Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 11 - Šerif Smrt

1

Starý kostel stál na kopci. Byla to zchátralá dřevěná stavba, obklopená holými stromy, které se navzdory své výšce podobaly spíše křoviskům. Neposkytovaly kostelu žádnou ochranu před častými nápory větru, které s úžasnou silou lomcovaly vnějšími stěnami stavby, jako by ji chtěly zničit.

Ale kostel vydržel. Ne pouze deset, dvacet nebo třicet let, ale mnohem déle. A stejně dlouho už kostel nenavštívili žádní věřící. Dokonce se mu vyhýbali, protože připadal lidem příšerný.

Bylo to nepochopitelné, nevysvětlitelné, ale bylo to tak. Zažralo se to do silných, větrem ošlehaných dřevěných stěn a kostel byl zjevně odsouzen jen k tomu, aby shlížel na rovnou okolní krajinu.

Na dosti špičaté střeše kostela nebyla to věž se tyčil do výše starý kříž. Velmi vysoký a ukovaný ze železa, ale už dávno zrezivělý, jako by ho nahlodal leptavý dech ďábla.

Kostel se skládal ze dvou bloků. Spodní část byla širší a byly do ní zapuštěny dveře a dvě okna. Nahoře byla úzká nástavba s gotickými dveřmi, před nimiž bylo vidět starý balkón.

Takhle zde kostel stál celé roky. Osamělý a opuštěný.

Ale byl skutečně opuštěný?

Někteří lidé tvrdili, že zde tu a tam zahlédli jakousi postavu. Přízrak v temné noci. Muže, který vešel a zase pak z kostela vyšel.

A jiní zase tvrdili, že ho znají, nikdo si ovšem netroufl vyslovit jeho jméno. Nikomu nebylo známo, jestli zemřel, nebo zda ještě žije.

Nikdo s ním nechtěl mít nic společného, ale v hlavách lidí často strašilo jeho jméno.

Šerif Smrt!

2

Markus se usmál: “Četl jsem to, slyšel jsem to a jsem přesvědčen, že Amerika není nebezpečnější než Německo. Došlo tady sice k vraždám turistů, ale je to přece jen málo případů ve srovnání s tím, kolik lidí z Německa jezdí do Států.”

“Myslíš?” zeptala se Tina Bergová, pak zamíchala slámkou jahodový koktejl a usrkla z něj.

“Jsem o tom přesvědčen.”

Tina si vytáhla slámku z úst a natáhla se přes stůl, aby se dotkla dlaně svého přítele, jež ležela vedle velkého šálku kávy.

“Ty jsi skvělý, Marcusi. Skutečně dokážeš člověkovi dodat odvahu.”

“To přece musím. Vždyť jsem tě k téhle zásnubní cestě přemluvil.”

“Jo, z New Orleansu do Los Angeles. Napříč Státy pořád po dálnici.”

“Copak to není super?”

“Jasně.”

“Tak proč sis předtím stěžovala?”

Tina na chvíli zavřela oči. Přitom zavrtěla hlavou.

“Ale vůbec jsem si nestěžovala. Jen jsem ti říkala, co jsem četla. Bylo to přece u nás ve všech novinách. K těm vraždám došlo nejen na Floridě, ale taky ve tvé vytoužené Kalifornii, kam se chystáme.”

“To je pravda.” Zvedl prst. Levou rukou si prohrábl husté delší vlasy, které byly stejně hnědé jako jeho oči. “Už jsme v Coloradu a za dva dny si budeme moci trochu

odpočinout v Denveru.A co jsme tady doposud zažili? Jen milé, ochotné, příjemné lidi, kteří nám pomohli, jak jen mohli. To nemůžeš popřít.”

“To taky nechci.”

“Porozhlédni se tady na odpočívadle, Tino. Vidíš tady snad někoho, kdo by nám mohl být nebezpečný? Tamhle u baru sedí řidiči tiráků, jedí, popíjejí kávu, tamhle v koutě sedí dvě rodinky a krmí se hamburgery. Ty dvě ženy naproti taky nevypadají nebezpečně a dokonce ani na parkovišti, kde postávají motorkáři a diskutují o svých strojích, bych se necítil špatně. Proto ty tvoje výhrady při nejlepší vůli nechápu.”

Tina Bergová si povzdychla. “Vždyť já vím, že reaguju trochu přepjatě, ale každý je zkrátka jiný. A kromě toho se mi nelíbí, že chceš jet celou noc.”

“Nono, celou noc,” namítl Marcus Richter a zamával rukou. “Pojedeme tak dlouho, dokud jeden z nás nebude unaven a nebude se mu chtít spát.”

“To ovšem může trvat dlouho.”

“To je fakt.” Marcus se usmál. Pohlédl na svou přítelkyni, ztišil hlas a zašeptal: “Vypadáš fantasticky, Tino.”

Jedenadvacetiletá dívka svraštila čelo a pohlédla na svého o tři roky staršího přítele. “Komu všemu už jsi tohle říkal, miláčku?”

“Hm… to musím zapřemýšlet. Studuju sice matematiku, ale tady musím počítat.”

Plácla ho po ruce. “Ty lháři! Lháři jeden, tolik jich zase být nemohlo.”

“Ale proč myslíš?”

“Protože jsem se ptala.”

“Koho?”

“To nepovím.”

“Co ti řekli?”

Tina našpulila rty. “Pravdu.”

“To je krása. Jak vypadá?”

“To si nechám pro sebe, ale ty bys to měl konečně taky vědět. Kromě toho chci vědět o tom, s nímž si mám v Kalifornii vyměnit prstýnky, co nejvíce.”

“Ty jsi ale zlá.”

“Vůbec ne. Zajíce v pytli si přece nekoupí nikdo.” Marcus ukázal na prázdnou sklenici své přítelkyně.

“Dáš si ještě nášup?”

“Ne.”

“Já už taky kávu nepotřebuju.”

“Takže zaplatíme.”

Mladík přikývl. Otočil se na židli a rozhlédl se po servírce. Marcus byl rád, že se mohl vydat na cesty s Tinou. A byl také rád, že rodiče jim oběma na tuhle čtyřtýdenní cestu přispěli. Byl rád, že má Tinu. Byla to skutečně žena jeho snů. Líbily se mu její vlasy, i když je teď měla podle módy ostříhané nakrátko. Stály jí na hlavě jako světlá tráva. Jemně tvarované tváři s plnými rty to v žádném případě neuškodilo. Líčila se jen velmi málo, byla dosti štíhlá, ale na správných místech patřičně vybavená, zvlášť pokud šlo o zadeček. V těchto partiích měla rifle vždycky pořádně napnuté. Samozřejmě i dnes, kdy se rozhodla pro červené kalhoty. Bílé tričko s ostře červeným nápisem AUUU na ňadrech si oblékla k nim a přes ramena měla přehozený pletený svetřík, protože v klimatizovaných místnostech bylo často na rozdíl od venku dost chladno.

Servírka, mladá černoška, si všimla Marcusova zamávání. Přinesla účet za jídlo a pití, dostala tučné spropitné a její úsměv byl rázem ještě zářivější.

“Chcete ještě dnes dál?” zeptala se.

“Ano,” odpověděl Marcus.

“Kam?”

“Tak daleko, jak se dostaneme. Až budeme unavení, vyspíme se v prérii a necháme si zdát o indiánech a kovbojích, kteří kolem nás budou jezdit. Navštíví nás Vinnetou a Old Shaterhand a…”

“Ach, promiňte, kdo jsou Vinnetou a Old Shaterhand?”

“Copak vy je neznáte?”

“Ne.”

“Ani starého dobrého Karla Maye?”

“Ne! Kdo je zas to?”

Marcus obrátil oči v sloup. “Nechme toho, nemá to smysl. Jídlo bylo skvělé.”

“To jsem ráda. Možná se ještě uvidíme.”

“Jo, to je možné.” Marcus Richter se natáhl po bundě a vstal.

Také Tina vstala ze židle a usmála se na černošku.

“Jsou tady milí lidé, co?”

“To jsem přece tvrdil vždycky.” Marcus položil přítelkyni ruku kolem ramen. Takto spolu vyšli z restaurace na okraji dálnice a museli se zhluboka nadechnout, když je obklopil venkovní vzduch.

Ačkoliv Kansas je velice rozlehlý stát, kde se vítr prohání po pšeničných polích sahajících od obzoru k obzoru, nebylo po chladivém vánku ani potuchy. Bylo teplo, jako by vítr foukal rovnou z pouště. Obloha pořád

ještě neztmavla. Slunce stálo už nízko nad obzorem a halilo krajinu rudým přísvitem.

Byla to širá, nádherná obloha, stejně rozlehlá jako krajina.

I zde ovšem bylo prázdno a tuto prázdnotu cítili oba, když kráčeli k autu. V New Orleansu si půjčili stříbrný Ford Camaro a doposud s ním byli navýsost spokojeni. Odevzdají ho zase v Los Angeles a pak nasednou do letadla, které je dopraví nonstop do vlasti.

“Už se těším na klimatizaci v autě,” zasténala Tina, když nastupovala.

“To můžeš říct klidně i nahlas.”

Tina počkala, až se přítel posadil za volant a pak se zeptala: “Máme ještě dost benzínu?”

“Máme.”

“A dost pití?”

“Taky.” Marcus otočil hlavu doprava. “Ještě nějaká

přání, madam?”

“Ne, můžeš jet.”

“Jak jste laskavá děkuji, madam.”

Tina vyplázla na svého téměř snoubence jazyk, což ovšem neviděl, protože se musel soustředit na jízdu.

Oba se mohli cítit jako pionýři. Cesta směřovala na západ. Měli před sebou ještě dlouhou jízdu, ale únavu necítili. Na to byla krajina prostě příliš fascinující. A právě ve státě Kansas, kterým projížděli, mohli vychutnávat historii Západu. Města jako Wichita, Dodge City nebo Topeka jim připomínaly ságy o velkých pistolnících, jako byli Earpovi nebo Graham Masterton. Také Abilene bylo město, které přinejmenším v Marcusovi vyvolávalo mírně mrazení, protože byl velkým příznivcem westernů.

V oněch dávných dobách také táhly karavany Kansasem. Zaslíbená země lidi lákala. S Tinou a Marcusem to bylo podobné, protože i pro ně se měla Kalifornie stát začátkem jejich společné budoucnosti. Rodičům o svých plánech nic neřekli. Chtěli oba manželské páry překvapit.

Před nimi ležel celý život, nádherný, skvělý život. Na smrt ani nepomysleli. A přitom leží život i smrt často těsně vedle sebe.

Vyjeli z parkoviště na odpočívadle a opět se vnořili do širého kraje. Nechali za sebou Kansas City, také Topeku a Salinas a mohli by až k západní hranici zůstat na široké mezistátní dálnici, jenže to by byla příliš velká nuda. Kromě toho byla tato komunikace příliš frekventovaná. Většina řidičů měla naspěch, zvlášť řidiči kamionů, kteří často pořádali závody a dělali si sport z toho, že se skrývali před dálniční policií nebo se při honičce s ní nedali dopadnout.

Sjeli z dálnice u Salinas a ocitli se na silnici, která probíhala souběžně s ní. Takhle toho uvidí víc, budou moci vychutnat i hory a rozhlížet se po širých rovinách. Všude tu byly motely i restaurace, kde si budou moci odpočinout. Navzdory tomu, že byli sami, se necítili nijak opuštění, což bylo možná tím, že oba měli tuto zemi rádi.

Tina Bergová naladila místní rozhlasovou stanici, která ani to nebylo jinak možné vysílala country, a Tina, která si pohodlně nastavila opěradlo, si často pobrukovala do rytmu písničky.

Usmívala se. Bylo to také díky nádhernému západu slunce, který se rýsoval nad kopci v dálce. Obloha ještě nebyla docela tmavá, převažovaly spíše šedé tóny. Svítily v

různých odstínech a úplně vzadu bylo ještě vidět poslední paprsky slunce, které se marně snažily proniknout stíny.

Povzdechla si.

Marcus otočil hlavu. “Co je ti?”

“Nic.”

“Tak proč jsi vzdychla?”

Tina se musela zasmát. “To nebylo zasténání, miláčku. Jen jsem si povzdychla nad tím, jak život dokáže být nádherný.”

3

Také nad malým kostelíkem se zešeřilo. Stíny se stahovaly jako nízko visící mraky, které se jako ostrůvky valily po obloze. Malý kopec se rovněž halil do stínu a holé stromy jako by se v soumraku těsněji přimkly ke stěně kostela. Tu a tam se po pahorku přehnal poryv větru. Ovanul starou dřevěnou stavbu, zacloumal jí, až v ní tu a tam něco zaskřípalo. Vítr se zmocnil i kříže na střeše.

Kostel vypadal bezútěšně i přes den, natož za soumraku.všechno začalo vyzařovat nepopsatelnou hrůzu, jež vězela ve zdech. Po úbočí pahorku se vinula úzká pěšina. Byla lemována trnitými křovinami a končila až těsně u vchodu do kostela. Tu a tam byla pěšina pokryta vrstvou rudého prachu, a když foukal obzvlášť silný vítr, prach vířil vzduchem.

Kostel vypadal opuštěný, prázdný a osamocený. Stál na pahorku, jako by na něj všichni zapomněli. Tak to však nebylo. Lidé snad na něj mohli zapomenout,ale ne ten, kdo si ho vyvolil za svůj hlavní stan.

Ten byl uvnitř ale nebylo ho vidět ani slyšet. Ukrýval se a opouštěl kostel jen v přesně stanovených chvílích. Když se ovšem vydal ven, pak za sebou zanechával stopy. A to hodlal udělat této noci.

Zblízka by ho snad bylo možno zahlédnout, pouze však jako slabý obrys, který se míhal kolem oken, jako by byl v neustálém napětí. Zastavoval se u toho či onoho okna a díval se ven do houstnoucího šera. Chtěl vyčkat jisté chvíle a pak teprve opustit svůj úkryt. Vzduch byl jasný. Když se podíval horním oknem do kraje, neztěžoval

dohlednost ani opar, ani cáry mlhy. Hory v dálce ho nezajímaly. Stály tam jako obří hlídači. Přes den byly rozpáleny sluncem, v noci potemněly a vypadaly cize jako obři, kteří i ve spánku shlížejí na rovinu a na pruh, jenž touto rovinou prochází.

Byl to ten pás, po němž se neustále míhaly nesčetné bytosti se svítícíma očima.

Byla to dálnice.

Provoz na ní byl ve dne v noci za tmy ovšem slábl. Vedla různorodým terénem, nořila se do údolí, překonávala kopce jako sínusovka natažená do nekonečna. To byl jeho revír.

Už dlouho a také této noci.

Stín u horního okna zmizel. Netrvalo dlouho a pohnuly se dveře. Pomalu se otevřely dovnitř a vydaly přitom tiché zaskřípění.

Pak se v otvoru objevila postava. Vysoká, pochmurná, zeširoka rozkročená jako hrdina z westernu, který je připraven každou chvíli tasit kolt.

Postava otevřela ústa. Ochutnala vzduch, nasála nosem prach, ale ucítila také blízkost krve.

Dveře se zavřely. Postava vykročila vpřed.

Šerif Smrt opět vyrazil na lov!

4

Tina si prozpěvovala starý německý šlágr: “Jedeme si, jedeme si, po dálnici…” Viděla, jak přítel zavrtěl hlavou.

“Nejedeme přece po dálnici mezi Kolínem a Frankfurtem. Tady jsme na silnici uprostřed Kansasu, řítíme se jako strašidla nocí a hltáme jednu míli za druhou. Není to paráda?” Otočil k ní hlavu a usmál se. Ve světle přístrojové desky měla jeho tvář nazelenalý nádech, takže Tina se vyděsila, protože jí v tu chvíli připomněl lebku.

Marcus si toho všiml.

“Co se na mě tak díváš?”

“Nedívám se nijak.”

“Ale jo.”

“Fajn, tak máš pravdu.”

“S čím?”

“Stou silnicí.”

“Jasně že mám. Nastav automatické vyhledávání stanic. Tady nenaladíš ani SWF 3 ani Hessen 3. Zato tady kdykoliv uslyšíme Johna Denvera a Johnnyho Cashe.” Zasmál se a bouchl pěstí do volantu. “Tak o tomhle jsem už dlouho snil. Jet tady ve Státech směrem na západ a představovat si, že sedím na povoze s plachtou, který se kodrcá do Kalifornie přes pouště, řeky, hory a doly. V zádech neustále nebezpečí, s nejistotou, jestli co nevidět nezaútočí indiáni. To je přece super, no ne?”

Tina projevovala jen malé pochopení pro jeho snění.

“Nezapomeň, že to byli běloši, kdo vzali indiánům zem. Ti se jen bránili.”

“To je mi jasné, ale přesto mi to připadá strašně romantické. Podívej se dopředu. Dokonce i ve tmě se tady dá vycítit rozlehlost krajiny. Dělá to dojem, jako by byla neustále v pohybu, jako by tekla a jako by se neustále blížila k obzoru, který ovšem před ní couvá, protože vlastně neexistuje.”

“No jo,” zamumlala Tina.

“Asi to nechápeš, co?”

“Ne.”

“A nač tedy myslíš?”

Protáhla se a poněkud ztlumila hudbu, protože nechtěla mluvit tak nahlas. “Amerika mi taky připadá skvělá, ale ne za tmy.”

“Co máš proti noci, Tino? Ta přece patří k životu stejně jako den.”

“Možná je to tím, že je mi zima.”

“No tak nastavím ventilaci na tvojí straně na vyšší teplotu a všechno zase bude v pořádku.”

“To je nádhera, jak jsi praktický.”

“Jak mám zase rozumět tomuhle?”

Tina si velmi dobře rozmyslela odpověď, protože pro ni bylo složité vyjádřit svůj pocit slovy. “Víš, já se chvěju tak nějak vnitřně. Je to něco docela neobvyklého. Nedovedu ti to vysvětlit, jako by to vycházelo z mého nitra nebo z duše, chceš-li. Dovedeš to pochopit?”

“Ne.”

“No právě.”

“Co má znamenat to tvoje právě?”

“Necítím se dobře.”

Mladý muž ubral plyn. “Necítíš se dobře?” zamumlal.

“Můžeš mi říct důvod? Jsi nemocná, nebo máš dojem, Tino, že není něco v pořádku se mnou?”

“Tak se to taky nedá říci.”

“Tak tos mne uklidnila. Můžu ti jenom připomenout, že ses v restauraci cítila dobře. Jak to, že se to tak najednou změnilo?”

“To sama nevím. Možná je to tou tmou, která je všude kolem nás.”

Marcus svraštil čelo. “Tomu už vůbec nerozumím. Když tě tak poslouchám, připadá mi to, jako by to byla první noc, kterou tady v cizí zemi trávíš.”

Tina chvíli přemýšlela. Pak řekla. “Máš pravdu, když mluvíš o cizině. Marcusi, já se tu cítím jaksi cize. Cítím se v téhle zatracené zemi docela ztracená.” Její hlas zněl stísněně. “Nevím ani, čím to přesně je. Nedovedu ti to vysvětlit, ale vím, že to souvisí s naším odjezdem od toho motorestu. A nic proti tomu nemůžu dělat.”

Marcus Richter se pokusil zachovat věcnost. “Tino, neděje se nic jiného než v předešlých nocích. Noc byla pokaždé stejně tmavá, viděli jsme tytéž hvězdy a měsíc. Podívej se ven, nic se nezměnilo. Vůbec nic.”

“To vím taky.”

“No tak vidíš.”

“A přesto ten pocit ne a ne zmizet. Sedím tady a třesu se. Hledím z okna, vidím tmu, tu a tam světla jiných aut, občas se změní krajina, když se kopce přiblíží k dálnici. To všechno vidím, říkám si, že je to normální, ale současně jako by se přede mnou zvedala obrovitá černá stěna.”

“To jsou hory.”

“Nerozumíš mi, Marcusi. Nejsou to hory. Je to duševní záležitost. Mám prostě strach.”

“Fajn,“přikývl. “Máš strach. To chápu. Je to jasné. Teď mi musíš jen říct, z čeho máš ten prapodivný strach.”

“Z toho, že se nám něco stane.” Mlčel.

To se Tině už vůbec nelíbilo. “Teď si myslíš, že jsem cvok, ale můj pocit mi říká, že s touhle nocí není všechno v pořádku. Odtud taky ten vnitřní chlad, co cítím. Je to hrozba, která jako by se neustále přibližovala čím víc jedeme na západ, tím je intenzivnější a my jí prostě nemůžeme uniknout. Chystá se něco strašlivého a postihne nás to.”

“A co?”

“To kdybych věděla!” vykřikla a přitiskla si dlaně na tvář. “Bože můj, kdybych jen tohle věděla.”

“Neexistuje žádný důvod,” zamumlal. Jen pokrčila rameny.

Mlčky pokračovali v jízdě. Marcus tu a tam ještě zaskřípal zuby. Rád by byl jel rychleji, ale dbal na to, aby příliš nepřekročil povolenou rychlost. Všude tady číhali příslušníci silniční policie, celí dychtiví až jim někdo vjede do pasti ať už domácí nebo cizinec. Už i v Evropě se rozkřiklo, jak přísné jsou americké zákony v tomto ohledu.

V porovnání s mezistátní dálnicí byl na této silnici mnohem slabší provoz.

