Příšerné…

To byli oni! Lidé ze vsi!

Zmítali se ve víru, který si s nimi dělal, co chtěl. Kdosi vykřikl.

Chvíli trvalo, než si Gregor uvědomil, že to vykřikl on sám. Záhadný pekelný vír držel všechny v zajetí. Táhl lidi za sebou z jejich světa a hnal je vstříc hrůzám světa jiného. Bylo to neuvěřitelné a nedalo se tomu zabránit. Hrůza jako by dostala konkrétní podobu a teď se zjevila přihlížejícímu chlapci.

Paprsek se teď velmi zřetelně rýsoval na své cestě do pekel. A stejně zřetelně bylo možno pozorovat, co se děje uvnitř. Lidé se křečovitě drželi za ruce a nohy. Ruka svírala ruku, hlavy sebou škubaly, ústa byla otevřená k výkřikům. Lidé se vzájemně drželi, jako by si chtěli poskytnout

potřebnou oporu, ale proti vší té hrůze, v níž se ocitli, byli bezmocní. Vír je vtahoval do světa, do něhož chlapec nemohl nahlédnout.

Jako ohon komety, pomyslel si Gregor, a vzápětí pekelný vír v jediném okamžiku zmizel.

Zůstalo jen jezero a jeho bahnitý břeh a na něm zmatený chlapec Gregor.

Zostra se nadechl. Pot mu narušil vrstvu špíny na tváři.

Cítil jeho slanou a poněkud štiplavou chuť na jazyku.

Gregor nedovedl odhadnout, jak dlouho už tady trčí.

Stále zíral před sebe.

Myšlenky jako by mu vytvořily vězení, z něhož nebylo úniku. Všechno bylo naprosto jiné. Změnilo se to příšerným způsobem.

Nic už nebylo takové, jak to znal. Voda se sice opět stáhla do jezera, jenže to chlapce nezajímalo. Viděl cosi neuvěřitelného a nevysvětlitelného a nikdo mu to nebude věřit, kdyby to chtěl někomu vyprávět.

Vznikl pekelný vír a nemilosrdně se zmocnil obětí.

Doslova do sebe vtáhl a odnesl s sebou obyvatele vesnice. Kam?

To byla otázka. Nevěděl, kam se poděli jeho známí,

příbuzní a přátelé. Do jezera, kamsi na oblohu, zemřeli?

Podle toho, co viděl, jak onen proklatý vír vznikl a smetl vesnici, bylo všechno možné. Gregor se rozplakal a věděl, že zde už nebude moci zůstat.

Nechtěl se už dívat na jezero, které pro něj ztratilo svůj půvab. Pro Gregora se změnilo v symbol smrti, kde číhaly síly, proti nimž byl člověk zcela bezmocný.

Voda se pomalu vracela zpět. Bahno ovšem zůstalo, i když ne v tak mohutné vrstvě. Gregor spatřil stromy,

spatřil, jak se z bahna vynořuje husté rákosí, spatřil opět normální svět, známý, ale krutě a nepochopitelně změněný.

Pak se vydal na cestu domů. Smutná postava…

3

Gregor se brodil blátem. Voda už z velké části opadla, ale zanechala po sobě spoušť. Pokryla všechno šedivou vrstvou, která byla na povrchu měkká a při každém kroku se propadala. Gregor postupoval bahnem jen pomalu. Odporně páchlo. Tento hnilobný zápach visel v horkém vzduchu, kterým nepohnul ani sebemenší náznak vánku. Lidé, kteří žili z pěstování kukuřice, už tady nebudou moci nikdy nic pěstovat. Chlapce v duchu napadlo, jestli přežil alespoň dobytek nebo také dávno zahynul? Zdálo se mu docela pravděpodobné, že se i dobytek, prasata a ovce staly kořistí pekelného víru.

Vesnice také?

Měla snad ničivá vlna takovou sílu, že srovnala se zemí i domky? Na normální poměry byly postaveny dosti stabilně, ale proti takovým přírodním úkazům nebyly odolné. Patrně byly všechny smeteny jako papírové skládačky.

Smrt udeřila. Ale byla to jiná smrt. A Gregor ji ani nesrovnával s běžnou přírodní katastrofou. Kráčel bahnem. Šel bos. Každý krok byl nesmírně obtížný, protože se neustále bořil do husté šedivé a občas zelené vrstvy až po kolena.

Hleděl před sebe, tvář měl bledou, rty sevřené. Občas se mu pokožka na skráních zaškubala a jeho zašpiněným tělem tu a tam projel záchvěv.

Když zahlédl první domky vesnice, protřel si oči. Byly to nízké stavby a lemovaly po obou stranách nedlážděnou ulici. Ploty, často zpola pobořené, vymezovaly pozemky a

zahrádky. Záplava by je vlastně měla úplně zničit, ale nestalo se to.

Gregor zamžoural. Zastavil se, zastínil si oči a díval se na ves.

Domky před ním stály stejně jako dříve. Ani ploty a nízké zídky nebyly zničeny. Nezměnilo se nic, vůbec nic. Všechno bylo jako dříve, ale jedno ho přece jen vyděsilo.

Ticho a prázdnota. Ve vsi se nic nehýbalo. Ani pes ani slepice nepřeběhli přes cestu, kolem domů se neplížila jediná kočka a po lidech nebylo ani památky.

Nikde se nic nehýbalo.

Nad malou vískou leželo tíživé, téměř dokonalé ticho a chlapec si připadal jako někde v cizím prostředí, odkud docela zmizeli lidé a kde se už nikdo nezdržuje. Dokonce ani zvířata už to tu nevydržela.

Ovanul ho ledový vítr. To si však Gregor pouze namlouval. Byl to pouze pocit nepřirozeného chladu, který se rozhostil v jeho nitru a přispěl k tomu, že se cítil ještě mizerněji.

Spatřil dům svých rodičů.

Krčil se tam, vybudovaný z kamení, dřeva a slámy. S okny jako temné díry, s plechovým přístavkem, pláckem vpředu a se dvěma auty.

To všechno zde bylo. Přesto to v Gregorovi nevyvolávalo pocit domova v domě jeho rodičů a vůbec v celé vsi nebylo živé duše!

Nikdo tady nebyl.

Byli uchváceni neznámou silou a přeneseni do jiného světa, o němž šestnáctiletý hoch ani nechtěl přemýšlet, protože mu připadal příliš záhadný a podezřelý.

Nedovedl se s tím vyrovnat a slyšel sám sebe, jak zasténal, když vykročil dál.

Na holé kůži mu už úplně uschlo bahno a pokožka ho začala nepříjemně svědit.

Musí se toho svinstva zbavit. Zamířil ke studni, u níž byla instalována i pumpa.

Doufal, že ještě funguje. Voda ani bláto k vesnici nedorazily. Obojí se vytratilo přímo u okraje vísky. Tady byla zem suchá a prašná, ale šedivá, rozpraskaná vrstva bahna na ní neležela.

U studny se Gregor zastavil. Ještě jednou si otřel tvář, než uchopil madlo pumpy a začal jím pohybovat.

Naslouchal dutým mlaskavým zvukům, které provázely jeho činnost do chvíle, než vyčerpal všechen vzduch a z roury se do připraveného vědra vyřinula první dávka vody.

Gregor kbelík naplnil a pak si ho vylil na hlavu. Plakal přitom a měl podivný dojem, že na sebe lije chladné slzy zmizelých lidí a že se jimi omývá. Naplnil vědro ještě jednou a tentokrát si vodu nalil na hlavu v několika dávkách.

Špína zmizela. Kromě toho byla voda velmi studená. Fyzicky se cítil lépe, ale na duši nikoliv. Všechno zůstalo jako předtím nepochopitelný tlak, nevědomí a neschopnost chápat.

Neosušil se. O to se postará pražící slunce. Vydal se na cestu k domku své rodiny. Gregorovi se nechtělo věřit, že by ve vsi nebyl jediný člověk naživu. Chtěl hledat a porozhlédnout se kolem a byl si jist, že něco najde.

Nějakou stopu něco, co by svědčilo o hrůze, která zachvátila tento kousek světa.

Osamocen se ploužil ulicí. Přitom se do výše zvedal prach. Ves zůstala zachována, ale její obyvatelé ne. Ty uchvátil onen pekelný vír.

Zmizeli. Kam?

Chlapec slyšel sám sebe, jak se zasmál, když na to pomyslel. A najednou si uvědomil, jak navzdory svým šestnácti letům za poslední hodinu dospěl. Ano, okolnosti z něj udělaly dospělého člověka.

Nevěděl, co si má myslet, jak má cítit. Mířil prostě k domu a připadal si jako mechanická loutka. Někde přece musí najít stopu oné hrůzy. Nemohlo se to přece odehrát jen tak. Každá událost přece po sobě zanechává stopu. Ani zde tomu jistě nebylo jinak.

Před domem rodičů se zastavil.

Obklopilo ho ticho. Vítr utichl. Nezaslechl jediný hlas. Ani svých rodičů, ani sourozenců. Bylo tu naprosté ticho, které mu nahánělo strach.

Strach mu svíral žaludek. Udělalo se mu špatně, nevolno

což ovšem mohlo být způsobeno sluncem. Staré vstupní dveře nebyly zamčené. Nikdo ve vsi nezamykal, ani Smirnovovi ne.

Gregor je otevřel a přitom se zachvěl.

Za dveřmi byla veliká místnost, v níž často rodina pobývala, s lavicemi a velikým stolem. Hned od dveří pocítil příjemný chládek, který měl tolik rád, protože tlusté stěny v létě chránily před vedrem a v zimě před chladem. Když bylo příliš zima, topilo se ve velkých kachlových kamnech, která stála v koutě místnosti.

Dům byl prázdný. Gregor neslyšel nic, ale vypadalo to, jako by rodina zmizela teprve před chvílí a že se zakrátko vrátí.

Na stole ještě stály poháry s kyselým mlékem. Vedle ležely čerstvě nasbírané jahody a maliny a připravených několik misek.

Ale neviděl žádné lidi.

Gregor prohledal dům až po malou půdní komůrku, která patřila jemu.

Nenašel nic.

Hrůza prostě udeřila a seslala pekelný vír.

Ten se zmocnil lidí a unesl je do jiného, jistě nesmírně zlého světa.

S tím se Gregor nedokázal smířit.

Neustále před sebou viděl tu příšernou, neuvěřitelnou scénu vír, v němž se zmítali lidé ze vsi, unášeni kamsi pryč.

Kam?

To pro něj bylo záhadou.

Když sestoupil po širokých schodech dolů, uvědomil si, že přežil jako jediný z celé vsi. Nezbyl tu nikdo jiný, zůstal pouze on. Jediný, kdo přežil. Toto pomyšlení ho natolik ohromilo, že se sotva dokázal udržet na nohou.

Z posledních sil se dobelhal k velkému stolu, svalil se na lavici a složil hlavu do dlaní.

Gregor Smirnov oplakával svou rodinu. Plakal i kvůli ostatním, kteří zmizeli, a když mu došly slzy, slunce už bylo nízko a domky v ztichlé vsi začaly vrhat první stíny.

Gregor byl pořád ještě sám.

A sám také zůstane, protože nic nenasvědčovalo tomu, že by se někdy někdo z obyvatel měl vrátit. S tím se ale

Gregor nechtěl smířit. Vzpíral se proti tomu a rozhodl se, že ani on zde nezůstane.

“Musím odtud,” zašeptal. “Nemohu tady zůstat. Musím odjet do města a říct to někomu, kdo se o to postará.”

Jenže na koho se obrátí? Ke komu může mít takovou

důvěru? Kdo mu to vůbec uvěří?

Kdyby šel za nějakým policistou, vysměje se mu. A kdyby se pak policisté přece jen šli podívat a našli by liduprázdnou vesnici, zatkli by jej a přičetli by vinu jemu.

Pravdu by neuznal nikdo.

Kromě snad jednoho jediného člověka!

Gregor Smirnov si vzpomněl na známého nebo přítele svého otce. Když ještě existovala obrovská říše jménem Sovětský svaz, občas k nim ten člověk jezdil a hovoříval s otcem. Otec pak většinou na několik dní zmizel, ale nikdy neřekl, kam a proč. Vždy jen poznamenal, že je svému příteli Vladimírovi zavázán.

Jmenoval se Vladimír. A jak dál?

Bydlel v Moskvě a chlapec byl přesvědčen, že musel mít co do činění s policií nebo nějakou podobnou institucí.

Intenzivně přemýšlel o jeho příjmení, protože Vladimírů jsou v Moskvě tisíce. Bylo by nemožné mezi nimi najít toho pravého.

“Vladimír… Vladimír… jak dál?” Gregor se nevzdával. Náhle ho po dlouhé době deprese zaplavilo opět něco jako pocit štěstí.

Golenkov!

Ano, to bylo ono. Ten člověk se jmenoval Vladimír Golenkov a bydlel v Moskvě. I když tam jistě bydlí mnoho Golenkovů, Gregor si troufal najít toho správného.

Sám neměl téměř žádné peníze, ale jeho rodiče měli malou rezervu pro všechny případy.

I když rubl nemá příliš velkou hodnotu, bude mu ta částka stačit, aby se dostal do Moskvy. Gregor věděl, kde rodiče peníze schovávali. Bylo to v jejich ložnici.

Připadal si jako zloděj, když vstoupil do pokoje. Trápilo ho špatné svědomí, ale ty peníze si prostě vzít musel. Tohle je prostě mimořádná situace to by uznali i rodiče.

Chlapec věděl, kde peníze jsou. Rodiče mu to svěřili jako nejstaršímu.

Otevřel dveře skříně a sáhl po jednom z volných prken na podlaze.

Pravou rukou uchopil svazek bankovek a vytřeštil oči. Nebyly to ruble, byly to dolarové bankovky a německé marky. Byl boháčem!

Na několik vteřin zavřel oči. I když žil Gregor téměř na konci světa, byl sečtělý a věděl, co se odehrálo v novém Rusku a jaké těžkosti tam lidé mají. Rubl už neměl velkou hodnotu, zato se tam rozmohla mafie.

Docházelo k vraždám jako na běžícím pásu a policie byla naprosto bezmocná. Nedávno ale byla vytvořena zvláštní jednotka a FBI teď mělo jednu ze svých poboček v Moskvě. To všechno věděl z rozhlasu a došlo mu také, že s valutami bude mít v Rusku volnou ruku.

Odkud měl jeho otec tyhle bankovky?

Gregor o tom raději nechtěl přemýšlet. Možná od svého přítele Vladimíra Golenkova, se kterým tu a tam zmizel. Ale na to se časem přijde.

“Promiňte,” zašeptal do prázdné místnosti, jako by ho jeho rodiče mohli přece jen slyšet. “Musím si ty peníze

vzít. Utratím jen to, co bude nezbytně nutné a slibuju vám, že vás budu hledat.”

Podíval se na ikonu, portrét světce, který visel nad postelí rodičů. Víra hrála v rodině Smirnovových vždy důležitou roli.

Gregor ještě jednou zamířil do svého pokoje a převlékl se. Kromě toho si vzal rezervní kalhoty, boty a ponožky.

Peníze si zastrčil pod košili. Jen několik bankovek si nastrkal do kapes.

Takto opustil svou rodnou ves a ani jednou se neohlédl. Věděl, že se vrátí a bude pomáhat při objasňování oné záhady…

4

Většina členů pohotovostní jednotky už obklíčila dům v centru města. Do chodby pronikli pouze čtyři lidé a vyšli až do druhého patra. Stínové postavy šmátraly ve tmě kolem sebe rukama. Muži, jejichž obličeje se ukrývaly pod maskami, nebyli zločinci, byli ve službách státu.

V tomto domě, v němž to páchlo jako ve staré stoce, bydleli dva muži, kteří měli kontakty s atomovou mafií a údajně chtěli pašovat plutonium. Ti chlapi kdysi patřili k zabijáckému komandu KGB. Jenže to už bylo pryč teď se ocitli na druhé straně.

Byl zde ještě pátý člověk ten ovšem neměl přes hlavu přetaženou kuklu s výřezy na oči. Vypadal jako vždy, trochu hromotlucký, plavovlasý, nakrátko ostříhaný. Muž se světlýma očima, který vždy přesně věděl, co dělá a který měl v poslední době stále více práce.

Ten člověk se jmenoval Vladimír Golenkov a byl to velitel zásahu.

Jeho kolegové měli rychlopalné zbraně, Golenkov sám se spolehl na svou pistoli.

Nikdo nevěděl, oč jde. Ostatní nájemníci se chovali celkem klidně. Byli ostatně pod kontrolou, protože další příslušníci jednotky se rozmístili po bytech.

Dveře, za nimiž bydleli oba překupníci, byly zamčené. Vladimír jedním pohledem zjistil, že jsou to původní staré dveře, které byly dodatečně zajištěny kovovou výplní, jak to bylo v poslední době obvyklé.

Na chodbě svítilo světlo zřejmě bezpečnostní opatření.

“Hotovo?” zeptal se Golenkov.

Čtyři muži přikývli.

Vladimír ještě krátce zapnul bezdrátovou vysílačku a oznámil svému zástupci čekajícímu venku, že jsou těsně u cíle.

Pak ustoupil stranou.

Udělal místo dvěma největším hromotlukům ze své skupiny. Ti se krátce rozběhli, nohama se opřeli do dveří, a ty se vevalily dovnitř, jako by je ten náraz vytrhl z pantů.

Vzápětí se strhla vřava.

Muži stříleli a vnikli do bytu. Kulky ze samopalů se zavrtávaly do stropu, do omítky na zdech a svištěly kolem obou mužů, kteří seděli u stolu a pili americkou whisky, oblečeni pouze v košilích a kalhotách.

Na stole ovšem nestála pouze láhev. Ležely tam i zbraně.

Další kulky provrtaly hrudník muže, který se teď celý zalitý krví zhroutil ze židle a zůstal ležet v koutě na zemi.

Druhý zvedl ruce vzhůru a křičel tak dlouho, dokud ho kdosi nepraštil hlavní do týla. Z chodby dorazili další členové komanda. Domem se ozývaly výkřiky a Vladimír Golenkov osobně nasadil druhému gangsterovi pouta.

Pak si vydechl.

Tep se mu už zase uklidnil. Byl rád, že to šlo tak hladce. Nikdo z jeho lidí nebyl zraněn a jednoho z gangsterů se jim podařilo zatknout.

Ten ještě pořád seděl na židli, ze které ho teď Golenkov vytáhl a předal do rukou mužů, kteří ho odvedli.

Vladimír se ještě se dvěma dalšími pustil do prohledávání zatuchlého bytu. Také mrtvého vzápětí odnesli. Úlohou zvláštní zásahové jednotky teď bylo najít potřebné důkazy a Golenkov doufal, že je také najde.

Doklady, které poskytnou informace o zákaznících, nebo samotnou obohacenou surovinu.

Jenže nic nebylo vidět, nic nenašli.

Muži prohledali skříně, dívali se všude, ale ani v aktovce, jejíž výplň roztrhli, nenašli žádné důkazy.

Vladimír si ulevil zaklením, ale nevzdával se naděje, protože byt posléze prohledají odborníci kriminální služby, a ti by snad na něco mohli přijít.

Dva muži v bytě zůstali, ale šéf vyšel ven. Dole na chodbě stál zajatý gangster. Triko měl plné krvavých skvrn. Potřísnila ho krev jeho zastřeleného kumpána.

Golenkov uchopil dvěma prsty chlapovu bradu a ze stran ji stiskl. “Dostaneme vás a s tebou začneme. Budeš zpívat, to ti přísahám.”

Muž mlčel.

Páchl chlastem a potem. Jeho plavé vlasy se mu lepily k hlavě jako vlhká paruka a v očích mu to blýskalo chladnou posedlostí zabíjet.

Zatčeného odvedli.

Venku už čekal pancéřový vůz. Do něj příslušníci jednotky strčili vězně. Musel si lehnout břichem na podlahu.

Golenkov dal řidiči znamení k odjezdu. Odvezou chlapa do centrály, kde se mu budou věnovat specialisté. Golenkov se chtěl přidat později. Bylo dohodnuto, že nejprve pojedou kolem jeho bytu, odkud si chtěl Vladimír vyzvednout ještě nějaké materiály.

Nad Moskvou se vznášelo tíživé vedro. V tom se zde situace nelišila od ostatní Evropy. Město vydávalo výpary a téměř se zalykalo vlastní nečistotou.

Golenkov bydlel v malém bytě v jednom z nechvalně známých obřích paneláků, kde lidé žili namačkáni jako včely v úle. Právě v podobném prostředí se emoce často ventilují ve sporech a násilí.

Před domem vedle kontejnerů s odpadky, které

přetékaly, stála řada aut.

Auta byla většinou starší, takže automafie o ně neměla zájem. Golenkov vystoupil a dostal se opět do tíživého dusna noci, které bylo zde mezi zdmi paneláků obzvlášť nepříjemné.

Po venku se tady potulovala mládež, popíjela a povykovala. Vladimír si na to už dávno zvykl. To byly chmurné stránky velkého obratu.

Zamířil ke vchodu. Bylo mu docela jedno, že na něj pokřikují. Velké dveře byly otevřené. V chodbě domu se nepoflakoval nikdo až na dívku, která dřepěla se zkrvavenou tváří a přitaženýma nohama u země a byla ráda, že se může zády opřít o stěnu. Vladimír se před ní zastavil. Zeptal se, jestli jí může nějak pomoci.

“Ne, a odprejskni laskavě!”

“Promiň, že jsem se narodil!” Jenom se ušklíbla.

Odvrátil se a zamířil k výtahu.

Bylo mu té dívky líto. Pravděpodobně ji zmlátil její pasák, který ji poslal šlapat chodník. Asi mu nepřinesla dost. Vladimír musel počkat na výtah, který naštěstí fungoval. Golenkovovi se totiž nechtělo šlapat až do šestého patra pěšky.

Vzápětí zaslechl hlas. Zněl ještě dost mladě, ne zcela mužně a oslovil ho jeho jménem. “Vladimír Golenkov? Jsi to ty? Ty jsi Vladimír?”

Otočil se.

Z přítmí chodby se vyloupla postava. Už teď Rus poznal, že to není dospělý muž, spíše hoch. Neznámý se k němu váhavě blížil. “Čekal jsem na tebe.”

“To je fajn.” Golenkov pojal nedůvěru. Ruku měl nedaleko od zbraně. Člověk nikdy neví, a nepřátel měl vskutku dost. “Kdo jsi?”

“Gregor.”

“Kdo?”

“Gregor Smirnov, určitě mě znáš.”

Hoch přistoupil blíž a Vladimír najednou věděl, že mu od něj nehrozí žádné nebezpečí. Na to už měl čich.

“Nějak si nevzpomínám.”

“Ale Olega Smirnova znáš. To je můj otec.”

V té chvíli spadly bývalému agentovi KGB šupiny z očí. Jasně, znal Olega, jenže ho už dlouho neviděl a znal i jeho syna Gregora, který se ovšem za poslední roky hodně

změnil a o hodně vyrostl.

“Bože můj, Gregore! Co děláš v Moskvě? Kde je tvůj táta? Je tady taky?”

“Ne, ale o něj právě jde.”

Z tónu chlapcova hlasu Vladimír pochopil, že se něco stalo.

Pocítil lehkou žaludeční nevolnost, což bylo znamením, že se blíží problémy.

“Pojď se mnou nahoru.”

“Díky.”

Ve výtahu si chlapce prohlédl. Ano, vyrostl, tvář měl plnou a chlapštější.

V očích s hnědými duhovkami spatřil ovšem Vladimír výraz, který se mu pranic nelíbil.

Byl to strach, obava z přítomnosti a jistě i z budoucnosti. Ať to znělo sebepodivněji, měl na sobě chlapec oblečení, které nezapřelo dlouhou cestu. Vypadal dost zuboženě, musel být na cestách hodně dlouho.

“Neboj se, Gregore, postel pro tebe a taky něco k jídlu a k pití se tu najde.”

“Díky.”

Golenkov se záměrně nezeptal, co chlapce trápí. Udělá to až v bytě, vždyť je dost času. Na chodbě sice bylo prázdno, ale bylo tu horko a páchlo to tady.

Vladimír musel odemknout několik zámků, než mohl dveře otevřít.

Dva malé pokoje, koupelna, jejíž zařízení bylo ještě nové víc Vladimír nepotřeboval. V ledničce bylo dost jídla i nápojů ze Západu a Gregor byl rád, že se může konečně napít koly.

I Golenkov si dal doušek. Tlačil ho čas, musel se vrátit do kanceláře, ale když teď seděl proti Gregorovi a díval se do jeho tváře, upouštěl Vladimír postupně od svého záměru, protože na chlapci bylo vidět, že má starosti.

“Jak se mají vaši? Když jsem u vás byl naposledy,

čekala máma dítě a…”

Chlapci najednou vytryskly z očí slzy.

Vladimír se vyděsil. Nebyl na tu situaci připraven a cítil se docela bezmocný. Pak našel kapesník a podal ho svému mladému návštěvníkovi. Pronášel chlácholivá slova, ale nevěděl, jestli ho Gregor vůbec slyší.

“Ptal ses… jak se vede tátovi a vůbec naší rodině?” zavzlykal.

“Ano.”

“Už nejsou.”

“Jak to, co to povídáš?”

Gregor zvedl hlavu. Viděl Golenkova jako přes závoj.

“Vždyť to říkám. Už nejsou. Nikdo z nich už není. Prostě nejsou, zmizeli. Já jsem jediný, kdo ze vsi zůstal…”

5

Uplynula hodina. Vladimír Golenkov si nevzpomínal, že by kdy ztratil řeč. Ne a ne mu prostě jít do hlavy, že by se to, o čem povídal ten chlapec, mělo skutečně stát.

Jenže proč by lhal?

Jedno bylo každopádně jasné. Vladimír Golenkov věděl, že ho bude zapotřebí a to mnohem naléhavěji, než kdy jindy. Byl totiž specialistou na případy, které se normálními metodami nedaly vyřešit.

Jenže teď seděl Vladimír na dvou židlích současně a atomovou mafii se rozhodl prozatím odsunout stranou. Zatelefonoval už k sobě do sekretariátu a řekl tam, že s ním nemají počítat. Moc vysvětlovat nemusel, o jeho zvláštním postavení všichni věděli, ale přesto si s jistými skutečnostmi nevěděl rady.

Ves byla prázdná. Způsobilo to cosi příšerného, jakási kometa, v jejímž ohonu přebývala zvláštní síla. Bylo to strašné a současně nepochopitelné.

Vladimír do sebe nasál kouř z cigarety a pak ho vyfoukl ke stropu, kde se proháněly mouchy.

“Nic neříkáš, Vladimíre.”

“Občas i já ztratím řeč.”

“To docela chápu.” Gregor přikývl. “Ale uděláš něco? Jednou jsem zaslechl, jak jsi mluvil s tátou a řekl jsi mu, že když se dostane do nesnází, přijdeš mu na pomoc. Že se na tebe má spolehnout. Táta už není a já jsem myslel, že tenhle tvůj slib platí i pro celou rodinu.”

“To bezpochyby platí, Gregore.”

“Takže nám pomůžeš?”

“Na to se můžeš spolehnout, chlapče. Pojedeme k tobě do vesnice, i když je teď docela liduprázdná. Myslím ovšem, že bychom to neměli uspěchat.”

To se chlapci nezamlouvalo. “Ty… ty chceš čekat…?”