Krajina byla nekonečná. A právě ve tmě se to zdálo ještě horší. Noc vše halila do tmy a Marcus, který se rozhlížel kolem sebe, ani při nejlepší vůli nezaregistroval žádné nebezpečí. Samozřejmě měl i on starosti, jak to bude

s Tinou dál. Ještě nebyla půlnoc. Možná bude líp, když zastaví v nejbližším motorestu a přespí tam.

Tina zbledla. Seděla schoulená na sedadle a upřeně hleděla před sebe. Tu a tam si odkašlala, neklidně zamnula rukama nebo si přitahovala nohy, aby si je pak zase natáhla.

“Nezastavíme někde na noc?”

“Prosím?”

Marcus zopakoval otázku.

“Proč?”

“Možná se pak budeš cítit líp. Tohle k ničemu není, když tady sedíš jako panák a ne jako normální člověk. Už začínám mít pomalu taky starosti. Kdybychom zajeli do nějakého motelu, mohli bychom si na pár hodin odpočinout.”

Dívka se zamyslela nad návrhem a zeptala se: “Kdy budeme u dalšího?”

“Brzy budeme u Wilson Lake. Tam můžeme sjet a najít něco v některé z těch malých vesniček.”

“To by nebylo špatné.”

Usmál se. “Výborně. Vždyť to pořád říkám, že jsme velice flexibilní.”

“Ach, Marcusi,” řekla a položila mu dlaň na stehno.

“Ty jsi hodný, vážně, tak hodný.”

“To se ví.”

“Fajn, takže v příští osadě.”

“Platí.” Nastavil rádio opět na hlasitější poslech a vrhl pohled na přítelkyni, která sice vypadala trochu klidněji, ale pořád ještě nebyla ve své kůži. Takovéhle chování u Tiny ještě nezažil a musel se s novou situací nejprve sám

vypořádat. Pátral po něčem, co by mohlo odvést její pozornost. A našel to.

“Když chceš za každou cenu něco dělat, abys přišla na jiné myšlenky, vytáhni mapu a koukni se, kdy musíme odbočit. Myslím, že to už nemůže být daleko.”

Tina přikývla. Otevřela přihrádku vedle přístrojové desky, chtěla sáhnout dovnitř, ale uprostřed pohybu se zarazila. Spatřila cosi, co se objevilo ve zpětném zrcátku. Blikající červené světlo…

Ječení sirény neslyšela. Policejní vůz jel za nimi s blikajícím světlem, a tiše, rychle je doháněl.

Také Marcus si auta všiml. “To je divné,” zamumlal,

“co chce?”

Od Tiny nedostal odpověď. Ta seděla křečovitě skrčená na sedadle spolujezdce a nasucho polykala. Dýchala povrchně, nosem. Oči jí přejížděly sem a tam a v pohledu se jí zračila panika. “Je mi strašně zima.”

“Neměj strach, to zas přejde.”

“To auto za námi…”

“To nehoní nás, Tino. Jeli jsme povolenou rychlostí.”

“Přesto mi nahání hrůzu. Vždyť nás dohání.”

“A projede kolem nás.” Ta odpověď nezněla nijak přesvědčivě, protože i Marcus už začal být nervózní. Neexistuje snad člověk, který by zachoval naprostý klid, když ho pronásleduje policejní auto. To je na celém světě stejné.

Nespouštěl je z očí, zpomalil samozřejmě a jen tak mimochodem si uvědomil, že v tomto úseku silnice kromě nich a policejního vozu nejede nikdo.

Na chvíli zapnul dálkové světlo. Po silnici se rozběhl světelný koberec a ukázal mu, že vozovka vede do kopce,

zatímco na levé straně se rýsoval strmý svah, který by se klidně dal označit za šikmou stěnu. Byl porostlý křovinami. Tina se otočila. Auto už bylo téměř u nich. Ještě několik metrů a bude s nimi na stejné úrovni. Dívka neviděla, kdo sedí za volantem. Skla byla tmavá a osvětlení vypadalo, jako by nepocházelo z tohoto světa. Ačkoliv na voze se lesklo několik chromovaných součástí, Tině vůz připadal jako pochmurný přízrak. Najednou jí vyschlo v krku, dýchala ještě rychleji a všimla si, že se jí zpotily

dlaně.

Vůz je předjel. Měl zapnutý reflektor na střeše. Kromě toho se tam míhaly dva červené majáky a Tině na chvíli připadalo, jako by se do jejich auta vetřeli duchové z hor.

A pak je podivný vůz předjel.

Nezůstalo však přitom. Byli vyzváni, aby vůz následovali a Marcus zaskřípal zuby. “Zatraceně, on jde vážně po nás.”

Tina zašeptala: “A co teď uděláme?”

“Poslechneme ho. Nejsem si vědom, že bych něco provedl. Opravdu jsme nejeli rychle.” Mladík se snažil zachovat klid. “Bude to asi jen nějaká běžná kontrola, takže nemusíme mít strach.”

Tině přesto nebylo dobře. Opět se s ještě větší silou vrátil strach. Jen stěží se držela zpříma a křečovitě sevřela madlo dveří.

Nemuseli jet za autem dlouho. Zablikala levá směrovka a za chvíli zajel vůz na malé parkoviště. Mladá dvojice se vydala za ním.

“Teď jsme v pasti!” zašeptala Tina.

“Nesmysl.”

“Ale ano. Uvízli jsme tady a jsme mu vydáni napospas. Jsme tady cizí, zatímco on se tady vyzná.”

“Je to přece policie, tak už, prosím tě, přestaň.”

“To ještě nic neznamená.”

“Ale ano.” Marcus šlápl na brzdu, protože i auto silniční policie zastavilo. Sotva se tak stalo, rázem na něm zhasla všechna světla. Ani reflektory už nesvítily a oběma mladým Němcům to připadalo, jako by někdo přes auto přehodil plachtu.

Ticho.

Několik vteřin slyšeli jen svůj vlastní dech. Také rádio vypnuli, ale okno zatím nechali zavřené. Oba se upřeně dívali dopředu a čekali na to, až policista nebo policisté otevřou dveře.

Ty se na straně řidiče skutečně otevřely, vystoupil policista a napřímil se v celé své výšce.

“Bože můj, to je obr!” zašeptala Tina.

Její přítel užasl a mlčel. Postava měla na hlavě měkký klobouk, který se ovšem nedal srovnávat, s texaským, byl mnohem menší. Nad okrajem klobouku se vpředu leskl odznak Kansas Patrol a barvu uniformy nebylo možno ve tmě dobře rozeznat. Nebyla ovšem nijak světlá. Vůbec vypadal ten člověk velice pochmurně. Možná to bylo i tmavými brýlemi, které měl na očích a které si nesundal ani teď.

Upravil si uniformu. Choval se přitom jako herec, který dbá na to, aby na scéně vypadal dobře. Také klobouk si ještě posunul, přičemž konečky prstů objel jeho okraj.

Teprve pak byl spokojen. Vykročil.

Oběma mladým lidem připadalo, jako by doslova vystartoval. Jako by někdo stiskl tlačítko, které ho uvedlo do pohybu.

Na košili se mu leskla kovová šerifská hvězda a Marcus, který se mohl cítit téměř jako v některém ze svých westernů, byl docela bez sebe.

“Mně se to nezdá,” řekla Tina tiše.

Její přítel pouze přikývl. Nechtěl nic říci, aby ji ještě více neznepokojil, ale v podstatě s ní souhlasil. Tenhle šerif, který pomalu kráčel k jejich autu a vypadal přitom jako ztělesněná smrt, nebyl tak docela v pořádku.

Marcus se vyděsil při té myšlence a náhle i jím projel mrazivý záchvěv. Nesmí být strašpytel, musí se už kvůli Tině ovládnout, aby ji ještě víc nevystrašil, ale ani jemu nepřipadalo tohle zastavení docela normální. Kromě toho si vůbec neuvědomoval, že by udělali něco špatného.

A tenhle šerif také nevypadal normálně. Byla to příšerná postava, která jakoby sem přibyla z nějakého jiného času a žila v tomhle světě jen na zkoušku.

“Pojeďme! “řekla Tina najednou.

“Cože? Chceš zmizet?”

“Ano.”

“Proč?”

“Ten člověk je ztělesněná smrt, Marcusi,” vymáčkla ze sebe sténavě. “Je to zabiják, vrah. To on je důvodem mého strachu.”

Marcus Richter nevěděl, co má podniknout. Když zůstanou, může to být hrozné, když ujedou, zažijí peklo. Šerif, který záměrně kráčel velmi pomalu, nebyl v Marcusových očích člověkem, ale patřil do kategorie

nestvůr. Ano, nestvůra, příšerná bytost na dvou nohách, která vypadala, jako by byla ovládána na dálku.

“Bože můj, už je pozdě!” zašeptala Tina a sepjala ruce k modlitbě.

Měla pravdu. Šerif už přistoupil ke kapotě auta. Jeho pohyby byly ještě nedbalejší, klátivě kráčel dál a mířil ke dveřím na straně řidiče.

“Neotvírej!” zašeptala Tina.

“Neměj strach,” zasípal Marcus. Pak si odkašlal a spustil okénko. Opět je ovanul teplý vzduch, ale oni si toho téměř nevšimli.

Důležitý teď byl ten zatracený šerif, který se sehnul k okénku. Tina to vlastně nechtěla, ale nahnula se také na stranu, aby viděla postavu, která jí tolik naháněla hrůzu. Oba spatřili pouze tvář, ale i to stačilo, aby utrpěli ne právě malý šok.

Byla to lidská tvář, to sice ano, ale přesto to byl obličej, který vypadal, jako by nebyl z normální kůže. Na to byla pleť příliš hladká. Ta tvář byla maskou, jako by si šerif natáhl přes hlavu tenounkou vrstvu podivné hmoty. Nebyly na ní vrásky, pihy, vlastně nic, co je pro lidskou pleť typické. Byla naprosto hladká a vypadala uměle. Oči nebylo vidět, protože byly ukryty za tmavými brýlemi se zrcadlovými skly. Oba mladí lidé si dovedli představit, že za těmito skly číhá něco umělého a příšerného, možná dokonce umělé oči jako u robotů.

Šerif ještě nepromluvil a oba mladí Němci měli stažená hrdla. Nepromluvil nikdo, ale přesto nastala jistá změna, která nahnala Tině i Marcusovi ještě větší strach.

Projevila se na skle policistových brýlí. Uvnitř skel se

něco dělo, najednou tam nastal pohyb. Sklo nejprve

vyvolávalo dojem, že se taví a pak zkoprnělé dvojici připadalo, jako by se zahalilo tenounkou vrstvou oparu. Pokud to byl opar, pak vzápětí změnil svůj stav, vytvořilo se z něj cosi pevného. Dva naprosto shodné obrazy, které byly tak neuvěřitelné, že to mladí lidé nedokázali pochopit.

Přesto na ně užasle hleděli. A důkaz zůstal.

Ve sklech brýlí se rýsovaly dvě vybledlé a současně namodrale světélkující lebky!

To už nebyla hra. Byla to krutá, životu nebezpečná, vážná záležitost. To došlo Tině i jejímu příteli Marcusovi. Když spatřili lebky uprostřed obrouček brýlí, bylo to pro ně první signál smrti.

Nebyli schopni promluvit. Seděli jako přimrazení na sedadlech. I kdyby se pokusili pohnout, nebylo by to možné. Z přízračného šerifa vyzařovalo cosi, co ještě nikdy nepoznali. Bylo to něco příšerného. Báli se o život.

Ústa nebyla v tom dokonale hladkém obličeji ničím víc než pouhou tenkou čárkou. Brada, rovněž hladká, vystupovala hranatě dopředu a najednou se čárka úst rozevřela. Mladík s dívkou už počítali s tím, že netvor něco řekne, avšak z hrdla té stvůry vyšlo pouze zasyčení. Dokonce i tento normálně znějící zvuk v nich ještě vystupňoval strach, který se změnil ve skutečnou fóbii.

Stáli na prahu smrti! V těsné blízkosti číhalo smrtelné nebezpečí.

Prudkým škubnutím otevřel dveře na straně řidiče. Tina tiše vykřikla. Přikrčila se na druhou stranou a viděla, jak se šerifova ruka jako cosi umělého vkrádá do auta, kamsi přes klín jejího přítele, přičemž prsty hledaly červené tlačítko, kterým se odepínal bezpečnostní pás.

Stačil nepatrný pohyb a pás vyjel podél Marcusova

těla nahoru.

Teď už mladého řidiče nechránilo vůbec nic.

Dvě ruce ho uchopily. Byly jako pařáty nestvůry. Jedna pracka chytila mladíka za vlasy, druhá mu sevřela rameno a obě ho bez potíží vytáhly z auta.

Mladík křičel.

“Marcusi!” zařvala Tina. Natáhla ruce, aby svého přítele zachytila, ale prsty sáhly naprázdno. Šerif byl prostě rychlejší a silnější. Vytáhl oběť z auta a mrštil jí o zem.

Marcus Ritter bezvládně přistál na zemi, tvrdě narazil a zůstal ležet.

Tina tomu nechtěla věřit. Připadalo jí, že se jí zdá hrůzný sen. V hlavě zaslechla divoké hlasy, které nikdy předtím neslyšela. Byly prostě tady jako zpěv krutých sirén.

Nevěděla, co to je. Svět se pro ni jaksi změnil a ona věděla, že protivník je silnější než ona i její přítel dohromady.

Šerif stál sehnutý na druhé straně vozu, jako by ještě zvažoval další krok. Na zemi ležel Marcus a nehýbal se.

Tina ještě seděla v autě, nebyla už připoutaná, a tím pádem se mohla relativně volně pohybovat.

Hlavou se jí míhaly myšlenky jako blesky.

Musí pryč, pokud ještě chce mít nějakou šanci. Nemůže tady zůstat, to je naprosto vyloučeno. Kdyby se také dostala do spárů té nestvůry, nebyl zde nikdo, kdo by něco mohl podniknout. Takže pryč z auta!

Tina prudce otevřela dveře. To, co v následujících vteřinách udělala, si téměř neuvědomovala, protože její

mozek jako by přestal udělovat povely a ona jednala pouze instinktivně. Vyrazila ven.

Kam, to sama nevěděla. Ale instinkt jí říkal, že musí utíkat na silnici, protože jen tam existovala alespoň jakási šance, že získá pomoc. Byl zde sice dost chabý provoz, ale smůla se přece jen musela prolomit, i kdyby se měla postavit doprostřed silnice a mávat rukama. Jistě by se pak dostala do oblasti ozářené reflektory projíždějících vozů a který řidič by minul mávající ženu?

Tyto myšlenky jí prolétly hlavou, aniž by je nějak přivolávala. Věděla přesně, kde silnice leží. Od parkoviště byla oddělena hustým pruhem křovin. To sice bylo za normálních okolností docela dobré, protože porost tlumil zvuky od blízké silnice, jenže pro Tinu teď znamenalo křoví překážku, kterou mohla jen stěží překonat. Bude se muset křovím prodrat stůj co stůj.

Ale vždyť to je jedno, není jiné cesty. Jako beran se pustila rovnou proti hustým, houževnatým a občas i trnitým větvím! Připadalo jí, že se po ní sápou ruce, které ji chtějí stáhnout zpět, ale panický strach na druhé straně Tinu posiloval.

Proto se nevzdávala, spěchala dál a klestila si oběma pažemi cestu vpřed. Neviděla a neslyšela nic. Byla soustředěna jen a jen na sebe. Cosi ji švihlo do tváře. Přikrčila se, zavřela oči a razila si cestu dál, protože kdyby se vzdala, byla by ztracena.

Opět po ní chmatla jakási ruka. Tentokrát se ovšem dotkla jejího ramene, a tentokrát to byla ruka skutečná.

Tina ztuhla. Ačkoliv pohybovala nohama, nepostupovala dopředu. Podobala se veverce v klícce, která šlape a šlape a přesto zůstává na jednom místě.

V hrozivé blízkosti se ozval odpudivý, zlověstný smích.

Ruka se sevřela ještě drsněji.

“Ne…ne…!”

Křik byl naprosto zbytečný. Za ní stál šerif a neznal slitování. Dostihl ji.

Měl nadlidskou sílu. Docela snadno ji zvedl jednou rukou a když se Tina ocitla nad zemí, prudce ji otočil.

Tina náhle zírala na brýle se dvěma lebkami.

Opět zaslechla chechtot. Její paže už nenašly dost síly, aby se zvedly a praštily netvora do tváře.

Šerif jí mrštil stranou. Tina Bergová prolétla jako kus dřeva trnitým křovím. Větve zde už nebyly tak husté a houževnaté, aby její tělo zadržely, ale přinejmenším zmírnily rychlost, takže pád nebyl tak tvrdý, když dopadla zády na drsný podklad a zůstala tam ležet.

Nadešla chvíle, kdy jí bylo všechno jedno. Ještě ucítila v týle bolest nárazu, ale to už nebylo důležité. Chtěla utéci, vyvléknout se, prostě dělat, jako by teď byla v Německu.

Než zaslechla kroky.

Drsně a nezadržitelně se blížily. Tak mohl kráčet pouze někdo, kdo si byl jist svým úspěchem a kráčel rovnou za svým cílem. Blížil se k ní šerif Smrt a hlavu měl skloněnou, aby se mohl přes skla svých brýlí důkladně podívat na ženu ležící na zemi.

Tina už nedokázala vydat ani hlásku. Jen se na něj dívala. Přibližoval se a zastavil se až těsně u ní. Pak se sehnul a natáhl k ní pravou ruku.

Pružným pohybem ji zvedl. Tina ztuhla, kladla odpor, ale nelidský netvor to ani nezpozoroval.

Postavil ji. Sevřel ji jednou rukou a obrátil ji tak, aby se mohla podívat na jeho vůz.

Ten byl cílem, tam ji chtěl dovléci.

Dívce se strachem zakalil zrak. Přece jen ovšem zahlédla pohyb nedaleko od šerifova vozu. Marcus vstával. Vzpamatoval se z rány a díval se teď na ně.

Šerif si ho nevšímal. Vlekl Tinu jako nějakou věc k autu. Tu spatřil Marcuse.

Z jeho úst se vydralo hluboké zasténání. Stejný zvuk zaslechla Tina. Najednou se vzepjala. Otevřela oči, spatřila Marcuse a nedokázala potlačit výkřik, do něhož se vmísilo jméno jejího přítele.

A právě to opět vyprovokovalo mladého muže k akci. Nemohl připustit, aby ten netvor odvlekl Tinu a bůhví co s ní udělal. Cítil, že tomu musí zabránit, že ji musí zachránit, a z jeho otevřených úst se vydral zvuk, v němž se mísil vztek a zoufalství!

Pak se vrhl vpřed.

Výkřik byl pro něj něčím jako startovním signálem, a také šerifa vyburcoval.

Ten se zastavil. Jenže jen na krátkou chvíli, než k

němu dorazil Marcus.

A když se na něj mladík vrhl, tu šerif ukázal, čeho všeho je schopen.

Měl volnou pouze jednu ruku, ale i ta stačila, aby udeřil. Pěst zasáhla mladého Němce do tváře a Marcus pocítil v obličeji prudkou bolest. Připadalo mu, že mu hlava odlétne od těla. Svět kolem něj splynul v beztvarou hmotu neviděl, necítil, neslyšel.

Zhroutil se.

Zůstal ležet u šerifových nohou. Násilník se o něj dál nestaral. Vlekl dál ztuhlou Tinu k vozu a i jí dal ránu.

Ta stačila k tomu, aby Tina omdlela. Spočívala teď bezvládně v náruči netvora, který už neztrácel čas a nacpal ochablé tělo na zadní sedadlo hlídkového policejního auta. Než se začal věnovat Marcusu Richterovi, zabouchl dveře forda. Zvedl mladíkovo tělo, aniž se staral o jeho zraněný obličej. Také jeho nacpal na zadní sedadlo policejního auta. Od té chvíle měl naspěch, dokonce značně naspěch.

Aniž by rozsvítil reflektory, vjel na silnici. Teprve tam zapnul světla a zabočil doleva. Když se dostal na pravou stranu vozovky, tiše zasténal.

Teprve teď se cítil dobře. A bude se cítit ještě lépe, protože zanedlouho obohatí svou sbírku obětí o dvě další….

5

Připadal jsem si dost ztracený, když jsem se ocitl na letišti Topeka a rozhlížel jsem se kolem sebe. Přitom mi agent FBI Abe Douglas slíbil, že mě tady někdo vyzvedne, a ještě se přitom dokonce usmíval. Jenže jak to vypadalo, nikdo nepřijel. Protože jsem občas dost trpělivý člověk, rozhodl jsem se, že ještě čtvrthodinku počkám a teprve pak zvážím, co dál.

V porovnání s mezinárodními letišti vypadalo tohle v Topece přímo útulně. Jasně, Topeka leží v Kansasu a tohle město je pro lidi z velkoměst a aglomerací na západním a východním pobřeží tou nejzapadlejší provincií. Tady člověk nemusel mít strach, že kufr, který si odloží vedle sebe, mu ukradne nějaký hbitý zloděj.

Navzdory moderní technice bylo v Topece cítit

“Divoký Západ”, nebo jsem si to alespoň namlouval.

Přepážky jednotlivých leteckých společností vytvářely dlouhou řadu. Velkými okny bylo vidět na přistávací plochu, která byla zalita sluncem. A v dálce jsem zahlédl v namodralém oparu hřebeny hor.

Bylo tady velice příjemně, to jsem musel přiznat.

Jenže já jsem tady nebyl proto, abych se z Topeky vydal na cestu po Západě. Šlo o dosti záhadné a brutální zločiny, které byly pro místní policii záhadou, a tak byly postoupeny nadřízené složce tedy FBI. Po vyhodnocení veškerých stop se dospělo k závěru, že je ve věci fantom, nebo, jak to formuloval Abe Douglas, oživlá mrtvola, protože dotyčný vrah dokázal prostě nemožné.

Byl mrtev, zapomenut, pohřben nebo snad ne?

Jen tak mimochodem měl jsem vyšetřit zmizení deseti lidí.

Ne sám, měl jsem dostat pomoc, a právě na tu jsem stále čekal.

Ať jsem se rozhlížel sebevíc, nikoho v letištní hale jsem neupoutal. Všichni vypadali jako zdejší a byli taky tak oblečeni, v západním stylu, když jsem se podíval na jejich klobouky.

Copak na mě zapomněli?

Ne, nezapomněli. Najednou jsem za sebou zaslechl ženský hlas.

“John Sinclair?” Otočil jsem se.

Spatřil jsem usměvavá nalíčená ústa, která byla zasazena do tváře s bystrýma očima. To vše bylo rámováno rezavými, nakrátko zastřiženými vlasy. Žena měla na sobě žlutý letní kostým a černé tričko. Podala mi ruku, kterou jsem přijal, a ucítil jsem pevný stisk.

“Jmenuji se Doreen Prattová, ale můžete mi říkat jen Doreen, Johne. Vítám vás v Kansasu! Vítejte v provincii!”

“Och, děkuji.” Přikývl jsem. “Bože můj, už jsem si myslel, že jste na mě zapomněli.”

Doreen se usmála. “Ne, to ne. Ale i my v provincii občas máme problémy s dopravou.”

“Tak to jste mě uklidnila.”

“Chcete vidět můj služební průkaz, služební známku…?”

“Myslím, že ne, Doreen, to je v pořádku.”

“Díky.”

“A kde si promluvíme?”

“Pojďte se mnou, Johne.”

Tahle osůbka byla dosti čiperná a docela zapadala do zdejšího prostředí. O tom, že se k problémům stavěla vždycky zpříma, svědčily i její pohyby, protože kráčela přede mnou tak rychle, že jsem měl co dělat, abych s ní udržel krok. Neposadili jsme se do letištní restaurace, ale vyšli jsme z areálu bočním východem. Na parkoviště ani k ohnivě rudému mustangu, na který ukázala Doreen, to nebylo daleko. “To je moje auto.”

Uznale jsem přikývl. “Zdá se, že u FBI se vydělává hodně.”

“To žihadlo jsem koupila ojeté, má už najeto přes osmdesát tisíc.”

“Není to na něm ovšem vidět.”

“To je moc dobře, Johne.”

Rázná Doreen se posadila za volant, připoutala se a oběma rukama si prohrábla vlasy. Přitom zaslechla mou otázku: “Kam teď jedeme?”

“Do vašeho hotelu.”

“Dobrá, a pak?”

“To uvidíme později. V hotelu si můžeme promluvit. Také tam bydlím a vzala jsem si materiály z kanceláře. Dali nám šanci, abychom pracovali sami ve dvou. Jak se to stalo, je pro mne záhadou, ale zdá se, že máte pověst, která pronikla až dost vysoko, protože jsme dostali volnou ruku. Chcete-li, můžete si to dokonce přečíst.”

“Ne, to není zapotřebí. Věřím vám.”

“Výborně.”

Doreen byla žena, která si libovala v rychlosti. Alespoň start byl velmi razantní. A na širokém přivaděči do města jela neustále v levém pruhu.

Před námi ležela Topeka. Já jsem o tom městě nikdy nepřemýšlel. Pro mne to bylo město z westernů a ze staré slávy minulého století tady ještě leccos zbylo. Patrně to způsobila okolnost, že jsem viděl jen málo výškových budov. Nebylo zapotřebí tady stavět do výšky, protože pozemků zde bylo dostatek.

Celý kraj byl vystaven žáru prudkého slunce, z toho jsme však v klimatizovaném mustangu nepocítili pranic. Náš rozhovor se vůbec netýkal případu. Doreen se ptala, jak jsem přečkal let a čím se zabývám v Londýně

“Copak vám to nesdělili?”

“Ne přímo. Hovořila jsem s Abe Douglasem, s nímž jsem se seznámila, a on o vás mluvil v samých superlativech.”

Mávl jsem rukou. “Abe je člověk, který rád přehání.”

“Tomu nevěřím.”

“Proč ne?”

“Mám na to čich.”

Ta odpověď mě rozesmála.

“Co se vám nelíbí?”

“Vaše jistota je pozoruhodná.”

“To se v profesi člověk naučí. Jenže váš džob je trochu jiný, vy pronásledujete lidi, kteří vlastně ani lidi nejsou. Dokonce i u nás v provincii se rozkřiklo, že jste chytil zabijáka Shanga. Byl kolem toho dost poprask.”

“Ano, měl jsem štěstí.”

“To vám nevěřím, to určitě nebylo jen tím.”

“Copak mne sem zavolali proto?”

“Možná. Každopádně tady stojíme před záhadou, jak vám už možná řekl Abe Douglas.”

“To je pravda. Říkal něco o deseti zmizelých osobách. Už se nikdy neobjevily a nebyly nalezeny ani jejich mrtvoly. Není známo, jestli jsou ti lidé mrtví nebo ne.”

“Je jich dvanáct.”

“Prosím?”

“Od včerejška jsou pohřešováni dva Němci. Jistá Tina Bergová a její přítel Marcus Richter. Vůz z půjčovny se našel na parkovišti poblíž jedné hlavní silnice. Byl prázdný. Stopy nasvědčují tomu, že na parkovišti došlo k souboji. Našla se tam krev, vlasy a ještě leccos jiného, ale to nejdůležitější ti dva lidé, kteří se sem vydali na cesty ne. Zmizeli stejně jako předchozích deset.”

Poslouchal jsem Doreen Prattovou a neunikl mi trpký podtón v jejím hlase. Tenhle případ jí musel dát pořádně zabrat.

Možná zde byla její suverenita trochu předstíraná. Ruce na volantu najednou vypadaly křečovitě sevřené, až na nich vystupovaly klouby prstů. “Chci tu bestii dopadnout!” zašeptala. “Zatraceně, chci ji chytit.”

“Vy počítáte s tím, že je to jeden pachatel?”

“Ano.”

“Proč?”

Doreen se mírně usmála. “Tentokrát to není jen čich, ale normální policejní rutina. Pokaždé to bylo stejné, rozumíte? Nikdy neudělal chybu a myslím, že kdyby těch pachatelů bylo víc, přece jen by se nějaké chyby vyskytly.”

“Na tom něco je,” připustil jsem.

“Taky ledacos víme a známe.”

“Nikdy jsem netvrdil, že ne.”

Město leželo na dosah. Objevila se první předměstí, ale my jsme nejeli do centra. Po chvíli jsme zahnuli

doprava, do kopců a k jakýmsi jezerům, která musela být rájem pro rybáře.

“Jedeme do přírody?” zeptal jsem se.

“Ne příliš daleko. Ten hotel je na krásném místě. Mimo veškerý ruch. Je to takový malebný podnik v oblíbeném westernovém stylu. Za několik minut jsme tam.”

Projeli jsme relativně hustým lesem. Na okraji silnice zvala k zastavení četná parkoviště, na nichž si mohli lidé zaparkovat auta, pokud chtěli jít dál pěšky. Listnaté i jehličnaté stromy vytvářely přirozený smíšený les. Po úzké soukromé cestě jsme se blížili k hotelu, který skutečně zapadal do zdejšího kraje, protože přesně tak jsem si představoval ranč. Hlavní budova, dvě vedlejší, chyběla už jen břevna, ke kterým by si kovbojové mohli uvázat koně.

Namísto nich zde bylo hotelové parkoviště, na němž Doreen zaparkovala svůj vůz.

Sebral jsem si ze zadního sedadla malý kufřík a vystoupil jsem. Polední vedro mne zasáhlo jako rána palicí. Policistka vedle mne byla ovšem stále ještě plná elánu. Pohlédla na hodinky a pak se tázavě zadívala na mne. “Jak dlouho budeme potřebovat, abychom se opláchli? Nebo si chcete ještě lehnout?”

“To ne.”

“Třicet minut?”

“To bude stačit.”

“Fajn, tak se ubytujeme.”

Bože můj, ta měla energie. Vešla do hotelové haly jako první. Ne ovšem létacími dveřmi, jako před dávnými časy v zábavních saloonech Západu. Ty by se ke klimatizaci moc nehodily. Jinak ovšem byla recepční hala

zařízena ve stejném stylu jako ranče v minulém století. Recepce skutečně připomínala pult v saloonu, za nímž stály mile se usmívající dívky v dobových kostýmech, které v počítači porovnávaly rezervace hotelových pokojů se jmény přicházejících hostů.

Doreen tady znali. Hned zkontrolovala, jestli dostala správný klíč. “Výborně, bydlíme vedle sebe.”

K tomu, abychom se dostali do pokojů, jsme mohli zůstat ve stejném patře. Tentokrát jsme skutečně rozevřeli křídla širokých hnědě nalakovaných létacích dveří a dostali jsme se do traktu, kde ležely nejkrásnější pokoje, jak nás ujistili.

Byl jsem skutečně nadšen. Dva velkolepé pokoje, k tomu koupelna se spoustou místa, terasa, která rovněž patřila k pokoji a to vše za skutečně přijatelnou cenu. V Londýně bych za tyhle peníze dostal skromný pokojík.

“Spokojen?” zeptala se Doreen.

“Tady by si mohl stěžovat jedině blázen.”

“Je to nádhera, takže zatím na shledanou.”

Najednou byla pryč a já jen zíral na zavřené dveře a vrtěl jsem hlavou. Vyšel jsem ven a podíval jsem se do zahrady. Spatřil jsem tam bazén, ve kterém plavali dva hosté, a hned jsem se zase vrátil do chladného pokoje.

Vzápětí jsem se vysprchoval, oblékl jsem si čisté věci a začal jsem přemýšlet o případu. Dvanáct pohřešovaných osob, z nichž se doposud žádná neobjevila. Samozřejmě jsem přemýšlel o důvodech. Napadly mne případy z poslední doby, kde se jednalo o hromadné vrahy, kteří pak zahrabávali své oběti v zahradě nebo poblíž jejich bydliště. Také u nás v Anglii jsme před několika měsíci měli takový

případ. Proběhl tiskem v celé Evropě a novináři psali jen a jen o domě hrůzy.

To všechno bylo možné a mohlo se stát i zde. Zároveň ovšem bylo možné, že je to i docela jinak. Žádnou možnost jsem nechtěl nechat bez povšimnutí. Pečlivě jsem zvažoval, co je nejpravděpodobnější. Nebylo to jednoduché, protože stejně dobře to mohla být záležitost magie. Někdo prostě shromažďuje za určitým účelem mrtvoly.

I to už jsem zažil. Nemohl jsem jen tak zapudit ani myšlenku na ghoula. Nebyl jsem příliš velkým optimistou, že se mi podaří ten případ vyřešit rychle. Důvod rozhodně nebylo možno zjistit okamžitě. Snad to bylo tím, že ani americká policie proslulá svou kvalitou tentokrát nebyla úspěšná.

Ještě jednou jsem si pročísl mokré vlasy a vyšel jsem z pokoje. Zaklepal jsem u vedlejších dveří, přesně sedm minut před dohodnutým časem.

6

Doreen Prattová seděla v křesle a budila ve mně dojem velmi zaměstnané manažerky. Bylo to i spoustou papírů, které kolem sebe rozložila. Studovala je a dívala se přitom přes brýle.

“Ahoj, Johne.”

“Jdu přesně?”

“Víc než to!” Ukázala na druhé křeslo vedle sebe.

“Posaďte se. Chcete-li něco k pití, bar je vpravo přímo vedle vás.”

“To si skutečně dám. Vy taky?”

“Ne, díky, já už jsem si dala.”

Vzal jsem láhev Bitter Lemon a sklenici a posadil jsem se.

Seděli jsme poblíž dveří na terasu, které Doreen zatáhla záclonou, takže na nás zvenčí nebylo vidět. Nepotřebovali jsme žádné svědky.

Doreen si zastrčila mezi rty konec propisovačky a ťukala si jí do zubů. Se svraštěným čelem se dívala do papírů.

Byl to výpis z počítače, který mi posléze podala a řekla, že jsou na něm jména pohřešovaných. “Podívejte se na to. To či ono jméno by vám možná mohlo připadat povědomé.”

“To jsou mezi nimi i Angličané?”

“Ano, starší manželský pár, ale ne z Londýna. Byli z Cambridge, pokud se nemýlím.”

Přelétl jsem jména a musel jsem kapitulovat. Ne, žádné z nich jsem neznal.

Jako poslední byli uvedeni Tina Bergová a Marcus Richter. Obě křestní jména nasvědčovala, že jde o mladé lidi.

“Kolik bylo těm dvěma posledním let?” zeptal jsem se Doreen.

“Byli mladí, velice mladí. Té dívce bylo dvacet a mladík byl o tři roky starší.”

“K čertu,” řekl jsem.

“Trefil jste hřebík na hlavičku.”

Odložil jsem list stranou a ukázal jsem kolem sebe.

“Nevím, jestli to k něčemu bude, když budu pročítat výsledky nálezů. Jsem spíš člověk, který jedná intuitivně…”

“Dobře, velmi dobře,” řekla Doreen a přitom pohodila špičkou pravé nohy, kterou měla přehozenou přes levou

“Taky jsem vás neodhadla na policistu, který by se striktně držel jen a jen paragrafů.”

“Děkuji.”

Také Doreen odložila materiály stranou. “Takže

přejdeme k věci. Co byste rád věděl?”

“Mohu se ptát jako novinář?”

“Jak je libo.”

“Našla se už nějaká stopa?” Doreen vysunula spodní ret.

“Zklamal jste mne, Johne. Kdybychom měli stopu, nebyl byste zde.”

“To je pravda, ale mně šlo o něco jiného. Jsou nějací podezřelí?”

Doreen přikývla. “To je právě problém. Pracovali jsme samozřejmě s těmi nejmodernějšími prostředky. Kdyby měly počítače hlavy, tak by se jim teď z nich

kouřilo. Porovnávalo se, srovnávali jsme s jinými případy, které se staly už před delší dobou, abychom našli podobnost. K ničemu to nevedlo. V tomto státě docházelo tu a tam k hromadným vraždám, to víte sám, Johne, ale porovnání nikam nevede. Lidé nemizejí tak často a vždycky zůstaly nějaké stopy. A byli to pokaždé turisté. Ten zabiják musel na své oběti číhat na dálnici nebo v její blízkosti. Je to prostě fantom z dálnice.”

“Jsou silnice hlídány?”

“Co vás napadá! Ale musíte se na věc dívat trochu jinak. Kansas je obrovský. A schovat se dá všude v horách, v lesích a u spousty jezer.”

“To je všechno v pořádku, Doreen. Než se zamotáme do detailů, chtěl bych to shrnout. Takže neexistuje žádná stopa ani nic, s čím bychom mohli začít.”

Doreen přikývla a usmála se.

“A teď jste na řadě vy,” řekla. “Protože vy jste člověk, který se zabývá věcmi, s nimiž si neporadí ani počítač, pokud mám věřit kolegovi Abe Douglasovi.”

“To je docela dobře možné.”

Pohrávala i s tužkou a dívala se na špičku. “Vznikly už jisté fámy.”

“Jakého druhu?”

“Svědkové…”

“Spolehliví?”

“To je otázka.”

“Co ti svědkové viděli?”

“Vlastně ne mnoho. Jisté osoby hovoří shodně o tom, že v nocích, kdy došlo k těm činům, viděli na silnici hlídkový vůz silniční policie se zapnutými výstražnými

světly. To se stalo třikrát. Je samozřejmě otázka, zda to byla náhoda.”

“Zajímavé,” zamumlal jsem.

“Už to domýšlíte dál?”

Přikývl jsem. “Ano, přemýšlím a dospěl jsem k předběžnému závěru, že tím pachatelem je možná náš kolega v tom nejširším slova smyslu. Nebo snad jste jiného názoru, Doreen?”

Poněkud se zarazila. “Na to ani nechci pomyslet, Johne.”

“Ale vzala jste to v potaz.”

“To ano.”

“A Abe Douglas také.”

“Ano.”

“Byli prověřeni všichni kolegové, jichž by se to mohlo týkat?”

“Samozřejmě. Tím se zabývala FBI. Nebyly zjištěny žádné nesrovnalosti. Kromě toho nevyjíždějí kolegové na hlídku nikdy sami. Je to kvůli jejich vlastní bezpečnosti. Ani tady jsme bohužel ničeho nedosáhli.”

“To je špatné.”

“Vím.”

“Říkáte to, Doreen, jako byste měla v rukávu ještě nějaký trumf.”

“Skutečně?”

“Ano. Já se totiž v lidech vyznám.”

“V Kansasu se vypráví taková stará legenda,” řekla.

“Och, to mě zajímá. Jsem přímo posedlý po starých legendách a ságách.”

Doreen se poněkud ironicky uchechtla. “Kdyby mi to

řekl někdo jiný, řekla bych mu, aby na to honem zapomněl,

ale u vás je to něco jiného. Znám tu pověst také jen proto, že z tohoto kraje pocházím. Jde v ní o šerifa, který jednoho dne najednou zmizel. Najednou prostě nebyl. Ztratil se ze dne na den. Zmizel a nenašli ho, stejně jako nenašli nikoho z těch dvanácti pohřešovaných. Dodneška je ten člověk nezvěstný.”

“Kdy se to stalo?”

“Je tomu asi padesát let.”

“Och.”

“Povídá se to, Johne….” Řekla to tónem, který prostě musel vzbudit mou nedůvěru.

“Takže legenda, že. Mohl bych přesto vědět víc?”

“Když chcete.”

“Kde ten šerif žil?”

“Na západ odtud v malé osadě jménem Lucas.

Nedaleko od Wilson Lake.”

“A tahle osada ještě existuje?”

“Samozřejmě.”

“Mohla byste mi říci, kde se ti všichni lidé ztratili?

Nevede ta silnice náhodou kolem Lucasu?”

“To nemohu popřít.” Sbalila papíry, aniž se na mne podívala. “Abych se vrátila k těm zmizelým lidem, nestalo se to příliš daleko od Lucasu, řekla bych tak nanejvýš třicet mil odtamtud.”

“Zajímavé.”

“To opravdu je.” Sbalila spisy do aktovky z měkké kůže a opět pohlédla vzhůru. “Byla bych pro to, abychom si to místo prohlédli.”

Zeširoka jsem se usmál. “Kvůli šerifovi, což?”

Pokrčila rameny. Pak vstala, roztáhla záclony u dveří na terasu a řekla. “Je to bláznivé, já vím. Moji kolegové by

mě taky považovali za cvoka, ale já mám pocit, že jste ten pravý člověk pro legendy, a Abe Douglas mi to potvrdil.”

“Ano, přímo je zbožňuju!”

Žena od FBI se otočila. V její tváři byl vážný výraz. “I když se později ukážou jako pravdivé?”

“V tom případě ještě víc.”

“Takže se do toho pusťme…”

7

Marcus Richter se probral z hlubokého bezvědomí a nevěděl, jestli je den či noc. To ho ani nemuselo zajímat, protože měl na starosti důležitější záležitosti, které se ho osobně dotýkaly.

Měl bolesti.

Dosud o nich pouze slyšel nebo četl. Sám nikdy žádnými podobnými netrpěl, protože se nikdy nedostal do takovéto situace. Ty bolesti byly srovnatelné se silným pálením, které mu zachvátilo celou tvář, jako by mu někdo potřel pokožku kyselinou.

Na těle je cítil rovněž, ovšem slaběji, to už se musel

nějak nešikovně pohnout.

Důležitá byla ovšem tvář. A ještě důležitější bylo, že žije. A že mu ještě funguje mozek. Mohl přemýšlet a jisté věci dokázal zrekapitulovat.

Podařilo se mu sestavit události do správného pořadí a nevzpomínal si jen sám na sebe, ale i na Tinu.

Při tomto jméně jako by mu projel tělem plamen. Bože, co se s ní stalo? Je vůbec ještě naživu, nebo ji ten netvor s hvězdou na hrudi zabil?

Poslední scénu měl ještě před očima naprosto jasně. Tina byla ve spárech té zrůdy, která ji svírala a držela jako šelma kořist. Vypadalo to, jako by s ní falešný policista chtěl někam utéci, aby ji někde na odlehlém místě hodil na zem a znásilnil.

Mladý muž se zachvěl. Ne snad strachem o sebe, ale o Tinu. Sám se cítil příliš sláb na to, aby jí mohl pomoci.

Právě to ho deptalo nejvíce. Připadal si zbytečný, prohrál a cítil, jak mu z očí vytryskly slzy.

Marcusovi se vůbec nechtělo věřit, že by se mu mohlo podařit přinutit se ke klidu, ale stalo se. Zapudil příšerné myšlenky a soustředil se opět na sebe a posléze i na své okolí, které ovšem neviděl, protože ležel v naprosté tmě. Cítil pod sebou drsný, mazlavě vlhký kámen a připadal si, že je někde v jeskyni. Hluboko v podzemí, jakoby uvězněn v obrovském hrobě.