“Ne, to zrovna ne. Jen bych nechtěl jet sám.” Pohlédl na Gregora. “Musíš mě také chápat, stejně jako se snažím pochopit já tebe. Poslouchal jsem velmi pozorně všechno, cos mi říkal, a zapamatoval jsem si to. Stalo se něco, co nikdo z nás nechápe. Nevysvětlitelné věci, něco, co nezapadá do žádného rámce.”

Hovořil dál a jeho mladý návštěvník přikyvoval.

“A proto se musíme dobře připravit.”

“Jak to myslíš?”

“Inu, nepojedu tam s tebou sám. Mám dobrého přítele v Londýně. Tomu musím zatelefonovat, doufám, že ho zastihnu. Je to známý lovec duchů a v určitých věcech se náramně dobře vyzná. A myslím, že se tady také neobjeví sám, když mu řeknu, co je to za případ. Přiveze si s sebou odborníka, který je zároveň jeho nejlepším přítelem. Pak nastoupíme cestu ve třech…”

“Ve čtyřech.”

“Jak to?”

“Zapomněl jsi na mne.”

“Promiň, to jsem nechtěl. Tebe samozřejmě taky počítám.”

“To jsem rád. Ten tvůj přítel bydlí v Londýně?”

“Ano, chlapče.”

“Tak to tady nebude moci být nějak zvlášť rychle.” Vladimír mávl rukou. “Nezapomeň, že existují letadla.”

“To je jasné. A kdy mu zatelefonuješ?”

“Hned.”

“Teď v noci?”

“Musíš odečíst tři hodiny. A jemu to nebude vadit.”

“Ty ses přece taky nenaštval, když jsi mě uviděl.”

“No právě. Přátelé si přece rozumějí. Vždycky to tak bylo, je a doufejme, že i bude. Nemusíš si dělat starosti. Však už to nějak zvládneme. Mám pro tebe návrh.”

“Jaký?”

“Můžeš se jít vysprchovat a pak si lehneš na pohovku a uděláš to, co je pro tebe nejzdravější, hochu.”

“Mám se jít vyspat?”

“Přesně to si myslím!”

Gregor Smirnov se chvíli díval na prázdnou láhev od koly. “Ano, Vladimíre, to taky udělám. Je to moc fajn, žes mě neposlal pryč. Vážně.”

“Slíbil jsem to přece tvému tátovi.”

“Lidi toho naslibují tolik.”

“Lidi ano.” Vladimír zvedl ukazovák. “Jenže všichni lidé nejsou stejní. Jsou i takoví…”

“…anebo makoví!” dokončil chlapec.

“Správně.”

Gregor se najednou cítil dobře. Připadal si, jako by seděl na obláčku, a ne v křesle. A opět měl naději…

6

To poslední pivo, které jsem pil na oslavě kolegových narozenin, jsem si už asi neměl dávat. Každopádně mi té noci nebylo moc dobře a byl jsem rád, že jsem měl po boku přítele a kolegu Suka, který mě nakonec odvezl domů, kde jsem se jako mrtvola zhroutil do postele.

Hned jsem také usnul. Chtěl jsem spát dlouho, jenže osud někdy uchystá člověku léčku, a tak to tentokrát dopadlo se mnou.

Jako už tolikrát, měl osud v tomto případě opět jméno, a to znělo telefon.

Jeho drnčení proniklo až do hlubin mého spánku. Nepříjemně mne vyrušilo, obtěžovalo mne svou neodbytnou pravidelností, dohnalo mne téměř k šílenství a nakonec mne definitivně vzbudilo.

Telefon stál rovnou u postele.

Prostěradlo se mi přilepilo k pokožce a oči jsem měl teprve zpola otevřené, když jsem sáhl po sluchátku, a to mi téměř vypadlo z ruky.

Ani jsem neřekl své jméno a místo toho jsem zamumlal:

“K čertu…”

“Aha.”

Víc onen mužský hlas neřekl, ale tohle slovo jsem pochopil okamžitě. “Kdo je to aha?”

“To jsem já, Vladimír.”

“Hm.” V hlavě mi hučelo jako ve včelíně. Nebylo v ní místečka, které by nedunělo.

“Jsi tam vůbec, Johne?”

Bože můj, kdo se ptá na něco tak složitého! “Ne, nejsem

nebo spíš jsem jen napůl.”

“To slyším.”

Pomalu jsem se vzpamatovával. “Vladimír?” zamumlal jsem. “Snad ne Vladimír Golenkov?”

“Přesně ten.”

“Ach, Bože můj. Člověče, ty starý kozáku! Víš ty vůbec, kolik je tady u nás hodin a co mám za sebou?”

“Řekl bych, že pořádný tah.”

“No to bych řekl!”

“Nechtěl by sis dát nejprve sprchu? Zavolám ti za chvíli.”

“Ne, já už to nějak zvládnu. Copak máš na srdci?”

“Musíš okamžitě přijet.”

“Do Moskvy?”

“To za prvé.”

“A pak?”

“Pojedeme na jih Ruska. Tam na tebe čeká případ, který

tě bude určitě zajímat.”

“Oč jde?”

“O lidi z jedné vsi, kteří během okamžiku zmizeli ve chvostu komety nebo je unesl jakýsi pekelný vír.”

To bylo na mne trochu příliš. Proto se debata poněkud protáhla a já jsem přitom měl dojem, jako by se Vladimírova slova měnila ve studenou sprchu. Čím déle můj přítel Vladimír hovořil, tím více jsem si uvědomoval, že se v Rusku stalo něco, nač se rozhodně budeme muset podívat.”

“Říkal jsi budeme?”

“Ano, myslím nás oba.”

“Takže přijedeš se Sukem?”

“Myslím, že ano.”

Vladimír si oddychl. “V to jsem doufal.”

“Ještě to není jisté. Taky my tady máme šéfa, který k tomu musí dát souhlas.”

“Mám si s ním promluvit?”

“Ne, to nemusíš. O to se postaráme. V každém případě ti dám vědět.”

“Máš v hlavě odlety letadel?”

“Ne, to nemám, ale naštěstí ještě pořád umím číst.”

“Takže zatím nashle, ty starý lovče duchů!”

“Jo, později možná,” zamumlal jsem, přičemž jsem si byl jist, že to stejně není na místě. V té chvíli mi už bylo jasné, že poletím.

Zůstal jsem sedět na kraji postele. Sluchátko jsem už zavěsil, svraštil čelo a uvažoval jsem, jestli se mi to všechno pouze nezdálo.

Ne, nezdálo, byla to skutečnost. Na sluchátku ještě bylo vidět upocené skvrny od mých prstů.

Bylo to prostě nepochopitelné. Ještě před půl hodinou jsem ležel v hlubokém spánku v posteli a teď už jsem byl duchem na cestách do dalekého Ruska. Život občas dělá přemety, na které si prostě nikdy nezvyknu…

7

O dva dny později jsem byl na opačném konci Evropy. Jiný kraj, jiná teplota, jiný čas! Ne, ten ne, to mi teď jen tak připadalo, když jsme jeli do vsi, která byla liduprázdná a ležela v kraji, který vypadal jako obrovitý zaprášený kotel. Jen tu a tam ležely jako oázy malá jezera, v jejichž blízkosti byly osady a lidé zde obdělávali pole.

Suko letěl se mnou. V Moskvě jsme se nezdrželi dlouho. Seznámili jsme se s chlapcem jménem Gregor a od něj jsme se dopodrobna dozvěděli, co se vlastně stalo. Vyprávěl nám všechno během letu k jihu dosti lámanou angličtinou, prošpikovanou ruskými slovíčky, ale docela jsem mu rozuměl, protože něco z tohoto jazyka také umím.

Gregor byl hrdý na to, že se anglicky naučil sám.

Na obloze dosud svítilo slunce, ale rychle klesalo k západu.

Po přistání v Moskvě jsme se nasoukali do letadla, které nevypadalo moc důvěryhodně, ale Vladimír nám řekl, že ta rachotina je stejně dobrá jako její pilot, a my jsme se spolehli na jeho slova.

Přistáli jsme na písečné přistávací ploše a Vladimír měl ohromnou radost, že organizace klape, protože už na nás čekal přichystaný starý vojenský džíp, ve kterém byly i kanystry s benzínem.

Vladimír džíp zkontroloval, prohlédl i pneumatiky a byl spokojen.

“Zvládne to?”

“Johne, ty máš moc velké pochybnosti. Sto mil ujede určitě.”

“A zpátky?”

“Samozřejmě.”

Nastoupili jsme. Nasadil jsem si čepici. Slunce tady peklo a prach byl nepříjemný, takže jsem už uvažoval o roušce přes nos a ústa.

Vnořili jsme se do krajiny.

Ležely před námi hory v dálce, široké pláně, údolí, která se rozšiřovala a zaprášené pánve. Projížděla kolem nás auta, dvakrát jsme minuli vojenskou hlídku, protože jsme byli v pohraniční oblasti s Ukrajinou a mířili jsme na východ.

Řídil Vladimír.

Já jsem se posadil vedle něj. Krajina byla téměř nesnesitelně jednotvárná.

Proto jsme si povídali a já jsem svému ruskému příteli vyprávěl, s jakými případy jsem se v poslední době potýkal. On mi na oplátku vyprávěl o změnách ve své zemi.

“Nedovedeš si představit, Johne, co všechno se tady

děje. Prostě k nevíře!”

“Já vím.”

“Odkud?”

“Ze sdělovacích prostředků.”

“Ach, nech toho. Ty informují jen o tom, o čem chtějí.”

Mělo to i pozitivní stránky. K jedné z těch pozitivních stránek patřil i on.

Kdysi byl agentem KGB a dnes byl na opačné straně. Věděl jsem moc dobře, že to není žádný převlékač kabátů, protože už jako agent KGB byl Vladimír vždy férový a vždycky jsme spolu velmi dobře spolupracovali. Časem jsme se dokonce spřátelili.

“Důležité je, aby se vám země nevymkla z rukou.”

Velké starosti dělala Vladimírovi atomová mafie. Byla jako chobotnice a nebylo ji možné chytit. Když se uťalo jedno rameno, vyrostlo hned další a teď už mafie měla dokonce kontakty s mezinárodními zločineckými organizacemi.

“Ale tohle taky zvládneme,” tvrdil Vladimír, “s pomocí FBI.”

“Jo, už jsem o tom slyšel.”

“Mají pobočku v Moskvě a jsou tam dva američtí agenti.” Vladimír se usmál. “Možná si v Moskvě brzy otevře pobočku i Scotland Yard. To by bylo prima.”

“A kdo by ji vedl?” zeptal jsem se. Úsměv na mé tváři už naznačoval odpověď.

“No samosebou ty.”

“Ty si myslíš, že bych na to měl?”

“No jasně, až budeš mít roky svého šéfa.”

“To ještě chvíli potrvá.”

Vzadu seděli Suko a Gregor. Chlapec dost spal, ale teď, když jsme se blížili k cíli, začal být čipernější.

Dívali jsme se přes rozlehlá kukuřičná pole, která se vlnila ve větru.

Tu a tam jsme viděli na polích pracovat muže a ženy a zahlédli jsme i malé vesnice. Všechny domky vypadaly velmi malé. Jejich střechy byly zasedlé, jako by chtěly splynout s prachem vznášejícím se ve vzduchu.

Vladimír znal cestu velmi dobře. Zeptal jsem se ho, co dělal v tomhle kraji dříve, a on se zmínil o starém kamarádství, které ho spojovalo s Gregorovým otcem.

“Nic víc?”

“Ale ano, v podstatě ano. Oleg byl ze staré školy a chodil do stejného kroužku jako já. Jezdili jsme spolu na brigády. A pak jsme nastoupili u bezpečnosti, ale Oleg toho po čase nechal. Nechtěl už dál.”

“Měl k tomu vážný důvod?”

Vladimír chvíli uvažoval. “Dvě poranění ze střelby Byla dost ošklivá.”

“To tedy chápu.”

“Stejně byl duší i tělem sedlák. Člověk z venkova, který tu práci dělal jen proto, aby nějak uživil rodinu. Alespoň si pak mohl koupit pole. Vůbec mi nejde do hlavy, co se s ním a s ostatními stalo.” Golenkov se nahnul a podíval se předním sklem do krajiny, která v dáli nazelenale svítila a dokonce se mírně pohybovala.

Mohlo to být jezero, tedy náš cíl. Zeptal jsem se na to chlapce.

Gregor horlivě přikyvoval. “Ano, Johne, tam se musíme dostat.”

“Byl bych pro to, abychom jeli nejprve do vsi,” navrhl

můj přítel Suko.

Já i Vladimír jsme souhlasili. Nebyl to problém, protože jsme už dávno byli na příjezdové cestě, na široké asfaltce. Doprovázel nás oblak prachu a byli jsme všichni náramně rádi, že starý vojenský džíp má plachtu.

Gregor ožil. Hlasitě nám vysvětloval, kam až bylo okolí zaplaveno a rukama ta místa ukazoval.

“Teď už není nic vidět,” drmolil, “ale můžete mi věřit. Slunce všechno vysušilo a bahno ztvrdlo. Částečně se i stáhlo, protože na břehu už je zase vidět rákosí.”

“Ale vždyť je tady nablízku víc vesnic,” řekl jsem.

“No, to je.”

“Tam se nestalo nic?”

“To nevím, Johne. Lidi se tady skoro nestýkali. Osady jsou od sebe moc daleko. Nevím ani, jestli si někdo všiml, že u nás ve vsi už nejsou žádní lidé. Ale to uvidíme.”

“Zůstaly tady nějaké čluny?” zeptal se Suko.

“K čemu?”

“Možná, že budeme potřebovat vyjet na jezero. Tam bylo přece centrum všeho toho dění.”

“Vlna zničila všechno, co bylo na břehu.”

“A ve vesnici?”

“Tam ještě nějaké budou.”

“Dobrá.”

8

Osada byla před námi. Jmenovala se Švalcino. Na mapě veliké země jen nepatrná tečka a ve skutečnosti nic než zaprášená skvrna v nekonečnu.

Domy, na jejichž střechy pražilo slunce, se krčily po obou stranách cesty. Ta vesnice mi trochu připomínala opuštěné irské nebo skotské vísky, kde se čas zastavil nebo je docela minul.

Neuvítali nás ovšem štěkající psi ani kočky, žádné lidské hlasy, a byť to zní sebepodivněji, nespatřili jsme ani benzinovou pumpu.

Vzpomněl jsem si přitom, že u nás je pumpa v každém zapadákově.

Tady ne. Tady bylo ticho, hrobové ticho. Nepřivítalo nás prostě nic a už hluk motoru auta a rachocení kol působily velice rušivě.

Nejen chlapec, ale i Vladimír zneklidněli. Můj ruský přítel přelétl pohledem okolí a asi si všiml, že ho sleduji a řekl pouze: “Vzpomínky, Johne. Doléhají na mne vzpomínky.”

“To si dovedu představit.”

“Všechno je to jiné a přece stejné. Souhlasíš, abychom jeli až do středu vesnice, vystoupili a ke Smirnovovým zašli později?”

“Samosebou.”

Nebylo to už daleko. Vladimír zastavil tam, kde byly po pravé straně zaraženy do země dva kůly a kde to vypadalo jako ve westernu.

Když jsme vystoupili, prach pomalu klesl. Stáli jsme na ulici v tíživém tichu a marně jsme pátrali po nějakém pohybu kolem.

Ves byla vskutku jako po vymření.

“Takhle to tady vypadalo, když jsem odcházel,” řekl Gregor rozechvělým hlasem.

Vladimír tušil, co se v chlapcově nitru odehrává. Položil mu ruku na rameno a zašeptal něco, čemu jsem nerozuměl. Podíval jsem se za Sukem, který dorazil k nejbližšímu domku a otevřel dveře. Do ticha se ozvalo skřípání a vrzání. Nejprve dovnitř opatrně nakoukl a pak vešel. Vzápětí však byl zpátky. Vracel se k nám a krčil přitom rameny: “Nic, Johne. Vůbec nic. Ani stopa života.”

“Ani mrtví?” zeptal jsem se tlumeně.

“Ani ti. Lidé prostě zmizeli. Ten zatracený vír je prostě všechny odnesl.”

Přikývl jsem. V myšlenkách jsem se vrátil do minulosti. Něco podobného jsem už jednou zažil. Tehdy se démonu Kalifatovi podařilo také vyprázdnit vesnici a unést její obyvatele na svou planetu, do svého světa.

Že by se zde stalo něco podobného? Vzpomněl jsem si, že chlapec popisoval něco jako pád komety. Ohon se později vrátil a vytvořil pekelný vír, který unesl lidi ze vsi ale kam?

Na to jsem nedokázal odpovědět. Snad do jezera? Bylo to docela možné, ale mne napadla i jiná dimenze, stejně jako tomu bylo v případě Kalifata.

“Už přemýšlíš o vysvětlení?” řekl Vladimír tiše.

“Přesně tak.”

“Jenže žádné nemáš.”

Mávl jsem rukou. “K tomu ani nemusíš umět číst myšlenky.” Otočil jsem se k chlapci. “Jak daleko je to k vašemu domu? Půjdeme pěšky?”

“Ano.”

Vladimír byl proti tomu. “Nechci tady nechat vůz bez dozoru. Kdo ví, kdo se tady ještě ukrývá.”

“Dobrá, ty můžeš jet.”

To také udělal. Kráčeli jsme vedle auta a polykali prach. Vzduchem prolétlo několik ptáků. Přilétli sem od jezera, zakroužili, prohlédli si opuštěnou vesnici a zase odplachtili.

“Tady asi nebudou ani myši,” zamumlal Suko. “A to už je co říci.”

“Taky si myslím.”

Ukázalo se, že dům rodiny Smirnovových je poměrně rozlehlý. Dveře byly velmi široké a byl tu i přístavek, v němž měl místo dobytek. Dřevěná kůlna byla z jedné strany otevřená. Nahlédl jsem dovnitř a viděl jsem jen prázdná koryta a napajedla, z nichž už se odpařila voda. Ovanul mne zatuchlý vzduch, ale mouchy zde byly. Bzučely kolem tmavých kravských koláčů a zcela zjevně si libovaly.

Kdosi jednou řekl, že kdyby lidstvo vyhynulo, myši a mouchy určitě přežijí. Byl jsem ochoten s ním souhlasit. Pravděpodobně to tak bude, protože mouchy cestu do jiného světa nenašly.

Chtěl jsem pryč z toho puchu a otočil jsem se. Ostatní už čekali před domem. Chlapec hleděl vytřeštěnýma očima na dveře. Jen s námahou potlačoval slzy.

“Nic se nezměnilo,” řekl jsem.

“To je právě to zlé.”

“To si nemyslím, Gregore.”

“Proč…?”

“Poslouchej. Nic se nezměnilo. Nikdo se nevrátil, ani mrtví. Proto můžeme a musíme vycházet z toho, že tví rodiče a ostatní obyvatelé vesnice ještě žijí. Takhle si to alespoň myslím já.”

“Tomu se mi nechce věřit.”

“Sorry, ale…”

“Pojďme, Johne.”

Souhlasil jsem s Vladimírem, který stál těsně u chlapce. Zamířili jsme k širokým dveřím a byl to Vladimír Golenkov, kdo je otevřel.

Díval jsem se přitom na něj. I v jeho tváři bylo vidět pohnutí. Pravděpodobně mu hlavou táhly vzpomínky, kvůli kterým nemohl přistupovat k tomuto případu naprosto lhostejně.

Vešel dovnitř.

Vydali jsme se pomalu za ním a byli jsme rádi, že jsme se ocitli v chládku. Nebylo ovšem možné nevšimnout si nakyslého zápachu. Ten vycházel z mléka, které stálo v hrnci na stole a které se zkazilo. Také zde kroužilo celé hejno much.

“Tady jsme bydleli,” zašeptal chlapec. “Máma, táta, moje sestra, můj bratr. Bylo to všechno tak skvělé. Báječně jsme si rozuměli, až…”

Nepokračoval dál. Posadil se na dřevěnou stoličku a rozplakal se.

Taky jsme si připadali dosti bezmocní, protože tady nebylo nic vidět. Nebyly zde žádné stopy, byť jsme se Sukem hledali sebevíc. Po každém pokusu jsme zavrtěli

hlavami, aniž bychom řekli jediné slovo. Nedalo se tady prostě nic dělat.

Důvodem byla samozřejmě ona kometa nebo její ohon. Čert ví, z jaké dimenze nebo z jakého světa se dostala sem na zem, kde vytvořila onen pekelný vír. Podíval jsem se i do horních dvou pater stavení. Našel jsem tam něco jako sýpku, odkud byl také přístup do stodoly. Kromě mne a několika drobných brouků tady byly mouchy jedinými živými tvory.

Nevypadalo to dobře. Když jsem se zase vrátil k ostatním, viděl jsem, že jsou rovněž bezradní. Suko řekl:

“Říkejte si, co chcete, ale něco musíme udělat.”

“A co máš přesně na mysli?” zeptal se Vladimír.

“Jezero!” Víc neřekl a čekal na naši reakci. Když žádná nepřišla, zopakoval to slovo. “Ano, jezero, přátelé. Jádro komety přece padlo do něj. Je docela možné, že se změnilo něco tam. Možná existuje na hladině nebo pod vodou magická zóna. To je můj návrh.” Protože se díval na mne, očekával patrně můj souhlas.

“To by mohlo být.”

“A to tam pojedeme všichni?” zeptal se Vladimír.

“Bylo by to dobré?” opáčil jsem.

Usmál se. “Chceš, abychom se raději rozdělili? Aby jeli dva k jezeru a dva další zůstali tady?”

“To bych považoval za rozumnější.”

“Kdo zůstane zde?” Losovali jsme.

Abych to zkrátil, Vladimír Golenkov a Suko byli vylosováni jako ti, co pojedou k jezeru. Já jsem chtěl zůstat s chlapcem ve vsi. Chlapec na mne užasle pohlédl a viděl můj úsměv. “Jestli nechceš, nemusíš.”

“Jenže já chci.”

“Tak se tady porozhlédneme.”

“Tady už nejspíš není nic k vidění.”

“U jezera asi taky ne,” řekl Suko. “Přesto to s Vladimírem zkusíme. Můžeš nám alespoň přibližně říci, kam ta kometa dopadla? Do středu nebo spíše ke břehu?”

“Ne, doprostřed.”

“Tak to budeme potřebovat člun.”

“Jasně.”

“Říkal jsi, že tady nějaké jsou.” Gregor přikývl. “Povedu vás.”

Vyšel jsem s nimi ven, zastavil jsem se u domu, zatímco oni tři zmizeli v jedné boční uličce. Slunce stálo šikmo nade mnou. Bylo těsně po poledni, a vedro tedy ještě nějakou dobu potrvá. Připadal jsem si jako na rožni.

Takovýto záhadný případ jsem už dlouho nezažil. Celá vesnice byla prakticky vylidněna. Nebyl tady jediný člověk, všichni byli kamsi uneseni, zmizeli, byli přemístěni do jiného rozměru, do jiného světa.

Jestlipak se vrátí nazpět?

A pokud ne, co s nimi jejich únosci zamýšlejí?

Příčinou byla zřejmě kometa, která se zřítila. Uvažoval jsem jako teoretik a představoval jsem si, že byla možná nabita jistou magickou energií a že se na lidi snesla jako poselství démonů. Prostě obyvatele pozřela. Nemohli se ani bránit, ani zachránit. Ale kometa se přece neobjevila jen tak náhodou. Možná se vyskytly jisté předzvěsti. Rozhodl jsem se, že se na to chlapce zeptám.

Našli člun. Byla to dřevěná pramice, jejíž velikost dovolovala převézt ji i na autě.

Naložili člun na střechu a upevnili jej provazy, které si také přinesli. Čekal jsem na chlapce. Gregor za chvíli přišel ke mně. Vypadal teď poněkud optimističtěji.

“Chtěl bych se tě na něco zeptat.”

“Prosím?”

“Copak nikdo necítil, že se k vám řítí kometa?”

Svraštil čelo a pohlédl na mne. Možná jsem se nezeptal dostatečně přesně a tak jsem otázku jinými slovy zopakoval.

Vladimír naslouchal a pak ji přeložil. Chlapec chvíli

přemýšlel a pak přikývl.

“Takže přece jen?” zeptal jsem se.

“Ano, staří.”

“Jací staří?”

“Prostě staří lidé. Cítili to, nevím jak. Říkali, že je něco ve vzduchu. Něco divného, co nedokázali vysvětlit.”

“Měli z toho strach?”

“Ano, měli.”

“Víc nevíš?”

“Ne, ani jsem tomu nevěřil.”

Vladimír se vložil do rozhovoru. ” Johne, myslím, že bychom měli se Sukem jet. Nebudeme se nijak časově vázat, že?”

“Ne.”

“Hodně štěstí!”

“Při čem?”

“Copak štěstí není pořád třeba?”

“To máš ovšem pravdu, továrišč…”

9

Když oba muži odjeli k jezeru, viděli, že Gregor mluvil pravdu. Krajina vypadala jinak než dříve, to poznal i Vladimír Golenkov, který už tady byl předtím.

Všechno zde bylo pokryto vrstvou bláta. Těžký vůz se

několikrát zabořil a Vladimírovy kletby nebyly k ničemu.

Suko se už obával nejhoršího, ale to neznal ruská auta, která jsou zvyklá na mnohé, zejména na špatné cesty. Vladimírovi se pokaždé podařilo autem vyváznout.

Dorazili ke břehu jezera, který vypadal velmi pochmurně. Nebyla tady žádná zeleň, dokonce i pás rákosí byl pokryt onou šedou vrstvou bahna. Bláto vyschlo a vytvořilo na trávě, na křoví skořápku. Jako by tu obrovitá ruka rozlila obrovité vědro.

Oba muži vystoupili. Dívali se na vodu a Rus kývl před sebe. “Něco ti řeknu, Suko. Když se tak dívám na ten kraj, je to, jako by ho postihla menší katastrofa. Ta kometa, nebo ať už se to zřítilo do vody cokoliv, musela mít nesmírnou hmotnost. Pronikla určitě až na dno, rozryla ho a vytvořila v něm veliký kráter, který vytlačil vodu i s bahnem. Švalcino ovšem naštěstí nezasáhla.”

Suko nechal Vladimíra domluvit. Pak řekl: ” A teď zase vypadá všechno docela normálně.”

“Ano. Proč to říkáš?” Golenkov si dlaní zastínil oči. “Je ti něco divné?”

“To přímo ne.”

“A nepřímo?”

Suko se musel uchechtnout. “Není vidět stopy. Chápeš?

Vůbec žádné stopy…”

“Tomu sice nerozumím, protože stačí, když pomyslím na tu cestu sem. A i když se rozhlédneš kolem sebe, zjistíš, že stojíme na vyschlém bahně. Já bych opravdu netvrdil, že tu nejsou stopy.”

“Tak to taky nemyslím.”

“A jak tedy?”

“Mám na mysli ty dvě nepřirozené události. To, že dopadne na zem kometa, mi nepřipadá normální, běžné nebo přirozené. Ovšem to, že zmizeli lidé ze vsi, je pro mne skutečnou záhadou. A ani nejmenší stopa nenapovídá, jak se to mohlo stát.”

“V tom s tebou souhlasím.”

“Tak vidíš.”

Vladimír se otočil. “Pomůžeš mi sundat člun ze střechy?”

“Proto jsem přece jel s tebou.”

“Dovol, abych se zasmál.”