Ale mohl se hýbat. Neměl pouta. Ani provaz, ani drát, ani pouta, jak by se dalo po zákroku policisty očekávat. Byla to bestie v uniformě, hladký krutý obličej a Marcus si dovedl představit, že ten tvor nemá nic společného s člověkem. V hlavě měl zmatek a nechtěl opět upadnout do panické hrůzy.

Jen na něj nemyslet, pořád zůstat u sebe. To teď bylo

důležitější.

Aby zahnal nepříjemné myšlenky, vstal. Ne rychle, to se mu nepodařilo. Ztěžka a pomalu se postavil na nohy, přičemž si uvědomil, že už mu začíná pracovat mozek.

Připadal si jako někdo, kdo se náhle zvedá, přičemž tělo zaostává a duch se vydává na pouť, pak se ale zase vrátí do hlavy.

Všechno je v pořádku, opakoval si, všechno je normální. Jen sedím ve tmě, ale jinak nejsou žádné problémy. Nikdo na mne neútočí, pomyslel si. Pak tu větu zasípal nahlas, ale jen proto, aby potlačil bolest.

Normální, všechno je naštěstí naprosto normální!

Marcusovi se podařilo si to namluvit a jeho tep se zase uklidnil. Zůstal sedět. Zem byla studená a vlhko mu prosáklo šaty. Opět se musel soustředit na to, aby uklidnil

dech. A podařilo se mu opět se soustředit na sebe samotného.

Pomalu zvedl paže. Obával se toho, co chtěl provést, ale neměl na vybranou. Velmi opatrně si přitiskl ruce k obličeji.

Už při prvním doteku sebou škubl. Zachvátila ho vnitřní křeč, protože už náznak doteku mu způsobil prudkou bolest. Zejména bolestivé to bylo kolem nosu. Když si tam hmatal, bylo mu jasné, že ho už nikdy nebude mít takový jako dříve. Úder mu ho docela rozdrtil. Pod nosem měl tvář zalitou krví, která vytékala z rány a lepila se mu na rtech.

Na čele si nahmatal také několik šrámů. Ty nebyly zdaleka tak zlé jako zranění nosu, ty mohl docela dobře pustit z hlavy.

Marcus Richter postupoval metodicky, protože už se teď vzpamatoval natolik, že to bylo možné. Prohmatával si tělo a hledal další zranění. Kolena ho bolela. Jimi dopadl na tvrdý podklad nejdříve. A i na loktech zjistil odřeniny. A našel ještě několik dalších postižených míst. To všechno byl prostě fakt, který nebylo možno oddiskutovat. S tím vším bude muset žít.

Dvě věci pro něj ovšem měly prioritu.

Především co se stalo s jeho přítelkyní Tinou. A zadruhé musel najít možnost, jak se dostat z tohoto zatraceného sklepení, z tohoto vězení, tunelu, temné jeskyně nebo co to vlastně bylo.

Seděl a zíral do prázdna. Nos měl sice rozbitý, ale čich byl v pořádku. Zavětřil a brzy zjistil, že v jeho bezprostřední blízkosti je něco divného.

Byl to zápach!

Mladík si jej až dosud nevšímal. Jenže to se změnilo poté, co si uvědomil, že takovýto zápach se nemohl nahromadit v normální jeskyni. Bylo v tom něco podivného, a když zavětřil ještě několikrát, přišel na to, co to je. Vzápětí se mu krev nahrnula do hlavy.

Byl to mrtvolný zápach!

Muselo to tak být! Nedovedl si představit něco jiného. Tento nasládlý a současně odporný a hnusný zápach musel vycházet z mrtvoly, a ta byla možná nadosah.

Zvedl se mu žaludek. Měl dojem, že co nevidět začne zvracet a skutečně to tak chvíli vypadalo.

Marcus se však dokázal ovládnout. Nemusel zvracet.

Záchvat pominul.

Nic se všem nezměnilo. Pořád ještě trčel v oné temné kobce, kde si neviděl ani na špičku nosu. To se ovšem dalo snadno změnit. Stačilo sáhnout do kapsy, vytáhnout zapalovač a cvaknout jím.

Neudělal to. Bránila mu v tom jakási síla. Přispěl k tomu možná i strach. Nedovedl si s ním poradit. Bál se toho, co by případně spatřil a myslel přitom méně na onen zápach než na svou přítelkyni Tinu a její stav. Možná ani nebyla nikde nablízku. Bylo docela možné, že byla někam odvlečena. Někde, kde ji pak ten chlap ztýral.

Když myslel na Tinu takto intenzivně, opět se ho to zmocnilo. Měl dojem, že mu na ramenou spočívá váha celého světa, a cítil se na ni příliš sláb.

Pořád ještě se nehnul z místa. To chtěl změnit. Ať už to tady páchlo jakkoliv, musel se pokusit zjistit rozměry svého vězení. Počítal s tím, že velice rychle narazí na přepážku nebo na zeď.

Po čtyřech se plazil kupředu. Zmocnil se ho pocit, že není nic víc než pouhý červ. Zaťal zuby, protože se nehodlal vzdát. Chlad v jeho nitru vystřídala vlna horkosti. Marcus naslouchal čvachtavým zvukům, které se ozvaly pokaždé, když se dotkl dlaní vlhké studené země.

Překážka!

Nahmatal ji pravou rukou a jeho prsty okamžitě ucukly.

Chvíli čekal a srdce se mu rozbušilo rychleji.

Marcus při prvním doteku nepoznal, co to je. Překážka, dobrá, ale nebyla to ani zeď, ani kamenná stěna. Nevěděl si rady a přemýšlel, co by to mohlo být.

Bylo to tvrdé a současně poddajné. Zároveň však chladné, téměř dokonce lepkavé a nebylo to nijak velké.

Co to mohlo být?

Zmocnilo se ho děsivé podezření a zasténal. Do jeho zasténání se vmísil hlas, který mu připadal jako zvolání anděla.

“Jsi v pořádku, Marcusi…?”

8

Tina! Bože, to je jeho Tina, která promluvila. Nevěděl, co si má myslet a co má dělat. Všechno bylo najednou docela jiné, i když se nebyl schopen pohnout. Měl přeludy. Spatřil Tinu, která se před ním vznášela jako duch, a uvědomil si, že si tolik přál slyšet její hlas, že teď nevěděl, jestli ta slova ve skutečnosti zazněla nebo ne. Že by si s ním zahrávala jeho fantazie?”

“Marcusi… Marcusi…,” naléhala. “Jsi to ty?” Její hlas se zachvěl ve tmě. “Já… něco jsem slyšela… Ty mi nechceš odpovědět?”

“Ano… to jsem já… Tino.” Téměř nepoznával svůj vlastní hlas, ale doufal, že Tina pochopí, kdo to s ní mluví.

Opakovala jeho jméno a pořád ještě to znělo, jako by tomu nedokázala uvěřit.

“Kde jsi?”

“Tady.”

“Ale já tě nevidím.

Po těch slovech mu svitlo. “Moment,” řekl chvatně.

“Počkej, hned mě uvidíš. Cvaknu…cvaknu…zapalovačem.”

“Udělej to.”

Marcus měl najednou velice naspěch. Nebylo už nic, co by mu mohlo v jeho počínání zabránit. Bylo mu teď docela jedno, kde jsou, a když nahmatal malý jednorázový zapalovač, měl co dělat, aby ho v upocených rukou udržel. Špičkou palce otočil zapalovacím kamínkem, spatřil jiskřičku a pak plamen, který vytvořil ostrůvek světla.

Tina ho uvidí, a to je důležité. Podržel zapalovač v ruce nad hlavou a ani teď se nerozhlédl doleva a doprava

protože nechtěl vidět, co tam je. Důležitá teď byla pouze Tina.

Ta ho zahlédla.

Zaslechl ji, jak vzlyká, a pak k němu dolehl její

přerývaný hlas. “Už jdu, jdu k tobě.”

Neviděl ji zatím, protože světlo dopadalo jen do bezprostřední blízkosti, ale otočil se, aby jí posvítil, až se k němu přiblíží.

Cosi mu vadilo. Zahlédl to levým koutkem oka. Vypadalo to jako strnulý stín, který byl přilepen k zemi. Marcusovi se hlavou začaly honit příšerné představy. Proto se také nedíval důkladněji a soustředil se pouze na Tinu, jejíž postava se teď dostala do jeho zorného pole a která mu teď připadala jako nejnádhernější anděl, přestože se plazila po čtyřech po špinavé zemi.

Přibližovala se k němu a on ji viděl stále zřetelněji. Zejména její tvář, která ztratila půvab, což ovšem Marcus vůbec nevnímal. Hrůza ať se zmocní jej, ne jeho Tiny, která měla otevřená ústa. Vlasy měla splihlé, šaty ušpiněné, ale nikoliv roztrhané, což ho potěšilo, protože roztrhané šaty by nasvědčovaly znásilnění.

Tina byla živá, to bylo hlavní. A on byl také živ, to bylo také jasné. Nebyl z těch, kteří se snadno vzdávají a chtěl, aby se ani Tina nevzdala. Oba se teď musí semknout a navzájem si dodávat síly. Ocitli se v téhle zatracené sluji, nebo co to vlastně je, ale jsou dva. Slyšel sám sebe, jak zhluboka dýchá.

Rovněž poklekl. Tina se k němu doplazila tak blízko, že se mohli dotknout. Spatřil na její tváři úsměv. Nebo to byl pouze pokus o úsměv?

Ať už to bylo jakkoliv, jejich ruce se našly a dodaly jim navzájem pocit bezpečí.

Vzápětí si padli do náruče. Pořád ještě klečeli na drsné zemi, ale nikdo z nich necítil vlhko a chlad, které z ní stoupaly.

Cítili svá těla a vzájemné teplo, živé a sálající teplo, které se měnilo v důvěrný pocit.

Plamínek zapalovače už dávno pohasl. Marcus ho ještě držel v sevřené dlani. V žádném případě ho nesměl ztratit, protože světlo dodává naději.

Mluvili jeden přes druhého. Jeden nerozuměl slovům druhého, ale byli spolu a vychutnávali vzájemné objetí, i když nebyli schopni pohybu.

“Nic ti neudělal, že ne? Že ti nic neudělal, Tino…”

“Ne…”

“Ani se tě nedotkl?”

“Ne.”

“Jen tě zbil.”

“Ano.”

“Tohle mu nedarujeme. Už to víckrát neudělá. Jsme teď silní. Silní, Tino, silní.” Marcus Richter chtěl dodat odvahu jí a stejně tak i sobě. Jen s Tininou pomocí bude moci přečkat tu hrůzu ve vězení a ona měla stejný pocit. Zatím se všechno zdálo beznadějné, ale jednou se to obrátí. Bylo jen třeba, aby přečkali tuhle hrůzu. A tak seděli ve tmě, dodávali si vzájemně odvahu a oporu a pokoušeli se zapomenout na to, co je obklopuje.

Posléze se přece jen zase vrátili do skutečnosti. Byla to Tina, kdo přerušil dlouhé mlčení.

“Kde… kde… to jsme? Máš nějakou představu, Marcusi?”

“Ne, nevím.”

“Je tady tma jako v hrobě.”

Když zaslechl to slovo, Marcus polkl. Připomnělo mu opět onen odporný zápach. “Žádný hrob,” opravil ji. “Je to nějaká sluj, podzemní jeskyně. V každém případě něco strašlivého.”

Mlčela. Pak se zeptala: “Máš strach?”

“A jaký.”

“Z čeho?”

“To ti nemohu přesně říci.”

“Z něj, že ano?”

“Taky. Určitě se vrátí, o tom jsem přesvědčen. Přijde

a…”

“O tom nemluvil, jen o nějakém hrobě.”

Tina dodala svému hlasu pevný tón, nebo se o to

alespoň pokusila. “O velkém hrobě, Marcusi. Jen mi neříkej, že s tím mám přestat. Mám totiž dojem, že jsme skutečně v nějakém hrobě. Je tady něco…”

“Ten zápach,” řekl Marcus.

“To je pravda!” zašeptala. “Byl to ten puch.” Otřásla se, čehož si všiml i on. Pak zasténala. “Proklatý hrob…”

“Ale my nejsme mrtví, Tino.”

Těžce povzdychla: “Ne, nejsme mrtví, my ne. Ale

někdo jiný…”

“Jak to myslíš?”

“Copak to necítíš…?”

Stiskl rty a mlčel. Samozřejmě že to cítil. Něco takového se prostě nedalo ignorovat. Bylo to příliš výrazné.

“Proč nic neříkáš?”

“Je to pravda. Cítím to. Hniloba a… no, prostě hnilobný zápach.” Nechtěl použít onoho druhého slova. To by bylo příliš.

“Rozsviť, Marcusi!”

“Prosím?”

“Cvakni zapalovačem.”

“Proč?”

Tina se odtáhla od přítele. “Chci to už konečně vědět, Marcusi. Musím to vědět. Z té tmy se zblázním. Vůbec se nedokážu zorientovat. Chci vědět, kde jsme.”

“Fajn. A co když…?”

Nahmatala ve tmě jeho ústa a položila mu prst na rty.

“Už na nic nemysli, už nic neříkej a jednej.”

“Jak chceš.” Otevřel dlaň. Povrch zapalovače se mu ve zpocené dlani orosil. Nebylo jednoduché ho udržet, ale Marcus se teď musel soustředit. Jen se nedopustit chyby a neukázat, že má strach. Až dosud všechno přečkali celkem v pořádku a nesmí se ani teď vzdát.

Marcus to zkusil. Několikrát cvakl. Vylétly jiskry a pak se rozhořel plamen. Vytvořil ve tmě malou světelnou oázu.

Markus spatřil Tininu tvář. Měla na rtech úsměv.

Navzdory všemu se jí leskly oči. Byla tak nádherná.

Najednou ho zaplavil pocit štěstí. Na chvíli byla zapomenuta hrůza, ale ten pocit se rychle vrátil, když pohlédl do Tininých očí. Spatřil v nich nejen odlesk plamínku, ale i něco jiného. V těch očích byl příšerný strach. Jako by se v nich už natrvalo usídlil. Téměř brutální strach, který Tinu sužoval.

“Co je ti?”

Tina chtěla odpovědět, ale nedokázala to. “Tam…

něco…,” řekla, “tam něco je…”

“Kde?”

“Musíš se otočit Bože můj.”

Vkleče se Marcus otočil. Díval se tam, kde Tina objevila cosi strašlivého, a teď to spatřil také. Nedovedl to téměř pochopit. Připadalo mu to jako hrůzostrašná divadelní scéna. Jenže ta bledá ruka s mírně zkroucenou dlaní určitě nepatřila žádnému herci, protože to, co zde mladík spatřil, byla nad veškerou pochybnost mrtvola.

Mužská mrtvola, zpola oblečená, a mladý Němec sám nevěděl, co ho ponouklo k tomu, aby opatrně tu ruku odstrčil, aby spatřil tvář.

A tak ji tedy zahlédl. A ještě něco víc…

9

Odjeli jsme z té hotelové oázy a vydali jsme se na cestu. Ničím jsme se nelišili od ostatních řidičů a řidiček, kteří mířili na západ, jako by tam čekalo nějaké obrovité štěstí.

V Evropě byla doba dovolených, a to jsme pozorovali i zde ve Státech. Na lidech v autech bylo poznat, kdo patří k turistům a kdo ne, protože spousta z nich filmovala krajinu, jako by to bylo něco jedinečného, co musí být rozhodně zachyceno.

“Zdá se, že strach není příliš velký,” poznamenal jsem.

Doreen pokrčila rameny. “Podařilo se nám něco, co je skoro výjimečné.”

“A co, smím-li vědět?”

“Tisk se o těch zločinech nedozvěděl. Všechno se nám podařilo ututlat.”

“To je ovšem něco!”

“Správně, Johne. Zejména u nás, kde každý slyší trávu

růst a chce se udělat zajímavým.”

Jeli jsme po široké mezistátní dálnici I 70, ale hodlali jsme odbočit z ní u Salinas, protože přibližně tam začínala oblast, v níž se objevil onen záhadný zabiják. Vlastní centrum jeho řádění bylo ovšem v blízkosti města Lucas. Ne že by bydlel přímo tam, ale k vraždám docházelo většinou poblíž tohoto městečka. Alespoň kolegyně z FBI počítala s tím, že tam najdeme vysvětlení.

“Dvanáct lidí, kteří zmizeli,” zašeptala. “To je šílené. Je to prostě hrůza. Pořád mi to nejde do hlavy.” Krátce na

mne pohlédla. “Co ta bestie s těmi obětmi dělá, Johne? Víte to? Dovedete si to představit?”

“Ne, to asi nedovedu.”

Přikývla. “Já taky ne. Nikdo se už neobjevil. Nikoho z těch pohřešovaných jsme zatím nenašli ani mrtvého, ani živého. Je to nepochopitelné.”

Pro mne také. Ze zkušenosti jsem ovšem věděl, že všechno má svůj motiv. Pro normálně uvažujícího člověka byly snad někdy nepochopitelné, ale někdy byly diktovány chorým mozkem.

Doreen Prattová jela dost rychle a já jsem čekal, že se nám brzy pověsí na paty dálniční policie. Také jsem jí to řekl.

Jen mávla rukou. “To nic. Nejsme přece jen tak

někdo. Jsme ve službě.”

“To musíte vědět vy.”

“Samosebou.”

Tu a tam jsem zapomněl na ten strašlivý případ a nechal jsem se unášet krásami okolní krajiny. Pak jsem si zase všiml obrovských kamiónů, kolem kterých jsme uháněli. Vypadaly ve své velikosti jako plechoví nablýskaní dinosauři novověku. Ztělesňovaly to, co se považuje za americký životní styl. Za volanty seděli rytíři dálnic, občas mlčky, občas si pobrukovali, občas hovořili do mikrofonu, který se houpal zavěšený ze stropu kabiny, takže do něj mohli mluvit, aniž jej museli brát do ruky. Řidiči kamiónů spolu neustále udržovali kontakt. Vzájemně se varovali nebo si předávali pozdravy či vzkazy. Také si povídali vtípky, povzbuzovali se, prostě si krátili dlouhou chvíli. Protože cesty byly dlouhé, zatraceně dlouhé.

Mustang uháněl po asfaltu. Polykal míle jednu za druhou. Byl rychlý a krajina se kolem nás jen míhala.

Viděl jsem kolem sebe širou krajinu, ale i strmé kopce a daleké pláně, občas zelené, když tudy protékala voda nebo bylo poblíž jezero. A o kus dál zase vyprahlé a suché. Projížděli jsme kolem vesnic, jejichž jména jsem si nezapamatoval. Prostě neexistovaly, byla to neustále se měnící scenérie kraje, motelů, odpočivadel, nikde mrakodrapy, všechno hezky nízké a do šířky, protože zde

bylo dost místa.

Středozápad skýtá šanci pro každého, tak jsem to někde četl, ale nebylo to nic pro mne. Bylo tady příliš horko.

Hovořil jsem o tom s Doreen, která na mě viděla, že si s něčím lámu hlavu.

Usmála se. “Kdo tady žije, zvykne si na to. Máte-li raději chladno, stačí zajet do hor tam je dost sněhu.”

“Mně by se líbil i v údolí.”

“Jste Brit.”

“Tak trochu ano.”

“Proč jen tak trochu.”

“Víte, pomalu se začínám cítit jako Evropan. Jsme teprve na počátku sjednocené Evropy a spousty lidí uvažují ještě příliš nacionalisticky. Přesto si myslím, že se to jednou změní a že se Evropa stane podobným federálním státem jako USA.”

“S takovou spoustou jazyků?” Doreen se zatvářila skepticky.

“To je problém, stejně jako měna. Dříve než v příštím tisíciletí se to nepodaří.”

“To si taky myslím.”

Věděl jsem už z dřívějších informací, že z Topeky do Salinas to je dobrých sto mil vzdálenost, kterou chtěla moje průvodkyně urazit co nejrychleji. A měli jsme skutečně štěstí, že nás nezastavil nikdo z dálniční policie. Doreen seděla naprosto uvolněná a soustředěná na sedadle. Občas se kousla do spodního rtu.

“Co je vám?” zeptal jsem se.

“Ale nic. Občas člověka napadají podivné myšlenky, které ho vyděsí.”

“Podělte se o ně se mnou.”

“No, když si představím, že se ten vrah pohybuje na svobodě, mám takový divný pocit kolem žaludku.”

“Tak to jsme na tom stejně. Nemyslím si ovšem, že by se ukázal ve dne.”

“Taky v to doufám. Až dosud se svých obětí zmocňoval vždy v noci.”

“Ale my budeme na cestě i v noci.”

“Na to se můžete spolehnout.” Změnila téma. “Spal jste vůbec? Jste fit? Je docela možné, že se budeme příští noc muset obejít beze spánku. Bude třeba, abychom vydrželi.”

“Vyspal jsem se v letadle.”

“A odpočinul jste si?”

“Nebudete tomu věřit, ale odpočinul, Doreen. Ten, kdo se vydá na tak dalekou cestu, se na ni pořádně nachystá. Je to otázka zvyku. Až bude potřeba, budu zcela fit. Mám s cestováním bohaté zkušenosti.”

“To jste mne uklidnil. Přesto si můžete ještě chvilku zdřímnout, alespoň následující půlhodinku, než odbočíme z dálnice.”

“Děkuji za radu.”

“Zvládnete to?”

Pohlédl jsem na ni. Doreen se převlékla, než jsme odjeli z Topeky. Měla teď na sobě rifle a kostkovanou košili. Kolem krku tenký řetízek, což byla ostatně jediná ozdoba, kterou na sobě měla.

“Klidně zavřete oči.”

“Fajn.”

Naposledy jsem zahlédl její úsměv a pak jsem se pohodlně opřel. Věděl jsem, že s Doreen jako řidičkou jsem v dobrých rukou. A kdyby se skutečně něco stalo, probudila by mne. Byl jsem z těch, kteří dokážou rychle a na kterémkoliv místě usnout. V tom nebyl ani mustang výjimkou. Už velmi brzy jsem se schoulil a vnořil se do říše boha spánku Morfea, který mne hýčkal ve své náruči.

Nebyl to ovšem klidný spánek. Případ, který ležel před námi, mne zaměstnával i v podvědomí. Viděl jsem zabijáka, který se plíží temnou nocí jako stín, hledá nějaké další oběti, kterým podřezává hrdlo poté, co je předtím podrobil příšerným mukám. Viděl jsem také, jak proti němu bojuji, ale na postavu, která se zvětšovala, čím více jsem se k ní blížil a která se nakonec proměnila v strašlivého obra, jsem prostě neměl.

Když jsme u sebe stáli tak blízko, že by stačil dotek, vyděšeně jsem se probudil.

“Hej, Johne, co se děje?”

V první chvíli jsem se nedovedl zorientovat. Nevěděl jsem, kde jsem. Nebyl jsem ani schopen zařadit někam ten hlas, který se ozval. Nejprve jsem musel uklidnit své myšlenky. Tmavé brýle mi během spánku sklouzly dolů a visely mi teď na špičce nosu. Opět jsem si je posunul, protože jsem nechtěl, aby mne oslnilo slunce.

Po chvíli jsem se opět trochu vzpamatoval a uvědomil jsem si, že se navzdory puštěné klimatizaci potím.

“Dlužíte mi odpověď, Johne.”

“To je pravda.”

“A jak tedy zní?”

“Měl jsem zatraceně nepříjemný sen.”

“Noční můra?”

“Něco takového.”

“Povězte mi o tom.”

Udělal jsem to a Doreen pozorně naslouchala. Pak poznamenala: “Ten případ nám dává oběma pořádně zabrat.”

“Jak tomu mám rozumět?” Její smích zněl dost drsně.

“Copak si myslíte, že tohle, abych tak řekla, svinstvo kolem nás projde jen tak a nezanechá stopy? Tomu přece nevěříte, Johne. Také já mám problémy, a to ne malé. Často mě to bere víc, než je mi milé, ale co na tom? Nemá to smysl, když si budeme navzájem líčit svoje pochybnosti a sny. Jen by nás to ještě víc znervóznilo.”

“To je možné.”

“Rozhlédněte se kolem sebe. Co vidíte? Už to není dálnice, ale krajina, která se vám přece musí líbit.”

Doreen Prattová měla pravdu. Stoupali jsme do hor, a ty mi v první chvíli připomínaly předhůří Alp. Po levé straně šuměla korytem řeka. Překvapila mě čistota vody, na břehu sedělo dokonce několik rybářů.

Spustil jsem okénko a kochal jsem se vonným vzduchem, který vnikl do vozu. Zdálo se, že je tady všechno v nejlepším pořádku. Vysoké stromy se tyčily k modré obloze. Většinou to byly jedle a smrky. Zhluboka

jsem se nadechl, což Doreen s potěšením zaregistrovala. Jeli jsme po dálnici, ale já jsem měl dojem, že jedeme nějakou okreskou. Tu a tam se svahy kopců přiblížily k vozovce tak těsně, že mi stačilo pouze natáhnout ruku a mohl bych pohladit hustou trávu.

Usmíval jsem se.

“Líbí se vám tady, jak vidím.”

“To nemohu popřít.”

“Západ rozhodně není jenom vyprahlý, horký a plný prachu. Některým lidem připadá až příliš evropský.”

“Je k neuvěření, že právě v takovém utěšeném kraji

řádí ten zabiják nebo vraždící fantom.”

“To je fakt.”

Nebyli jsme sice na silnici sami, ale provoz se zde nedal srovnat s tím, co se odehrávalo na mezistátní dálnici. Tudy jeli lidé, kteří měli víc času, a proto jsme také viděli jen málo nákladních aut, zato víc osobních vozů, přičemž i turistů zde bylo méně. Ti přenechali pole domácím. Zde by ovšem skutečně viděli z krajiny víc a mohli by ji dosyta obdivovat. To my jsme měli před sebou vytčený cíl, k němuž jsme museli dorazit včas.

Nebyla to pro mne dovolená, ačkoliv jsem se cítil výborně. Ten mikrospánek mi navzdory onomu příšernému snu udělal moc dobře.

“Vypadáte přímo nabitý energií, Johne.”

“Díky, tak se taky cítím.”

“Takže jsem měla dobrý nápad?”

“Dokonce vynikající.”

“To mě těší.”

“Ale mě těší míň, že nemáme jedinou stopu po tom zatraceném zabijákovi. Zmizelo deset lidí a on nezanechal

jedinou stopu. A to v zemi, která je hrdá na své nejmodernější vyšetřovací metody. Takže tady teď stojíme před naprostou záhadou.”

Agentka FBI chvíli čekala. “Možná jste teď přesně trefil, v čem je ten problém, Johne.”

“Jak to myslíte?”

“Moderní vyšetřovací metody. Samozřejmě, ty jsou dobré, Často přinesly úspěch, ale chybí intuice, kterou policista dříve musel mít. Tady se prostě přistupuje k věcem naprosto chladně a nikdo nenaslouchá hlasu svého nitra.”

Opět jsem si nastavil opěradlo sedadla do strmější polohy. “To jste vyjádřila velice trefně.”

“Takže si to myslíte taky.”

“Nejenom to, já podle toho dokonce jednám. Neodmítám techniku, ale připadá mi, že v konečném důsledku přece jen záleží na lidech. A dokonce jsem si to několikrát ověřil.”

“V tom s vámi mohu jedině souhlasit. Abe Douglas mi o vás vyprávěl. Musím uznat, že trefil do černého.”

“Přehání.”

Doreen pokrčila rameny a pak přešla do věcnějšího tónu. “Všiml jste si vůbec, že už nás nějakou dobu někdo sleduje?”

“Ne, a kdo, prosím vás?”

“Auto silniční policie.”

Skutečně jsem se nedíval do zpětného zrcátka, a když jsem to teď udělal, auto jsem nespatřil, což bylo ovšem tím, že jsme projížděli zatáčkou a výhled byl omezený. Doreen si všimla, že se otáčím a vyhlížím zadním oknem a ubrala

plyn. Tím mi umožnila auto zahlédnout. Ve zpětném zrcátku jsem teď viděl, jak nás vůz dohání.

“Necháme ho předjet?”

Agentka pokrčila rameny. “Nemyslím, že by nám něco chtěl, protože to už by nás zastavil, jenže tohle jsou právě místa, kde se to stávalo. Další město, do kterého přijedeme, je Lucas. Ubytujeme se tam a pustíme se do pátrání.”

“Mně vlastně připadá to pronásledování pozitivní. Je to dobré, když je policie nablízku.”

“To je pravda.”

Druhý vůz nás doháněl. Před námi byl teď rovný úsek silnice, která sice vedla do kopce, ale byla naprosto přehledná. Nepřestával jsem sledovat zpětné zrcátko a viděl jsem, že se policejní vůz přibližuje.

Vzápětí se druhé auto ocitlo na stejné úrovni s námi. Policista seděl za volantem jako nehybná figurína. Připadal mi pochmurný, což ovšem mohlo být jeho slunečními brýlemi a velkým kloboukem, který měl na hlavě.

Ten muž se ani koutkem oka nepodíval doprava.

Místo toho přidal plyn a profrčel kolem nás.

Ovanul mne chladný vzduch. Přelétl mi po tváři jako ledový dech.

Seděl jsem strnule, překvapený zvláštním pocitem.

Doreen si něčeho všimla. “Johne, co je to s vámi? Co je vám?”

“Já nevím.”

“Vypadáte jaksi divně. Změnil jste se.”

“To je pravda.”

“Proč?”

“Stalo se něco podivného.”

“Co?”

“No, ten vůz.” Odkašlal jsem si. “Přidejte, prosím vás! Chtěl bych, abyste ho dohnala. Vážně, docela rád bych s tím kolegou prohodil pár slov.”

Mustang nebyl zrovna z pomalých vozů. Bylo mi divné, že jsme hlídkový policejní vůz najednou ztratili z očí. Prostě zmizel, jako by se rozplynul.

Před námi byla prázdná vozovka, ale toho člověka od silniční policie nebylo nikde vidět.

Doreen se rozzlobila. “Nemohl se přece jen tak vypařit!” ulevila si.

“Ne, to určitě ne. Jeďte, prosím, dál.”

“To je mi ale záhadou, Johne, co jste to vlastně viděl?

Co vás přimělo k takové změně názoru?”

“Pocítil jsem takový závan a současně jsem si všiml krátké, palčivé bolesti na prsou. Jako by ke mně z toho druhého auta něco přilétlo.”

“A co?”

Pokrčil jsem rameny. “To přesně nedovedu definovat.”

“Sorry, ale já nic necítila.”

“Nejste tak citlivá,” řekl jsem a vyhlížel jsem do průseků po kraji silnice, kde se mohl policejní vůz ukrýt. Nepodařilo se mi zapamatovat si detaily, takže jsem ani neznal poznávací značku. Věděl jsem ovšem, že mne varoval můj kříž. Musel k tomu mít důvod, což svědčilo o tom, že se jednalo o negativní sílu.

“Nebudete-li mít nic proti tomu, zastavím, Johne. Za chvíli přijde parkoviště, jedno z míst činu. Stoprocentně to ovšem nevíme, protože výpovědi svědků se poněkud rozcházely.”

“Tak dobrá,” souhlasil jsem a hned jsem položil otázku: “Viděli ti svědkové případně i vůz silniční policie?”

“O tom nikdy nebyla řeč.”

“Škoda.”

Doreen na mne pohlédla úkosem. Své myšlenky si nechala pro sebe. Za pár vteřin sepnula směrovku a vjela mustangem na úzké parkoviště. Prudce zabrzdila rovnou za Chryslerem Voyager, ze kterého právě vystupovala rodinka se čtyřmi dětmi. Rodiče připravili svačinu na jednom z kamenných stolů.

Také já jsem vystoupil z auta a byl jsem rád, že si mohu trochu protáhnout nohy.

Cítil jsem v žaludku značný tlak. Známka nervozity. Dokonce i smích dětí mi vadil, a tak jsem o několik kroků poodešel stranou, až jsem se dostal ke skupince keřů a zastavil jsem se u ní.

Agentka FBI se vydala za mnou. Nastavila tvář mírnému vánku.

Po hlídkovém voze nebylo ani památky. Patrně se řidič ukryl někde v terénu, protože z cesty vedlo dost odboček. Měl jsem vztek, že jsem zareagoval tak pozdě.

Na pravém rameni jsem ucítil Doreeninu dlaň. “Johne, musíte mi říci, co jste zjistil a o čem uvažujete. Vím, že se zabýváte věcmi, které zasahují do nadpřirozené oblasti. Tenhle vrah mi taky připadá tak…”

“Bohužel jsem nezjistil nic, Doreen. Jen se podívejte kolem sebe. Doličný předmět zmizel.”

“Jenže to vás také neuklidnilo.”

“Přesně tak.”

“Tak co vám vadí?”

“To nedovedu s určitostí říci, ale mám dojem, že ten zabiják projel před několika minutami kolem nás.”

Doreen Prattová mlčela. Byla překvapena. Její ruka mi sklouzla z ramene dolů. Hlasitě nasála vzduch nosem. Pak vyprskla. “Mohla bych, prosím, dovést tu vaši myšlenku do konce?”

“Udělejte to.”

“Z vaší reakce bych musela usuzovat na to, že pachatel je některý z našich kolegů.”

“Ano, máte pravdu!”

10

Mrtvoly samé mrtvoly! Plamének byl malý a dodával tedy velmi málo světla, ale slabá záře postačovala k tomu, aby bylo vidět všechnu tu hrůzu, v jejímž středu se jako jediné dvě živé bytosti nacházeli oni dva. Všude kolem pouze nehybná těla, sinalé tváře, které byly v různém stádiu rozkladu. Oči, které už dávno nebyly očima, ale pouze kusem strnulé, sklovité hmoty, občas matné, občas průhledné. Rozkládající se maso na obličejích, vystupující bílé kosti a vlasy, které vypadaly jako změť drátů.

Marcus Richter počítal rozechvělými rty, ale nemluvil nahlas.

Deset mrtvol!

Deset mrtvých, kteří leželi tak, že jejich mrtvá těla vytvářela hvězdici. Hlavy směřovaly do středu a tvořily tak vnitřní pás kruhu, který vyplňovala těla, jež měla paže i nohy roztaženy daleko od sebe.

Hvězdice z mrtvol!

Marcus cítil bolest na palci. Popálil ho plamen zapalovače. Škubl sebou a oheň zhasl, takže otřesnou scénu opět zahalila milosrdná tma.

Nevěděl, co si má myslet. Vlastní problémy najednou zmizely. Necítil už ani bolesti ve tváři, jen seděl a nehýbal se. Jako by se proměnil v sochu, v jejíž hrudi přesto divoce tlouklo srdce.

S tím nepočítal. Ba ani s tím nemohl počítat. Všechno bylo tak šílené, postavené na hlavu a on sám si připadal,

jako by ho přivázali na lopatky mlýna, který se otáčí ve

větru.

Bylo mu nevolno. Měl co dělat, aby nezačal zvracet. Zaslechl zvuk, jak se od něj přítelkyně odtáhla a svezla se na kolena. Marcus netušil, co všechno Tina viděla.

Doufal jen, že toho nebylo příliš. Určitě si ovšem něčeho stihla všimnout, a tím se jí pořádně zvedl žaludek, jak se dalo usuzovat podle dávivých zvuků.

Zahlédli masku smrti ve vší její odpornosti a s tím se prostě nedokázali vyrovnat.

Co se to tady stalo? Proč byli ti lidé zabiti? Co provedli tomu příšernému šerifovi? A proč jsou oni, Marcus a Tina, ještě naživu? Vrátí se snad ten zabiják vzápětí a usmrtí je?

S tím se dalo počítat. Vlastně bych se měl začít plašit, pomyslel si Marcus a udivilo ho, že to doposud neudělal. Místo toho seděl v tom mrtvolném zápachu a přemýšlel o motivu. Byl zde někdo, kdo zabíjel lidi, kdo sbíral jejich mrtvoly.

Bože můj!

A brzy budeme do toho příšerného kruhu položeni i my dva s Tinou. Srdce mu bláznivě tlouklo. Marcus se současně potil a chvěl zimou. Nedovedl si vůbec představit, co se tady odehrálo a co se ještě odehraje. Bylo to všechno tak nepochopitelné. Něco takového nikdy nezažil, ba ani neviděl ve filmu. Z hororů člověk mohl odejít, jenže odtud nebylo úniku. Tady byli v zajetí, protože dveře nebo nějaký jiný východ zatím neobjevili. Tina pořád ještě dávila. Přitom plakala a Marcus opět zkusil zariskovat a cvakl zapalovačem. Také jemu bylo špatně a když se plazil k přítelkyni, nebyl už také téměř

schopen zabránit zvracení. Posléze se oba dotkli. Opět oba klečeli, zaklesli se do sebe, třásli se, ale byli zticha. Všechna ta hrůza je dočista připravila o řeč.

Jaký děs…

Marcus si všiml, že Tina chce něco říci. Hned jí zašeptal do ucha: “Prosím tě, ne, Tino, prosím ne. Nesmíš mluvit. Je to všechno jinak. Mysli na to, že je to jinak. My… žijeme… jsme naživu a nepatříme k těm druhým…”

Jen přikývla. Marcus věděl, že musí být silný. Tak vždycky chápal roli muže, ale nebyla to pravda. Je to překonaný názor. Muž není silnější než žena a Marcus se cítil stejně mizerně a na dně jako Tina.

Věděl, že odtud musí bezpodmínečně pryč. Ano, musí i s Tinou zmizet, ale věděl také, že mu k tomu asi nezbude čas. Vlastními silami to nedokážou. Bylo mu také divné, že oba přes to všechno ten úděsný pohled přečkali celkem dobře. Mohli se rozkřičet, utíkat kamsi do tmy, mohl se jim zakalit rozum, to všechno by bylo normální.

Jenže nic z toho se nestalo. A přece věděl, že se šok posléze jistě dostaví. Jenže kdy…?

Čas ubíhal.

Nikdo z nich neměl sílu podívat se na hodinky, ale uvědomili si také, že poloha vkleče není zrovna nejpříjemnější. Když už tedy začala kolena bolet, vzájemně si pomohli vstát. Oba chtěli něco říci a Tina položila Marcusovi hlavu na rameno, ačkoliv on potřeboval stejnou útěchu.

“Můžeš mluvit?” zeptal se tiše, téměř neslyšně. Tina přikývla.

“Tino, musíme odtud je jedno jak. Musíme se vzchopit, i když se to zdá téměř nemožné. Někdo nás uvrhl

do téhle kobky. Musí tady být vchod a současně východ. Slyšíš mne?”

“Ano,” vyklouzlo jí slabě z úst.

“Můžeš chodit?”

“S tebou ano.”

“Budu svítit, Tino. Tohle vězení, ať už leží kdekoliv, musí mít nějaký vchod.”

“A když bude zavřený?”

“Pak alespoň budeme vědět, že ten příšerný netvor vejde právě tudy.”

“Co chceš dělat pak?”

“Musíme se pokusit ho praštit, jestli opravdu přijde.

Musíme ho prostě překvapit.”

“Čím ho chceš praštit?”

“Nemám tušení. Možná něco najdeme.”

Tina se opět roztřásla. “Já… já už nechci vidět žádné mrtvoly.”

“Dobře.”

Ve tmě se krok za krokem pohybovali dopředu. Vzájemně se drželi, paže měli napřažené před sebe, aby mohli co nejrychleji zachytit překážku, ale zatím nenarazili na žádný odpor.

Marcus se ujal vedení. Zhruba si pamatoval, kde ležely mrtvoly a chtěl se jim vyhnout. Nikterak netoužil zakopnout o ztuhlou končetinu.

To by nebylo nic pro Tinu. Teprve když si myslel, že už jsou dost daleko od hvězdice z mrtvol, odvážil se cvaknout vypínačem. Plamének se zacukal ve tmě a vytvořil světlý ostrůvek.

Byla před nimi zeď z nahrubo opracovaných kamenů!

Oba přidali do kroku a už vzápětí se dotkli zdi dlaněmi.

Kámen. Špinavý, vlhký a slizký kámen, který rovněž páchl, ale nevydával tak hrozný puch jako mrtvoly.

“Kde je zeď, musí být i dveře,” zašeptal Marcus, přičemž jeho hlas zněl jen velice málo přesvědčivě, protože už myslel o krok napřed a počítal s tím, že pokud dveře najdou, budou zcela jistě zamčené.

Ale objev vlhké zdi alespoň odsunul do pozadí první velké problémy.

Pokračovali v chůzi podél zdi. Dotýkali se jí, protože

měli dojem, že z ní vychází jakási jistota.

Drsná hranatá místa byla potažená staletou špínou. Nevadilo jim, že si umažou ruce, chtěli jen dál a v zádech měli stále větší strach.

Pohybovali se po špičkách.

Podlaha byla hladká a rovněž pokrytá vlhkým blátem. Kráčeli jako dvě loutky, které nemají svůj vlastní život, ale podléhají docela jiným zákonům. Dva živí lidé se pohybovali ve světě mrtvých a nemohli se z toho vzpamatovat.

Jedno zjistili.

Byli ve čtyřhranné místnosti plné mrtvol, v níž ovšem patrně nebyly žádné dveře. Tina se dala do pláče. Se slzami opouštěly její tělo i síly, takže se musela opírat o Marcuse.

Ten se pokoušel alespoň trochu přemýšlet a dát dohromady kloudnou myšlenku. Připadalo mu to tak těžké, tak příšerně těžké. Myšlenky mu neustále kamsi odbíhaly, než se mohl soustředit na hrob a na to, že hroby leží v zemi a ne nikde mimo. Takže i tato příšerná kobka musela být

někde pod zemí a byla tedy přístupná jen z jednoho směru.

Dosud se ani on ani Tina nemohli podívat na strop. Musel nějaký existovat a logika také říkala, že tam bude přístup. Ještě jednou cvakl zapalovačem a natáhl ruku s ním co nejvýše. Snad bude světlo plamene stačit, aby dopadlo až na strop a osvítilo jej celý.

Musí tam být poklop nebo něco podobného…

Viděl jen plamínek. Nad ním poskakoval odlesk, ale nedosáhl až ke stropu. Ten zůstal kdesi ve tmě.

Marcusova ruka zase klesla dolů. Plamen zhasl a s ním i poslední jiskřička naděje.