Skutečně už by nemohli jet o moc dál, protože člun by se ze střechy sám svezl. Provazy už povolily. Ještě pár výmolů a člun by spadl na zem. K vodě už to bylo pouhých pár kroků. Muži odnesli člun společně. Prodírali se pásem rákosí a zapadli do bahna, jehož povrch byl vysušený a rozpraskaný. Přes hustý porost viděli, jak ke břehu dorážejí vlny.

Slunce jim pálilo do zad a do týla. Voda se vypařovala, takže se nad hladinou vznášel lehký opar. Vzduch se chvěl a obloha byla šmolkově modrá. Jen v dálce bylo vidět jediný osamocený mráček. Suko naskočil do houpajícího se člunu jako druhý. Vladimír se už mezitím usadil na lavici, která vypadala velice zchátrale. Odrazili se a začali veslovat.

Suko doposud neuvažoval o velikosti jezera. Teď se tomu ovšem nevyhnul a zjistil, že nevidí na protější břeh. Jezero bylo mnohem větší, než předpokládal. Vyjeli, aby našli stopy, ale budou muset mít náramné štěstí, aby něco objevili. Řekl to Golenkovovi a ten s ním souhlasil, ale podivil se jeho pesimismu.

“Ne, nejsem pesimista, Vladimíre, ale co vlastně hledáme?”

“Zřícenou kometu.”

“Ta je ovšem v hlubinách jezera.”

“Ano.”

“Zavrtala se přece jako střela nejprve do hladiny a pak do dna. To bychom museli mít pořádné štěstí, kdybychom našli nějakou stopu.”

“A co ten vír?” Golenkov se vyzývavě podíval na Suka.

“Jak to myslíš?”

“Ten vír přece unesl lidi a zvířata. Doslova je vtáhl. A určitě se neztratil, takže ho někde musíme najít.”

“Tady ve vodě?”

“Nemám potuchy. V každém případě se domnívám, že se neutopili. Počítám spíše s tím, že jsou někde drženi v zajetí.”

“Myslíš?”

Suko mávl rukou a vesloval dál.

Vyjeli už od pobřeží porostlého rákosím a jinými vodními rostlinami. Protože vítr utichl, připadala jim hladina jezera občas jako hladké zrcadlo, na němž se blyštěly paprsky slunce a vytvářely oslepující odlesky. Navíc se nad vodou vznášel onen jemný opar.

Bylo to nesnesitelné. Navzdory spoustě vody kolem si Suko připadal jako na poušti.

Po tvářích jim stékal pot. Přimhouřenýma očima se dívali na hladinu a neustále hledali stopy nebo náznaky pádu komety.

Neviděli nic.

Byli na jezeře úplně sami a Suko se zeptal, jestli nejsou v okolí jezera jiné osady.

“Pokud vím, žádná další ves tady není. Jsou až dál od jezera. Nevěřím ani, že by se v ostatních osadách dozvěděli, co se ve Švalcinu stalo.”

“A armáda?”

“Jak to myslíš?”

“No, jsme tady přece nedaleko od hranice s Ukrajinou.

Tady se přece všechno kontroluje, radary a podobně…” Golenkov přikývl. “Ptal jsem se, Suko. Máš pravdu.

Dělají se tady kontroly, ale na obrazovkách nebylo vidět nic, co by zavdalo příčinu k obavám.”

“Takže to tu kometu vůbec nezaregistrovali?”

“Alespoň ne oficiálně.”

“To přece ale taky nevede k řešení.”

“To vím taky, jenže co chceš dělat?”

“Asi se toho moc dělat nedá.”

“No právě, kamaráde, přesně to je Rusko. Jen si vzpomeň na zdejší šlendrián. Pořád je to v lidech a jen tak rychle se toho nezbaví.”

“Toho se taky obávám.”

Veslovali dál. Suko se usilovně soustředil na hladinu. Na některých místech byla voda velmi průzračná a bylo vidět do hloubky. Na dno ovšem nedohlédli. Obrysy se ztrácely v hnědi či zeleni. Voda byla jako hustá omáčka.

Tu a tam se objevily ryby. Obeplouvaly loďku, dokonce vyskakovaly z vody, otevíraly tlamičky, jako by lapaly po vzduchu, a přitom chytaly hmyz.

Břeh, od kterého oba muži odrazili, se jim ztrácel z očí stále víc.

Obrysy mizely. Opar a tetelící se horký vzduch splynuly v mléčnou, neprůhlednou hmotu. Žádné cizí zvuky muži neslyšeli. Obklopovalo je pouze hluboké ticho. Bylo slyšet pravidelné pleskání vesel a jejich vlastní hlasy. Suko přestal veslovat.

“To už tě to nebaví?” zeptal se Vladimír.

“Nevím, jestli má smysl podstupovat tuhle námahu.”

Rus se usmál. “Ty už zřejmě taky nejsi tak fit jako kdysi.”

“To se mýlíš. Já jen se silami lépe hospodařím.”

“Taky se to tak dá říct.”

Chvíli si odpočinuli, protáhli se a zadívali se přes vodu. Všechno opět nadarmo. Nenašli žádnou stopu po jádru komety ani po jejím ohonu, o kterém se domnívali, že je příčinou onoho pekelného víru.

“Voda mlčí,” zamumlal Vladimír a osušil si upocené čelo. Zatímco kroutil hlavou, řekl: “Občas mám dojem, že se tady honíme za fantomem nebo za fatou morgánou. Vůbec to nechápu.”

“K pádu došlo,” řekl Suko.

“O tom taky nepochybuju. Jenom se prostě nedokážu vyrovnat s věcmi, které nevidím na vlastní oči.”

“Ale to zvládneš.”

“Myslím, že ne.”

Čekali, sledovali oblohu a pak opět vodu, která už zde nebyla tak špinavá jako u břehu. Uprostřed bylo jezero kupodivu velmi čisté.

Cosi se mihlo kolem člunu. Vypadalo to jako ryba, dokonce dost dlouhá. Proplula kolem člunu a v jednom okamžiku se ho dotkla ocasní ploutví.

Suko se zájmem sledoval, kudy ryba pluje. Míhala se těsně pod hladinou, tmavá, dlouhá a velice obratná. “Ta ale měla váhu,” poznamenal.

“Koho myslíš?”

“Tu rybu, příteli. Takovou bych tu nečekal.”

“Jakou rybu?”

“Právě kolem nás proplula. Copak sis toho nevšiml?”

Vladimír zavrtěl hlavou. “Mám-li být upřímný, ryby mě nezajímají. Stačí, když jsi ji viděl ty. Rád bych viděl stopu té komety nebo alespoň jejího ohonu.”

“Možná už toto byla stopa.”

“Ta ryba?” Golenkov se zatvářil skepticky: “Tomu… tomu přece sám nevěříš.”

“Připadala mi strašně velká.”

“Vždyť je to taky velké jezero. Žijí v něm prostě velké ryby.”

Suko se ovšem nedal jen tak odbýt. “Nepřirozeně veliká, Vladimíre. Dokonce bych řekl, že to byl nějaký mutant.” Golenkov pomalu začal chápat, kam inspektor směřuje.

“Mutace,” zamumlal. “Zrůdy, obrovití tvorové, kteří mohli vzniknout v důsledku neznámého záření. Nebo máš na mysli něco jiného?”

“Přesně tam mířím.”

“Takže proto jsi mne upozornil na tu rybu?”

“Připadala mi prostě strašně velká.”

Rus uvažoval. “Velká příliš velká…” Suko pokrčil rameny.

Vladimír se musel usmát. “Říká se, že ve vodě se není čeho zachytit. Tady ve člunu se sice máme čeho chytit, ale mně se to přece jen nezdá. Mutace se mohou snadno vymknout kontrole. Mohou být libovolně velké…,” pokrčil rameny. “Co já vím. Nikdy jsem o tom neuvažoval.”

Suko dal tomu všem svou následující poznámku korunu.

“Existují i magické deformace nebo mutace,” řekl tiše,

“ani na to bychom neměli zapomínat.”

“Tak moment. To by znamenalo, že chceš některé události nebo konkrétně tuto vysvětlit nějakým magickým vlivem?”

“Bylo by to docela možné.”

“Kometa ovládaná magií, která přivedla na zem pekelný vír?”

“Uhodl jsi.”

“A dál?”

Suko pokrčil rameny: “Dál nic. Jen jsem přemýšlel a dospěl k jistým závěrům.”

Na tváři Rusa se objevil ztrápený úsměv. “Víš přece, Suko, že nejsem žádný strašpytel, to ti přece nemusím říkat.”

“To je pravda.”

“V tomhle případě mám ale pocit, že bychom udělali lépe, kdybychom se vrátili zpátky ke břehu. Jestli je pravda jen část z toho, co jsi říkal, je tohle pro nás velice nebezpečné místo.”

“No, ideální zrovna není. Jsme tady jako na dlani.”

“A to tě k té nedůvěře přivedla jen ta ryba?” zeptal se Rus.

“Společně s dalšími úvahami.”

Golenkov pohlédl na vodu. Povrch nabyl nazelenalého odstínu, do něhož pronikaly odrazy slunečního světla. Dohlednost byla relativně dobrá, ale až na dno Golenkov nedohlédl.

Obklopovalo je naprosté ticho. Voda “nepromlouvala”. Mlčela a nedávala žádné znamení. Hlubina jezera připomínala obrovitý hrob, který je schopen pojmout cokoliv.

“Tady jsme nenašli nic, Suko.”

“Asi by bylo nejlepší otočit se a vrátit do vsi.”

S tím Vladimír souhlasil, ale v té chvíli jim cosi vyrazilo vesla z rukou.

Ze stínu bleskurychle vyskočily dva stíny. Zakously se nebo chmatly, muži to nedokázali v té rychlosti zaregistrovat, a hladké dřevo vesel jim z upocených rukou vyklouzlo.

A tak se ocitli v pasti!

10

To pochopili oba muži a rezignovaně na sebe pohlédli. V příštích vteřinách mlčky zkoumali hladinu, ale neobjevili vůbec nic. Ať už jim vesla vyrazilo cokoliv, bylo to pryč.

Rus začal nadávat.

Neznělo to vztekle, spíš bezmocně a ustrašeně. “Měl sis na toho mutanta vzpomenout dřív, Suko. Teď jsme v bryndě.”

“To máš svatou pravdu.”

“A jak teď na břeh?”

“To chceš plavat?”

“Zbláznil ses!” zašeptal Golenkov. “Víš ty, co se tady ve vodě skrývá?”

“Bohužel ne.”

“Takže tys nezahlédl žádného z těch zlodějů.”

“Jen stín, všechno se to seběhlo příliš rychle. Myslím, že se budeme muset podvolit osudu.”

“A co to znamená?”

“Vyčkat.”

Golenkov moc dobře věděl, že Suko situaci záměrně zlehčuje, ale nevyptával se už dál a nechtěl se připravit o poslední zbytek naděje či odvahy. “Takže počkáme,” zamumlal. “Počkáme na ty mutanty, na zrůdy, příšerné ryby nebo co se to hemží v tomhle jezeře. Připlují a vezmou si nás….”

“Honem, podívej se!”

Vladimír viděl, že přítel ukazuje nataženou pravou paží na nepříliš vzdálené místo na hladině. Tam se voda mírně pohupovala.

Náhle se tam zvedly vlny a na vodě najednou začaly poskakovat pásy pěny. Rozruch se šířil. Oba muži sledovali směr a pohyby vln i pěny a objevili je i na jiném místě.

Starý člun se zakolébal.

Doposud ležel na vodě téměř nehybně, ale teď se roztřásl, jako by jím čísi jemné ruce houpaly ze strany na stranu.

“To patří nám!” zasípal Golenkov.

“No jasně.”

“Co uděláme?”

“Drž se!”

“Ty máš ale humor, Suko. A já tě přitom vždycky považoval za vážného člověka. Spolupráce s Johnem Sinclairem na tobě patrně zanechala přece jen jisté stopy.”

“To je docela možné.”

Člun se kymácel stále víc. Vlny sílily a valily se ke

člunu v dalších poryvech.

Oba muži se pevně drželi, ale soustředili se i na okolí loďky. Ve vodě se objevovala světlejší místa, která jim umožňovala nahlédnout do hlubiny. A tu spatřili na dně cosi světlého.

Ložisko?

Pod vodou se mihl stín. Bleskurychle. Byla to obrovská ryba nebo něco podobného. Magická mutace, která se vymrštila šikmo vzhůru a narazila do kýlu loďky. Rána byla příliš prudká, než aby ji mohli muži vyrovnat. Člun se nebezpečně naklonil a převrátil se.

Vladimír vypadl jako první a tímto přenesením hmotnosti se člun naklonil ještě víc.

Ani Suko se už nemohl udržet.

Přepadli přes palubu oba.

Valila se na ně voda. Muži se ponořili do teplé břečky, hned zase vypluli na hladinu a viděli, že člun pluje na hladině kýlem vzhůru. Vzápětí se otočil a vypadal teď ve vodě jako dřevěný ostrůvek.

Tohle by se ještě dalo zvládnout.

Tajuplný stín však ještě zdaleka nebyl spokojen.

Opět se bleskurychle přiblížil a muži poprvé spatřili obrovskou rybu tak říkajíc tváří v tvář.

11

Gregor smutně poznamenal: “Už jsou zase pryč!”

Přikývl jsem.

“Zůstali jsme sami.”

“To je špatné?”

“Nevím,” zamumlal chlapec, podíval se na mne velkýma hnědýma očima a pokrčil rameny. “Všechno mi to připadá tak cizí a cítím se najednou příšerně dospělý.”

“Kolik ti vlastně je?”

“Šestnáct.”

Usmál jsem se. “Tak to máš ještě na dospívání čas.”

“Tady u nás ne, Johne. Tady se musí od malička pracovat, to mi můžeš věřit.”

Což jsem také udělal. Život nebyl pro lidi v těchto odlehlých vesnicích rozhodně procházkou růžovým sadem.

I děti musely přiložit ruku k dílu, a proto tak rychle dospívaly.

Mluvili jsme spolu směsí angličtiny a ruštiny. Suko s Vladimírem už dávno zmizeli. Doufal jsem, že něco najdou, nějakou stopu na jezeře nebo v něm. Ale napadlo mne také, že by tento výlet mohl být velice nebezpečný, pokud se dostanou do kontaktu s neznámými silami.

Už dávno jsem dospěl k přesvědčení, že události, které se tu odehrály, nemají přirozené vysvětlení. Tady bylo prostě všechno jinak. Jakási mohutná síla opustila svou dimenzi a zmocnila se lidí, jako by to byly loutky.

Pekelný vír…

Jen jednomu se podařilo uniknout, a ten se chtěl v této chvíli vrátit domů, aby se napil.

Měl jsem také žízeň a vydal jsem se za ním. V celkem velké kuchyni bylo umývadlo. Dozvěděl jsem se, že vodovod vybudoval před pár lety chlapcův otec; od té doby nemuseli chodit ke studni, když potřebovali vodu.

Gregor naklonil hlavu a nechal si stékat vodu do úst. Polykal, pak si opláchl tvář a uvolnil mi místo. Já jsem se rovněž napil.

Voda chutnala trochu jinak než u nás v Londýně. Měla zatuchlou kovovou příchuť. Přesto jsem pil, abych se aspoň trochu osvěžil.

Vedro bylo jako horké olovo. Pronikalo prostě všude, nemohli jsme mu uniknout. Toužebně jsem si přál ocitnout se někde pod sprchou. Jenže o té jsem si musel nechat jen zdát.

Gregor přecházel po velké místnosti. Sem a tam, doprava, doleva. “Kde jsou, Johne? Kde jsou naši? Řekni mi to.”

“Zjistíme to.”

Ta odpověď se mu nelíbila. Aniž by přestal chodit, zeptal se: “Jsou mrtví?”

“Ne.”

Tentokrát se zastavil, aby se na mne podíval. “To si vážně myslíš?”

“Ano.”

“Lžeš.”

“Proč bych ti měl lhát?”

“Abys mě uklidnil.”

“Ne, Gregore.”

“Tak mi konečně řekni, proč si myslíš, že nejsou mrtví.”

“Protože nemáme důkaz.”

“To jsem nepochopil.”

“Tak jinak, Gregore. Dokud nebudou obyvatelé téhle vesnice před námi ležet mrtví, budu pořád věřit, že je nechali naživu. Jsem o tom přesvědčen.”

Chlapec svraštil čelo. “Jestli je to tak, jak říkáš, kde tedy jsou? Kde by mohli být?”

“To je otázka, na kterou samozřejmě neznám odpověď.”

“Jsou pryč!” zašeptal hoch. “Prostě je unesli. Zmizeli. Byli vytrženi ze života. Zůstal jsem tady jenom já. Přilétl ten pekelný vír a všechny s sebou strhl, dokonce i zvířata. Vladimír mi říkal, že jsi odborník, Johne, jenže mám dojem, že ani ty si nevíš rady.”

“V tom máš bohužel pravdu.”

“Co teď chceš dělat?”

“Čekat.”

“Až se vrátí?” zamumlal Gregor a sám si hned odpověděl: “Tomu nevěřím. Chci tím říct nevěřím, že by se vrátili. Byli uneseni a zmizeli definitivně, to ti povídám.”

“Přinejmenším to tak vypadá. Přesto jsem jiného názoru. V životě se nikdy nic nestane jen tak bez důvodu. Zmizeli, ale já si přesto myslím, že jsou tady někde nablízku. Může ti to sice připadat divné a nepochopitelné, ale já jsem o tom přesvědčen, Gregore.”

Nedůvěřivě na mne hleděl. Pak pohnul rukama. “Někde tady nablízku, myslíš?”

“Ano. Pravděpodobně tady ve vesnici, třeba i ve svých domech.”

“Tomu nevěřím.”

“Možná nás pozorují, ale oni sami na sebe nemohou upozornit, protože se pohybují v jiných dimenzích, které jsou pro nás lidi nedostupné. Tyhle dimenze leží kdesi v

nedohlednu a platí pro ně zcela jiná pravidla. Tak to prostě musíš vzít, chlapče.”

“Rád bych, ale pořád to jaksi nemohu pochopit.”

“To asi nechápe nikdo.”

“A ty mi to nechceš vysvětlit, Johne?”

“Nemyslím, že by to mělo smysl. Smiř se prostě s tím, že svět duchů se otevřel a vsál do sebe část našeho světa.”

“To mluvíš o světě mrtvých! Myslím tím ten… svět, kam

přicházejí duše zemřelých.”

“Tak nějak,” připustil jsem.

“Tak to se už nikdy nevrátí. To nikdo z nich nemá šanci.”

“To bych neřekl, Gregore.”

“Ale vždyť z říše mrtvých se přece nikdo nikdy nevrátil,” řekl chlapec utrápeným hlasem. “Duše jsou tam navždy zajaty, to jsem slyšel, když se bavili dospělí. Zvlášť staří lidé si povídali o záhrobí a přemýšleli, co je tam čeká.”

“To nevím.”

“Ale jsi si jist, že tam jsou mí rodiče a ostatní lidé ze vsi? S mrtvými…?” Jeho hlas nabyl pronikavého zabarvení.

Mávl jsem rukou. “Uklidni se, Gregore. Jsou v tom jisté rozdíly.”

Přemýšlel. “Jaké, Johne? Pořád mluvíš nejasně.

Nerozumím ti.”

“Mně samotnému se nedaří zcela to pochopit. Řekněme to takhle, Gregore. Neexistuje pouze jeden svět duchů, je jich víc.”

“Kolik?”

“Nesčíslně mnoho.”

“To si vážně myslíš?”

“Ano. A neříkám to jen tak do větru. Kolem nás prostě existují jiné světy. Víc ti k tomu nemohu říci. Prostě se s tím smiř.”

“Je mi to namouduši divné, ale asi budu muset.”

“Určitě.”

Bylo zcela zjevné, že Gregor je naprosto zmaten. Ani já jsem se necítil dvakrát skvěle. Na cestě k řešení bylo prostě příliš mnoho překážek. Přitom jsem byl přesvědčen, že řešení musí existovat. Nic se přece neděje bezdůvodně. Bylo logické, že všechno má svou příčinu.

V tomto případě se do logického řetězce událostí vložila jakási neznámá síla. Ať už se stalo cokoliv, tato mocnost seslala k jezeru kometu naplněnou neznámou energií a my jsme teď stáli před záhadou.

Gregor jako v transu uklidil stůl. Pak zamířil k oknu a vykoukl ven. Obličej přitom přitiskl až ke sklu, aby tak mohl lépe pozorovat všechno, co se děje kolem domu.

Jenže ona druhá strana, o které jsme před chvilkou hovořili, zůstala i pro něj skryta. Konečky prstů bubnoval do parapetu. Cítil hrozný tlak a nevěděl, jak se ho zbavit.

“Půjdeme ven?” zeptal jsem se ho. Než jsem se dočkal reakce, musel jsem otázku zopakovat. Velice pomalu se otočil.

“Kam chceš jít?”

“Na ulici. Projít se vsí. Myslím, že bychom mohli jít hledat stopy.”

“Myslíš, že nějaké najdeme?”

“To ještě nevím.”

“Vždyť je to taky jedno!” zašeptal. “Tady v domě se už stejně necítím dobře. Pořád myslím na to, že jsou tady někde mrtví naši, nebo jejich duše.”

“Takhle bys uvažovat neměl, Gregore.”

“Nemůžu prostě jinak.” Polkl, a jen stěží zadržoval slzy. Moje ruka na jeho rameni ho měla poněkud uklidnit.

Bok po boku jsme zamířili ke dveřím, které jsem otevřel a také jsem jako první vykročil do horka.

Vedro pořád ještě leželo nad vsí, ale změnilo se.

Připadalo mi, že je víc dusno. Vzduch připomínal horké olovo, nebyl už tak průzračný. Když jsem pohlédl na slunce, stál sice jeho jasný kotouč stále na modré obloze, ale jako by kolem něj ležel mléčný stín, závoj, opar.

Navíc všude panovalo nepřirozené ticho. Ještě hlubší než při našem příjezdu. Nad vsí nepřeletí jediný ptáček, a žádný ani nezapípl. Od jezera se sem táhl mírně štiplavý zápach, který ztěžoval dýchání.

Vyfoukl jsem vzduch.

“Není ti dobře?” zeptal se Gregor.

“Je mi horko.”

“Jenom to?”

“Taky.”

Stáli jsme na silnici. Teď mě Gregor chytil za ruku a pevně ji stiskl. “Co ještě, Johne? Řekni mi to. Řekni mi to, prosím. Co máš na mysli?”

Už dávno jsem se rozhodl, že se budu k chlapci chovat jako k dospělému. “Něco se změnilo,” řekl jsem, “copak to necítíš? Vzduch je tak štiplavý. Připadá mi jaksi zatuchlý…”

“Vracejí se snad duchové?”

“To nemohu říci. Snad…”

“Uvidíme je ?”

Křečovitě jsem se usmál. “Musíme vyčkat, hochu, něco se určitě stalo.”

Víc jsem ani já nevěděl. Současně jsem začal mít obavy o Suka a Vladimíra. Vyjeli na jezero. Možná, že i oni tam zažili nějakou změnu možná že tato změna přišla právě odtamtud. Doposud se ona cizí dimenze chovala zdrženlivě, ale to se mohlo změnit. V tom případě bychom na tom byli s Gregorem lépe než naši přátelé, kteří byli na vodě tam, jak známo, se není čeho zachytit.

Oba jsme zaslechli tiché šumění. Vítr však nefoukal.

Gregor ustoupil o krok stranou. Vypadal napjatě. “Slyšel jsi to, Johne?”

“Samosebou.”

“To byl vítrne?”

“Ne, nebyl.”

“Vrátí se to?”

“Počkáme.”

Stáli jsme uprostřed ulice. Ticho začalo být tíživé. Dokonce ani mouchy už kolem nás nebzučely. Ty také kamsi zmizely.

Opět jsme zaslechli zvuk. Tentokrát to nebylo šumění, ale něco jiného. Při troše dobré vůle se to dalo označit jako šeptání.

Hlasy!

To slovo vyklouzlo i z chlapcových úst. Přitom se přikrčil, paže rovněž přitáhl k tělu a zaťal dlaně v pěsti. Oči měl vytřeštěné a navíc poněkud obrácené v sloup a přikyvoval.

“Co je, Gregore?”

“Poslouchej! No tak poslouchej!” vyrazil ze sebe.

“Dobře poslouchej, Johne! Něco slyším!”

“Co, prosím tě?”

“Počkej! Počkej…”

Nezbylo mi nic jiného, musel jsem dát chlapci za pravdu. Skutečně, kolem nás bylo něco, co nebylo vidět. Navzdory vedru mi přejel po zádech mráz.

Hlasy!

Šeptající, ševelivé hlasy, které nás obklopovaly, byly jako obláček, ze kterého se neustále oddělovaly. Nerozuměl jsem jim, protože mi k uším doléhal cizí jazyk.

Zato jim rozuměl Gregor. “Táta!” zvolal: “To je můj táta! I máma! Rozumím jim. Já jim rozumím…”

12

Bylo to neuvěřitelné, příšerné a současně fascinující, jak tady chlapec Gregor stál na místě, hlavu měl zvrácenou do týla, oči upřené k obloze, ze které k němu doléhaly hlasy. Nic neviděl, jen poslouchal.

Paže měl vztyčené vzhůru a prsty roztažené, jako by takto mohl hlasy zachytit a odfiltrovat z nich těla. Poslouchal.

Nechápal nic, ve tváři se mu objevil ztrápený výraz a otevřenými ústy zasténal.

Po tvářích mu stékaly slzy. Volal své rodiče jménem, prosil, aby mu dali nějaké znamení, zprávu z říše duchů a žadonil, aby se mu ukázali.

Zůstali neviditelní.

Šepot a ševelení sílilo a zase sláblo a to bylo pro mne důkazem, že se z říše mrtvých nehlásily pouze dvě osoby, ale že to muselo být více duchů, kteří se spojili do jednoho chóru.

Nebo to nebyli duchové?

Neměl jsem potuchy, co se to děje, nic jsem nevěděl a jako už tolikrát jsem se s tím musel smířit.

Najednou zvuky ustaly. Jako by se dostavil poryv větru a odvanul je stranou. Nedaleko ode mne klesl chlapec na kolena, rozepjal paže a opřel se o zem. Vypadal jako někdo, kdo se chce zahrabat pod zem a mluví přitom sám se sebou. Neustále vykřikoval, že tady jsou, že je slyšel, že s ním hovořili nenechal se prostě zviklat a byl v myšlenkách někde docela jinde. Nechal se sebou dělat cokoliv. Viděl jsem, že bude nejlépe, když se vrátíme do

domu. Tam se bude chlapec moci trochu vzpamatovat a jistě mi odpoví i na pár otázek.

V domku jsem ho posadil na židli. Zůstal na ní sedět a civěl do prázdna. Našel jsem něco k pití. Tentokrát to nemohla být voda, ale něco, co by ho dostalo z jeho stavu. V jedné skříňce jsem našel láhev s jakousi tekutinou.

Vytáhl jsem zátku, přičichl jsem a hned jsem věděl, na

čem jsem. Byla to vodka.

Našel jsem i sklenici. Nalil jsem a podal jsem ji Gregorovi. Po prvním doušku se zakuckal a otřásl se, proto jsem mu sklenku zase sebral. “Už je ti líp?”

“Trošku.”

“To je dobře.”

Gregor kašlal. “To je tátova vodka!”

“Ale udělala ti dobře, ne?”

“Jo…” Po chvíli zavrtěl hlavou a podíval se na mne.