Byli v zajetí a Marcus jen v duchu přemítal, kdy se i oni připojí k řadě mrtvol…

11

Dorazili jsme do městečka Lucas a Doreen neustále vrtala hlavou moje slova. Nedovedla se uklidnit, vrtěla hlavou a opakovala to, co jsem řekl, vztekem zatínala pěsti, zatímco seděla vedle mne a usrkávala z chladného nápoje. Naservírovali nám ho v zahradě malého hotelu, kde Doreen objednala dva jednolůžkové pokoje. Hotel v Topece nám sloužil jen jako základna. Tady v Lucasu patrně zůstaneme déle. Moc jsem z městečka neviděl, ale přesně takhle jsem si představoval town na Středním Západě. Trochu ospalé hnízdo, široká hlavní ulice lemovaná obchůdky, spousta místa k parkování, což byl ve velkoměstech vždycky problém. Domy byly zčásti dřevěné a ve velkých zahradách před nimi samočinné postřikovače kropily trávníky.

Na kulatém stole před námi nestály jen sklenice, byl tam i malý přenosný telefon, bez kterého se Doreen prostě neobešla. Seděli jsme před hotelem na stinné verandě a měli jsme výhled na příjezdovou komunikaci. Doreen Prattová byla nervózní. Nohy měla sice přehozené přes sebe, ale držením těla dokazovala, že není klidná. Neustále špičkou nohy poťukávala nebo se dívala na hodinky, protože oba jsme čekali na šerifa Lucasu, který nebyl odpovědný pouze za toto městečko, ale za celou oblast. Zastihli jsme ho telefonem, právě když byl na velké objížďce a slíbil, že za námi přijede co nejrychleji.

Jmenoval se Ray Orwick. Doreen a já jsme se dohodli a oba jsme souhlasili s tím, že Orwickovi naneseme

problém s jeho kolegou, přičemž mu ovšem nesdělíme celou pravdu.

Protože jsme seděli na verandě jako jediní hosté, mohli jsme se docela klidně bavit. “A vy se skutečně domníváte, že jste pocítil ten ledový závan?”

“Ano.”

“Měla bych to hlásit dál centrále, Johne.”

“Ach, jenom to ne.”

“Ale to by nám…”

“Promiňte, Doreen, nic by se nestalo. Jen bych se cítil nejistější a ten zabiják taky, to mi věřte. Hromadná akce policie by nezůstala utajena, a ten pachatel by byl opatrnější.”

“Myslíte si, že je to on?”

“To nevím.”

“Kdybyste ho cítila i vy, určitě byste ho identifikovala jako protivníka.”

Dopil jsem sklenku a díval jsem se na mravence, který lezl po světlém proutěném stole. Tlusté barevné polštáře na křeslech vytvářely měkké posezení.

“Dokonce v to doufám. Přál bych si to, Doreen. Jestli si něčeho všiml, bude se snažit odstranit nepřítele z cesty. Takže se soustředí na mne a nikoliv na nějaké jiné oběti. To by bylo ideální. Neříkám, že bych z toho měl radost, ale v naší profesi s tím člověk prostě musí počítat.”

“Ano,” zamumlala, “taky si myslím.”

“Vidíte.”

Doreen se pátravě rozhlédla kolem. Přitom se poněkud

křečovitě usmála. “Myslíte si, že už nás dotyčný sleduje?”

“Ne. Nepodaří se mu nás jen tak najít. Několikrát jsem vám říkal, že máme co do činění s tvorem, který je

negativně nabitý. Označuje se termínem démon, což vám může být klidně k smíchu. Ale bohužel je to tak. Musíte se smířit s tím, že tady máme co do činění s démonem.”

Doreen přikývla. “Nevěřím vám to sice, ale vaše zkušenosti jsou větší.”

“To opravdu jsou.”

Přišel Číšník a zeptal se, jestli máme ještě nějaké přání. Doreen si objednala kávu a já ještě ovocnou šťávu. Když číšník zmizel, zaťukala netrpělivě prstem na telefon ležící na stole. “Orwick by už měl pomalu být tady. Nechce se mi tady čekáním na něj strávit celý večer.”

“Vždyť ještě není večer.”

“Ale brzy bude.”

Byla netrpělivá, což bylo pochopitelné, protože tenhle případ dával nervům pořádně zabrat. Slunce už se nachýlilo k západu. Stálo těsně nad mohutnou korunou velikého platanu a halilo strom do rudé záře. Zaleskl se plech vozu zahýbajícího na příjezdovou cestu k hotelu a zahlédli jsme i zablýsknutí antény.

To přijížděl šerif Orwick. Zaparkoval, vystoupil a posunul si tmavé brýle. Orwick byl z těch, kteří zapadali do tohohle westernového kraje, Byl urostlý, měl široká ramena, na sobě kostkovanou košili. U pasu těžkou zbraň, kapsu na poznámkový blok a dokonce pouta. Kráčel poněkud kolébavě jako kdysi kovbojové, kteří se cítili na hřbetech koní jistěji než na vlastních nohou. Orwick přistoupil k našemu stolu a smekl klobouk. Zasvítily jeho sluncem vybledlé vlasy. Slunce zanechalo stopy i v jeho tváři. Byl opálený, jako by se vrátil z dovolené. Číšník vytřeštil oči, když viděl, že se šerif posadil k nám.

“Co vám mohu přinést, pane?”

“Jako vždycky, velkou minerálku!”

“Hned to bude, pane!”

Ray Orwick byl prostě člověk, před kterým měli všichni respekt. A mně se jedno z filmových klišé změnilo ve skutečnost.

Klobouk si položil na kolena, rozhlédl se a jeho pohled utkvěl na mně. “Takže vy jste ten Agličan, co o něm mluvila kolegyně.”

“Ano.”

Zeširoka se usmál: “To jsem zvědav, co tady chcete dokázat. My sami jsme toho zabijáka nenašli, a to si pište, že se tady vyznáme.”

Z jeho slov jsem pochopil, že ho moje přítomnost tady dvakrát nenadchla.

Když číšník přinesl láhev minerálky, odpověděl jsem Orwickovi. “Souhlasím s vámi, šerife, jenže já jsem sem byl prostě odvelen. A mám stejně jako vy zájem na tom, aby se ten člověk našel. Mezi oběťmi jsou přece i mí krajané.”

“To není člověk, to je svině.”

“Máte pravdu.”

Doreen nechala šerifa, aby se nejprve napil a pak ho oslovila. “Takže za poslední dva dny se nestalo nic nového. Ničeho jste si nevšiml?”

“Ani já, ani mí pomocníci. A to jsme venku dnem i nocí. Je nám samosebou jasné, že nemůžeme být všude, ale zastavili jsme spousty řidičů a kontrolovali je. Bohužel z toho všeho nebylo nic.”

“Nekontrolovali jste ale žádný policejní vůz.”

Taková řeč se mu zjevně vůbec nelíbila. Vztekle na mne pohlédl. “Co to má znamenat?”

“Jen jsem to tak konstatoval.”

“To mám zastavovat a kontrolovat i kolegy?”

“Ne ty, které znáte.”

“Takoví, co je neznám, tady nejsou, pane. Za všechny bych vložil ruku do ohně.”

“To je velice chvályhodné.”

Chtěl praštit pěstí do stolu, ale ovládl se. “Myslíte si, že ten zabiják je jeden z mých lidí?”

“Jen jsem myslel, že by to byla jedna z možností.”

Šerif se ke mně naklonil. “Sinclaire, vy neznáte zdejší poměry. Nevím, co se povídá o Americe v Anglii. Tady nežijeme ani na východním, ani na západním pobřeží, kde se snad dějí věci, za které se dobrý policajt musí stydět. Ale tady se nic takového neděje.Tady sedíte uprostřed zdravého světa, dobré Ameriky. To byste měl mít neustále na paměti, kolego.”

“Myslíte?” zeptala se Doreen.

Šerif nepřeslechl ironický podtón v jej poznámce. “Vy si to taky myslíte? No jasně, vy jste z východního pobřeží.”

“To s myšlením nijak nesouvisí. Je třeba prověřit všechny možnosti.”

“Ale ne takové fantastické, které osočují naši policii.

Jak jste na to vůbec přišli?”

“Jsme prostě zvyklí uvažovat všemi směry.”

“To je příliš teoretické, madam. Pozvala jste mne sem a já jsem přijel. Při vší úctě k vám a vašemu kolegovi tady nechci poslouchat nějaká obvinění, která postrádají jakýkoliv reálný základ. Čas nikde nekradu, a musím se vrátit do kanceláře, abych rozdělil lidi na noční směnu.”

“Výborně, šerife, to je velice chvályhodné. Mohla bych se vás zeptat, co máte v plánu?”

“Plán se nezměnil. I tuto noc budeme projíždět po okolí, ať se vám to líbí, nebo ne. Jednou nám ta svině přece musí vběhnout do cesty.”

“To bych vám přála.”

“Děkuji, madam, ale mohu se zeptat, co hodláte dělat vy? Chcete vyjet se svým vozem taky na hlídku. Jakási možnost by to byla.”

“To ano.”

“Nezní to zrovna moc nadšeně.”

“Máte pravdu.”

“A co vám vadí?”

“Samotná jízda. Ať už je ten zabiják kdokoliv, řekla bych, že se na to vaše rejdění už připravil a že příslušným způsobem zareaguje. Však on už přijde na to, jak vám proklouznout.”

“To zní, jako byste stála na jeho straně.”

“Je to z vaší strany nestydatost, šerife, nestojím na jeho straně. Jde mi stejně jako vám o to, chytit toho zabijáka, a s kolegou chceme být při tom.”

“Nóó…” protáhl šerif svým širokým přízvukem.

“Dělejte, jak myslíte. Potřebujete ještě něco?”

Měl jsem ještě otázku: “Poslyšte, šerife, kolik hlídkových vozů máte vlastně ve svém okrsku?”

“Proč to chcete vědět?”

“Jen tak.”

“Venku jich bude sedm. Stačí?”

Rozpřáhl jsem rukama. “To musíte vědět vy. Dávejte pozor na osmý vůz.”

Orwick vykulil oči. “Zatraceně, co má zas být tohle?

Copak vás to ještě nepustilo?”

“Berte to jako upozornění.”

Šerif vstal. Kývl na nás, neřekl ani slovo na rozloučenou a zmizel. Dokonce ani za minerálku nezaplatil. Možná ji tady dostával zdarma. Dívali jsme se za ním, jak kráčel k autu. Doreen našpulila rty. “Takhle jsem si ho představovala. Nafoukanec. Ani byste nevěřil, jakou moc tihle šerifové mají. Každý před nimi mlčí, dokonce ani číšník nepípne. A navíc jsou strašně arogantní. Ano, Orwickem jen tak nehnete, to je naprosto jasné.”

“Copak chceme?”

“Ne, ale jeho reakci jsem tušila předem. Spolupráce s ním bude náramně těžká. Měli bychom se před ním plazit, jenže to mě ani nenapadne.”

“Mě taky ne.”

Doreen Prattová se podívala na hodinky. “Mohu vás na několik minut opustit, Johne?”

“Jistě, proč ne? Kam chcete jít?”

“Jedu natankovat benzín.”

“Dobrá, já budu u sebe v pokoji.”

Agentka FBI vstala a podívala se k obloze. “Myslím, že až se vrátím, měli bychom vyrazit.”

“To už máte vymyšlenou trasu?”

Zavrtěla hlavou. “Jednali bychom jako Orwick a jeho lidé. Budeme se řídit vlastními vnuknutími.”

“Souhlasím.” Také já jsem vstal a agentka mi na rozloučenou tleskla rukou do mé dlaně.

Pak jsem odešel do hotelu.

12

Něco tam bylo! Cosi strašného. Cosi nečekaného ho zasáhlo. Bylo to jako blesk a jako blesk to také udeřilo.

Cítil to již předtím, když se pustil do pronásledování mustangu. Pak projel kolem těch dvou, které si vyhlédl jako potenciální další oběti. A během předjíždění ho to zasáhlo.

Šerif Smrt se otřásl!

Necítil strach. Pouze chlad, a ten zase souvisel s tím zatraceným kontaktem, který se mu vůbec nelíbil. Rozrušil ho a on měl vztek, že se poprvé za dlouhou dobu dal na útěk. Nedokázal to pochopit. Pro šerifa Smrt to bylo něco zcela nového. Našel protivníka, člověka jako nepřítele, a to vlastně pokládal odjakživa za vyloučené.

Byl zmaten. Těsně poté, co je předjel, přidal plyn a zabočil z dálnice na úzkou cestu, která z ní téměř nebyla vidět, protože výjezd byl zamaskován drobným křovím.

Šerif přes ně autem přejel a ve zpětném zrcátku viděl, jak se keře zase napřímily.

Velmi rychle auto zastavil. Zůstal sedět uvnitř, s pohledem upřeným do zpětného zrcátka, ale po pronásledovatelích už nebylo ani stopy. Byli pryč…

Prudce oddychoval. Pohnul rukama. Podíval se na pokožku, která byla šedá jako myší srst. Přejel si po tváři. Ta byla hladká a téměř ji nebylo možné zmáčknout. Všechno na něm bylo zcela jiné než je obvyklé u normálních lidí.

Šerif naslouchal hlasu svého nitra.

Měl tělo, a měl i nitro. Ale fungovalo jinak než u lidí. Bylo plné negativních pocitů a instrukcí. Musel splnit jistou úlohu, musel projít hlubokým údolím, aby dokonal vše tak, jak to muselo být.

A teď nadešel jeho čas. Chyběly mu ještě dvě osoby, a ty si teď obstaral, aby se dostal na počet dvanácti. A právě v tuto rozhodující noc ho zasáhl onen blesk. Náhlé vědomí, že našel protivníka.

Jak to? Odkud se vzal? Byl přece silnější než lidé, byl rafinovanější. To přece mohl a musel neustále dokazovat. Podařilo se mu dostat se na správnou dráhu a teď ji jen vytrvale sledoval.

Všechno běželo skvěle! Až do této chvíle.

Otevřel ústa a zavrčel jako zvíře. Byl to prostě vztek, který musel ven. Naslouchal hlasu svého nitra, jestli se mu podaří onen pocit usměrnit.

Ne, nedalo se nic dělat. Ten druhý byl příliš daleko, ale spojení s ním ještě existovalo. Bylo velmi slabé, už se málem ztrácelo a on si všiml, jak se ho zmocňuje chuť zavěsit se svému nepříteli na paty. Chtěl ho vidět. Letmý pohled při předjíždění mu toho příliš nenapověděl. Ten vůz snadno najde, a kde bude auto, tam bude nablízku i neznámý nepřítel.

Vzpomněl si i na druhou osobu v autě. Byla to žena, a tu si hodlal podat. Ty dva už nepotřeboval, ale věděl, že to jsou nepřátelé, kteří se mu zavěsili na paty, a nechtěl připustit, aby odhalili jeho tajemství.

Šerif Smrt otočil klíčkem v zapalování. Motor naskočil. Ale příšerný tvor za volantem auto neotočil, nýbrž jel rovnou dopředu, dokud nedojel k úzké cestě vedoucí napříč. Byla plná písku; pneumatiky měly co dělat,

aby se jím prodraly. Šerif Smrt se nevzdával. Znal trasu, kterou měl jet, protože ta vedla do jeho dalšího úkrytu.

Ten ležel na nepřístupném místě. Ze tří stran ho chránily husté křoviny ostružin a jen z jedné strany byl volný přístup, jímž se dalo zajet až k temnému otvoru. Ten tvořil vchod do sluje.

Nevjel vozem dovnitř, ale postavil ho vedle jeskyně v bezpečném úkrytu. Dosud alespoň jeho vůz nikdy nikdo nenašel.

Pak vešel do sluje. Malé evropské auto bylo překryto plachtou. Když ji stáhl, objevil se Ford Fiesta pískové barvy. Naprosto nenápadné auto. A on rozhodně nechtěl budit pozornost, až se přiblíží k cíli.

Posadil se za volant. Předtím si vyměnil klobouk i šaty. Vypadal teď jako jiní. Nikdo by v něm šerifa Smrt nepoznal.

Jen ten, kdo by přistoupil až těsně k němu, by mohl něco zpozorovat. Jenže tomu by utekl, jak už to udělal tolikrát.

Trvá kontakt ještě? Ano, ještě ho cítil.

Tvář se mu stáhla do úšklebku.

Přitom se mu na tváři nevytvořila jediná vráska. Muselo to tak ovšem být, protože byl bytost velmi zvláštní…

13

Cítil jsem vnitřní neklid a připadal jsem si, jako by mě někdo sledoval, ačkoliv nebylo nikoho vidět.

Proč?

Pokojem to nebylo. Byl dosti prostorný a líbilo se mi i jeho světlé zařízení. Ale ohrožení, vědomí nebezpečí mi prostě ne a ne jít z mysli. Zamířil jsem k oknu, které sahalo až k podlaze, a proto sloužilo zároveň jako dveře na terasu. Díval jsem se na nádhernou zahradu, která byla uměle zavlažována. Rostla v ní zelenina a koření, které pak zřejmě v hotelové kuchyni používali k přípravě pokrmů. Za zahradou se táhl hustý pás křoví. Protože nad ním v jednom místě tancovali komáři, usoudil jsem, že je tam

malý rybníček.

Můj vnitřní neklid se pomalu měnil v pocit ohrožení, jako by se někdo na mne soustředil, ale zatím si netroufal vylézt ze svého úkrytu.

Kde se jen mohl onen neznámý ukrývat?

Přelétl jsem pohledem zahradu. Zadíval jsem se i na pás křovin, protože jsem usuzoval, že nepřítel se ukryl v něm. Nebylo ovšem nic vidět. Křoví bylo totiž tak husté, že jsem přes ně neviděl.

Nahmatal jsem svůj křížek. Spočíval mi na prsou a já jsem měl pocit, jako by z něj vyzařovalo teplo. Samozřejmě jsem si vzpomněl na tu postavu v hlídkovém policejním voze. Cítil jsem, že je docela dobře možné, že i mne zasáhlo ono negativní záření, které z ní vycházelo. Věděli jsme o sobě. Jeden pronásledoval druhého. Hra o život a o smrt začala.

Byla to prostě záležitost pevných nervů. Záměrně jsem zůstal stát u okna. Záclony jsem stáhl stranou. V pokoji bylo až na hučení klimatizace ticho.

V zahradě ani za ní se nic nehýbalo. Odpoledne už přecházelo v soumrak, večer brzy přijde, ale v souboji s ním zatím vítězil den.

Uběhly dvě tři minuty.

Pocity zůstaly. Zaplavovaly mne. Sílily, chvílemi se zase zeslabovaly a byly pro mne důkazem, že se onen neznámý nepohnul z místa.

Myslel jsem na to, že se brzy vrátí Doreen Prattová. Ještě, než přijde ke mně do pokoje, chtěl jsem zjistit, jestli tam skutečně nikdo nečíhá. Protože ten druhý nepřevzal iniciativu, chopil jsem se jí já. Otevřel jsem dveře na terasu a vyšel jsem z pokoje.

Zahradou vedla úzká cestička. Byla vysypaná světlými kameny, které do sebe nashromáždily horko dne a teď ho pomalu vyzařovaly nazpět.

Kráčel jsem pomalu, pohled upřený na pás trnitých keřů za zahradou. Čím více jsem se přibližoval, tím méně bylo vidět. Žádný průsek, nic. Mezi větvemi byly rozesety nádherné květy. Většina růží už byla temně rudá, což znamenalo, že doba jejich největšího rozkvětu už minula.

Nenechal jsem se zmýlit a kráčel jsem dál. Kladl jsem rozvážně jednu nohu před druhou.

A tu jsem zahlédl záblesk! Byl kratičký, ale nepřehlédnutelný. Stačilo to, abych byl varován a abych se zastavil.

Hledal jsem nějaký příměr a našel jsem ho. Musel to být nějaký náhodný odlesk.

Jako by dopadl paprsek slunce na kus skla nebo na malý střípek zrcadla. Sklo to mohlo být také, protože i průzory dalekohledu jsou ze skla.

Přidal jsem do kroku.

Záblesk se nezopakoval. Zato mi připadalo, že se uprostřed hustého houští pohnuly větve. Dokonce dost chvatně a zakomíhaly se, jako by se někdo plížil z úkrytu ven.

Kupodivu nebylo nic slyšet. Ani zašustění, ani tlumené kroky po zemi, ani lámání větví. Ticho uprostřed křoví trvalo. Ať už mne předtím sledoval kdokoliv, teď už zmizel. Přesto jsem zaslechl hluk. Ozval se za křovím. Znělo to, jako by někdo startoval motor a odjížděl.

Opět jsem se otočil. Nebyl jsem o moc chytřejší, ale podařilo se nám toho zabijáka upozornit na sebe. A to jedině díky tomu, že jsme ho nechali v autě předjet. Pro mne bylo nade vší pochybnost jasné, že vraha je nutno hledat v řadách policie, i když to šerif Orwick odmítal vzít na vědomí.

Vrátil jsem se zahradou nazpět. Když jsem se přiblížil k pokoji, spatřil jsem za oknem ženskou postavu. Doreen Prattová se už vrátila od benzinové pumpy a čekala na mne. Dívala se dosti zvědavě a omlouvala se, že bez dovolení vstoupila do mého pokoje.

Mávl jsem rukou. “To nic.”

“Bylo mi divné, že tu nejste.”

“Ano, byl jsem se porozhlédnout po zahradě.”

“Jen tak?”

“Ne, cítil jsem, že mě někdo sleduje.”

Tiše zahvízdla. “Takže to musíme počítat s tím, že je nám někdo v patách.”