“Jsou určitě tady, Johne, měl jsi pravdu. Slyšel jsem je.”

“Hlasy tvých rodičů?”

“Ano, tátův i mámin.”

“A ještě nějaké jiné?”

Přikývl.

“Poznal jsi je?”

“Byli to nějací lidé ze vsi. Všechno to byly známé hlasy.

Hlasy dospělých i dětí.”

“A co říkali?” Na odpověď jsem byl šíleně zvědavý. Mohla totiž být prvním krokem k rozluštění tohoto případu. Chlapec si přitiskl konečky prstů k čelu a podíval se k zemi.

“Co říkali?” zopakoval mumlavým hlasem: “To přesně nevím. Ne, nevím to.”

“Něco přece museli…”

“Ale ano…”

“No tak?”

“Mluvili o tom, že jsou ještě tady. Mluvili přes sebe. Říkali něco o svém světě a povídali i něco o magii. Ano. Nějak tak!”

“Dál!” naléhal jsem. “Neřekli ti, jestli přijdou k nám?”

“Ne, to neřekli.”

“Existuje nějaká možnost? Chceme-li případ vyřešit, musíme k nim. Vnořit se do onoho cizího světa. Musíme s nimi hovořit…”

“S duchy?”

“Ano, s duchy.”

“Nevím, jak se do jejich světa dostat. Neřekli o tom nic, ale mne vidí.”

“Ještě něco?”

Gregor zavrtěl hlavou. Na můj vkus příliš rychle. Připadalo mi, že přede mnou zamlčel něco velmi důležitého. Přemýšlel jsem, jestli mám vyzvídat dál, ale nechal jsem toho a nakousl jsem jiné téma. “Takže zřejmě opravdu nejsou mrtví.”

“Cožpak takhle vypadají mrtví, Johne?”

“Asi ne. Jsou zajatci jiné dimenze. Jenže by mne zajímalo, jestli jimi zůstanou napořád. Neříkali něco o tom?”

“Vůbec nic.”

“A o té kometě neřekli také nic?”

“Ne. Byl to příliš velký zmatek. Slyšel jsem jen, že jsou tady.” Pohlédl na mne.

“Johne, teď bych chtěl zůstat chvíli sám.”

“Prosím?” Myslel jsem, že jsem se přeslechl.

“Ano, chtěl bych zůstat sám a nemluvit už.”

“Jak chceš, Gregore. Mám jít z domu a počkat venku?”

“Ne, můžeš zůstat.”

“Takže odejdeš ty?”

Přikývl. “Půjdu do svého pokoje,” zamumlal. “Je nahoře. Počkám tam, až se zase ozvou. Určitě se ozvou.”

“To budeš čekat na jejich návrat? Má to smysl?”

Byl jsem upřímně zvědav na odpověď, ale bohužel jsem ji nedostal. Gregor jen pokrčil rameny, pak vstal a zamířil ke schodům. Byly to jednoduché dřevěné schody s dřevěným zábradlím po pravé straně.

Chlapec kráčel po schodišti jako stařec, unavený a shrbený. Ruku si tiskl k břichu jako někdo, komu je nevolno. Shora se ještě jednou ohlédl, ale pak se rychle otočil a vzápětí zmizel.

Chlapcova reakce mne znepokojila. Nebyla normální. Vůbec nic tady nebylo normální. Po tomhle objevu by měl vlastně reagovat spíš vystrašeně, ale neudělal to. Namísto toho byl najednou zamlklý, jako by si díky setkání s duchy svých rodičů něco uvědomil.

Mně ovšem nenapadlo nic.

Stál jsem na naprosto neznámé půdě, pokoušel jsem se

něčeho zachytit, ale nedařilo se mi to.

Chlapec se už nevrátil. Nechal jsem uplynout čtyři pět minut, než jsem se pohnul. Stále jsem ještě seděl ve veliké kuchyni a vytáhl jsem svůj křížek ve snaze zjistit, jestli bude nějak reagovat. Ale nestalo se nic. Kříž nezasvětélkoval a ani se nezahřál. Ležel mi na dlani chladný, téměř odmítavý. Pravděpodobně mi v tomhle případě nepomůže.

Jaké jiné možnosti jsem tedy měl? Téměř žádné. Druhá strana držela všechny trumfy. Mohla mne sledovat, což

bohužel opačně neplatilo ani v nejmenším. Natáhl jsem paže do výšky a pak jsem pocítil zcela zřetelně škubání v ramenou. Postavil jsem se k oknu a vyhlédl jsem ven.

Vzduch se nezměnil. Pořád ještě obsahoval jemné, ale stále přítomné chuchvalce oparu. Mléčné a současně průhledné. Téměř jako vzduch při bouřce.

A ve vzduchu bylo ještě něco nepostižitelného.

Cítil jsem to. Po těle mi přebíhalo mravenčení. A klid, který mne obklopoval, mi připadal stísňující.

Chlapec byl nahoře. Chtěl zůstat o samotě. Pořád ještě jsem nedokázal jeho motiv pochopit. Měl by mít strach a vlastně by měl být rád, že mi může zůstat nablízku.

Místo toho ode mne dobrovolně odešel. Nad pravým důvodem takového jednání jsem si neustále lámal hlavu. Byl jsem si jist, že na něj nepřijdu. Teorie zde nepomáhala, praxe byla mnohem důležitější. Znamenalo to ovšem, že budu muset za chlapcem nahoru.

Když jsem stoupl na první schod, dřevo se mírně prohnulo a zapraskalo, čemuž jsem bohužel nemohl zabránit. Nepomohlo by ani, kdybych si vyzul boty. Proto jsem si je nechal obuté a snažil jsem se našlapovat co nejtišeji. Konec schodů tonul v šedivém přítmí. Ocitl jsem se na chodbě, spatřil jsem nad sebou strop a v něm otvor. Za ním byla půda nebo něco podobného, ale rozhodně ne pokoj Gregora Smirnova.

Měl jsem na vybranou několik dveří, do nichž jsem mohl vejít. Rozhodl jsem se, že nakouknu klíčovými dírkami. Hned napoprvé jsem měl štěstí. Klíčovou dírkou bych mohl dohlédnout až k oknu, což ovšem nebylo možné, protože mezi ním a dveřmi stál chlapec.

Pokud jsem to mohl rozeznat, Gregor na něco čekal, ale nestál pouze tiše. Mírně se pohyboval jako někdo, kdo s někým rozmlouvá a dodává svým slovům důrazu výmluvnými gesty. To ve mně vzbudilo nedůvěru. S kým to Gregor mluví? A proč se přitom dívá na okno? Vidí tam snad toho, s kým hovoří?

Opět jsem pocítil mrazení v zádech. Zježily se mi chloupky v zátylku a cítil jsem, jak mi po zádech stékají kapky potu. Přitom jsem byl napnutý jak struna. Trápilo mne pomyšlení, že promeškám něco rozhodujícího. Po chvíli jsem si dodal odvahy a zkusil to.

Velmi opatrně jsem stlačil kliku dolů. Byla volná a já jsem jen doufal, že zabere a já budu moci dveře otevřít. Dále jsem doufal, že chlapec se nebude zajímat o to, co se děje za jeho zády, protože byl neustále otočen tváří k oknu, jako by se za ním odehrávalo něco zvláštního, co jsem já bohužel neviděl.

Škvíra dveří nebyla širší než na prst, ale já jsem už viděl lépe.

Místnost měla šikmý strop. Byla relativně velká, ale téměř nezařízená. Nábytek mne ovšem nezajímal. Důležitější byl chlapec.

Díval se na okno. Za ním bylo matné světlo. Více vidět nebylo, alespoň z mého místa.

Nebo že by přece jen?

Proč by jinak Gregor hovořil?

Šeptal a já jsem se musel velmi snažit, abych jeho slovům porozuměl.

To, co jsem uslyšel, mne znepokojilo, protože Gregor rozmlouval se svými rodiči…

13

Nedalo se poznat, k jakému druhu, rodu nebo čeledi patřil ten tvor před svou mutací.

Muži dřepící na kýlu lodi viděli vlastně jen velkou tlamu, za ní dlouhé, olejově se lesknoucí tělo a poznali, že tlama plná ostrých tesáků by byla schopna odtrhnout člověku hlavu od těla. Oba se přikrčili.

Voda vystříkla do výše a obří ryba se ještě jednou vymrštila.

Skočila ovšem příliš blízko.

Nedopadla na choulící se muže. Těsně před člunem se opět ponořila do vody, přičemž měla ještě jistý švih a narazila do loďky plovoucí kýlem nahoru.

Loďka se prudce rozkymácela. Oba muži už měli strach, že se svezou z hladkého dřevěného kýlu do jezera. Byl to téměř zázrak, že se jim podařilo udržet se.

Ryba zmizela.

Vladimír zaklel, pak se otočil k Sukovi a sykl na něj:

“Zaútočí znovu!”

“Na to se můžeš spolehnout.”

“A co uděláme?”

“Zabijeme ji!”

Golenkova ta odpověď překvapila. Pohlédl na Suka, jako by stál před nějakým matematickým problémem, ale inspektor to myslel tak, jak to řekl. Sáhl si totiž k opasku kalhot a plavným pohybem vytáhl bič na démony.

“Ach tak,” řekl Rus.

Suko přikývl. “Tohle je pravděpodobně naše úplně poslední šance. Ta ryba není normální. Je to obří úhoř nebo

muréna nebo něco takového. Myslím, že bychom ji jen stěží dokázali zardousit.”

“To je jasné, holýma rukama by to nesvedl nikdo.”

Suko ležící na člunu se kolem sebe zkusmo rozmáchl. Pověstný bič ho nenechal na holičkách. Tři řemínky vyskočily z otvorů a dopadly na dřevo loďky jako hádci.

Voda kolem loďky se trochu uklidnila. Vlny už se nevalily, spíše kolem člunu jemně šplouchaly.

Začalo čekání.

Oba muži počítali s tím, že se záhadná obří ryba nespokojí s jediným útokem. Vrátí se ještě jednou, protože zatím nebyla úspěšná.

Suko číhal s bičem připraveným k úderu. Ani Vladimír Golenkov nečekal nečinně. Pohledem zkoumal okolí loďky. Díval se především těsně pod hladinu, protože tam bylo útočníky vidět nejlépe. Voda zde byla totiž průzračná jako sklo a prozařovaly ji paprsky slunce.

Suko se posunul poněkud dozadu a byl teď blíž k zádi.

Věděl, že se na ruského kolegu může spolehnout.

Ten pohnul hlavou, hledal a čekal na útok, přímo toužebně si ho přál.

Zakrátko si oba přišli na své!

“Blíží se, Suko!” Současně se Vladimírova paže vymrštila do strany a pravý ukazovák se natáhl.

Suko spatřil stín! Úhoř, či muréna?

To se pořád ještě nedalo zjistit, v každém případě to nebyla ryba, ale příšera, která se dovedla pohybovat velmi mrštně a podobala se torpédu.

“Za chvíli skočí!”

A ryba se skutečně vymrštila.

Tentokrát situaci instinktivně odhadla správně a skočila tak, aby dopadla na oba muže. Vztyčila se před nimi a před jejich člunem, rozevřela tlamu a blýskání ostrých zubů splynulo se třpytem vodní tříště.

Jestli se teď zmýlím, bude konec, pomyslel si Suko; soustředil se na útočníka a ještě se stáhl poněkud stranou.

Obří ryba dopadla. A Suko švihl.

Nešlo jen o to švihnout, ale bylo zapotřebí dobře koordinovat pohyby těla, protože udržet rovnováhu na rozhoupaném člunu nebylo snadné. Proto mohl švihnout pouze pohybem zápěstí a nemohl na útočníka dolehnout vahou celého těla.

Přesto ho zasáhl.

Tři řemínky se rozevřely do vějíře a zasáhly obří rybu poblíž tlamy.

Řemínky se rybí příšeře omotaly kolem dlouhého šedočerného těla a spoutaly ji.

Pád mutanta nebylo stejně možno zadržet, jen směr se změnil.

Ryba už nepadala otevřenou tlamou na lidi, poněkud se natočila a zasáhla Suka a Rusa svým trupem.

Suka více než Vladimíra. Na hladkém dřevě kýlu loďky ztratil inspektor rovnováhu a sklouzl do jezera. Současně plácl do vody i rybí netvor. Voda vyšplíchla.

Suko klesal dolů a pevně svíral bič. Levou rukou plaval, opět se vynořil a slyšel, jak Vladimír vykřikl. Klečel na kýlu a ukazoval kamsi za Suka.

Na běsnící rybí nestvůru.

Ano, ta běsnila a bojovala o svůj život, ale podléhala.

Přesně tam, kde zasáhl bič, se začalo její tělo rozpadat.

Tři řemínky vyryly v kůži hluboké jizvy, které vypadaly,

jako by je vyřízla břitva. Z těchto tenounkých ran prýštila tekutina, snad krev, ale tu voda hned oplachovala.

Tlama byla pořád ještě otevřená.

Škubala sebou sem a tam, ale kusy masa z ní odpadávaly jeden za druhým, a náhle celá přední polovina příšery zmizela.

Prostě se ztratila.

Temná hlubina jezera nejprve pohltila tuto část obrovitého těla a později i zbytek.

Suko, držící se ve vodě jen pohybem nohou, tomu všemu přihlížel.

Zvedl paži, přitáhl se ke kýlu lodi a tam ho zachytil jeho

přítel Vladimír.

“To jsem si mohl myslet!” zašeptal. “Zatraceně, je to šílené….”

Suko neříkal nic. Požádal pouze kývnutím hlavy Golenkova, aby mu pomohl z vody, a vyškrábal se na hladký kýl, kde hned přitáhl nohy k tělu, aby nezabíral příliš místa.

“Zvládli jsme to!” zasmál se. “Podařilo se! A to jsem si nebyl tak docela jist!”

“Jak to, že ne?”

“Protože jsem pořád ještě nevěděl, jestli máme co do

činění s něčím magickým.”

“Teď už to víš.”

“Ano, a jsem spokojen. Vím alespoň, jak bojovat proti našim nepřátelům.” Přitáhl nohy a sedl si normálně.

“Řekněme, že se do jezera zřítila kometa, a dále vycházejme z toho, že to nebyla normální kometa, ale návštěvník z nějakého docela jiného světa nebo času. Teď samozřejmě vyvstává otázka, odkud se vzala.”

“To je pravda. Co jsou to vlastně komety?” Vladimír si sám odpověděl, zatímco si Suko pročesával mokré vlasy.

“Komety jsou tělesa, části planet, přičemž bych řekl, že tahle planeta není normální, ale nabitá magickou energií. Možná byla i zničena, třeba jen zčásti, v každém případě se však téhle kometě podařilo překlenout hranice mezi světy.”

“V tom není rozpor.”

“Víc nevím. Ty jsi odborník.”

Suko si ždímal nohavice. “Odborník? Možná jsem, možná nejsem. Nad tím se musím zamyslet.”

“Máš nějaké řešení?”

“To bych byl sám rád.”

“A nějakou stopu?”

“Nóóó…,” protáhl Suko. Přimhouřil oči a podíval se přes jezero, jako by mu mohla hladina nabídnout nějaké vysvětlení. “Je tady jedna planeta, která mi přišla na mysl.”

“Jak se jmenuje?”

“Planeta mágů…”

Golenkov se chtěl zasmát, ale nechal toho a nejprve jen zavrtěl hlavou. “Sorry, ale to nějak nechápu.”

“Planeta mágů,” zopakoval Suko. “Neexistuje už a přece je zde.”

“Nerozumím ti.”

“Existovala v minulosti a měla velmi úzký vztah ke zmizelému kontinetu Atlantidě. Planeta explodovala a právě tehdy zanikla i Atlantida. To jsou fakta, jichž se musíme držet. Není ovšem mrtvé všechno, co se mrtvým jeví, jestli mi aspoň teď rozumíš.”

“S bídou, ale to nevadí.”

“Existují ti, co přežili Atlantidu, a je jich víc než dost, to mi věř, Vladimíre. A tak se ptám, proč by neměly existovat

i části planety, které přetrvaly? Magické ostrůvky, abych tak řekl.”

“Ano,” zamumlal Rus, “takhle by to mohlo být.”

“No právě.”

“A kdy se Atlantida propadla? Pokud se nemýlím, je to už několik tisíc let.”

“Správně.”

“Jestliže planeta explodovala také v té době, proč to trvalo tak dlouho, než jedna její část zasáhla Zemi?”

“To se mně ptáš příliš. Možná je to dáno rozmarem času, možná je to podobný případ jako světlo hvězd, které je často na cestě nesčíslně let, než vůbec zahlédneme jeho zdroj.”

Rus zaťal ruce v pěsti. Kdyby měl dostatek místa, jistě by se jimi kolem sebe rozehnal, jenže teď se ještě stihl ovládnout.

“Něco bych ti chtěl připomenout,” řekl.

“A co, prosím tě?”

“Existuje tedy naděje?”

“Chceš-li, netápeme už teď v tak naprosté tmě. Ale měli bychom se pokusit tu loďku zase převrátit.”

“To půjde těžko.” Golenkov zavrtěl hlavou a nemluvil už dál. Namísto toho se zadíval přes vodu, jako by v dálce něco objevil.

“Co tam vidíš?” zeptal se Suko.

“Podívej se ke břehu!”

Nebylo už dobře vidět. Břeh ležel v oparu a současně v měkkém žlutém svitu, který nevydávalo pouze slunce, spíš jako by vycházel ze země.

“Něco se tam děje…” Suko mlčel.

Nedaleko od břehu ležela vesnice, ve které zůstali John a Gregor. Uvažoval, jestli ti dva také zpozorovali onu změnu.

Svého plánu, převrátit člun zase kýlem dolů, se vzdali. Museli se teď postarat o jiné věci. Protože kdyby se začaly věci odvíjet příliš rychle a nepříznivě, mohli by se dostat do víru, a ten by je rozdrtil.

To nebezpečí tady nepochybně bylo! Sledovali napjatě břeh a jezero.

Jeho vody před nimi ležely tak klidné, jako by se hladina změnila v zrcadlo. A stalo se ještě něco. Okolo byla voda najednou skoro průzračná. Bylo vidět téměř až na dno a stále více se pročišťovala. Oba muži počítali s tím, že za chvíli skutečně dohlédnou až dolů.

“Něco se děje,” zašeptal Golenkov. “Změnilo se mnoho.

Myslíš, že kometa se může vydat nazpět a vrátit se?”

“To ne.”

“Ale nevylučuješ to?”

“U jádra komety ano, ale u jejího ohonu si tím nejsem tak docela jist. Je to přece jen záležitost nabitá magickou energií, a ta je víc než jen…”

“Tam je!” Golenkov vykřikl a současně ukázal na vodu. Také Suko byl překvapen. Na chvíli se mu zatajil dech.

Uvědomil si, že neustále zažívají nová překvapení a toto další se rýsovalo tam, kde bylo dno jezera.

A stalo se víc.

Muži teď měli dno naprosto zřetelně před očima. Ke svému úžasu spatřili i obrovský kráter. Tam musela dopadnout kometa.

Jenže ta pro ně nebyla zajímavá. Mnohem důležitější byl ohon, který začínal ve dně jezera, zvedal se jako zelená

duha z vody a klenul se jako oblouk ke vsi. Už to samo o sobě byl jedinečný úkaz, ale muži viděli ještě víc.

Ohon nebyl prázdný.

Byl plný dvounohých a čtyřnohých bytostí, které

předtím žily ve Švalcinu…

14

Jen se nepohnout, nedýchat. Choval jsem se co nejtišeji, abych nenarušil to zamyšlení, ve kterém setrvával šestnáctiletý chlapec u okna. Nechtěl jsem, aby Gregora, který byl v duchovním kontaktu s rodiči, vyrušil byť sebeslabší zvuk.

Byl jsem přesvědčen, že s nimi hovoří, ale musel s nimi komunikovat na duchovní úrovni, protože žádná slova, třeba jen šeptaná, se neozývala.

Pootevřel jsem dveře ještě o trochu víc. Takto jsem mohl vidět i za chlapce, až na okno, které nebylo zrovna průzračné.

Za sklem se jasně rýsovalo cosi světlého. Přesto jsem přesně nerozeznal, co to je, a napadlo mne, jestli to není světlo z jiného světa nebo rozměru.

Zjevovali se zde mrtví, nebo se vrátili ti, kteří na jistou dobu zmizeli, aby někomu dokázali, že ještě existují?

Záhad neubývalo, ale vcelku se leccos změnilo. Ať jsem o tom přemýšlel jakkoliv, nevěděl jsem, co to přesně je. Změna byla spíše v pozadí, ve vzduchu, v okolí, nikoliv v tom, co jsem viděl před sebou.

Místností se neslo hochovo mumlání. Rozuměl jsem

zčásti jeho otázkám.

Chtěl vědět, kde jeho rodiče jsou, a stýskal si, že mu nedávají jasnou odpověď.

“Mrtví…?” slyšel jsem, jak říká. “Jste opravdu mrtví?

Nebo se zase vrátíte…?” Mlčení.

Nebo se zachvěla okenní tabulka?

Bylo to možné. Na to jsem se ovšem nechtěl spolehnout. Musel jsem vědět víc, a proto jsem riskoval a dveře jsem otevřel ještě o kousek. Způsobilo to šramot, naštěstí ovšem jen takový, že jsem ho slyšel pouze já a chlapce nevyrušil. Vklouzl jsem dovnitř.

Krok za krokem jsem pronikal do Gregorova pokoje. Šel jsem po špičkách, protože jsem nechtěl rušit.

Podařilo se mi proplížit se kolem chlapce. Teď jsem viděl zřetelněji. Někdo tady byl. Ale nebyl to člověk!

Jakési podivně zkreslené světlo, spojení, část oblouku podobná duze. Opět jsem si vzpomněl na onen pekelný vír, o kterém chlapec hovořil. Byl tady, vrátil se, ale byl v klidu.

Ani sebemenší pohyb byl jako z kamene. Lidé těla, tváře. Také zvířata. Ten pohled jsem prostě nedokázal tak rychle vstřebat. Viděl jsem tedy důkaz toho, co spatřil nejprve jen chlapec Gregor, který to pak vylíčil Golenkovovi.

Dodal jsem si odvahy a přistoupil jsem k oknu blíže. Byl jsem v duchu vděčný, že starý koberec dokonale utlumil moje kroky.

Chlapec mne možná i slyšel, ale nedbal toho. Jeho pohled byl upřen dopředu na sklo. Díval se oknem a chtěl vidět, chtěl něco poznat a jistě chtěl znát řešení. Jak vypadalo?

Existovalo pouze jediné řešení. Musel by se přidat k onomu nebezpečnému reji.

To jsem ovšem nemohl připustit, a tak jsem vykročil dopředu a položil jsem mu dlaň na rameno. Všechno záleželo právě na této chvíli. Jak se chlapec zachová? Vykřikne, ztratí rozvahu, nebo…?

Neudělal nic. Zůstal stát, a protože jsem ho pozoroval, viděl jsem také, jak se mu ústa stáhla do úsměvu. Tento úsměv mu zůstal na tváři, i když promluvil. “Všechny je tady vidím, Johne. Znám je. Jsou to lidé ze vsi. Jsou tam i mí rodiče. Dokonce mí sourozenci…”

“To jsem opravdu velice rád, Gregore. Máš, doufám, radost.”

“Ano.”

Důležitá pro mne byla odpověď na další otázku.

“Podařilo se ti s nimi nějak se domluvit? Navázali jste kontakt?”

“Pokoušel jsem se o to…”

“Zeptal ses?”

“Ano…”

“Co řekli?”

“Oni… nemohli mluvit, ale já jsem cítil myšlenky. Všichni mají strach. Byli uneseni. Jsou v zajetí. Pekelný vír je tak krutý. Viděli něco jiného a jsou tím vlečeni. Něco je v pozadí…”

“Co, Gregore? Řekli ti to tví rodiče?”

“Ne.”

“Proč ne?”

“Nevědí to.”

Chápal jsem ho. Ocitl se před zvláštním úkazem, záhadou. Díval se na ni, vnímal ji, ale nechápal. Byla pro něj nevysvětlitelná. Kdyby pochopil, jistě by ztratil rozum.

Pojal jsem docela jiný plán, který byl velmi riskantní, pro nějž jsem však potřeboval chlapcův souhlas. Ještě jednou jsem si ho nechal projít hlavou: “Vadilo by ti, kdybych otevřel okno?”

Mlčel. Zopakoval jsem otázku.

Po chvíli chlapec pokrčil rameny, což jsem si vyložil jako souhlas. Bylo mu to asi jedno.

Přistoupil jsem tedy k činu.

Bylo to samozřejmě riskantní. Mohl jsem všechno zničit, ale také všechno získat. Jenže tajemství komety mohlo být rozluštěno jen tehdy, budu-li ochoten podstoupit jisté riziko.

Zvedl jsem pravou ruku a sáhl jsem za chlapcovo rameno. Abych Gregora nevystrašil, pohyboval jsem se přitom velice pomalu.

Gregor nic neviděl. Téměř nedýchal.

Nechtěl se zabývat ničím, co by odvádělo jeho pozornost. Zajímala ho pouze přítomnost jeho rodičů a samozřejmě i onen vír, který se nečekaně uklidnil.

Ani mne nevnímal.

Byl jsem pro něj vzduch. Ani jednou nezamrkal, řasy se mu nezachvěly. Vypadal, jako by ztuhl, oči měl upřeny před sebe, ale vypadalo to, jako by obrazy, které viděl, vůbec nevnímal. Jeho mozek je tedy ani nemohl zpracovat. Uchopil jsem dřevěnou kličku okna. Dřevěný rám okna byl rovněž ztrouchnivělý. Vypadal jako ze staré kůry stromu, která se může každou chvíli rozpadnout v prach. Otočil jsem kličkou. Nebylo to jednoduché, šla ztuha a zasekla se. Zdálo se, že okno už dlouho nikdo neotvíral a já to musel zkusit podruhé, než se pohnulo. Pak jsem za ně

zatáhl.

Teď bylo okno otevřené.

I ve mně narůstalo napětí. Cítil jsem, jak se mi stahuje žaludek. Gregor se pořád ještě nepohnul. Všechno přijímal

bez sebemenší reakce, protože ho i nadále fascinoval nehybný pekelný vír.

Okno se dalo otevřít celkem snadno. Do dusného pokoje vnikl venkovní vzduch. Předpokládal jsem, že bude teplý a suchý, ale to byl omyl, protože ruku mi ovanul chladný dech, který jsem ucítil i na tváři a otřásl jsem se.

Vzduch byl chladný. Cítil jsem jemný průvan, který proudil kolem mé dlaně. Chloupky na pokožce se narovnaly. V blízkosti ztuhlého víru jako by se vzduch zkondenzoval a já jsem poprvé uviděl postavy zřetelněji.

Ležely nebo stály uvnitř onoho magického víru. Bylo to téměř nepochopitelné, ale lidé a zvířata tam byli přímo namačkáni. Leželi na boku, na zádech, nehýbali se a připomínali mi zledovatělé mrtvoly. Na okrajích víru se chvěl vzduch. Tady nebyl tak přesně ohraničen, protože jeho kontury byly zvenčí neostré. Vnitřek vypadal jako ze skla, a když jsem zvedl hlavu, viděl jsem, že vír sahá snad až k obloze. Vytvořil se obrovitý oblouk a mne opět napadlo srovnání s duhou.

Bylo to skutečně neuvěřitelné.

Gregor něco řekl. Natáhl ruku, jako by chtěl rodiče pozdravit. Věděl jsem, kdo z těch osob to je. Některé postavy byly jakoby převrácené. Natahovaly ruce k nohám ostatních.

Mezi tím vším se tísnila zvířata. Psi, prasata, kočky, kozy a krávy.

Naprosto neuvěřitelné…

Ovšem to, že tato kometa nasycená magií opět vyslala svůj ohon, muselo mít nějaký smysl. I když tímto smyslem mohl být únos lidí do jiného světa. Možná ke zkušebním

účelům, jak občas slýcháváme o osobách, které byly odvlečeny objekty UFO někam na jiné planety.

Stalo se zde něco podobného?

Ze zamyšlení mne vytrhl Gregorův hlas. Opět volal své rodiče. Chtěl být u nich, nemohl odolat touze dotknout se jich, a proto natahoval ruce z okna.

“Opatrně!” varoval jsem ho.

Neslyšel mne a vůbec mne nebral na vědomí. Jeho ruka se chtěla natáhnout po ztuhlém víru, prsty se už stavěly, jako by ho chtěly uchopit, tělo se napjalo a já jsem se divil, jak je najednou dlouhé.

Nebylo to ovšem Gregorovou zásluhou. Zde zasáhlo něco jiného.

Síla víru.

Slyšel jsem za vytí jako by někdo foukl do plechové nádoby s několika otvory. Ten zvuk mě vlastně měl varovat, protože současně se vír pohnul a uvolnil proud síly, jemuž chlapec nemohl odolat.

Cosi mu vymrštilo nohy do výše.

Najednou se ocitl vodorovně ve vzduchu, ještě ke mně otočil hlavu, jako by se chtěl rozloučit, a než jsem po něm mohl chmatnout a chytit ho, vír se ho již zmocnil.

Byl vtlačen mezi své rodiče; tak mi to alespoň připadalo. Nechtěl jsem se vzdát, a také jsem vstoupil do onoho paprsku, jenže prudká bolest na místě na hrudi, kde jsem

měl křížek, mne přinutila ustoupit zpět.

Zůstal jsem v pokoji. Zasáhla mne rána.

Jakási neviditelná pěst ze vzduchu mne odmrštila zpátky.

Téměř jsem upadl na zem.

Zachytil jsem se o stěnu poblíž dveří a díval jsem se na paprsek, který se obrovskou rychlostí vznesl do výšky a náhle zmizel.

Byl pryč během jediného okamžiku. Před mýma očima. Neviděl jsem ho, ani když jsem se vyklonil z okna a podíval se směrem, kterým zmizel.

Neviděl jsem už nic a zlobil jsem se, že se oné cizí síle navzdory mé blízkosti podařilo zmocnit se i posledního obyvatele vesnice.

Kdyby teď bylo nablízku zrcadlo a já se do něj podíval, viděl bych, jak vypadá člověk, který na celé čáře prohrál. A přesně tak jsem se také cítil…

15

Vladimír se pootočil k Sukovi: “Říkal jsi něco?”

“To se ti něco zdálo.”

“Já jen myslel…”

“Myšlení bychom si měli nechat na jindy, továrišč. Nemá to smysl. To, co jsme tady zažili, se nedá běžnou logikou vysvětlit, je to prostě šílenství.”

Rus přikývl. “Ty máš ale fantastickou filosofii.”

“Jo, přesně tak.”

Ani jeden z nich to nechápal. Seděli na kýlu převráceného člunu a nebyli schopni ani zavrtět hlavou. Nemysleli už na nic, protože ten pohled je zbavil všech myšlenek a docela jim vyprázdnil mozky. Viděli duhu. Nebyla to ovšem duha, ale nehybný magický vír, plný lidí a zvířat, a ten vytvářel obrovský oblouk od jednoho konce k druhému. Oni však neviděli ani jeho začátek, ani konec.

Vystupoval z vod jezera a směřoval do nebe. Byl zakřivený a v jeho nitru se tísnili lidé a zvířata.

Jak dlouho se dívali na onen oblouk, to sami nevěděli. Čas už pro ně přestal existovat. Kdesi se ztratil, protože zde vládla jiná síla, již nebylo možno lidskou logikou vysvětlit. Suko se pohnul jako první. Díval se na vodu a do ní, protože si chtěl prohlédnout kráter, který se rýsoval na dně. Spatřil ho snadno, voda byla ještě mnohem průzračnější.

Viděl, že ohon komety vychází ze zcela konkrétního místa na dně.

Jak hluboko to bylo?

Suko už myslel na to, že se ponoří, aby se na kometu podíval. Možná by se v její blízkosti mohl dozvědět něco o její podstatě.

“Podívej se, honem!”

Suko opět zvedl hlavu. V téže chvíli, kdy zaslechl Vladimírův hlas, projelo ztuhlým obloukem krátké zachvění. Ještě jedno zaškubnutí a náhle se dal do pohybu.Vystoupil rovnou před jejich zraky. Téměř nepochopitelnou rychlostí prolétl kolem a zmizel.

Kam? To nedokázal nikdo z nich říci. Vnořilo se to do nebe a současně do ničeho.

Útvar patrně prorazil hranici do jiné dimenze. Poslední, nač si vzpomínali, byl chladný závan, který oba pocítili na tvářích. Krátce se zachvěli.

Pak bylo všechno jako předtím. Pluli po hladině. Voda kolem nich byla celkem tichá, jen vlnka šplouchla o člun a nic víc se nedělo.

“Nechce se mi tomu věřit,” zasípal Vladimír. “Prostě tomu nemohu uvěřit, i když jsem to viděl na vlastní oči. Zatraceně, Suko, co to bylo?”

“Ohon komety.”

“Řekl bych, že se osamostatnil.”

“Vypadá to tak.”

“Ale proč? Co tady chtěl?”

“To ti při nejlepší vůli nedokážu říci, Vladimíre. Tady jsou ve hře síly, na které jsme krátcí. Vylidnily vesnici a já se ptám, proč ty lidi unesly. Aby s nimi experimentovaly?”

“Kdo by s nimi měl experimentovat?”

“Nemám tušení.”

“Takže ani nevíš, co bychom měli dělat, kromě toho, že bychom se měli pokusit dostat se ke břehu.”

Suko pokrčil rameny a pak se zamyšleně podíval na hladinu. “Předtím byla voda jasnější,” řekl, “mnohem průzračnější a bylo vidět líp. Viděl jsem přece až na dno a spatřil jsem i kometu. Víš ty vlastně, jak je to jezero hluboké? Řekl ti to někdo?”

“Ne, nikdy.”

“Moc hluboké být nemůže…”

“Tak moment.”

Vladimír zalapal po dechu. “Má to snad znamenat, že se chceš zkusit potopit?”

“Myslel jsem na to.”

“A co pak?”

Suko pokrčil rameny. “Uvidíme. Možná nám dá ta kometa odpověď.”

“Ne, Suko, to určitě ně. Jsou tady odpovědi, ale ty jsme už viděli.”

“Jaké?”

“Mutovaná ryba, příšera. Musíš počítat s tím, že není jediná, která se tady prohání ve vodě. Domnívám se, že bychom se měli pokusit dostat na opačný břeh. O nic dalšího bychom se neměli starat. John určitě ten vír zahlédl taky. Možná už zná řešení.”

“To zní, jako bychom se báli nepřítele.”

“Zní to tak, ale není to pravda.”

Suko se ještě jednou podíval na vodu. “Jak chceš,” řekl,

“dáme se do práce. Možná se nám ve vsi povede lépe. Jak víme, ve vodě není čeho se chytit.”

“Velmi správně.”

S námahou a značným společným úsilím se oběma mužům podařilo člun otočit. Vesla ovšem nenašli. Doufali,

že časem budou moci použít k pádlování kus nějakého jiného dřeva. Zatím ovšem museli použít vlastních rukou…

16

Byť jsem se vyklonil z okna co nejvíc, nepodařilo se mi spatřit ani nejmenší stopu po magickém oblouku. Zmizel jednou provždy. Jistě se vnořil do jiného rozměru.

To nebylo dobré.

Druhá strana zvítězila. Stal jsem se pro ni nezajímavým, ačkoliv bych se do nitra onoho paprsku jistě ještě vešel. Pocítil jsem ovšem i bolest, když zareagoval můj kříž. Možná byl právě on důvodem, proč se mi onen pekelný vír vyhnul. Nemělo smysl o tom sáhodlouze přemýšlet. Musel jsem hledat možnost, jak unesené zase dostat zpět. Myslel jsem přitom také na Suka a Vladimíra, kteří byli na jezeře a jistě tohle divadlo také viděli.

Nebo je to také odneslo?

Při tom pomyšlení mi vyschlo v krku. Vrhl jsem ještě poslední pohled z okna, aniž bych však objevil sebemenší stopu. Nemělo smysl tady dál čekat. Kromě toho jsem se musel bezpodmínečně hned něčeho napít.

Sešel jsem dolů do rozlehlé kuchyně a osvěžil jsem se několika doušky vody. Chladná voda mi udělala moc dobře. Omyl jsem si i obličej a vyšel jsem ven.

Opět mne ovanulo vedro, ačkoliv slunce se už pohnulo dál k západu a nestálo na obloze tak vysoko. Ale vzduch se stále nehýbal. Stál nad Švalcinem jako odlitý ze skla. Přitom jsem měl pocit, že mne sleduje nesčíslné množství pohledů z neviditelných cizích světů.

V podstatě jsem byl zvyklý spřádat fantastické plány. Jenže to mi teď bylo k ničemu. Neměl jsem prostě v ruce nic, abych mohl cokoliv podniknout. Ať bych šlápl

kamkoliv, bylo by to do prázdna. Jediným záchytným bodem byl ohon komety. Ten se ovšem ztratil.

Byl jsem sám ve vsi, která byla zcela liduprázdná. O tomhle se mi před dvěma dny ani nesnilo. Vedro bylo úmorné a já se musel jít schovat do stínu jednoho z domků. Nevešel jsem ovšem dovnitř, pouze jsem se posadil před domkem na starou dřevěnou židli. Přístřešek nade mnou mi poskytl blahodárný stín. Místo to bylo celkem výhodné, protože jsem odtud měl výhled na celou ulici.

Jako hrdina z westernu v docela mrtvém městě! Toto přirovnání mi napadlo docela mimoděk. Chybělo už jen houpací křeslo, do kterého bych se pohodlně mohl usadit.

Nepřijel jsem ovšem na dovolenou, abych se tady kochal tichem. To mě spíše znervózňovalo a já se neustále ohlížel kolem sebe, jestli neuvidím nějakou živou bytost.

Neblížil se ovšem nikdo.

Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou, že se rozběhnu k jezeru, kde byli Vladimír a Suko. Myšlenku jsem ovšem neuvedl hned v čin, chtěl jsem ještě nějakou chvíli počkat. Rozhodl jsem se, že pokud o nich neuslyším a pokud je nezahlédnu během následující půl hodiny, půjdu tam. Vysoko nade mnou se ozvala připomínka civilizace; letělo tam letadlo. Pach mého těla přilákal několik much, které teď kolem mne kroužily. Ohnal jsem se po nich, ale ony se zase vrátily a hra začala od začátku. Dřevo staré židle tu a tam zaskřípalo, když jsem se pohnul.

Postupně se schylovalo k večeru. Slunce už na obloze postoupilo. Pořád sice ještě žhnulo, ale jeho žlutá barva začínala mít pomalu oranžový nádech.

Ve vzduchu se vznášel prach. Ptal jsem se, odkud se vzal, a také jsem uvažoval, co se stane, až se na kraj snese tma.

V téhle vsi nebyly žádné pouliční lampy. Rozhodl jsem se počkat na noc. Zůstanu ve vsi a počkám, co se stane. Všechno ostatní se pak uvidí. Nedostaví-li se úspěch, bude třeba pomýšlet na zpáteční cestu.

Zatím to ovšem na úspěch nevypadalo.

Vstal jsem, protože sezení na tvrdé židli bylo dosti nepohodlné. Vykročil jsem o několik kroků dopředu. Zastavil jsem se na ulici. Obloha mi připadala podivně skelná a zároveň v jakémsi oparu. Cosi se určitě změnilo. Zmocnil se mne dojem, že mě obklopuje cizí síla, ohlédl jsem se, ale nic jsem neviděl.

Byli snad už zde? Kráčel jsem dál.

Moje boty za sebou zanechávaly stopy. Zvedl jsem hlavu a podíval se dopředu. Spatřil jsem začátek či konec vsi, plochou krajinu, která se pomalu plnila stíny. Vzduchem se nenesl ani náznak obláčku prachu. Ticho jako by bylo ještě intenzivnější. Unavenými pohyby jsem odehnal několik much a najednou jsem zaslechl tichý smích.

Pozor!

Okamžitě jsem byl ve střehu. Po těle mi přeběhlo jemné zamrazení. Ten smích nebyl žádný přelud. Slyšel jsem ho zprava; tam také vedla úzká cesta mezi pozemky dvou domů. Zem tam byla porostlá plevelem, na němž v souvislé vrstvě ležel jemný prach.

“Hej, ukaž se…” Smích se neopakoval.

Přesto jsem kráčel dál, podíval jsem se doprava a pak doleva a spatřil jsem větší balvan, který byl jen z jedné strany zakryt křovím. Jeho druhá strana byla volná. Na kameni seděla jakási postava a hladila oběma rukama srst kočky. Nevěřil jsem svým očím, ale kočka si hověla na klíně mladého Gregora Smirnova…

S tím j sem tedy nepočítal!

Byl jsem tak překvapen, že jsem zůstal stát, protřel jsem si oči a pak jsem se podíval ještě jednou. Musel jsem konstatovat, že jsem nepodlehl halucinaci.

Ten chlapec tady opravdu seděl.

“Gregore…?” zvolal jsem.

Zareagoval po svém, tím, že zvedl paži a zamával na mne.

Pochopil jsem to znamení a sešel jsem z cesty. Zaprášeným plevelem jsem se prodral k němu. Hladil kočku, která se nehýbala a vypadala, jako by byla umělá nebo vycpaná. Ta scéna byla sice naprosto skutečná, ale mně připadala jaksi nereálná, když jsem si uvědomil, co jsem tady před několika chvílemi zažil.

Rozhodl jsem se proto, že budu velice opatrný.

17

Nevěděl jsem samozřejmě, jak se chlapci podařilo dostat se z onoho pekelného víru. Všechno to bylo jaksi nepochopitelné, jako z jiného světa.

Zůstal jsem stát dva kroky před Gregorem a chvíli jsem ho důkladně pozoroval. Bylo nabíledni, že za sebou má neobvyklé zážitky. Chtěl jsem zjistit, jestli ho nějak nepoznamenaly. Takováto cesta nebo únos přece musí zanechat stopy.

Ale nevypadalo to tak. Měl na sobě tutéž košili, tytéž kalhoty a ani v jeho tváři se nic nezměnilo. Nebyl na ní vidět sebemenší strach, spíše jistá zvědavost, která mu koukala z očí. Hlavu naklonil na stranu, na ústech mu naskočil úsměv a tichým hlasem řekl: “Už jsem zase tady.”

“To vidím. Mohl bych vědět, nebo se alespoň zeptat, kde jsi byl?”

“Daleko odtud…”

“To si dovedu představit. Přesto jsi zřejmě měl nějaký cíl.”

“V jiném světě.”

“A setkal ses tam s mnoha lidmi?”

“Se všemi z naší vsi. I se zvířaty. Podívej, tuhle kočku jsem si přinesl. To je naše kočka a já si ji směl vzít s sebou. Není to prima?”

“To ti dovolili?”

“Ano.”

“Kdo?”

“To nevím. Neporozuměl jsem tomu. Snad jakási prastará síla z jiného světa daleko odtud.”

“Líbilo se ti tam?”

Gregor chvíli přemýšlel. “Jo, spíš jo. Neměl jsem strach.”

“Jsou všichni naživu?”

Přikývl.

“Mám tomu rozumět tak, že celá tvá rodina taky?”

“Jasně.”

Opatrně jsem se dopracovával k cíli. “Řekl bych, žes s rodiči mluvil.”

“Dokonce dost dlouho.”

“To je výborné. A co ti řekli? Muselo to být přece velice napínavé.”

“Vede se jim dobře.”

“Víc nic?”

“Ne.”

,,Žádné bližší vysvětlení?”

Gregor sklonil hlavu a chvíli se díval na hřbet kočky.

“Kometa mne odnesla do svého světa,” řekl tichým hlasem.

“Byla na cestě hodně dlouho a musela bloudit mezi mnoha světy, než našla ten správný. Ten náš, tady naši ves.Teprve potom přistála…”

“Dál, Gregore, dál…”

“Tady se cítila dobře. Tady… tady… chce zůstat. Musím pro ni najít místo. Přinesla s sebou magii.”

“Jakou magii?”

“Tu ze svého světa.”

“Jak se jmenuje.”

“To nevím, ale ona je jeho součástí. Rozpadl se už dávno a kometa věky bloudila vesmírem a časem. Teď dopadla a leží v jezeře.”

“Ale její ohon existuje dál.”

Gregor přikývl. “Vždyť jsem byl v něm.” Znovu horlivě pokýval hlavou.

“Viděl jsi něco z onoho jiného světa, který explodoval?

Z té jiné planety?”

“Ne, ale slyšel jsem to.”

“Kdo ti to říkal?”

“Jakýsi hlas.”

“A toho, co mluvil, jsi neviděl?”

“Ne, ale dal mi poselství, a to je, Johne, určeno tobě.”

“To jsem ale zvědav.”

“Chce tě vidět.”

Byl jsem překvapen.

“Mne?” zeptal jsem se. “Nespletl ses?”

“Ne.”

“Dobrá, Gregore. Ale jak se k němu mám dostat?

Dokážeš mi poradit?”

“Odvedu tě tam.”

“Copak on čeká někde poblíž?”

Gregor pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. “Skutečně bys

měl jít se mnou.”

“A co když to neudělám? Mohu také odmítnout. Mohl

mě vzít s sebou, když jsme spolu stáli v tvém pokoji.”

“Také nevím, proč to neudělal. Uvidíme. Řekl, že když nepůjdeš, něco se stane.”

“Copak?”

“Tak to dopadne jako s touhle kočkou.”

Podíval jsem se na přítulnou micku. Vypadala úplně normálně, a pokud jsem se nemýlil, dokonce se pohnula.

“Je mi líto, ale já na té kočce nevidím nic neobvyklého.”

“Skutečně ne?”

“Vždyť ti to říkám, Gregore.”

“Tak se podívej.” Gregor položil kočce na hřbet obě dlaně. Pak stiskl, ani ne příliš silně, ale já jsem hned slyšel zapraskání, které se nečekaně ozvalo z kočičího těla.

Kočka se pod Gregorovými prsty rozpadla, jako by byla z cukrové polevy…

Poslední drobky dopadly na zem a chlapec si smetl jejich zbytky z nohou. Teprve pak zvedl pohled a zadíval se na mne. Oči měl poněkud přimhouřené a ústa mírně stažená. “Ano, tak by to prý dopadlo i s ostatními, Johne…” Na chvíli jsem se odmlčel. “Tím myslíš jen zvířata, ne?”

“Ne, i lidi.”

“Už chápu.”

Gregor pokrčil rameny. “Nesmíš mi to dávat za vinu, ale ten, kdo ovládá ten svět, řekl, že to myslí naprosto vážně. Našel už místo a chtěl zabít i mne, protože jsem ho zradil.”

“Tys ho zradil?”

“Ano, zavolal jsem sem svého přítele Vladimíra.”

“Ano, to je pravda, a ten zavolal nás. Copak ten neznámý o mně ví?”

“Zná tě.”

“Nezmínil se odkud?”

“Říkal, že je to už dávno. Ale prý spolu máte ještě nevyřízené účty.”

To sice byla odpověď, ale nijak potěšující. Když jsem tak vzpomínal, kdo všechno by si se mnou mohl chtít vyrovnat účty, nebylo mi dvakrát nejlíp. Spousty bytostí, démonů i lidí, si přály mou smrt. Chlapec se na mne upřeně díval. Počítal jsem s tím, že nehraje falešnou hru.

“Tentokrát to byla kočka,” řekl. “Nechci, aby to byli

příště mí rodiče. A tím mi vyhrožoval. Můžeš je zachránit,

Johne. Je, i ostatní lidi z naší vsi. Proto bych tě chtěl poprosit, abys šel opravdu se mnou.”

“Půjdu, můžeš se spolehnout. Předtím bych se tě ovšem ještě chtěl zeptat: Ty vážně nevíš, jak se jmenuje vládce onoho světa?”

“Ne.”

“Jaký měl hlas?”

“Silný, příšerný, a taky zlý. Ale něco jiného na mne udělalo daleko horší dojem.”

“Povídej…”

“Smích. Strašlivě se zachechtal. Smál se jako když hrom bije, ale velice nechutně.”

Takže smích! Ďábelský smích? To bylo docela dobře možné. Znal jsem smích několika démonů a ten bylo možno označit pouze jako odporný. Nikdy veselý nebo pozitivní a spontánní, vždycky se do něj mísila škodolibost a hamižnost, protože takto démoni upozorňovali na svá vítězství.

“Nemohu na tom nic změnit, Johne, a chtěl bych se tě ještě jednou zeptat, jestli jsi ochoten mne doprovodit?”

Podal jsem Gregorovi ruku. “Ano, ten co se chechtal, asi poslal toho pravého. Znáš cestu?”

“Ano.”

“Jenže já jsem neviděl žádný oblouk nebo vír. To nemůžeš popřít.”

“Já vím. Ale přesto tady je. Dokáže se zneviditelnit.

Pojď, nebo bude na všechno pozdě.”

Myslel to vážně. Musel mít strach o rodiče a o své přátele. Ovládal se ovšem znamenitě. Leckterý dospělý by se od něj mohl učit.

Mohl jsem všechno, jen jsem ho nesměl zklamat, a tak jsem se vydal za chlapcem.

Odvedl mne zpátky ke vsi. Zastavili jsme se na prašném poli a nohama jsme dupali po vyschlém pleveli. Byli jsme pokryti jemnou vrstvou prachu. Usadil se v šatech, jako by v nich chtěl zůstat napořád.

Podíval jsem se na oblohu, protože jsem na ní hledal nějakou změnu. Nebylo ovšem vidět nic mimořádného, kromě večerních obláčků, které se na nebi vytvořily a ležely na něm jako dlouhé stíny.

Slunce už se zbarvilo do ruda. Jeho paprsky vytvářely na obloze krvavé pruhy a barvily i oblaka, takže ta se na okrajích červeně leskla. Vzduch nebyl nijak zvlášť čirý. Jemný opar se pořád ještě vznášel nad vsí a rozplýval se v bezprostřední blízkosti vesnice nad poli.

Gregor měl svěšenou hlavu. Nemluvil už. Ruce měl zabořené do kapes kalhot. Nechal jsem ho na pokoji.

Kdybych se ho zeptal na cokoliv, jen by ho to odvádělo od jeho vlastních problémů. Však už se brzy sám setkám s pekelným vírem. Bylo mi jen divné, že se má nacházet někde nablízku a já ho pořád nikde nevidím.

Bylo snad možné ho vycítit?

Můj kříž se každopádně nehlásil. To se stalo pouze jednou, když jsem se nejvíc přiblížil ke světelnému oblouku a dokonce jsem ucítil jeho chlad.

Ať už ten cizí svět ovládal kdokoliv, smál se, a to tak, že se tato reakce vryla hluboko do chlapcovy mysli.

Smích.

Je možné, že bych jej znal?

Určitě, protože i ten, kdo se chechtal, o mně věděl.

“Za chvíli tam budeme.” Gregorův hlas přerušil moje myšlenky, ale ať jsem se rozhlížel sebevíc, nic jsem neviděl. Mé okolí bylo docela normální. Opodál stály tři rozpadlé kůlny a my jsme kráčeli po poli porostlém plevelem.

“Je to opravdu tady?”

“Můžeš se na mne spolehnout, Johne. Už to cítím.” Gregor rozpřáhl ruce. Díval jsem se, jak se zachvěl, jak se mu jemné chloupky na rukou zježily a jak vytřeštil oči.

A teď jsem i já cosi pocítil.

Horko už nebylo tak intenzivní. Také zápach prachu zmizel. Vzduch byl náhle jasnější. Ze vzdálenosti, kterou nebylo možno odhadnout, jsem zaslechl několik hlasů.

Gregor stál přede mnou.

Díval se na mne. A já jsem viděl do jeho tváře, která se změnila, stejně jako jeho postava. Gregor už přestal ovládat své tělo. Najednou se zarazil, jako by ho někdo zadržel. Nedopadl ovšem na zem, ale postupně se vznášel dál a udržoval se přitom v šikmé poloze.

“Hej, Gregore, co…?”

Tu se totéž stalo se mnou.

Bylo to jako rána a současně sevření. Slyšel jsem šumění a hučení, a to mne zachvátilo jako mohutný vichr. Měl jsem dojem, že se musím opřít o zem, abych té cizí síle unikl.

Pokusil jsem se o to, ale bylo to marné.

Ta druhá síla byla silnější. Pekelný vír mne, člověka, stahoval do svého středu a já se pomalu loučil s normálním světem…

18

Jejich tváře se podobaly spíše pokřiveným grimasám. Oběma mužům se podařilo takřka nemožné. Pouhýma rukama “dopádlovali” až ke břehu jezera. Když se pak loďka dotkla stébel rákosí, byli oba muži úplně vyčerpaní a únavou klesli na mokré dno. Člun ještě setrvačností zajel do hustého rákosí.

Suko a Vladimír leželi jako mrtví. Rus při každém výdechu sténal. Ztratil tolik potu, že se cítil vysušený jako houba, a Sukovi se nevedlo o nic lépe. Také on potřeboval pauzu, protože po takovémto vyčerpání nebyl schopen se ani pohnout.

Leželi. Loďka se mírně pohupovala na vlnách. Rákosí občas zašustilo o stěny člunu, ale to je v té chvíli ani v nejmenším nezajímalo. Museli nejprve načerpat dostatek sil.

Byl to Suko, kdo se vzchopil první. Zůstal chvíli v pokleku a rukama se opíral o stehna. Díval se přes ležícího Vladimíra Golenkova na hustý pás rákosí a vodních rostlin, kterým ještě museli projít. Člun už nemohli použít, protože voda byla v těchto místech mělká.

Slyšel Vladimíra, jak sípavě a mezi kašláním řekl: “To je šílené, chvála Bohu, že už to máme za sebou!”

“Docela nás to zocelilo do života.”

“Ale jednou to stačí.”

“Jen počkej.”

Vladimír se také začal zvedat. Jeho pohyby byly víc než unylé, a když se obracel k Sukovi, činil to velmi zvolna.

Pak se posadil naproti němu. Tvář se mu rozzářila. Byla poznamenána únavou, kolem zapadlých očí měl tmavé kruhy. “Jsme tady,” řekl, “ale co se změnilo?”

“Přinejmenším jsme naživu. A ani to není jisté. Nebo se snad mýlím?”

“Ne.”

“No právě!”

“Nejraději bych tady usnul a vstal až v noci.”

“To přece můžeš.”

“Výborně. A co budeš dělat ty?”

“Já se zatím pokusím najít tu magickou duhu a budu-li mít štěstí, také svého přítele Johna Sinclaira a chlapce, který se jmenuje Gregor.”

Golenkov přikývl. “Budeš se divit, ale na ty dva jsem celou dobu musel taky myslet.”