“To tedy musíme.” Posadil jsem se na okraj postele a přejel jsem si dlaní po tváři. “Ten kontakt, který jsem cítil, když nás to auto předjíždělo, nezmizel a já bych řekl, že i ten zabiják vycítil nás.”

“Myslíte toho člověka v hlídkovém voze.”

“Přesně tak.”

Doreen přikývla. “To je ovšem zatraceně tvrdá záležitost. Kdybyste měl pravdu, musel by Ray Orwick poopravit svůj názor.”

“To mně trápí ze všeho nejméně, Doreen. Myslím spíš na něco jiného.”

“A na co?”

“Jestli mu to došlo, bude se snažit odklidit nás z cesty, a to co nejrychleji. Proto si myslím, že nám zůstane v patách, když pojedeme.”

Agentka přikývla. “Ano, to je docela možné.” Natáhla ke mně paže. “Podívejte.”

“Máte husí kůži.”

“Jistě. Stává se mi to zřídka, ale v tohle případě mám zatraceně nepříjemný pocit. Zmizelo dvanáct lidí. Vycházím z toho, že se k nim máme přidat i my dva.”

“Vypadá to tak.”

Vstala a zasmála se. Znělo to nepřirozeně, dokonce velmi nuceně…

14

Najednou měl pomyšlení pouze na jediné na útěk! Viděl toho zatraceného chlapa v dalekohledu, jako kdyby stál na dosah ruky. Mohl si důkladně prohlédnout jeho postavu i tvář a nikdy na ně nezapomene. Jak může mít někdo takovou auru? Chorý mozek mu říkal, že pro ně oba není na tomto světě místa. Jeden z nich musí rozhodně zmizet, a podle jeho soudu to musí být ten proklatý cizinec nejlépe i s tou ženskou. Zatímco ten druhý kráčel zahradou a rozhlížel se, šerif Smrt se stáhl. Jeho myšlenky se teď točily kolem oné ženy. Měl by ji vlastně nenávidět stejně silně, jenže to nebylo možné. Nenáviděl sice lidi, ale ji ne. To ho také vyvádělo z míry. Ani ji nemiloval, toho zase nebyl schopen. Cítil k ní pouze jakousi lhostejnost. Proč? Šerif Smrt propadl nervozitě. Najednou měl strach sám ze sebe. To se mu ještě nikdy předtím nestalo. Chytil se za hlavu a nevěděl, jak dál. Rozběhl se k autu. Motor naštěstí naskočil okamžitě. Šerif Smrt utíkal pryč. Věděl o jediném místě, kde se mohl vzpamatovat, pokochat svými dosavadními úspěchy. Byl to starý kostel.

15

Čas uplynul. To věděla Tina Bergová i Marcus Richter, ale nedívali se na hodinky. Tohle patřilo k věcem, o kterých už nechtěli uvažovat. Nehrálo prostě roli, jestli uplynula jedna, dvě nebo tři hodiny.

Život jich obou se teď odehrával v dimenzích okamžiků a o budoucnosti o té raději vůbec nepřemýšleli. Byli naprosto apatičtí. Nestáli už, ale seděli na zemi.

Docela ztratili řeč a jen tupě mlčeli.

Na mrtvoly, které je obklopovaly, si sice nezvykli, ale akceptovali je. Mrtví byli zde, nic jim nedělali a pouze puch jim je neustále připomínal. Nerozsvěceli už, protože to stejně k ničemu nebylo. Jas jen odhaloval další dimenze hrůzy, a tak se oba raději oddali svým vlastním myšlenkám.

Opřeli se o sebe, protože chtěli cítit jeden druhého. Teplo, které si při vzájemném dotyku předávali, zesilovalo pocit jistého bezpečí. Oba byli přesvědčeni, že nezemře jen jeden z nich. Když, pak podstoupí společnou smrt.

Hovořili o tom a podivili se, že vůbec tohle téma dokázali nakousnout. Pravděpodobně pro ně bylo ještě velmi cizí, ale dodávali si, i když spolu nemluvili, navzájem útěchu. To způsobovala už jen vzájemná blízkost. Tina se pohnula jako první. Vyjela dlaní po mladíkově zádech až k šíji, prohrábla mu vlasy, zaslechla jeho sten a pak tichou otázku: “Víš, nač teď myslím?”

“Ne. Měl bych to vědět?”

“Myslím na domov.”

Marcus se usmál, což ovšem dívka nemohla vidět.

“Na Německo, že ano?”

“Ano, na zahradu za naším domem. Stojí tam tři švestky, je tam i hustý keř malin. Teď v srpnu jsou maliny zralé. Vždycky jsem je o prázdninách trhala. Bylo to nádherné. Víš, živě si představuju, jak je polykám, a naprosto přesně cítím jejich chuť na rtech a na jazyku. Je to nádhera, je to tak báječné…” Její hlas, který zněl zpočátku nadšeně, se ztišil a nakonec přešel do vzlykání.

Marcus chtěl přítelkyni ukonejšit. Pohladil ji po vlasech a hřbetem dlaně jí přejel po skráních, kde ucítil slzy. Pokoušel se jí vysvětlit, že ještě není všechno ztraceno.

“Na něco takového nesmíš ani pomyslet. Žijeme, Tino. Ještě nás nezabil. Jak to kdysi říkal náš farář? Kde je život, tam je i naděje. A kde je naděje, tam stojí i Bůh. Na to musíme myslet, Tino.”

“Copak to k něčemu je?” zeptala se Tina. ” Ty už snad nejsi tak…?”

“Myslíš smutný?”

“Ano.”

“Ale ano, jsem smutný, ale často myslím na naději, o které mluvil náš farář. A tu kupodivu pořád mám. Možná se nám to přece jen podaří.”

Tina Bergová jeho poslední větu přešla. “Taky jsem se modlila, Marcusi. Jen jsem se ti to neodvažovala říct, mámli být upřímná.”

“A proč ne?”

“Ze strachu, že by ses mi vysmál.”

“To je přece nesmysl.”

“Taky to trochu pomohlo. Uklidnila jsem se. Prostě jsem se přinutila smířit se s tím, co jsem viděla. A našla jsem v sobě sílu říct si, že to není tak špatné. Že existuje předtím i potom. Ale já chci zůstat u toho předtím. To potom mě nezajímá.”

“Máš pravdu.”

“Myslíš si to taky?”

“Určitě je to tak,” řekl Marcus.

“Takže se můžeme navzájem podpořit. Uvědomila jsem si taky, že nás budou hledat. Někdy nás přece začnou pohřešovat, uvědomí policii a rozjedou pátrání.” Rázem změnila téma. “Můžeš mi říci, Marcusi, jak dlouho může přežít člověk bez vody?”

“Ne, to nevím.”

“Týden? Nebo jen tři dny…?”

“Nemám tušení, Tino. Doposud jsem se tím nikdy nemusel zabývat.”

“Ano, to je pravda. Já taky ne, a proto to nevím. Ale mám šílenou žízeň. A mám taky děsný strach z krys. Kdesi jsem četla, že zápach mrtvol krysy přitahuje. Spěchají pak k mršinám a docela je ožerou. Určitě přilezou i sem a zaútočí na nás.”

“Ne, nic jsem neviděl.”

“Krysy se drží v úkrytech. A kromě toho jsi cvakl zapalovačem,” zašeptala Tina. “Jsou chytré, dokonce strašně mazané. Já jim rozhodně nevěřím.”

“Počkej, až….”

“Pssst!”

Ozval se ostrý zvuk a mladík ztichl. Najednou seděl rovně jako svíce a ani se nehnul.

“Támhle něco je,” vydechla Tina.

“Co a kde?”

“Něco jsem slyšela, jakýsi šramot, Marcusi. Myslím, že nad námi….”

Marcus zaklonil hlavu a upřeně se díval nahoru k neviditelnému stropu. Zůstal sedět v napjaté poloze. Nic neslyšel, což ovšem nic nemuselo vadit, protože Tina si ten zvuk jistě nevsugerovala. Kromě toho čekali, že se ten, kdo je unesl, vrátí. Vrátí se, to bylo jasné, prostě to musí udělat.

Kdy se to stane?

Marcus nevěděl, Tina jisté také ne, ale ani jeden z nich se tím nezabýval, nebo se tím nechtěl zabývat.

Stačilo jim, že viděli tu hrůzu a …

Tina mu pevně sevřela paži. Téměř bolestivě mu zaryla prsty do svalu. Na chvíli zadržel dech a právě v té chvíli se to stalo.

Znovu se ozval onen zvuk!

Znělo to, jako by čísi prsty přejížděly po stropě. Také zaslechli tiché praskání a najednou jim oběma připadalo, že prší. Nebyly to ovšem kapky, ale malé kaménky nebo prach, který se uvolnil, protože nahoře se něco dělo.

Nikdo z těch dvou se nehýbal. Pochopili, že doba klidu skončila. Podlehli téměř bolestnému napětí. Neviditelné ruce jim dlouhými prsty svíraly hrdla a tiskly.

Strachem zadržovali dech, svaly na krku se stáhly, protože měli zakloněné hlavy a dívali se nahoru, kde se skutečně něco dělo.

Vznikal tam jakýsi otvor.

Vysoko nad nimi se rýsoval šedý čtverec. Navzdory strachu byli schopni reálně uvažovat. Oba teď pochopili, proč nemohli na stěnách najít žádný východ. Prostě tam

nebyl. Východ nebo vchod byl pouze nad nimi a byl pro ně naprosto nedosažitelný.

Podivné praskání muselo vzniknout, když se poklop zvedal do výše.

Zatím viděli pouze šedivý čtverec. Nikdo se v něm neobjevil, ale Tina i Marcus věděli, že jejich věznitel je někde nablízku. Vteřiny plynuly. Čekali v napjatém mlčení. Připadali si jako před skokem. Byli připraveni se rozběhnout, ale nevěděli, kterým směrem a proto nadále zírali do výšky.

K okraji otvoru se blížily kroky. A vzápětí byl zde. On, vrah!

Oba spatřili stín, obraz hrůzy, který jim oběma

připadal jako silueta ďábla.

Bestie stála nahoře vzpřímená. Měla svěšenou hlavu a dívala se upřeně do hlubiny. Vězňové viděli, že muž má na hlavě klobouk, pod jehož okrajem se rýsují dva tmavé kruhy skla slunečních brýlí.

Skla černá jako noc, a přesto v nich cosi svítilo. Přesně ty obrazy nedokázali rozpoznat, ale vzpomněli si, že předtím viděli ve sklech brýlí lebky.

Bezejmenná postava nedělala nic. Prostě stála na okraji otvoru a vyzařovala hrůzu. Pak náhle poklekla a shýbla se.

Při tomto pohybu Tina sevřela ještě pevněji paži svého

přítele.

Ale netvor neseskočil. Zůstal v podřepu, obklopen podivným příšeřím, které vypadalo, jako by se skládalo z nesčíslného množství pavučin. Nevrhl se na ně. Nechystal se ke skoku a nebylo na něm znát žádné přípravy k

nějakému jinému pohybu. Nic nenasvědčovalo tomu, že se na ně zamýšlel vrhnout.

Jen čekal.

Po chvíli pohnul hlavou a pravou paží. Ruku si přitáhl do výše opasku a vysunul z něj jakýsi předmět, který byl dosti tmavý. Jeho povrch se ovšem rázem rozzářil.

Do hloubi kobky pronikl jasný, nažloutlý paprsek a prozářil část vězení. Dopadl na zem právě v místech mezi mrtvolami a oběma mladými lidmi. Na zemi se vytvořil světlý kruh.

Pak se pohnul.

Ne ovšem směrem k Tině a Marcusovi, nýbrž opačně, jako by chtěl tímto způsobem pozdravit všechny mrtvoly, které ve sklepení, nebo co to bylo, ležely.

Oba vězňové zadrželi dech.

Cítili v krku škrábání a jejich srdce se rozbušila rychleji než obvykle. I když nechtěli sledovat putování paprsku, nemohli jinak. Světlo bylo jako magnet, který je přitahoval.

Cíl?

Ano, paprsek měl cíl.

Poskakoval po deseti mrtvolách. Tina a Marcus je poprvé uviděli ve vší jejich hrůze. Viděli všechny detaily, viděli, jak ti lidé přišli o život a všimli si také, jak se světlo odráží do očí mrtvol uspořádaných do hvězdice a jak jim dodává zdání chladného, neskutečného života. Tině a Marcusovi připadalo, jako by se mrtvoly každou chvíli měly zvednout a začít se potácet po sklepení.

Odporné….

Zabiják nechal pomalu putovat paprsek po kobce. Dával si načas, tiše se chechtal a umlkl teprve tehdy, když

se široký paprsek pohnul opačným směrem a vyhledal si jako nový cíl Tinu a Marcuse.

Zavřeli oči, protože je světlo oslnilo, ale šerif Smrt se smiloval a zamířil paprskem níž, takže teď jim světlo dopadalo na semknutá těla.

Vzápětí zaslechli smích. Bylo to jakési hihňání, ale znělo tak odporně, že nic podobného ještě nikdy neslyšeli.

Takhle se mohl smát vlastně pouze ďábel, alespoň si to tak představovali. A koho jiného mohl mít tenhle netvor jako spojence?

Smích ustal. Šerif nehodlal zmizet. Oslovil je, Slyšeli jeho hlas naprosto zřetelně, i když jim doléhal k uším pouze jako šepot. Hovořil ostře a podkládal svá slova vrčením.

“Potřebuju dvanáct mrtvol. Přesně dvanáct a podaří se mi to. Vybuduju církev. Obstarám si dvanáct služebníků a vy jste posledními z nich. Vy dva jste mi chyběli do mé sbírky. Půjdete teď stejnou cestou, jakou šli ostatní. Konečně jsem se dočkal!” Odporně se zahihňal. “Ještě této noci se objevím znovu a zabiju vás. Teprve až vás bude dvanáct, budu moci pořádně žít.”

Světlo rázem zhaslo.

Tina a Marcus najednou měli dojem, že stojí v naprosté tmě. Když si jejich oči opět uvykly na tmu, nastala změna.

Šerif Smrt se opět narovnal. Nohou přisunul dřevěnou desku opět na čtverec a zakryl otvor.

Znovu nastala skutečná tma.

Oba se roztřásli. Teď i Marcus propadl beznaději. Slyšel, co bylo řečeno, a věděl, že netvor určitě splní, co slíbil.

Zmocnil se ho strach. Potil se jako ještě nikdy v životě. Tina se o něj opírala. Když nahmatal její ruku, ucítil, že má dlaně sepjaté.

Tina se modlila.

A Marcus to udělal stejně…

16

Šerif Smrt byl docela spokojen. Šlo to jako vždy. Díval se na své dvě oběti a liboval si, že ještě žijí a nepokusily se samy zabít. S tím se muselo pokaždé přece jen počítat, jenže tihle mladí patřili do jiné kategorie.

Měl by vlastně být spokojen bez výhrad, ale nebyl. Cítil pořád ještě spojení se svým nepřítelem, který se pro něj stal lovcem. Kdosi ho sledoval a nebylo teď v jeho silách přimět ho, aby opustil šerifovu stopu.

Bude ho muset zabít. Noc bude dlouhá a on ho najde, pokud se nestane něco nepředvídaného. Ten druhý ho přece taky hledá, takže nebylo pochyb, že se někdy setkají. Kdy to však bude to chtěl určit on sám.

Usmál se.

Nohou přisunul poklop přes otvor. Barvou se deska nijak nelišila od ostatní podlahy. Byla i stejně zaprášená a pokrytá lepkavou špínou. Ten, kdo by chtěl tenhle otvor nalézt, by se musel velmi pozorně dívat.

Vchod byl tam, kde kdysi stál oltář tohoto starého kostela. Šerif ho nenáviděl a jednou ho v návalu vzteku zničil. Nic v této stavbě už nemělo připomínat účel, k němuž byla původně postavena, protože teď tady byl jeho vlastní svět, který si zde vybudoval. V tomto kostele se vznášel jeho duch a ten vyplňoval zdejší prostor až do nejzazšího kouta.

Napravo od vchodu stoupaly do výšky dřevěné schody. Vedly do úzké nástavby kostela a dále do věže. Končily až těsně u špice, kde dříve visíval zvon. Ani ten už tady nebyl. Odstranili ho jiní lidé, stejně jako lavice. Ty

pravděpodobně nasekali na drobné kousky a použili na topení.

Lidé tady už prostě leccos udělali za šerifa. Stačilo mu pak jen kostel obsadit. Teď byl připraven zde vybudovat svou vlastní obec. Lidé pak budou žít podle jeho zákonů. A kdo neposlechne, zemře. Bylo to velmi prosté.

Kochal se tím, že přecházel kostelem sem a tam. Připadal si veliký, mocný. Navzdory svým tmavým brýlím viděl všechno naprosto ostře a zřetelně, jako by okolí prohlížel lupou.

Zastavil se u dveří a zvedl ruku. Na obou rukou měl nataženy černé rukavice. Pravou ruku položil na kliku a zmáčkl ji.

Zaskřípání mu nevadilo. Lehkým škubnutím dveře otevřel.

Svět venku na něj čekal, ale on do něj nevstoupil. Vykročil jen tolik, aby mohly dveře kostela zase zapadnout, a pak se rozhlédl po kraji, který ležel před ním.

Zahalil se už do soumraku. Měl modrošedou barvu, jen daleko na západě se ještě v rudých pruzích koupalo slunce, než se po dlouhém dni definitivně rozloučí s krajinou.

Scenérie už pozbývala jakýchkoliv pevných obrysů, všechno splývalo. Nebylo možné rozlišit stromy ani keře. Těžká rozlehlá pošmourná obloha jako by také klesala k zemi a hranici mezi ní a zemí nebylo možno jasně rozpoznat. Horko dne vystřídalo skličující dusno.

Vzduch byl těžký. Spousta lidí měla problémy s dýcháním. Vzduch byl mimořádně vlhký a z jezer a rybníků, které tu a tam v kraji ležely, stoupaly páry jako hustý dým ohňů.

Přijde bouřka. Velmi brzy dojde k velkému hromobití. Obloha se pak změní v obrovitého netvora, který bude chrlit blesky doprovázené ohlušujícím hřměním. Bude pršet, přižene se hotová průtrž mračen a zaplaví na chvíli celý kraj.

Než k tomu dojde, uplyne ovšem ještě nějaký čas. A toho chtěl šerif Smrt využít. Do té doby musí jeho protivník zemřít.

Přemýšlel. Protivník?

Ne, s tím mužem byl vlastně ještě někdo další, mladá žena, o které vlastně až dosud šerif neuvažoval. Teď si na ni vzpomněl. Za normálních okolností by se na ni vrhl a zabil by ji. Ale bylo zvláštní, že vůči ní necítil žádnou nenávist. Pokusil se na ni soustředit a zavrtěl hlavou, jako by mohl zvláštní dojem tím pohybem smazat nebo potvrdit.

Ne, nebyla to nenávist!

Šerif Smrt byl docela zmaten. Takovýto druh neutrality neznal. Nevěděl také, kam ji má zařadit. Najednou ho přepadla touha promluvit si s tou osobou. Bylo to pro něj něco nového a v jeho nitru to vyvolalo pocit nejistoty.

Uvažoval, co se to s ním děje. Bylo to skutečně jen tou ženou? Měl dokonce dojem, že ji odněkud zná, ale to bylo vyloučeno.

Bylo zde něco, co nezapadalo do jeho plánu. Ale nesměl se nechat od svého původního záměru odradit. Dodal si v nitru odvahy, a to tak, že se to projevilo i navenek. Vypjal hruď i ramena, nasadil si pořádně klobouk a vykročil. Vyšel z kostela, odlepil se od jeho stínu a

pohyboval se dál nocí jako strnulá příšera. Zamířil ke svému autu a nasedl do něj.

Vzápětí už byl šerif Smrt opět na cestě…

17

Šerifa Raye Orwicka nezanechala návštěva u těch dvou cizích policistů klidným. Vyprávěli mu sice věci, proti nimž se bránil, ale cestou ke své úřadovně si uvědomil, že pochybnosti se ho přece jen zmocnily, větší měrou, než mu bylo milé.

Byl ten zabiják snad jedním z nich, policistů?

Orwick si to nedovedl představit. Prostě tomu nevěřil. Měl své lidi pod dohledem. Byli mezi nimi i tací, které bylo možno označit za velmi drsné, a s některými narušiteli zákona se jeho lidé opravdu zrovna nemazlili, ale to bylo taky vše. Takovýchto činů by nikdo z nich nebyl schopen.

Trýznivé myšlenky ho neopustily ani když vešel do své úřadovny, kde našel několik svých pomocníků. Ti na šéfovi okamžitě poznali, že něco není v pořádku, a čekali, že jim to vysvětlí.

Orwick však nehovořil o tomto tématu. Místo toho s pomocníky ještě jednou prošel trasy, na nichž se budou pohybovat. Pracovali ve dvou směnách. Kolem půlnoci je vystřídají kolegové.

“Přijde bouřka, šéfe,” řekl jeho přímý zástupce. Jmenoval se Brad Cameron, byl o deset let starší než Orwick a byl to kulaťoučký chlapík s dlouhýma rukama a velikými dlaněmi. Neměl snad na těle místečka, které by nebylo porostlé chlupy, a proto mu taky ostatní neřekli jinak než Opičák. Pochopitelně mu tak říkali jen v jeho nepřítomnosti, protože se všichni báli jeho vzteku.

“A to nám vadí?”