“No vidíš.” Suko vstal a člun se tím pohybem opět rozkýval. Nepřevážil se ovšem a Suko vystoupil do vody jako první.

Nebyla hluboká, ale dno bylo měkké a bahnité. Suko se zabořil až po kolena. Díval se na vysoké rákosí a připadal si jako za mřížemi ve vězení.

Také Vladimír se vyšplhal ze člunu. Společně se prodrali rákosím a uvědomili si, že dno už není tak hluboko jako předtím.

Oba byli rádi, když se konečně ocitli na souši a kývli na sebe. “To by tedy bylo,” řekl Vladimír. “Bože můj, ani jsem s tím už nepočítal.”

“To se tak rychle vzdáváš?”

“To s tím nesouvisí. Sám víš, že nás to téměř dostalo.”

“Osud. Unikli jsme tomu. Jen by mne zajímalo, jak dopadli John a Gregor.”

Na to nedokázal Vladimír odpovědět. Jen všeobecně poznamenal, že člověk jako John Sinclair se už o sebe dovede postarat a ubránit se.

“Proti komu?”

“Samozřejmě proti tomu pekelnému víru.”

Suko pokýval hlavou. “Na jedné straně ti dávám za pravdu, na druhé si ovšem nejsem tak docela jist. Nechce se mi věřit, že ten pekelný vír vznikl jen tak pro nic za nic. Podle mne je v tom něco víc. Něco ho řídí, ovládá, a takovýto fenomén může ovládat pouze velmi silná osobnost.”

“Například?”

“Kdybych to věděl, cítil bych se lépe.”

“Jestli někdo zná démony, pak jsi to ty.”

“Bohužel je jich příliš mnoho a spousta je jich neznámých.” Suko se zastavil, protože mezitím dorazili k autu. Člun už s sebou nechtěli brát, nechali ho na břehu v rákosí. Důležité teď bylo, aby se co nejrychleji dostali do vesnice. Pak se uvidí.

Než nastoupili, rozhlédli se kolem sebe a znovu pátrali, jestli se něco nezměnilo.

Všechno bylo normální. Slunce už tolik nepražilo. Na obloze byl mírný opar, který se rozšířil i nad vesnici. Nebyl tu ovšem žádný magický oblouk nebo nehybný pekelný vír

ani nikde nad vsí. Vladimír pak dojmy shrnul: “Všechno vypadá úplně normálně, Suko. Není vidět nic neobvyklého, to mi můžeš věřit, já tady nejsem poprvé.”

“Mně se to taky tak zdá,” zamumlal inspektor. “Je docela možné, že pekelný vír se už Švalcina nedotkl. Jednou zde už přece byl.”

“Nastup si, za chvíli uvidíme.”

Vladimír nastartoval. Motor sice naskočil, ale reagoval poněkud neochotně. Teprve po chvíli se rozběhl a oba muži se vydali zahaleni oblakem prachu zase nazpět. Nehovořili už. Lepili se k sedadlům, protože ve voze bylo velmi horko.

Škvírou pootevřeného okna sem sice pronikal vzduch, ten však zase přinášel prach. Slunce připadalo Sukovi mdlé. Pokoušel se soustředit na budoucnost a odhadnout, co je asi čeká.

Nedospěl ovšem k uspokojivému výsledku. Ve hře bylo prostě příliš mnoho nepředvídatelného. Pekelný vír se neřídil zákonitostmi, které znali. Z ničeho nic se ocitl tady a stejně rychle zase zmizel.

Nic nezbylo. Ani lidé, ani zvířata. Záhadná síla všechno unesla pryč.

Spatřili první domky. Přestože věděli, že jsou naprosto liduprázdné, připadala jim vesnice jako zjevení.

Už teď, na tuto vzdálenost viděli, že se naprosto nic nezměnilo. V bezvětří se netvořila ani oblaka prachu.

Pomalu vjeli do vsi. Hluk motoru a vrzání pneumatik jim oběma připadalo velice nepříjemné. Jako by nepatřičně rušilo vládnoucí ticho.

Vladimír zastavil uprostřed vesnice. Než vystoupil, podíval se na Suka. “Tak něco řekni.”

“Proč?”

“Tak ksakru něco pověz! Nikdo tady není, ani John Sinclair. Kdyby tady s Gregorem byli, slyšeli by nás a přišli by už.”

“Taky se obávám.”

Vladimír si na chvíli přitiskl dlaně ke tváři. “K čertu, připadá mi, že mě to doběhlo. Dokonale. Tohle všechno je

přece normální. I to zatracené jezero bylo docela normální. Jen by mě zajímalo, kolik překvapení nás tady ještě čeká.”

“Určitě ne ryby,” odpověděl Suko s úsměvem. “Ty totiž na suchu nežijí.”

Vladimír se trpce uchechtl.

Vystoupili. Nic se nezměnilo, a přece jim připadalo všechno naprosto jiné. Vzduch nasycený oparem byl zároveň podivně průzračný. Teplota dosud neklesla a nad vsí se neustále vznášel příkrov úmorného vedra.

“Tady bych tedy nechtěl zůstat stát napořád,” řekl Suko.

“Pojďme ke Smirnovovým.”

“To jsem právě chtěl.” Vladimír ušel několik kroků, pak se zastavil a zeptal se: “Máš taky takový divný pocit, když myslíš na Smirnovovy?”

“Myslíš na ně, nebo na Johna a toho chlapce?”

“Na všechny.”

“No, zrovna příjemný pocit to není,” řekl Suko. “To ti

řeknu otevřeně.”

“Ti dva jsou pryč.”

“Cože?”

“Počítej s tím, že zmizeli i oni.”

Inspektor pokrčil rameny a poodešel ke dveřím domu. Velmi brzy zjistil, že jsou zavřené. Vladimír zůstal za ním. Díval se, jak Suko otevřel dveře, a pak spolu vešli dovnitř. Do prázdného domu, který budil dojem, že v něm předtím nikdo nebydlel.

“Ale byli tady,” řekl Rus. “Cítím to, jenomže to je nám k ničemu.”

“Přesně tak.”

V následujících minutách prohledali dům a nakoukli i do nejzazšího kouta. Žádnou stopu ovšem nenašli, pouze

otevřené oko v horním patře. Bylo to v chlapcově pokoji, jak poznali ze zařízení místnosti.

Suko se z okna vyklonil ven. Výhled byl dobrý. Pohledem přehlédl střechy domků. Spatřil konec vesnice a samozřejmě i oblohu, která byla takřka nekonečně širá. Žádné změny si nevšiml. Den se postupně chýlil ke konci a teď už jen čekal na soumrak. Poněkud stísněně, jako by se mu potvrdil jeho původní předpoklad, se inspektor opět otočil. Vyšel z pokoje. Na chodbě na něj čekal Vladimír Golenkov.

“Nevypadá to dobře.”

“Jak by taky mohlo?”

“Opravdu musíme počítat s tím, že John a ten chlapec zmizeli.” Golenkov pronesl tu větu cestou po schodech dolů a Suko mu kývnutím přisvědčil.

“Ten silný pekelný vír se přece objevil. Vzpomeň si, jak jsme byli na vodě. Tou dobou se jich ten vír musel zmocnit. Nemůžeme nic dělat. Počkáme tady a musíme doufat, že se zase objeví. Ani nás tady nebude chtít nechat, aby za sebou smyl všechny stopy.”

“V tom ti dávám za pravdu.”

Golenkov poděkoval strohým úsměvem. Pak zamířil k umývadlu, napil se, opláchl a Suko to udělal po něm.

“Neměli bychom přesto prohledat vesnici?” zeptal se Golenkov.

“To by nebylo špatné.”

“Pracovní terapie?”

“Nech té ironie, Vladimíre.”

Golenkov vyfoukl vzduch. “Problém je v tom, že já jsem holt zvyklý pracovat, když se někde vyskytne nějaký případ. Jenže tady jako bych šmátral do prázdna. Je jasné,

že se stalo něco šíleného a nevysvětlitelného. Jenže kdybychom to někomu říkali, nikdo nám to neuvěří. To prostě nesnesu. Nějak mi to nejde do hlavy. Cítím se jako by mě někdo tahal za nos, abych to vyjádřil slušně.”

Suko docela chápal vztek svého ruského přítele, protože ani on nesmýšlel jinak. Jenže co mohl dělat? Nic. Nebyla tady jediná stopa. Ani John s chlapcem po sobě žádnou nezanechali. Byli docela odkázáni na druhou stranu, dokud jí konečně nenapadne být aktivní.

Venku je uvítalo tíživé ticho a těžký téměř nedýchatelný vzduch. Zdálo se, že mráčky a blížící se stíny klesají stále níž k zemi.

Všechno bylo stejné, a přesto cizí.

“Něco tady číhá,” řekl Suko tiše. “Cítím to. Sledují nás a…”

Ani tu větu nedokončil a uslyšel příšerný chechtot. Byl to hlasitý, určitě ne lidský smích a duněl vesnicí, jako by svou silou chtěl docela zničit domky ve vsi.

Vladimír zbledl.

Smích neustával. Zdálo se, jako by vycházel současně z

několika reproduktorů.

Také Suko ho slyšel. Dokonce velmi jasně. Ale podařilo se mu velmi rychle překonat překvapení.

Ten smích pro něj nebyl nový.

Znal ho. Takhle se smál pouze jediný tvor. Suko zavrtěl hlavou. “To přece není možné,” zašeptal, “to je…k nevíře…”

19

Byl jsem sice ještě sám sebou, ale nebyl jsem už v našem světě v obvyklé, lidské dimenzi. Byl jsem v okamžení vytržen, přenesen kamsi jinam a zmocnil se mne pocit, jako by se mé tělo najednou rozpadalo. Podobně jako tehdy, když jsme bojovali proti teleporterům.

Tentokrát to bylo poněkud jiné. Zůstal jsem sám sebou, nestal jsem se ničím jiným, jen jsem byl vězněm. Všiml jsem si, že zničující horko v nejmenším nepolevilo.

Zato jsem kolem sebe slyšel hlasy domácích zvířat. Obklopovalo mne štěkání psů, mečení koz, kvičení prasat a bučení krav, které chtěly být podojeny.

Kde jsem se, proboha, ocitl? Ve vsi?

Ne, to přece ne, i když to bylo nejpravděpodobnější. Musela to být Gregorova vesnice, ale ležela někde jinde. Bože, byl jsem naprosto zmaten a teprve teď jsem si všiml, že mám pořád zavřené oči takříkajíc pro jistotu. Ze všech těch hlasů a zvuků ke mně pronikl obzvlášť silně Gregorův hlas.

“Johne, tak řekni přece něco.”

“Hned,” odvětil jsem a otevřel jsem oči

Musel jsem se nejprve podívat, kde to jsem, než jsem mohl vyvodit nějaký závěr.

Byl to jiný svět!

Ano, o tom se nedalo pochybovat. Ani prach, ani domky, ani pražící slunce, viděl jsem i jinou oblohu, která vypadala skutečně jako skleněná a tyrkysově se leskla.

Čekal jsem. V mé blízkosti byli lidé. Neznal jsem je, byli pro mne cizí, ale museli to být obyvatelé Švalcina, kteří se teď ocitli na docela jiném místě.

Kolem se rozkládala zelená krajina s loukami a malými lesíky. Nebyl tady už žádný prach, zeleň tohoto kraje zářila, všechno bylo svěží a syté jako připravené ke sklizni. Skutečný malý ráj.

Také lidé vypadali spokojeně. Kdyby teď začali tančit, ani by mě to neudivilo. Měli radost, jejich hlasy zněly jasně a optimisticky. Byli tady společně se svými domácími zvířaty a několik žen se chystalo dojit krávy.

Jaký svět jaký ráj!

Ráj při tom slově se mé myšlenky poněkud zadrhly. Nevěděl jsem, jestli tohle prostředí mohu pro sebe osobně označit za ráj, protože už tolikrát jsem se zklamal. Z ráje se velice rychle mohlo stát peklo, to už jsem zažil nejednou. Aibon byl toho nejlepším příkladem.

Že bychom přistáli spolu s ostatními na Aibonu? Ta myšlenka se zdála celkem oprávněná, ale přesto to nebylo příliš pravděpodobné, protože Aibon, ráj Druidů, se tak jednoduše lidí nezmocňoval. Nechtěl jsem tomu věřit, protože tato země se vždy snažila o to, aby ukázala co nejméně a znali ji proto pouze někteří zasvěcenci.

Myšlenka na Aibon mi nešla z hlavy.

Vedle mne stál Gregor Smirnov. “Není to tady fantastické?” zeptal se. “Není to paráda? Mně to připadá ohromné. To je prostě… zázrak, něco úplně jiného než u nás doma. To není ta naše špína ve Švalcinu. Musel jsem ti to prostě ukázat, Johne. Tyhle nádherné zelené louky, stromy. I zvířata se tady cítí skvěle.” Zalapal po dechu, protože hovořil příliš rychle.

“Ale ty nic neříkáš, Johne.”

“Co bych měl říkat?”

“Copak nemáš taky takový pocit?”

“Ještě pořád jsem na pochybách, kamaráde.”

Uchopil mne za ruku. “To opravdu nemusíš. Mám ti ukázat rodiče?”

“Budu rád.”

“Tak pojď se mnou.”

Pořád ještě jsem nebyl schopen soustředit myšlenky. Místo toho jsem musel neustále myslet na příběh Lewise Carrola, který se stal světově proslulým, když napsal Alenku v říši divů. Připadal jsem si stejně jako ta dívenka, protože mne obklopoval svět divů.

Nechal jsem se vést. Opodál stála skupinka lidí. Hovořili, diskutovali a já jsem si všiml, že spolu mluví o tom, že si znovu postaví domy, že je tady přece dost dřeva. Připadalo mi to všechno trochu uspěchané. Tak rychle se přece nedá zapomenout na minulost.

Když Gregor zavolal, oddělili se ze skupiny muž a žena. Ta ještě nesla v náručí dítě, které právě usnulo. Oba se na mne usmívali.

“To je můj přítel John, o kterém jsem vám už říkal.

Konečně přišel.”

Smirnov mi podal ruku. Byla to silná dlaň se spoustou mozolů. Dlaň, která dokazovala, že celý život pracovala. Působila trochu toporně, až hromotlucky. Pod látkou košile se napjaly mohutné svaly. Muž měl tmavé, na krátko sestřižené vlasy.

Také jeho žena vypadala poněkud selsky. Byla velmi silná, což ovšem nijak nevadilo, protože jinak by nevynikl její mateřský výraz.

Na tvářích měla červené skvrny, oči jí svítily a já jsem se dozvěděl, že otec se jmenuje Oleg a matka Anna.

Protože jsem je před sebou viděl tak šťastné, netroufal jsem se zeptat, co prožili a jestli se s tím smířili. Na to bude čas později. Teď jsem musel získat přehled.

Když jsem si uvědomil, že tento osudný vír vyvolalo působení malého kosmického tělesa, ptal jsem se sám sebe, kde se vzal tento velký svět.

Musel jsem zapomenout na obvyklou logiku, protože tady existovala jistá řešení, jež se neskládala pouze ze tří rozměrů, ale z mnoha dalších, které se překrývaly, a tak vytvářely další říše. To všechno bylo třeba vzít na vědomí.

Gregor chtěl bezpodmínečně vědět, jestli se mi tento svět líbí. Několikrát se mne na to zeptal, byl spokojen s odpovědí a navrhl, že mne v novém prostředí provede.

Jeho otec si všiml, že tím nejsem příliš nadšen, a požádal syna , aby mne nechal v klidu.

“Vrátíš se, Johne?”

“Na to se můžeš spolehnout.”

“To je dobře. Počkám tady na tebe.”

Díval se na mne s rozzářenýma očima. Doufal jsem jen místo něj, že nebude příliš zklamán. Loudal jsem se hustou trávou a velmi jsem se divil, že se obyvatelé Švalcina tak rychle přizpůsobili novému světu. Nebylo možné jim to zazlívat, když jsem si uvědomil, jak vypadalo okolí jejich vesnice. Tady bylo pouze světlo a jas! Ne, to nebylo možné!

Tam, kde je světlo, musí být přece stíny, a právě ty jsem hledal. Přitom jsem si opět vzpomněl na Aibon, protože právě v tomto ráji Druidů bylo světlo i stín. Aibon byl rozdělen vedví. Na jedné straně to byl svět se všemi

nepochybnými pozitivními zázraky, na druhé straně hrůza, která se nechvalně proslavila jménem Guywano. Na hranici s Guywanovou říší totiž ráj končil.

A takovou hranici jsem hledal i zde, ale nedařilo se mi ji nalézt. Nebylo zde stínu, pouze radost, která na mne vyzařovala odevšad. Dokonce i krávy přestaly bučet, protože už byly podojeny.

Zavrtěl jsem hlavou, protože právě teď jsem si vzpomněl, že jsem tenhle svět viděl zajatý v nitru ohonu komety.

Svět, který se stahoval a roztahoval. Ne, tohle nebyl Aibon. Muselo to být něco jiného, a velel zde někdo zcela jiný. Nebyl to ráj, to by mne můj kříž nevaroval.

Kde najdu počátek a kde konec?

Nevěděl jsem. Pohyboval jsem se tímto světem jako cizorodý element a často se na mne upíraly udivené pohledy, protože jsem nebyl tak veselý jako ostatní lidé.

Opět jsem se vrátil ke Smirnovovým. Tentokrát jsem oslovil Gregorova otce. “Máte pro tohle všechno nějaké vysvětlení?”

“Ne.”

To bylo upřímné. “Takže to berete tak, jak to je?”

“Dá se to tak říci. Nám se prostě splnil sen. Všichni ve Švalcinu jsme často snili o lepším světě. Modlili jsme se, abychom se dostali z toho zaprášeného kouta. Naše modlitby byly vyslyšeny. Sny se splnily. Nechceme už nazpět. Chceme tady zůstat.”

“A víte vůbec, kde jste?” zeptal jsem se.

“Ne.”

“Nemáte ani představu?”

Teď se ozval Gregor. “Máma to už říkala, je to ráj.” Chlapec mluvil anglicky, takže jsem mu rozuměl.

“Ach tak,” zamumlal jsem, “ráj. Víte vy vůbec, kdo vás do toho ráje zavedl?”

“Můj otec říká, že to byl osud. Je o tom zcela

přesvědčen. Chudí byli vyslyšeni. Už to prostě není sen….”

“Taky mi to tak připadá.”

“Ale ty tady nechceš zůstat, Johne, že?”

“Ne.”

“Copak znáš cestu nazpět?”

“Zatím ne. Doufám ale, že ji brzy najdu. Myslíš, že bys mi mohl pomoci?”

Gregor pokrčil rameny. “Já to taky nevím tak docela

přesně. Všechno to je tak nové, jiné.”

“Jak jiné?”

“Říkal jsem ti přece o tom děsivém smíchu.”

“Jasně.” Plácl jsem se do čela. “Můžeš mi ukázat, kdo to byl, Gregore?”

Rozhlédl se kolem sebe. “Neviděl jsem ho.”

“Ale je přece tady, ne?”

“To nevím.”

“Budeme ho hledat?”

“Pokusíme se ho najít.”

Chtěl jsem mu sdělit alespoň část svých důvodů, jenže už k tomu nedošlo, protože vládce toho světa se svým způsobem projevil. Nyní jsem i já zaslechl jeho chechtot.

Byl to zvuk, který mne téměř přinutil pokleknout. Byl hrozný a příšerný a ozývalo se v něm cosi jako satanský triumf.

Pak jsem zaslechl hlas.

“Johne Sinclaire!” vykřikl mé jméno a já jsem poznal, kdo je vládcem tohoto světa. Nebyl to nikdo jiný než Gerry Giesen, přezdívaný také doktor Horor!

Ve vzpomínkách se mi vybavila jiná země a jiné město. New York Amerika, Broadway a hrůzostrašný muzikál, který před lety sklízel obrovské úspěchy. Hrůza, hudba jdoucí pod kůži a k tomu zpěv a tanec, to všechno spojeno dějem, který měl nahnat divákům hrůzu.

Všechno probíhalo hladce, až se jednoho dne ukázalo, že se vlastně nehraje, ale že celé představení ovládají síly temna. Zejména ona nápadná dekorace, obrovská lebka, ze které herci vystupovali a do níž se zase vraceli. Někteří z nich se už nikdy neobjevili, nebo se vrátili jako trpaslíci. Ne převlečení, ale skuteční.

Vinu na tom všem měl jediný muž, který se jmenoval Gerry Giesen a sám si říkal doktor Horor. Jeho chechtot byl tak příšerný, že vyvolával nezvladatelný strach a hrůzu. Smích, na který nebylo možno zapomenout. Ani já jsem na něj nezapomněl a teď jsem ho po letech opět zaslechl. Byl opravdu příšerný, krutý a plný triumfu. Výsměch zla a hříchu. Smích toho, který zvítězil. Tehdy nám ale doktor Horor bohužel unikl. Prostě se ztratil, protože díky oné lebce na pódiu navázal kontakt s Aibonem. Musel tedy

zmizet do této říše.

Po skončení tohoto případu jsem byl v Aibonu několikrát, ale nikdy jsem na stopu doktora Giesena nenarazil. Vždycky se držel zpátky, a tak jsem na něj časem téměř zapomněl.

Až do dneška.

Teď jsem ten smích opět zaslechl a nejraději bych si byl, stejně jako spousta lidí kolem mne, zacpal uši, ale neudělal

jsem to. Soustředil jsem se totiž na ten smích a na doktora Horora.

Byl zde, jenže já jsem ho neviděl. Vůbec jsem ale nepochyboval kdo to je, protože tento smích byl prostě nezaměnitelný.

Jeho krutost nebylo možno napodobit, v tom byl Gerry Giesen prostě jedničkou.

Bylo to příšerné…

Čekal jsem. Věčně se chechtat nemohl. V tom jsem se nemýlil, protože hlasitý chechtot pomalu slábl. Utichal, ale neztratil svou výsměšnost. Bylo z něj slyšet, že má radost, že konečně stojí ve světě, který poslouchá jen a jen jej.

Smích dozníval.

Ještě se několikrát krátce ozval a pak se na nás opět sneslo naprosté ticho. Bylo po všem.

Teprve teď jsem si uvědomil, jak dlouho jsem tajil dech. Syčivě jsem vydechl a musel jsem si přiznat, že se mi neulevilo.

Ticho dlouho netrvalo. Připadalo mi dokonce, že slyším čísi dech, pak se ozval tlumený, ale hlaholivý hlas. “Znáš mne ještě, lovče duchů? Víš, kdo jsem, Johne Sinclaire?”

“Jak bych na tebe mohl zapomenout, jsi doktor Horor!”

“Och, dokonce sis zapamatoval moji bojovou přezdívku.

To je dobře. Zdá se, že jsem na tebe udělal dojem, což?” Odpověděl jsem po pravdě. “Jen velmi malý, Gerry

Giesene. Jsou lepší než ty.”

“Myslíš?”

“Můžeš mi věřit.”

Zasmál se. Tentokrát ne tak hlasitě, ale přesto to zadunělo.

“Copak jsi nikdy nepřemýšlel o tom, co se se mnou stalo?”

Odpověděl jsem záměrně provokativně. “Co je mi po

nějakém démonickém pleveli?”

To mu zřejmě vyrazilo dech. Pořád se ovšem neobjevil.

“Démonický plevel?” Slyšel jsem ho jak zasykl. “Můžu ti velice jasně ukázat, jakou funkci má plevel. Roste a ničí všechno, co mu stojí v cestě. A ty, Sinclaire, pleveli v cestě stojíš.”

“Plevel se také dá vyhubit.” Zůstal jsem u původního obrazného označení, ale Gerry Giesen se nedal ničím zastrašit.

“Ještě o sobě uslyšíme.”

To byla jeho poslední slova.

Když jsem mu položil další otázku, nedostalo se mi odpovědi, a mně došlo, že zmizel.

Kam? Na to bych rád přišel a zamířil jsem směrem, odkud se nesl smích. Nebylo vidět nic zvláštního, snad jen malebná skupinka křoví. Za ní se terén mírně svažoval. Opodál tekl malý potůček. Kalná voda se tříštila o kameny.

Tam se tedy musel ukrývat Garry Giesen a pást se na mém úžasu.

Alespoň jsem teď věděl, kdo se skrývá za těmi podivuhodnými kousky a kdo se nás všech zmocnil. Byl to Gerry Giesen, jemuž se zdařil útěk na Aibon.

Aibon?

Byl to skutečně Aibon. Kometa, jež se zřítila do jezera a jejíž ohon přenesl magii orientovanou na Aibon. Nemohl jsem a ani jsem tomu nechtěl uvěřit. Na můj vkus v tom tkvělo příliš mnoho nejasného. Nedovedl jsem si ty věci pořádně utřídit a musel jsem počítat s tím, že Gerry Giesen

tady hraje svou vlastní hru. Lidé z malé ruské vísky se pořád ještě neuklidnili. Otřesný nelidský smích pro ně znamenal přece jen velký šok. Ani Smirnovovi už nevypadali tak vesele jako předtím. Zůstal jsem stát u nich.

“To byl on,” řekl Gregor.

“Máš pravdu. Já ho znám.”

“No a co? Je to člověk?”

“Špatný člověk, navíc s těmi nejhoršími úmysly.”

“Ne, Johne, ne.” Gregor mne chytil. “Určitě to není špatný člověk. Tady je ráj. Ukázal nám cestu. Nemůže být špatný.”

“Věř mi, je.”

“Takže jsme v nebezpečí?”

Kysele jsem se pousmál. “To ti zatím nemohu říci, hochu.”

“Nechceš?”

“Vyčkáme.”

“A co udělá ten člověk?”

“Slyšel jsi, co říkal.” Mluvil jsem dál, ačkoliv chlapec přikyvoval. “Bude se mnou chtít zúčtovat, a to je vlastně vaše šance. Vás nechá na pokoji…”

“To není jisté.”

“Jak to myslíš?”

“Když s tebou zúčtuje a ty nezvítězíš, co se pak stane s námi?”

“To ti nedovedu říci, Gregore.”

“Nechceš?”

“Neznám jeho plány. Ale slibuji ti, že zjistím, co má za lubem a jak se mu vůbec podařilo ovládnout tenhle svět.”

Chlapec mlčel. Nenapadaly ho už další otázky. Ani já jsem nechtěl hovořit. Chtěl jsem se teď, pokud to bylo možné, porozhlédnout po tomto podivném světě.”

Prošel jsem kolem obyvatel vesnice, kteří na mne užasle hleděli, ale nic neříkali.

Nikdo mne neoslovil, jejich pohledy nebyly ani nepřátelské, ani přívětivé, byly naprosto neutrální. Neřekl bych, že by se postavili proti mně, protože jsem je možná zbavil jistých iluzí.

Bylo mi jasné, že tento svět není ráj, protože tam, kde byl ve hře Gerry Giesen, bylo ve hře vždy i zlo. Byl to odpadlík, démonický člověk téměř trpasličího vzrůstu, s velkou hlavou a odporným smíchem. Sám si dal svou přezdívku doktor Horor a v New Yorku při oněch hrůzostrašných představeních ukázal, čeho všeho je schopen.

Jako jeden z mála lidí našel cestu na Aibon. Já jsem však počítal s tím, že ho zajímá pouze horší stránka bájné země Druidů a že se podvolil strašlivému vládci Guywanovi.

To byly v tomto případě jediné logické předpoklady.

Mohlo to být ovšem i docela jinak, protože kometa do mých úvah prostě ne a ne zapadnout.

Nemohl jsem pořád pochopit, že se nacházíme v ohonu komety.

Vytvořil se tady prostě docela samostatný svět. Byl to skutečně kus Aibonu? Byl jeho součástí, nebo se od něj odštěpil?

Nevěděl jsem, ale doufal jsem, že na tuto otázku dostanu odpověď.

Ještě nebylo jasné, co doktor Horor s lidmi zamýšlí. To, že není vůči nim naladěn dvakrát příznivě, mi bylo rovněž

naprosto jasné, protože jich využíval pouze jako figurek ve

hře.

Tady se člověk mohl cítit docela dobře. Ta tam byla

dřívější stísněnost, ale nebylo zde zdaleka jen světlo.

Byl jsem teď vzdálen od většiny lidí a zaslechl jsem náhle tichý ženský pláč.

Okamžitě jsem se zastavil. Ta žena se někde musela skrývat, protože jsem ji neviděl. Obrátil jsem se doleva, kde rostlo křoví. Řídkými větvemi jsem zahlédl, že se za nimi něco pohnulo. Obešel jsem keř. Pláč se ozýval stále a já po dalším kroku zahlédl postavu.

Byla to skromně oblečená žena, která stála s hlavou svěšenou, plakala a přitom si protírala oči. Teď se hlasitě vysmrkala. Mne si zatím nevšimla. Opatrně jsem se k ní ze strany přiblížil a pak jsem zůstal stát vedle ní. Teprve když jsem se jí dotkl, škubla sebou.

Pohlédla na mne uplakanýma očima. Zeptal jsem se jí, co se stalo.

Moje ruština asi nebyla dost dobrá, protože na mne nechápavě pohlédla. Zopakoval jsem proto otázku. Žena se ode mne odtáhla. Najednou dostala strach.

Poodešla o několik kroků a zastavila se, teprve když spatřila můj úsměv. Dovolila, abych k ní opět přistoupil.

Znovu jsem se jí zeptal, co se jí přihodilo. Tuhle frázi jsem svedl. V Rusku bych rozhodně hlady neumřel a moje vlídná řeč pravděpodobně odstranila hráz nedůvěry. Náhle mne žena chytila. Dlaní mi sevřela pravou paži. Přitáhla mne jako matka své dítě a já jsem si byl jist, že mi chce něco ukázat. Vydal jsem se za ní. Doprovázelo nás prudké oddychování a pak jsem uviděl, proč tolik plakala.

Obešli jsme několik stromů. Poblíž stálo několik dalších lidí.

Teď jsem tedy spatřil důvod ženina pláče. A i já jsem

měl co dělat, abych se udržel.

Přede mnou stály dvě krávy.

Vlastně docela normální, stejně jako výrostek, který měl krávy hlídat a spolu s nimi se dostal pod vliv magie. Čím celá ta scéna děsila, byla velikost aktérů.

Obě zvířata i chlapec se smrskli. Jakási síla z nich udělala trpaslíky. Pro mne to však nebyla žádná novinka…

20

Vladimír se podivil: “Co se ti zase nezdá, Suko?”

“Ten neuvěřitelný smích.”

“Jak to? Je sice divný, dost poťouchlý, ale proč by neměl být možný?”

“O to přece nejde.” Suko zavrtěl hlavou.

“Takže ty ho poznáváš?”

“Ano.”

“A něco ti nejspíš připomíná, že ano.”

“Skutečně mi něco připomíná,” zašeptal Suko a přikývl.

“Existuje jen jediný člověk, který se takhle chechtá. Vlastně jsme si mysleli, že je mrtev, jenže se zdá, že to není pravda. Vrátil se. Nemyslím si, že by jeho chechtot byl někdo schopen napodobit.”

“K čertu, o kom to mluvíš?”

“O doktoru Gerrym Giesenovi, který si říkal doktor Horor. Právě o tom, Vladimíre.”

“Toho neznám. Ani jsem o něm nikdy neslyšel. Co je to za člověka?”

“Rozhodně není z těch, které bych si přál jako

příbuzné.”

“Já zřejmě taky ne.”

“Určitě ne.” Inspektor si odkašlal. “Bylo to v New Yorku, kde jsme se s Giesenem setkali. Byl režisérem jednoho hororového představení a navázal spojení s Aibonem. Jeho přičiněním se z některých lidí stali trpaslíci. Odeslal je do démonické části země Aibon. Jako cesta mu sloužila scénická dekorace obrovská umrlčí lebka.”

“Dobrá, tohle jsem nikdy neslyšel. Měl bych vědět ještě víc?” zeptal se Vladimír Golenkov.

“Asi ne.”

“To jsem rád, ale přesto by mne velice zajímalo, kde se ten prokletý chechtal ukrývá. Nebo myslíš, že nám ten příšerný chechtot seslal z nějaké vzdálené říše, z jiného světa? Já si to rozhodně nemyslím.”

“To děláš dobře.”

“Myslíš, že se zdržuje tady?”

“Ano.”

“To by nebylo špatné, Suko. Pak bychom se ho mohli zmocnit. On je sám, my jsme dva a…”

“Tak jednoduché to nebude. V žádném případě nesmíš doktora Giesena podceňovat. Je démonický, šílený a je to megaloman. Je to… no, pokusíme se ho dopadnout. Bude nám muset leccos vysvětlit. Zdá se, že je to on, kdo za všemi těmihle událostmi stojí.”

“Já si to myslím taky.”

I poslední poryv démonického smíchu utichl. Nad ves se opět sneslo tíživé ticho a muži ho vnímali ještě výrazněji než předtím. Nic ho teď nerušilo, nic se nehýbalo. Vzduch mezi domky stál.

“Rozdělíme se a budeme hledat ze dvou různých stran?” navrhl Vladimír.

“Ne, zůstaneme pohromadě. Giesen je příliš nebezpečný. Nevím taky, jaké zkušenosti v posledních letech získal. Nesmíš zapomínat, že to on ovládá celou kometu i její ohon.”

“A jak je to možné?”

Suko pokrčil rameny. “Když ti povím něco o jisté síle Aibonu, nic ti to neřekne.”

” To j e asi pravda.”

Suko se odmlčel a pokusil se vžít do Giesenovy situace. Doktor Horor se projevil a předvedl, kdo je tady pánem.

To, že vystoupil ze svého úkrytu, ukazovalo, jak se cítí jist. Stál na stupni vítězů a teď mu už stačilo odstranit z cesty poslední těžkosti. Suko si docela dovedl představit, že se pustil nejdříve do Johna Sinclaira. Teď byli ovšem na řadě oni. Možná, že i je odvleče do svého světa. Všechno bylo možné.

Oba se pořád ještě pohybovali po široké ulici. Napravo a nalevo stály domy. Netvořily ovšem rovnou řadu, některé vystupovaly do popředí, jiné se krčily víc vzadu. Některé měly zahrádku, jiné ne. Všude ležel prach, smíšený s jemným pískem.

Bylo to prostředí nepříjemné pro lidi. Suko si jen stěží dovedl představit, že tady někdo bydlel, ale člověk jako Giesen si vybral místo pro své čáry velmi dobře.

Neozýval se ani smích, ani žádné jiné zvuky. Bylo zde jen tíživé ticho.

“Tam je!”

Objevil ho nikoliv Suko, ale Vladimír. Zastavil se a ukázal na střechu jednoho z domků, na níž se objevila postava.

“Ano,” zašeptal Suko, “to je on.”

“Můžu se zasmát?”

“Proč?”

“Podívej se na něj, jak vypadá!”

“Nenech se mýlit postavou. Ten chlap je nebezpečný.”

“Jo, to ti věřím.”

Gerry Giesen se cítil na střeše jako malý král, který ze své pozice přehlíží celou říši. Ruce měl založené v bok.

Byl skutečně malý, ne však jako lilipután. Bylo by ho možné označit za člověka zvlášť malého vzrůstu, s hlavou, která jako by ke zbytku těla nepatřila; byla nápadně velká. Tentokrát byl oblečen do šedivého obleku. Měl řídké vlasy, sčesané dozadu, široká ústa, velký nos, úzké rty a veliké, nápadné uši.

Jeho oči nebylo na tu vzdálenost možno rozeznat. Suko ovšem věděl, že jsou šedé a bledé. Dívaly se na svět velmi zlostně, nenávistně, povýšeně. V této chvíli se zřejmě nesmírně kochal situací. Otevřel ústa a zachechtal se na oba muže.

Jenže tentokrát zněl ten chechtot jinak. Byl pronikavý a měnil výšku, jako by se Giesen chtěl zachechtat o oktávu níž. Přitom dokořán otevřel ústa, která vypadala jako nenasytný chřtán. Náhle smích ustal.

“Měli bychom po něm vystřelit!” zašeptal Golenkov.

“Ne, to by bylo špatně. Giesen něco ví. Bude posedlý touhou, aby nám to sdělil. Znám tyhle šílence.”

“Pak je všechno jasné.”

“Počkáme.”

Gerry Giesen vstal na střeše a uklonil se nám. Obloha za ním byla už rudá, neklamné znamení, že se den chýlí ke konci. Krvavě rudé pozadí se celkem hodilo k tomu malému mužíkovi, který teď promluvil. “Nepostrádáte někoho?”

“Koho?”

“Vašeho přítele Sinclaira.”

“Takže víš, kde je, Giesene?”

“Samosebou, že to vím, Číňane. Sám jsem se ho totiž zmocnil. Zmocnil jsem se ho! Víte, co to znamená? Víte to?”

“Dovedeme si to představit.”

“Přesto vám to řeknu a začnu tím, že na Gerryho Giesena nikdy nikdo nesmí zaútočit. Už jednou jste mi zhatili můj plán, na to jsem nezapomněl, i když už mezitím uběhla jistá doba.” Pohyboval rukama jako loutka vedená na provázcích. “Ale jsem vlastně rád, že jsme se tak dlouho neviděli, protože jsem měl čas, abych se na vás připravil. Dokázal jsem se vpravit do magie a do světa, který je světem zázraků. Dostal jsem se na Aibon a měl jsem tolik síly, že jsem se mohl zmocnit Johna Sinclaira. Ano, to já jsem ho unesl. Odnesl jsem ho do své říše, která teď patří už pouze mně. Já jsem tam teď vládcem, už několik let a jsem tomu velmi rád. Sinclair teď patří mně a mému světu, stejně jako ostatní lidé.”

“A jaký je to svět?” zeptal se Suko.

“Můj.”

“To je příliš málo. Je to svět komety?”

“Ano.”

“Ale nikoliv Aibon.”

“Ale ano, je to kus Aibonu. Tahle kometa k němu také patří. Byla jeho částí, ale odlomila se, chápeš? Ale jí to vůbec nevadí. Její magie je i nadále přítomna. Dostal jsem ji darem, protože existuje někdo, kdo moc dobře ví, jak je doktor Horor schopný.”

“To mohl být pouze Guywano.”

“Ano, ten to byl.”

“Takže jsi v jeho službách!”

“Jsem svým vlastním pánem, ale žiji podle pravidel země Aibon. Vím, co se ode mne žádá. Starám se o to, aby Guywano dostával otroky. Budou pro něj pracovat. Proměním je v trpaslíky, jak už jsem to udělal jednou. A

tihle trpaslíci budou Guywanovi k službám. Je to ohromná říše a vládne velkou magií, která vyplnila ohon komety. Tato mocná síla vytváří mutace jak u lidí, tak u zvířat.”

Suko si vzpomněl na obří rybu a musel dát Giesenovi za pravdu.

Měl v rukou skutečně moc, která byla pro lidi nesmírně nebezpečná a smrtící.

Přesto se nevzdával a chtěl svůj protějšek vyprovokovat.

“Ve tvé sbírce chybějí ještě dva lidé,” zvolal směrem ke střeše. “Podívej se na Vladimíra a na mne. Nás si nechceš odnést do své říše? Co my tady?”

“Sinclair mi stačí!” zakrákal Giesen. “Ale dám vám radu. Klidně si zůstaňte, kde jste, v místě, které jsem si vybral. Já už se postarám, abyste se se svým přítelem setkali. Jenže to se budete muset sehnout, abyste se mu mohli podívat do očí.” Pustil se do odporného chechtotu. Sám měl zvrácenou radost z vlastních slov.

“Proměnil ho v trpaslíka!” zašeptal Vladimír.

“Zatraceně, podařilo se mu to!”

“Není to jisté!” zamumlal Suko.

“Neslyšel jsi, jak…”

“Ještě jsme ho neviděli.” Suko si odkašlal.

“Hej,” zavolal na doktora. “Jestli máš takovou moc a jestli je pravda všechno, co jsi nám tady napovídal, rádi bychom viděli výsledek na vlastní oči.”

“Cože?”

“Johna Sinclaira. Ukaž nám ho. Ať vidíme, jak vypadá jako skřet. Udělej nám to kvůli.”

“Proč bych to dělal?”

“Důkaz je přece jen důkaz.”

“Toho se vám ještě dostane později.” Opět se zachechtal, tentokrát stejně odporně, jako když se objevil. Tím příšerným chechtotem jako by chtěl zničit zdi okolních domků. Nebyl už k zadržení a smál se jako pominutý. Přitom se otočil a zmizel na druhé straně střechy.

Jenže chechtot neutichl.

Odrážel se od země do výše, jako by chtěl proniknout oblohou.

Suko a Vladimír už dávno nestáli na svých místech. Zamířili tam, kde viděli Gerryho Giesena. Smích jim ukazoval cestu.

Teď se ovšem změnil. Zněl sice pořád ještě hlasitě, ale přece jen jinak. Jaksi křehčeji, jako by se Giesen vzdaloval z tohoto světa.

A to se skutečně dělo.

Vklouzl zpět do své nové říše. Když Suko s přítelem dorazili na místo, kde před tím Giesen dřepěl, nebylo po něm ani památky.

Muži slyšeli pouze jeho chechtání.

Doléhalo k nim odkudsi z neviditelného místa, z jeho

říše.

Vladimír zaťal ruce v pěsti. “To přece není možné!” zasípal. “Víš, jak si připadám? Jako někdo, koho vodí za nos. Jsme tady obyčejní statisté, loutky. Nevidíme do toho světa, ale opačně to jde. Zatraceně, Suko, co uděláme?”

Suko však mlčel. Opřel se o vyvrácený plot na zadní straně domku. Pokrčením ramen dal najevo svou bezradnost. “Je to svinstvo. Vynechal nás prostě ze hry. Jsou to muka. Nechal nás, abychom si narazili nos, tenhle doktor Horor.”

“A ty neznáš žádnou cestu, jak se dostat do té jeho říše?”

“Zatím ne.”

Golenkov odkopl kámen. “Ke všem čertům, co je to vůbec za říši? Můžeš mi to vysvětlit? Pořád slyším něco o ráji a současně o pekle. Mám-li být upřímný, nevím si s tím vším rady.”

“To je pravda.”

“Co je pravda?”

“Spousta věcí je tady postavená na hlavu; není to ani dobrý, ani špatný Aibon, je to jen jeho část. Odštípla se od něj kometa a vtáhla do svého ohonu část světa Aibonu. Musíš zapomenout na to, že by to mohla být docela normální kometa. Je to kus úplně jiného světa. Dá se říci, že se Aibon vydal na cesty, ale kam? V každém případě dokáže měnit místo a putovat z jednoho na druhé. Může tedy přinášet poselství z jiných světů a především se dostat k jiným lidem, jak jsme to bohužel zažili i zde. Magický ohon komety docela vylidnil vesnici. Byl to pekelný vír. Odnesl s sebou lidi a já si docela snadno dovedu představit, že unese ještě další, pokud bude jeho cesta pokračovat.”

“To ukáže budoucnost, Suko.”

“To je fakt.”

“Jestlipak ještě nějakou my a John máme? A pokud ano, zažije ji John jako trpaslík?”

“O tom raději nepřemýšlejme,” řekl Suko.

“Ale co chceš dělat?”

“Nemám tušení. Nevím, jak se mám do toho ohonu a tím i do jiného světa dostat. Je to jiná dimenze. Záhrobí pro duše Druidů. Zní to sice nepochopitelně a v podstatě to také nepochopitelné je, ale s tím se prostě musíme smířit, i když nám to bude velice líto.”

“Takže jsme prohráli!” konstatoval Vladimír. Suko mlčel.

“Je to tak?”

“Všechno tomu nasvědčuje,” zamumlal inspektor:

“Vážně jsme asi prohráli. Nevím, co je s Johnem.”

Golenkov hvízdl skrze zuby. “Neříkej, že mu ještě dáváš šanci.”

“On se naštěstí nikdy nevzdává.”

Rus ukázal zoufalým gestem k obloze. “Tam někde je ten zatracený svět. Je tam, ale my ho nevidíme. S tím se prostě nedokážu smířit. Zažil jsem už vlkodlaky, v Praze jsem měl co do činění s oživlými létajícími mrtvolami, přečkal jsem souboj s upíry. To všechno bylo konkrétní, Suko. Mohl jsem je chytit, dotknout se jich, bylo to logické. Ale to, co prožívám teď, to je naprostý vrchol. Já se v tom už prostě nevyznám. Je to šílené.”

“Přesně tak.”

“Takže to vzdáváš?”

Suko pokrčil rameny. “Vzdát se? Ne, vlastně ne.”

“Co tedy?”

“Počkám.”

Vladimír se ostře a trpce zasmál. “A ty si myslíš, že to

čekání k něčemu bude?”

“Uvidíme…”

21

Trpaslíci! Kouzlo působilo na lidi i na dobytek! V první chvíli mne ten pohled šokoval a velmi dobře jsem plačící ženu chápal. Současně jsem si ovšem vzpomněl na New York a tu hrůzostrašnou revui na Broadwayi. Tam se Gerry Giesen také pokoušel proměnit lidi v trpaslíky. V malé zelené tvory, kteří se pak vrátili z Aibonu, aby se zmocnili dalších lidí.

Tento plán se nezdařil. Nakonec jsme byli silnější.

Vzpomněl jsem si teď, jak Giesen zmizel dírou v prostoru a jak se přitom odporně chechtal. Unikl na Aibon a byl tam přijat s otevřenou náručí.

Dostal moc, a dokonce mu byl svěřen svět, kterým mohl manipulovat, což právě teď předvedl s kravami a tímhle chlapcem.

Byly to jeho první oběti, které nikdo z unesených zatím neviděl.

Spatřila je pouze žena, která ovšem své poselství nebyla schopna sdělit dál.

Stála vedle mne a plakala.

Nebyl to hlasitý pláč, spíše přerývaný vzlykot, doprovázený prudkými záchvěvy těla.

Když jsem se jí dotkl, škubla sebou.

“Prosím vás,” řekl jsem. “Musíte zůstat zde. Nic nedělejte. Nevracejte se zpátky. Slibujete mi to?”

Nevěděl jsem, jestli mi rozuměla. Každopádně několikrát přikývla.

Nechal jsem ji stát a zamířil jsem k proměněným tvorům. Byly to dvě krávy a chlapec. Nikdo z nich mi nesahal ani k pasu. Vypadali jako hračky.

Chlapec na mne upřeně hleděl.

Krávy nedělaly nic, jen škubaly trávu. V chlapcových očích jsem viděl veliké zděšení. Bylo to pochopitelné, protože normální člověk mu musel připadat jako obr, ze kterého jde strach.

Usnadnil jsem mu to; když jsem k němu přistoupil, dřepl jsem si.

“Můžeš mluvit?” zeptal jsem se lámanou ruštinou.

Přikývl.

“Jak se to stalo?”

Chlapec přesně věděl, co mám na mysli.

Chviličku uvažoval a rozhlížel se kolem sebe. V očích měl výraz bezmezného strachu. Vycházel jsem z toho, že se bojí doktora Giesena, s jehož návratem zjevně počítal. Ale ten, koho se obával, tady zatím nebyl, a to bylo dobře.

“Nechceš mluvit?”

“Mám strach…”

“Ne, mne se bát nemusíš. Já ti nic neudělám. Chci jen

vědět, jak se to stalo.”

Vysoukal ze sebe postupně první slůvka. A tak jsem se dozvěděl, že hlídal obě krávy a že je přihnal až na tuto louku. Všechno prý bylo docela jako jindy. Jenže pak se objevil doktor Horor a všechno se změnilo.

Změnilo.

Tenhle pojem mi opět připomenul minulost. Tehdy stála na scéně obrovská umrlčí lebka, naplněná magií Aibonu.

Tato lebka byla prakticky katalyzátorem. Urychlovala proměnu lidí, ale dnes už neexistovala. Podle mého soudu se musel Gerry Gisen spolehnout na něco jiného.

Nesmysl, to nemusel. Byl to jeho svět.

Tady mohl vládnout po libosti.

Mohl zde dělat, co se mu zachtělo, takže ani chlapec mi asi nebude schopen vysvětlit, jak k této proměně došlo.

“Udělal to…”

“Víš ještě jak?” zeptal jsem se přesto.

“Dotkl se mne. I krav.”

“Jen tak?”

“Ano, zvedl ruku a už to bylo. Téměř ničeho jsem si nevšiml, jen nějakého podivného tlaku, ale on byl najednou nějaký jiný myslím, že zelený.”

“Děkuji ti, chlapče.”

Chtěl jsem se už zvednout, ale zadržela mne malá ruka. Zachytila mne za prst a svírala ho. “Chtěl bych být zase normální.”

“To je jasné,” řekl jsem. “Chápu. Budu přemýšlet, co bych mohl udělat.”

“Skutečně?” ozval se ironický hlas za mými zády. Prudce jsem se otočil a viděl jsem před sebou Gerryho

Giesena, jehož široký úsměv se mi pranic nezamlouval.

Nejraději bych ho praštil do tváře, ale ne zde. “Co chceš?”

“Podat ti informaci.”

“Ach…”

“Ano, o tvých přátelích.” Po těch slovech se začal chovat jako puberťák, zvedl ruce a pleskl se dlaněmi do tváří.

Slyšel jsem jak se poťouchle zahihňal.

“Co je s nimi?”

Ruka opět klesla. “Ani bys nevěřil, jak hloupě civěli, když procházeli prázdnou vsí. Nechápali vůbec nic, dokud jsem se jim neukázal a nenaznačil, že už nemají šanci. Vyprávěl jsem jim o tomhle nádherném světě, o tobě a o svých plánech.”

“Jak vypadají?”

Protože jsem se mezitím postavil, musel se malý Giesen dívat na mne nahoru. “Ty se ještě ptáš? Vážně se ptáš? To přece nemyslíš vážně.”

“Ano, pomoz mi.”

“Pomstím se ti. Vzpomeň si, jak to bylo tenkrát. Chtěl jsi mne zničit, ale nepodařilo se ti to. A mně se to povede. Teď jsem na řadě já. Dokážu to, udělám z tebe to, čím musíš být. Trpaslíkem, služebníkem v mém světě. Dám tě Guywanovi jako dárek. Přinesu tě jako oběť, a tím stoupne můj věhlas.”

“Myslíš?”

“To je mé rozhodnutí.” Neměl ani trochu strach.

V jeho očích jsem neviděl ani stopu obav a to mne poněkud znepokojilo. Cítil se i beze zbraně tak jistý? V každém případě jsem ho překvapil, když jsem náhle vytáhl berettu.

Poměry se najednou obrátily. Zloduch se díval do ústí pistole.

A pořád jsem v jeho očích neviděl strach, spíše údiv.

“Tak ty máš u sebe zbraň.” Hřmotně se rozchechtal.

“Pistoli. A ty si myslíš, že mě s ní dostaneš?”

“Ne já, kulka.”

“Ano, můžeš vystřelit. Ale to ti povídám, zablokuješ si tím cestu nazpět. Nezapomínej, kdo má v tomhle světě slovo, kdo tady udílí rozkazy. To jsem jen a jedině já. Tenhle svět patří mně. Mohu zařídit, aby reagoval tak nebo onak. To všechno je možné. Mohu ho nepřímo i zničit, protože jakmile přestanu existovat, tenhle svět pozbude síly. Ty jsi v něm, můj svět se rozšířil. To, že se to vůbec mohlo stát, je mojí zásluhou. Díky svým schopnostem jsem tomuto světu dodal tvar a polohu. Kdybych neexistoval, smrští se a zničí všechno, co v něm je. Pak ho zažiješ opět jako vír, který už nebude věci a lidi přenášet, ale dokáže je rozmačkat a zničit. Proto bych ti radil, abys zvážil, co uděláš. Nebo chceš jít na jistou smrt a mít na svědomí i spousty lidských životů?”

Vysmíval se mi, vychutnával svou moc a já jsem zvažoval, kolik z toho je pravda a kolik možná jen bluf.

Gerry Giesen upřeně hleděl na můj pravý ukazovák.

“Stačí jen přitáhnout, nic víc. Zastřel mne a svět kolem nás se rozpadne.”

Co jsem měl udělat?

Měl jsem vztek a téměř jsem se dusil vlastním vztekem, že mne doktor Horor dostal do tak zapeklité situace.

Když teď stisknu spoušť a vpálím mu kulku mezi oči, zhroutí se tento svět?

Má tady skutečně takovou moc…?

“Neuděláš to!” zašeptal, “ne neuděláš to, protože tady vítězím já. Podívej se na toho kluka a na ty dvě krávy. Smrskli se na správnou velikost. Jsou menší než já. Proto se na ně mohu dívat shora. Ovládnu je a s tebou naložím stejně.”

Nechtěl už hovořit dál.

Ani moje beretta na něj neudělala dojem, mířil si to rovnou ke mně a přiváděl mne tím do neuvěřitelného stresu.

Co jsem měl dělat? Vystřelit?

Nestřílet?

Měl jsem se spolehnout, že neblufuje?

Měl jsem zkusit kříž, který mě už jednou varoval? Ne, nic takového jsem neudělal.

Nechal jsem ho přijít blíž. Přitom jsem se zcela soustředil na jeho tvář a nápadně, nepřirozeně velkou hlavu.

Byla kostnatá a široká, strašně veliká a seděla na tenkém krku.

Vypadala, že by se při kývnutí mohla skutálet na zem. Sjel jsem pohledem níž a zadíval jsem se na jeho ruce.

Také ty byly dosti velké, s dlouhými prsty a dost silnými zápěstími. Prsty mi připomínaly pohyblivé kosti, oči se blýskaly divokou posedlostí a jednou se objevila i špička jazyka, která přejela po celé šířce rtů.

Doktor Horor vychutnával situaci. Byl to člověk posedlý mocí a byl jí v pravém slova smyslu naplněn. V této chvíli se mu dokonce změnily oči.

Zmizela bezvýrazná šeď a nahradila ji zelená barva, jaká se vyskytovala pouze v Aibonu.

Temná, nebezpečná zeleň, kterou jsem neviděl poprvé, protože jsem se v té zemi už vyznal.

I Guywanovy oči zářily touto barvou a já jsem věděl, že teď už konečně něco musím udělat.

Nevystřelil jsem.

Překvapil jsem ho jinak.

Než jsem ho mohl uchopit, udělal jsem krátký, rychlý krok kupředu.

Současně jsem zvedl ruku s berettou a vzápětí jsem jí prudce švihl dolů.

Hlaveň zbraně dopadla na velkou hlavu doktora Gerryho Giesena.

Viděl jsem, jak se na bledé pokožce vytvořilo krvavé místo.

Současně se malý muž zapotácel a na chvíli se na mne zadíval jako opilec.

Rána byla tvrdá a přesná. Smetla Giesena k zemi. V duchu jsem sám sebe pochválil.

Doktor Horor zůstal ležet napříč u mých nohou, nehybný, jako by byl mrtev.

Zhluboka jsem se nadechl.

Otřel jsem si pot z čela a uvědomil jsem si, že teď bych měl vyhráno, za předpokladu, že bych byl ve svém světě a ne v tomhle derivátu druidské země Aibonu.

Žena opodál už neplakala.

Všechno viděla a dívala se nechápavě na nehybně ležícího, k němuž jsem teď poklekl.

Nevěděl jsem, kolik toho vydrží a doufal jsem jen, že jsem neudeřil příliš silně.

Nebylo tomu tak. Giesen žil.

Upadl pouze do hlubokého bezvědomí. Najednou mi bylo do smíchu.

Už jen proto, že jsem se toho chlapa zbavil tak jednoduchým způsobem.

Ani kulkou, ani magickým zaklínadlem a ani ne díky svému křížku.

Ne, stačila rána hlavní zbraně.

Převalil jsem Giesena na břicho.

Vytáhl jsem pouta a vzápětí jsem mu želízka zacvakl kolem zápěstí. Alespoň ruce nebude moci použít.

Opět jsem ho otočil tak, abych mu viděl do tváře. Žena mne sledovala.

Když jsem k ní chtěl přistoupit, otočila se a utekla pryč. Pravděpodobně jsem jí naháněl stejnou hrůzu jako

Giesen.

Co jsem tím získal?

Prozatím alespoň bylo odstraněno bezprostřední nebezpečí.

Jenže co dál?

Časem se probere a celková situace se tím vlastně nijak nezměnila.

Pořád jsme v tomtéž lidem nepřátelském světě. Nechá ho Giesen existovat i nadále?

To jsem nevěděl, musel jsem počkat.

A prozatím jsem se musel věnovat něčemu jinému, protože žena přivolala ostatní lidi ze Švalcina. Váhavě přistupovali blíže.

V čele jsem poznal Smirnovovy a zahlédl jsem i Gregora, který byl velice vzrušen.

Odpoutal se od otce, aby se mohl rozběhnout ke mně. Vedle mne se zastavil, ale pohled upíral na krávy a na maličkého hošíka.

Měl ve tváři spoustu otázek, ale nevyslovil je, protože jsem ho předešel. “Tohle ti vysvětlím později.”

Gregor přikývl. Naštěstí se nevyptával.

Ostatní nesměli rozhodně dostat strach.

Lidé by mi nerozuměli, kdybych hovořil anglicky, proto jsem to zkusil se svými skrovnými znalostmi ruštiny a vysvětlil jsem jim, že Gerry Giesen není jejich velký zachránce, ale že je to ďábel, jehož záměrem je proměnit je všechny v trpaslíky.

Nevěděl jsem, jestli mne pochopili. Ale už tím, že by se k němu nestavěli tak jednoznačně pozitivně, by bylo lecčeho dosaženo.

“O čem to mluvíš, Sinclaire?” Tentokrát promluvil Giesen.

Aniž jsem si toho všiml, probral se. Pohlédl jsem na něj.

Ležel na zádech a navzdory tomu, že měl ruce spoutány za zády, smál se na mne a choval se stále ještě jako vítěz.

“Chtěl jsem jen těmto lidem ukázat, že nejste neporazitelný, pane doktore.”

“Myslíš si, žes zvítězil?”

“Alespoň částečně!”

“Nesmysl, Sinclaire! Omyl! Vyhnal jsi věc na ostří nože a neuposlechl jsi mého varování. Vysvětlil jsem ti, že tohle je můj svět, ve kterém vládnu já. Jestli jsi mne spoutal nebo ne, to je mi docela jedno. Chtěl bych ti říci pouze jediné. Svět není možné ovládnout rukama, nýbrž jinými silami. Ty jsou mocnější. Mluvím o silách ducha. Uznávám, žes mne překvapil, ale podruhé se ti to nepodaří, protože už jsem z toho vyvodil důsledky. Viděl jsi pekelný vír, jenže teď jej, Sinclaire, zažiješ.”

“Co je…?”

“Už žádné otázky, všechno jsem zařídil. Svět se už začíná zmenšovat….”

A pak se opět zachechtal.

Nahlas a odporně, takže jsem sám dostal strach. Nedal jsem se ovšem zmást, protože jsem chtěl vědět, jestli jen blufuje nebo zda mluví pravdu.

Bohužel nemluvil do větru.

Svět kolem nás se začal strašlivým způsobem měnit…

Začalo to stejným chladným závanem, jaký jsem cítil už předtím, když jsem stál u otevřeného okna. Ve vzduchu jako by byl najednou led a současně se něco podstatného změnilo.

Jako by někdo uvedl do chodu obrovský lis. Dýchání se stalo utrpením.

Vzduch byl najednou docela jiný.

Mnohem hustší, těžší. Cítil jsem tlak na hlavu, na tělo a podle reakcí ostatních lidí jsem poznal, že nemám takovéto pocity sám, protože obyvatelé Švalcina se chovali podobně jako já.

I je trápila ona příšerná změna.

Několik z nich kleslo na kolena, jiní zase sténali a jen stěží se drželi na nohou.

Jedna žena se chytila za krk, jako by se dusila. Posléze se zhroutila.

Děti plakaly a já jsem cítil, jak se tlak v okolí neustále stupňuje. Jako by mne stlačovaly skleněné desky.

Slyšel jsem Gerryho Giesena, jak se chechtá. Navzdory tomu, že měl pouta, se náramně bavil. Fyzicky sice nemohl zasáhnout, ale dokázal nám, že tento svět patří jemu.

Zhušťování pokračovalo. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Změnila se obloha?

Nade mnou mi připadala jako skleněná. I po stranách se ukazovaly první změny.

Mohl to sice být optický klam, ale na to jsem v těch dlouhých a příšerných chvílích nepomyslel.

Tento svět se smršťoval.

Opět se vytvářel pekelný vír a všechno, co se nacházelo v jeho blízkosti, se na nás stále silněji tisklo.

Ani jsem ho neviděl.

Vybavily se mi vzpomínky jako útržky obrazů. Vybavil jsem si, jak natěsno byli lidé ve víru namačkáni, uvězněni jako v obrovité rakvi.

Tlak sílil.

Otevřel jsem ústa dokořán, abych se nadechl. Přitom mi vzduch do plic nechtěl pořádně proniknout, byl těžký a opravdu jako ze skla.

A Gisen se mi chechtal do tváře, zatímco lidé ze Švalcina postupně padali na zem a okolí se pomalu, odzadu dopředu rozplývalo.

Les, země, keře, to všechno se zhušťovalo, stahovalo se dovnitř. To, co nebylo důležité, mizelo.

“Sinclaire, nezvítězíš. Můžeš mne spoutat, můžeš mne zbít, ale nakonec to budu přece jen já, kdo tady udílí rozkazy. Proč už to jednou neuznáš?”

Chtěl jsem mu dát vhodnou odpověď, ale nepodařilo se mi to.

Se vzduchem nebylo něco v pořádku. Svíral mi krk.

Cítil jsem ho v ústech, jako by byl zkapalněl.

Chlapec Gregor se vedle mne pořád ještě držel. I pro něj to bylo zlé. Slyšel jsem, jak tiše vykřikl a odvrávoral stranou.

Chmatl ještě rukou po větvích keře, ale minul. Pak upadl.

Také mne se zmocnila závrať. Zmítal mnou krouživý pohyb.

Vykročil jsem kupředu, abych tomu kroužení unikl, ale neznámá síla mi podrazila nohy. Docela mi vypověděly službu.

Pak jsem spadl na zem i já. Nebyl to ovšem normální pád. Možná mi to tak pouze připadalo.

Měl jsem dojem, jako by mne přitahovala neviditelná síla.

S nataženýma rukama jsem se svezl k zemi.

Zůstal jsem ležet rovnou vedle Gerry Giesena. Také na zádech.

Hlavu jsem měl ve stejné úrovni jako on. Otočil ji, aby se na mne mohl podívat.

Na tváři mu naskočil odporný a zlý úsměv.

“Můj svět, Sinclaire, můj svět. Kometa z Aibonu, kus ráje. Proč jsi mi neuvěřil? Teď jsi i ty zajatcem. Jako tys viděl ostatní, bude teď vidět tebe a můžeš být jen zvědav na to, jak to bude pokračovat…”

Mým tělem zmítaly neuvěřitelné síly.

Byly vlastně všude a tlačily mne ze všech stran, takže jsem vůbec nemohl promluvit.

Kromě toho jsem zjistil, že tato stísněná dimenze je skutečně týž svět jako… jako…

Víc už jsem nebyl schopen domyslet. Vykřikl jsem bolestí.

Cosi se zmocnilo mé hlavy.

Mohutná síla, která mi sevřela také zápěstí, svaly, vlastně všechno, co se nacházelo v jejím dosahu.

V příští chvíli se pekelný vír i se svým živým obsahem vyřítil.

Kam?

To věděl pouze Gerry Giesen, který start doprovodil svým strašlivým chechtotem….

22

Suko se zeptal svého ruského přítele, stojícího na ulici:

“Co je ti?”

“Nic.”

“Tak si sedni do stínu jako já.”

Vladimír Golenkov zavrtěl hlavou. “Ne, neposadím se do stínu. Nejraději bych si dal pár facek, abych ucítil, jaký jsem břídil.”

“To nikomu nepomůže.” Golenkov se zastavil.

Podíval se na Suka sedícího ve stínu. “Jak jen můžeš takhle sedět, jako by se nic nestalo?”

“Copak jen sedím?”

“Ano, sedíš tu jako pecka!”

Inspektor mávl rukou. “To ti jen tak připadá, ale kdybych tady začal pobíhat, nebude to také k ničemu. Nic bych tím nezměnil. Ale k něčemu dojde, na to se můžeš spolehnout. Giesen bude chtít ukázat svůj triumf. Stačí pouze počkat.”

“To je pravda. A až to přijde, co se stane pak? Můžeš mi

říct i tohle?”

“Ne.”

“No, to je tedy vskutku paráda.” Golenkov už nechtěl mluvit dál.

Otočil se a upřel pohled k obloze, na níž se už táhly šedé stíny soumraku. Vypadaly jako dlouhé závoje, které mohutná ruka rozprostřela po obloze. Všechno se odehrávalo v hlubokém tichu, ale taková už příroda je. Nedá se ničím zadržet.

Den končil a nastávala noc. A hra zase začne od začátku. Také Suko vstal.

Samozřejmě celou dobu horečně uvažoval.

Nebyl tak nečinný, jak se Vladimírovi zdálo. Samozřejmě počítal s tím, že se co nevidět něco stane, protože tma je odedávna přítelkyní démonických bytostí.

Vedle Vladimíra se zastavil.

Oba muži na sebe pohlédli. “Je tady tak prázdno, tak zatraceně prázdno, Suko.”

“Na to už jsme si zvykli.”

“Ale nezůstane to tak,” zašeptal Golenkov. “Vím to docela přesně.” Polkl sliny, hledal přitom vhodná slova a také je našel. “To prázdno se mění. Cítím to velice zřetelně. Něco se na nás chystá. Dorazí to k nám co nevidět a už se to blíží vsí.”

“Pekelný vír?”

“Ano, Suko, je na cestě k nám. Něco se děje. Měli bychom být připraveni.”

“Já jsem.” Suko měl přitom na mysli bič na démony a také berettu, jejíž zásobník byl naplněn posvěcenými stříbrnými kulkami.

Kdyby šlo do tuhého, dovedli bychom se bránit, to bylo jasné.

Vladimír měl pravdu, to musel Suko připustit. Vzduch, který je obklopoval, se skutečně měnil.

Ne pokud šlo o průzračnost, ale o složení.

Byl chladnější, ale to mohlo souviset s tím, že slunce již zapadlo. Svou roli zde však sehrály i jiné důvody.

“Měli bychom se připravit,” řekl inspektor.

“Aha, už to cítíš taky.”

Suko přikývl. Pohlédl na Vladimíra, který stál na ulici zeširoka rozkročen jako pistolník, který vyzval svého protivníka na souboj a teď čeká.

Ještě bylo ticho, až příliš ticho.

Jako před silnou bouří, která vyčistí atmosféru. Také sem vtrhne bouře, ale poněkud jiná než s blesky a hromy.

Čekání, naslouchání, nejistota, váhání, obavy… Chlad zůstával.

Vnímali jej celým tělem jako přízračné ruce. Také obloha teď vypadala jasněji, jako ze skla, a muži zaslechli v dálce příšerný hluk.

Bylo to vytí a hukot, jako by se k nim blížila raketa. “To je vír, Suko. Musí to být on. Slyšíš ho? Tak co, slyšíš?”

“Jasně.”

“Strhne nás a odnese s sebou. Ten prokletý Giesen splnil svou hrozbu.”

Suko se otočil a podíval se směrem, odkud přicházel hrozivý zvuk.

Obloha se nezměnila, ale hučení se blížilo, jako by na obrovskou flétnu z kosti hrál kostlivec. Čekali na pekelný vír.

Přiřítí se a odnese je, a bude se chovat podle vlastních zákonitostí, nikoliv podle zákonů lidských?

A náhle byl zde.

Překročil hranice dimenzí, aniž by cokoliv bylo vidět. Tak bleskurychle, že oba muži, ač byli celou dobu ve střehu, projevili překvapení. Nad vsí se vyklenul oblouk. Vtrhl do nastávajícího soumraku a prořízl ho v širokém pruhu.

Uvnitř oblouku vládl větší jas než kolem. Suko a Vladimír spatřili lidi, kteří byli v oblouku natěsnáni jako sardinky. Oblouk se nehýbal.

Zastavil se a v jeho nitru zářilo neobvyklé, nezemské světlo, které se podobalo osvětlení přístrojové desky ve voze.

“Chceš k tomu blíž?” zeptal se Vladimír.

“Jistě.” V odpovědi nezazněl ani stín pochybnosti.

“Myslíš, že John je tam?”

Suko přikývl. “Jsem pevně přesvědčen, že je uvnitř toho oblouku.”

“A Giesen?”

Suko pokrčil rameny a pohnul se směrem k víru. Nevěděl, jestli je to riziko, nebo ne, a jak je velké. Věděl pouze, že je musí podstoupit a stále více se přibližoval k cíli.

Obrysy uvnitř světelného oblouku ztratily svůj rozplizlý charakter. Všechno teď vystupovalo zřetelněji a jasněji.

Viděl před sebou zajatce světelného svazku naprosto ostře. Slyšel za sebou Rusa, ale už se neotáčel.

Byla to náhoda, nebo osud, to nevěděl. Díky jednomu nebo druhému se dostal blíž ke svému cíli, a tak mohl nahlédnout do nitra onoho ztuhlého víru.

Nejprve objevil mladého Gregora Smirnova.

Ten dokonce otočil hlavou, jako by se chtěl na Suka podívat.

Inspektor samozřejmě nevěděl, jestli ho vůbec vidí. To však nebylo všechno.

Objevil také Gerryho Giesena.

Ten zatracený lotr ležel pod chlapcem. Tvář měl zkřivenou do vítězoslavné masky. Měl také důvod k radosti, protože jeho záměr vyšel.

Rovnou vedle něj s odvrácenou hlavou ležel John Sinclair v zajetí pekelného víru…

Suko nereagoval. Ne tak jeho přítel a kolega Vladimír Golenkov, který překonal zbytek vzdálenosti a zastavil se u inspektora. Nedíval se na něj. Jeho tvář byla ztuhlá úžasem, když se zadíval do víru.

“Johne…” Byl to spíše výdech, nic víc. Suko mlčel.

“Zpropadeně, Suko, jemu se to přece podařilo.”

“Vidím.”

“Podaří se nám ho dostat ven?”

“To nevím.”

“Musíme zničit ten vír, Suko. A toho jsi schopen pouze ty. Můžeš vytáhnout bič. Zkus to. Rozmáchni se jím. Magie proti magii…”

“To by byla možnost,” zamumlal inspektor.”

“A proč to neuděláš?”

Sám to nevěděl. Měl strach a v téže chvíli otočil John hlavu k nim.

Oba se na sebe dívali!

23

Viděl jsem Suka! Nebo to byl přelud? Namlouval jsem si to pouze, protože jsem si to toužebně přál?

V mé hlavě byl dokonalý zmatek. Byl jsem stejně jako všichni ostatní zajatcem toho pekelného víru. Neviděl jsem žádnou šanci, jak se vlastními silami odtud dostat, a byl jsem vydán na milost a nemilost Gerrymu Giesenovi, který ležel vedle mne. Ale jak se dostal do mé blízkosti Suko? Byl skutečný? Nebyl to jen přelud…?

Zarazil jsem se v myšlenkách, když se Giesen vedle mne pohnul. Pořád ještě ležel v poutech, ale to mu ani v nejmenším nevadilo. “Sinclaire, jsem skvělý,” chvástal se.

“Teď jsi viděl, jak dokážu všechno ovládat. Nepotřebuju k tomu ani ruce. Aibon mi dodal duševní sílu. Jsem ve svém vlastním světě a mohu po něm cestovat po libosti. Jsem skvěle nezávislý. Jsme opět tam, kde všechno začalo. A tady na tebe čekají dva lidé, kteří nevědí, co mají dělat. Jsou příliš překvapení. Jenže já to vím.”

“To se chceš zmocnit i jich?”

“Ano.”

“A potom?”

“Půjdeme k Gyuwanovi. Budete hledět, jak vás skvěle přijme…” Najednou vykřikl. Byl to výkřik, který mne překvapil i vyděsil. Krev mi na chvíli ztuhla v žilách. Výkřik se změnil a přešel ve vytí.

Gerry Giesen vyl? To byla novinka.

Doposud jsem ho slyšel pouze chechtat se.

Cosi se muselo změnit, to jsem zjistil i ve své bezprostřední blízkosti. Okolí už mi nepřipadalo tak husté jako dříve. Byl jsem přesvědčen, že začíná řídnout.

Úpění sláblo a pojednou zaniklo docela. Nastal klid… Ne, nikoliv klid, protože teď jsem zjistil, co doktora

Giesena tolik vyděsilo.

Hudba!

Hudba docela zvláštní. Hra na flétnu. Hrál určitě mistr a zároveň člověk, který této flétně propůjčil kouzelnou moc. Někdo mocný z Aibonu, ale kdosi, kdo stál na správné straně, nikoliv ten, kdo patřil ke Guywanovi.

Byl to Rudý Ryan!

24

Suko zasípal: “Slyšíš to? Proboha, slyšíš tu flétnu, Vladimíre?” Suko byl velice rozrušen. Nevěděl, co to znamená, ale najednou se mu vrátila naděje. Rus jeho otázce sice rozuměl, ale také si nevěděl rady, protože to, co viděl, s ním pořádně zacloumalo.

Suko mu zacloumal ramenem.

“Zatraceně, co je?”

“Slyšíš tu hru?”

“Cože?” Vladimír jako by se probíral z hlubokého spánku. Ale náhle byl zcela svěží a vzápětí vytřeštil oči.

“Ano,” zašeptal chraptivě. “Slyším to, někdo tady hraje na

nějaký nástroj.”

“Ne nějaký. Je to flétna, a já taky vím, kdo se ohlásil.

Rudý Ryan.”

“Jak to?”

“Nevím, ale může to znamenat záchranu.”

Ještě ho neviděli, ale byl zde a nestál na jednom místě, protože mámivý zvuk jeho flétny se neustále přibližoval.

Suko se otočil. Rudý Ryan byl zde!

Jeho postava se odrážela od temného povrchu silnice. Stál tam jako osamocený mstitel, který odešel z pouště a vrátil se mezi své, aby uzavřel účty. Byl oblečen jako vždy. Vítr si pohrával s hadry, které tvořily jeho oděv a dokonce i jeho ryšavé vlasy ještě jednou zazářily v

posledním světle dne.

Zvedl ruce.

Ve štíhlých prstech držel flétnu.

Hrál na ni a přibližoval se.

Připomínal přitom pohádkovou postavu Papagena z Kouzelné flétny.

Jeho hru nedokázalo nic zastavit. Nedal se také rušit přítomností obou mužů, kráčel si svou cestou a nezadržitelně se blížil k pekelnému víru.

Suko a Vladimír stáli vedle sebe a téměř neslyšně se domlouvali.

“Co uděláme?” zeptal se Rus.

“Nic, vůbec nic. Je to jeho hra.”

“Zvítězí?”

“V to doufám.”

“A Giesen?”

“Ten se pak bude divit.”

Rudý Ryan je nebral na vědomí. Mířil rovnou k nim, a tak byli nuceni ustoupit stranou, aby mu udělali místo.

Mezera byla dostatečně velká. Rudý Ryan kráčel mezi nimi.

Vladimír Golenkov na něj upřeně hleděl, protože takovou postavu ještě nikdy neviděl. Všiml si, že flétnista má zelené oči, pěkně řezanou jemnou tvář, ale nejnápadnější na něm byly přece jen rezavé vlasy, jimž konečně vděčil za své jméno.

Ulicí se nesla melodie.

Prostupovala celou vesnicí, pronikala všude, vytlačovala zlo a pročišťovala vzduch. Vanula i vstříc pekelnému víru.

Magie proti magii!

Obě byly z Aibonu. Teď bude záležet na tom, která bude silnější!

Uvnitř oblouku se něco změnilo. Uvězněných lidí se zmocnil jakýsi neklid.

Pohybovali se, procitali z dlouhého traumatického spánku.

Rudý Ryan se zastavil. Hrál dál.

Konečky jeho prstů se hravě pohybovaly po otvorech flétny, některé z nich zakrývaly, zvedaly se a vyluzovaly melodii, kterou sice nebylo možné zachytit notami, ale jež měla úžasnou sílu.

Bojovala proti moci pekelného víru a rušila ji!

25

Giesen ležel vedle mne! Slyšel jsem ho, jak křičí, nebylo mu už do smíchu, zvuk flétny ho děsil, ale já jsem to, co nám doléhalo k uším, považoval za jednu z nejnádhernějších melodií, které jsem kdy slyšel.

Blížil se…

Viděl jsem ho, jak přichází, jak kráčí. Byl si jist svou věcí.

Věděl, za koho bojuje.

Miloval svůj Aibon, ale nenáviděl onu část, kterou ovládal Guywano. S tímto démonem sváděl neustálý boj.

Uvnitř našeho výseku onoho světa, ve víru, se šířil neklid. Uvěznění lidé cítili, že sevření povoluje a že ani Gerry Giesen nezmůže nic proti mámivé hře flétny.

Doktor Horor chroptěl, svíjel se, nadával, že je spoutaný a náhle nemohoucí.

Rudý Ryan zastavil rovnou před ním. A hrál dál.

V následujícím okamžiku se svět zhroutil!

Připravil jsem se na to už v předchozích vteřinách. Byl jsem připraven na vše, i na negativní věci. Přesto mne ale překvapilo, jak se to stalo.

Náhlý poryv roztrhl vše vedví.

Slyšel jsem křik, vytí, dunění, které se však nepřibližovalo, ale vlastně se ode mne vzdalovalo. Nějakou chvíli jsem nic neviděl, protože okolí bylo temné.

I já jsem se stal hříčkou sil, ale zaslechl jsem lidské hlasy.

Hovořilo se rusky, ale bylo slyšet i anglické výkřiky. Všechno byla jedna velká změť. Uvědomil jsem si, že se válím po zemi a že mi do úst vniká prach.

Uchopily mne dvě ruce. Podíval jsem se nad sebe, a spatřil jsem Vladimírovu tvář. Chtěl něco říci, vyjádřit radost, ale Rudý Ryan ho předešel.

“Nadešla chvíle účtování, Gerry Giesene…”

26

Doktor Horor ležel na zemi stále ještě v poutech a Rudý Ryan stál vedle něj a hrál. Giesen byl teď hadem a Ryan zaříkávačem, protože doktor Horor musel naslouchat melodii a tónům.

Giesen se zoufale snažil bránit. Nechtěl se vzdát.

Ležel na zemi, byl unaven, ale nikoliv poražen.

Navzdory tomu, že měl ruce spoutané za zády, se vzepjal. Velkou hlavou se snažil vyrazit Ryanovi flétnu z rukou. Ten však hrál dál.

Dívali jsme se a naslouchali.

A viděli jsme, že doktor Horor prohrává, že tentokrát neunikne.

Svíjel se na zemi jako červ. Z jeho doširoka otevřených úst vycházely výkřiky, přičemž tón a melodie ho zasahovaly jako údery kladiva a ničily ho.

Za ušima se mu rozskočila hlava.

Ústa se mu roztrhla, nos také, ale krk, hrdlo i hlasivky ještě zůstaly zachovány.

Pořád ještě se chechtal.

Byl to smích umírajícího Satana.

Příšerný, strašný, dunivý a chroptivý současně. Gerry Giesen se smál neustále a ani se nenadechl, ačkoliv jeho hlava se měnila ve zkrvavenou hmotu a neustále se rozpadala.

Chechtot pokračoval dál. Nesl se k temné obloze.

Zněl nad střechami a domky, jako příval se valil uličkami a lomcoval tabulkami oken.

Pro něj už nebylo záchrany.

Nebyl v něm optimismus ani triumf ten smích byl zvukovým doprovodem zániku.

Polorozpadlé tělo se ještě bránilo. Smích přešel v chroptění a Gerry Giesen, ležící na zemi, se ještě jednou vzepjal.

Melodie flétny však jeho tělo před našima očima ničila stejně, jako předtím narušila jeho lebku. Druhá, lepší tvář Aibonu zvítězila.

Doktor Horor a jeho svět byli zničeni.

Zbyla po něm jediná stopa, zeleně se lesknoucí olejová skvrna na zaprášené zemi…

Ve vsi svítila světla a Rudý Ryan už dávno odešel. Sotva s námi promluvil.

Dozvěděli jsme se pouze, že už dlouho Gerryho Giesena pronásledoval a že jen čekal na vhodnou příležitost.

Ta nastala, když Giesen přenesl svůj svět do normálního, našeho. Guywanova odměna se pro Giesena nakonec stala osudnou.

Přímo smrtící.

Zemřel, ale lidé ze Švalcina žili dál. Vraceli se i do svých domů a jejich dobytek do stájí.

Všichni byli znovu volní, ale nikdo z nich nedokázal

říci, jak se to stalo.

Cizí svět, pekelný vír, byl zničen.

Bylo možno ho s čistým svědomím označit za nehezkou vzpomínku.

Nebylo ani jisto, jestli si obyvatelé vsi vzpomínají, co se s nimi vůbec stalo. Ani nemuseli.

Jejich život bude pokračovat normálně dál. Gregorův život však měl doznat změny.

Mladík řekl Vladimírovi, že už by ve Švalcinu nemohl déle zůstat.

Po tomhle zážitku prostě musel pryč.

Chtěl do Moskvy, a tam vstoupit do služeb policie.

Z toho měl Vladimír Golenkov radost, protože nikde na světě nemá policie mladých zájemců o práci nazbyt.

Golenkov mu také slíbil, že ho příštího dne vezme s sebou. Smirnovovi nic nenamítali a my jsme nic nenamítali proti jejich vodce, která nám chutnala. Museli jsme si přiťuknout několikrát.

I na onoho výrostka a dvě krávy, kteří byli ušetřeni trpasličí existence.

Všichni jsme byli nesmírně vděčni Rudému Ryanovi, který určitě neměl nic proti tomu, když jsme se napili také na jeho zdraví…

KONEC