“No, nemělo by. Myslím jenom, že nám to ten zatracený slejvák může pořádně zkomplikovat. Budeme pak vidět velice málo.”

Orwick se podíval do Cameronových tmavých očí.

“To nevadí, ten zatracený zabiják na tom bude úplně stejně.”

“To je fakt.”

“Myslíte si, že se dnes v noci zase vydá ven, šéfe?” zeptali se ostatní.

“Ano.”

“Ale určitě to nevíte.”

Orwick se zhluboka nadechl. “Zatraceně, samosebou že ne. Kdybych to věděl, už bych ho dávno měl.”

“Nic ve zlém, šéfe, jen jsem se ptal.”

“Dobrá.” Orwick přikývl. “Jste připraveni a zná každý svůj úkol?”

Muži přikývli.

“Takže nasedáme. Rozdělte se. Nejezděte jen po dálnici, ale hledejte i po bočních cestách. Kromě toho vyžaduji, abyste byli vždycky po dvou. Nikdo nepojede na vlastní pěst. Jenom jeden bude sedět v autě sám, a to jsem já. Ale zůstaneme spolu neustále ve spojení vysílačkou.”

Muži pochopili a přikývli.

“Hodně štěstí nám všem, pánové.”

Orwick sledoval, jak odcházejí z úřadovny. Každý z nich byl vyzbrojen samopalem s krátkou hlavní. Orwickovi by bylo nejmilejší, kdyby toho zlosyna zabili. Jeho lidé, ne ti dva cizí policisté, protože těm úspěch rozhodně nepřál.

Teprve když z úřadovny odešel poslední šerifův pomocník, vydal se na cestu i on. Zhasnul všechna světla kromě nouzového osvětlení a nastoupil do auta. Byl to už

poslední vůz, který před úřadovnou stál. Než muž s hvězdou odjel, podíval po hlavní ulici, která se táhla městem jako stinná, nehybná řeka. Živo bylo jen v hospodách a putykách, jinak bylo malé městečko docela tiché a klidné. V obytných domech nebyl ruch, lidé raději seděli u televize nebo slavili tu a tam se sousedy. Městečko, jaké si přeje každý šerif. Jenže tenhle klid teď narušil psychopat, který nebral ohledy na žádná pravidla.

Orwick vyjel z Lucasu a zabočil na úzký přivaděč k dálnici. Nevyjel na něj, ale zamířil na malé parkoviště na jeho začátku.

Zaparkoval auto zádí do výseku na okraji vozovky. Orwick nemohl mít lepší výhled na silnici odnikud jinud než právě z tohoto místa. Teď musel čekat.

Jestlipak bude mít štěstí a ten zabiják projede kolem něj? Možná, že i tahle noc skončí stejně jako mnohé předešlé totiž bez výsledku. To ho zlobilo a frustrovalo. Byl z těch, kteří rádi hlásí úspěchy, jenže v tomhle případě se mu lepila smůla na paty.

Ve světle přístrojové desky vypadal jako zelená příšera. Necítil se dobře uprostřed vší té techniky. Orwick byl z lidí, kteří raději vycházeli na ulici a pronásledovali zabijáky s bouchačkou.

Aby si ukrátil dlouhou chvíli, navázal kontakt se svými lidmi. Vysílačky pořád ještě fungovaly výborně, avšak téhle zatracené noci bylo hlasům rozumět velmi špatně, protože šumění a praskání je neustále přehlušovalo. Bylo to následkem blížící se bouře, která vzduch nabila statickou elektřinou. Pokud ovšem slyšel, bylo u všech jeho lidí zatím všechno v pořádku. Neviděli nic

podezřelého a projížděli předem dohodnuté úseky.

Orwick celkem spokojen přerušil spojení. Vzpomněl si na Doreen Prattovou a na Johna Sinclaira. Oba jsou asi dnes v noci také venku a pronásledují kořist. Jenže jeho, Orwickovy, šance a šance jeho lidí jsou mnohem větší. Už jenom co do počtu lidí mají převahu. Určitě se jim podaří toho netvora dopadnout.

Šerif zbrunátněl ve tváři, když pomyslel na tu stvůru.

Dvanáct lidí zmizelo beze stopy. Nikdo toho neznámého neviděl, žádný popis nebyl k dispozici, a ačkoliv se dosud nenašla jediná mrtvola, šerif nepředpokládal, že by pohřešovaní byli pořád ještě naživu.

Prostě tady řádil nějaký sběratel mrtvol a věnoval se svému perverznímu koníčku.

Utajení musel šerif pochválit. Nikdo z tisku nezaregistroval ani náznak ze všech těch hrůz; to však nemuselo platit navěky.

Čekání, vyčkávání. Naslouchání zvukům noci. Měl by se soustředit na cvrkání cvrčků nebo raději na zvuky, jež nebylo možno zařadit?

Je možné, že by zabijákem byl někdo z kolegů? Neustále ho bodal osten pochybností. Ta Prattová se

Sinclairem vypadali dost přesvědčeně, ale žádné důkazy mu nebyli schopni předložit, a tak tomu Orwick prozatím odmítal uvěřit. Příliš vykonstruované, příliš nepravděpodobné.

Posadil se co nejpohodlněji. Kdo projížděl kolem vozu, stěží by poznal, že v něm někdo sedí.

Silnice zde byla jen velmi málo frekventovaná a ve tmě tudy stejně nikdo nešel. O kousek dál probíhala dálnice. Tam bylo rušno, protože se tam neustále míhala světla reflektorů, která vrhala do tmy nesčetné pozdravy.

Čekání na vraha… Orwick zívl. Otřásl se, sedl si jinak

a náhle ztuhl. Zaslechl něco. Bylo to cosi podivného. Hluk, který nezapadal do běžných zvuků noci. Byl ještě zatím dost vzdálený a Orwick nedokázal poznat, co to je ale v nočním tichu zněly zvuky docela jinak než za dne.

Cosi ho varovalo.

Z pravé strany něco přijíždělo. Stín, snad auto. Ale auto bez zapnutých světel a pohybující se tmou jako nějaká příšera.

Orwick vytřeštil oči. Vzpomněl si na to, co mu říkala Prattová a Sinclair. Hovořili o hlídkovém policejním voze a to, co se teď ze strany blížilo k jeho úkrytu, bylo přesně takové auto.

Neuvěřitelné ale nedalo se to popřít. Tenhle vůz existoval a šinul se neustále k jeho úkrytu. Jel pomalu, jako by muž za volantem něco úporně a vytrvale hledal.

Co hledá? Oběť? Ray Orwick polkl. Najednou mu zvlhly dlaně a v týle mu vyvstal chladný pot. Chvěl se a nevěděl proč.

Nervozitu téměř neznal. Vždycky byl zvyklý stavět se k problémům čelem. Kráčel vždy rovnou k cíli, tak proč najednou reaguje tak nezvykle nervózně?

Vůz jel dál. Přes spuštěná okna slyšel Orwick zvuk pneumatik. Nic už ho nedokázalo uklidnit. Najednou se zpotil a přepadl ho ještě větší strach. A pak projel vůz kolem něj.

Byl to hlídkový policejní vůz! Vůz staršího typu, jakým jezdili muži zákona dříve.

Zatraceně, ten Sinclair měl pravdu. Ale sedí v něm skutečně ten zabiják?

Orwick to nevěděl. Pocítil strach. Ano, poprvé měl strach. Cosi příšerného ho přepadlo a on se díval s mrazením v zádech na mizející stín, který neměl rozsvícené jediné světlo.

Tajemné auto zmizelo za zatáčkou.

Teprve teď se Orwick probral ze strnulosti. Najednou se mu zvýšila hladina adrenalinu, který mu prudce začal proudit v žilách. Najednou věděl, co má dělat. Musel za tím druhým, protože to byla jeho velká šance.

Nastartoval motor. Ruka mu už sjela ke spínači světel, když ji zase stáhl. Ne, musí jet bez světel. Co dokázal ten druhý, to zvládne Orwick také.

Vyjel tedy z parkoviště na silnici, která vedla souběžně s dálnicí a posléze se s ní spojila. Do té doby ovšem chtěl to auto zastavit.

Šerif se tady vyznal velmi dobře. Byl to jeho revír. Projížděl tudy téměř denně. Znal tady téměř každý strom a keř. Ale v tuto pokročilou noční hodinu se tady přesto cítil cizí jako někdo, kdo tudy projíždí poprvé.

Orwick trochu přidal rychlost, což se vyplatilo, protože po chvíli začal vůz před sebou dohánět.

Najednou ho opět spatřil. Jel pořád ještě bez světel a jízda vozu připomínala spíše tápání, kterým se přibližoval k autu vpředu.Tma byla jako tunel, který pohlcoval vše, co se mu postavilo do cesty.

Orwick sebou škubl. Podíval se na sedadlo spolujezdce, kde ležela jeho zbraň. Vytáhl revolver z pouzdra a položil si jej do klína. Na rtech se objevil drsný úsměv.

Teď to byl už zase onen starý šerif, jak ho všichni znali a jak se ho mnozí obávali.

Přidal rychlost.

Druhý vůz nezvýšil tempo. Jeho řidič reagoval docela klidně a normálně. Zdálo se, že vůbec nemá strach, ačkoliv už musel ve zpětném zrcátku zahlédnout cizí vůz.

Blíž, ještě blíž…

Orwick prudce oddychoval. Setřel si pot z čela, aby mu nestékal do očí. Klobouk se mu lepil na hlavu a Orwick měl pocit, jako by mu s ní srůstal.

Naslouchal zvukům pneumatik, ještě jednou sešlápl plyn a pak se najednou ocitl na stejné úrovni s hlídkovým vozem. Podíval se doleva a chtěl konečně zjistit, kdo auto řídí. Oba vozy teď byly od sebe nanejvýš půl metru.

Orwick si všiml, že na sedadle řidiče se kdosi pohnul, jenže nic víc neviděl.

Bude postupovat jako vždy. Předjede to auto a přinutí

řidiče, aby zastavil.

K tomu však nedošlo. Neznámý řidič najednou strhl volant doleva. Rozestup mezi oběma hlídkovými vozy se prudce zmenšil.

Došlo ke kolizi. Orwicka to zastihlo nepřipraveného.

Rána ho překvapila a jeho vůz byl odstrčen stranou.

Pneumatiky se smekly po hladké šedé ploše napříč silnicí a vůz se navíc začal točit. Bezvládně se pohyboval k levému okraji vozovky, kde byl příkop, do něhož by vůz mohl zapadnout.

Orwick zaklel, když vztekle točil volantem do protisměru a stihl ještě postřehnout, že proti odstředivé síle nic nezmůže.

Stalo se to ještě rychleji, protože druhý vůz mu zasadil další ránu.

Najednou byl příkop tady a už to vypadalo, že přes něj Orwick i se svým autem přeletí. Předek vozu se ovšem najednou propadl a Ray slyšel sám sebe, jak vykřikl. Jeho hlas však zanikl v mohutném zadunění, protože příkop vedle silnice byl dost hluboký a vůz do něj spadl ze značné výšky rovnou na přední masku.

Auto se vpředu zmačkalo jako harmonika.

Orwick byl naštěstí připoután, ale hlava mu vylétla dopředu. Čelem prudce narazil do volantu. Už nevnímal, jak jeho hlídkový vůz zůstal trčet zabořený předkem do země a zádí směřoval kolmo k noční obloze.

Vůz však nezůstal v této pozici natrvalo.

Po několika vteřinách, jako by si vůz před další akcí dopřál chvíli klidu, se pomalu převalil doleva a dopadl na dno příkopu.

Orwick nebyl v bezvědomí, ale smysly měl zastřené. Neviděl, že se od silnice k jeho hlídkovému vozu někdo blíží.

Šerif Smrt si šel pro svou další oběť…

18

Také Doreen a já jsme byli na cestě. V porovnání s ostatními jsme museli v tomto světě působit jako cizí prvek

všude se najednou setmělo a všude byli šerifovi lidé.

Už dvakrát nás zastavili a museli jsme se legitimovat, ačkoliv každý z hlídkujících musel vědět, že jsme venku. O to se jistě postaral Ray Orwick.

Když nás zastavili podruhé, vystoupil jsem. Policista ihned o krok ustoupil. Jeho kolega stál v pozadí, blízko otevřených dveří hlídkového vozu a mířil na mne pistolí.

“Už se ozval váš šéf?”

“Ne, po tom prvním hlášení už ne.”

“A vy jste si taky ničeho nevšimli?”

“Žádný cizí vůz tudy nejel, pane Sinclaire. Kontrolujeme opravdu každé auto, ale nepodařilo se nám toho zabijáka dopadnout. Nemáme ani nejmenší představu, kdo by to mohl být.”

“Jsou tady v okolí nějaké cesty, které nejsou pod kontrolou?”

“Je jich dost.”

“A proč nejedete i tam?”

“Protože na to je nás dost málo a protože ty cesty jsou často v dost hustě zalesněné rekreační oblasti kolem jezer a označení cesta si ani nezaslouží.”

“A nepřemýšleli jste o možném úkrytu toho zabijáka?”

“To jsme samozřejmě přemýšleli všichni.”

“A dospěli jste…?”

Muž přenesl váhu na levou nohu. “Ten se může schovávat kdekoliv…”

Přerušil jsem ho. “I s dvanácti mrtvolami?”

Policista sklopil pohled. “Myslím, že to by bylo horší.”

“No právě, pro něho horší, pro nás lepší. Vy jste přece odtud, z tohohle kraje.” Položil jsem mu teď otázku, kterou bych rád položil i Orwickovi, kdyby nebyl býval měl tolik naspěch. “Vmyslete se do situace toho zabijáka, i když vám to možná připadá obtížné. Kam byste ukryl dvanáct mrtvol?”

Muž si postrčil klobouk do týla. “To je příliš těžká otázka, pane.”

“Trvám na ní.”

“No, já bych je zahrabal.”

“Dobrá, to bych udělal taky.”

“Jenže ne na hřbitov. Spíš někam do lesa, to se ale taky nestalo.”

“Jak to víte?”

“Prohledali jsme okolí se cvičenými psy. Jsou cvičeni i na hledání mrtvol, jenže nenašli nic.”

“To je špatné.”

“Já vím.”

“Nenapadá vás ještě něco?”

“Co máte přesně na mysli?”

Mladý policista měl poněkud dlouhé vedení. “Nějakou budovu, která tady v kraji stojí o samotě.”

Muž přemýšlel a díval se přitom na černomodrou noční oblohu, jako by mu odtamtud kynulo nějaké řešení.

“No já nevím, ale bylo by tu něco. A ani to není odtud

příliš daleko, když pojedete autem.”

“A co je to?”

“Starý kostel.”

Byl jsem překvapen. “Cože?”

“No ano, taková dřevěná stavba ze dvacátých třicátých let. Však to znáte.”

“Ne, neznám.”

“Takovéhle kostelíky je často vidět ve starých černobílých filmech, když je opakují v televizi. A podobný kostel stojí tady nablízku.”

“Takže je starý.”

“Ano.”

“To už se nepoužívá?”

“Ne, už se tam žádné bohoslužby nekonají.”

“A jak se tam dostanu?”

Policista překvapeně ucouvl. “Poslyšte, pane, snad nechcete k tomu kostelu jet?”

“A co by mi v tom mělo bránit?”

“Je to přece kostel!”

“No a?”

“To přece není místo na shromažďování mrtvol, pane. Proboha, to…. jste nějak nedomýšlel. To, co tady naznačujete, mi připadá prostě příšerné.”

“Promiňte, ale nic jsem nenaznačil. Jen jsem se vás na

něco zeptal.”

“To je blbost.”

“To nechtě na mně. Jak se tam dostanu?”

Mladý policista přemýšlel. “Není to tak jednoduché, pane. Musel byste se tady trochu vyznat.”

“Já se vynasnažím, když mi cestu nakreslíte, mladý muži.”

Policista sice obrátil oči v sloup, ale pak se přece jen obtěžoval vytáhnout z auta tenký blok. Ve světle reflektorů pak nakreslil přerušován ještě několika mými dotazy cestu, po níž jsme měli jet, abychom se dostali ke kostelíku. Dokonce mi nakreslil i ten.

Podíval jsem se na kresbu, která byla poměrně detailně popsaná. Těsně před kostelem projedeme pustým úsekem, kde není žádný les, jenom vyschlé křoviny.

“S tím už si nějak poradím, díky!”

“A vy tam skutečně chcete jet?”

“Když bude zapotřebí, ano.”

“No jo, tak hodně štěstí.”

Bylo nabíledni, že mě považuje za blázna, ale to mi ani v nejmenším nevadilo. Vrátil jsem se k mustangu a nasedl jsem. Celou dobu jsem se divil, proč má společnice nevystoupila.

Když jsem se posadil, dveře byly ještě otevřené a já se podíval na její tvář. Spatřil jsem, že je Doreen sinale bledá. Byla bílá jako mrtvola a v očích měla výraz, který jsem nedokázal nikam zařadit.

Přitáhl jsem dveře. “Co je vám?”

“Není mi dobře,” zašeptala.

“Počasí?”

Zavrtěla hlavou. “Kdyby to tak bylo, Johne! Kdepak, je to něco jiného.”

“Vysvětlete mi to.”

Doreen ukázala na svou hlavu. “Tadyhle nahoře se něco odehrává. Nejen tady nahoře. Nejsem to už já sama. Připadám si, jako bych byla částí toho zabijáka.”

“Tomu nerozumím.”

“Ani já ne, Johne. Vážně, nevím si s tím rady. Ale připadá mi, že je tady někde nablízku a že se mi dokonce pokusil přihlásit. Ano!” řekla nahlas, když viděla můj pochybovačný úsměv. “Můžete mi to věřit, je to tak.”

Doreen si odkašlala. “Poslyšte, Johne, je možné, že někdo naváže s druhým člověkem kontakt prostřednictvím telepatie? Je něco takového možné? Myslím, že jste odborníkem na takovéto záležitosti a mohl byste mi odpovědět.”

“Je to možné.”

“I u mne?”

“To bych tvrdit nemohl. Musela byste přinejmenším být v jakémsi spojení s tou druhou osobou. A řekněte upřímně, Doreen, máte vy snad nějaké spojení s tím zabijákem? Jste si něčím blízcí?”

“To nevím. Nedovedu si vůbec představit, co by to mohlo být.”

“Copak vy nejste odtud?”

“Jasně, narodila jsem se tady, strávila jsem tady dětství, jenže pak jsem odešla studovat jinam. Vracela jsem se sem jen zřídka, Johne. Proto mne nemůžete považovat za zdejší, spíš za cizince.”

“Ale tak docela cizí tady nejste.”

“Jak jste na to přišel?”

Pokrčil jsem rameny. “To byste totiž necítila onen podivný kontakt.”

“Ano, to je pravda.”

“No vidíte.”

“Prosím vás, Johne, nezamotejte se do něčeho. Sama si nedovedu vysvětlit, proč se tak cítím. Pojďme, budeme pokračovat v práci.”

“Rád. Změníme plán.”

“A co podnikneme? Vidím, že vás něco napadlo.”

“Pojedeme k jednomu kostelíku.”

Agentka FBI na mne pohlédla, jako by vedle ní seděl šílenec. “Rozuměla jsem správně? To máme jet ke kostelu?”

“Ano.”

“Ke kterému? Do Lucasu?”

“Ne, stojí na jakémsi kopci. Uprostřed krajiny, je to takříkajíc docela osamocený kousek.”

“Ten kostel myslíte….?” zarazila se Doreen.

“Znáte tu stavbu?”

“Tu tady zná každé dítě. Ale zabiják se přece nikdy neukryje v kostele.”

“Normálně ne, jenže já už zažil jiné věci, to mi můžete věřit. Rozhodně bych nechtěl ten kostel nechat stranou našeho pátrání. Měli bychom se tam určitě zajet podívat.”

“A vy víte, jak se tam dostaneme?”

“Mám plánek. Jeden z těch mladých policistů byl tak laskav.”

“To je dobře, takže si alespoň nemusím lámat hlavu. Je to totiž už tak strašně dávno, co jsem tam u toho kostelíka byla. Ani za mého mládí se tam už nekonaly bohoslužby, pokud si dobře vzpomínám.”

“V každém případě zatím kostel nebyl prohledán, jak mi právě řekli.”

“Protože nikoho doposud nenapadlo, že by se dvanáctinásobý vrah ukryl právě v kostele. Ten kostel je sám o sobě dodneška sídlem dobra. Je to posvátné místo a vaše uvažování je pro mne naprosto nepochopitelné, i když se snažím mu porozumět.”

“Doprovodíte mě tam přesto?”

“Jasně.”

“Budete moci řídit? Je vám už aspoň trochu lépe?”

“Ano, děkuji. Ten kontakt, nebo chcete-li pocit už není tak silný, aby mne rozptyloval v řízení. Je mi to mimochodem pořád nepochopitelné, jenže co mám dělat?”

“Neporadím vám.”

Opět nastartovala. Pustil jsem okénko na své straně trochu dolů, protože jsem se chtěl soustředit na zvuky zvenku.

Má společnice neměla nic proti tomu. Museli jsme se otočit na silnici a vyjet opačným směrem. Náčrtek cesty mi ležel v klíně.

“Kousek budeme muset jet po dálnici. Teprve až projedeme větším lesem, zahneme doprava na volné prostranství.”

“Přesně tak.”

Jela dál a já jsem Doreen sledoval z profilu. Už mi nepřipadala tak klidná jako jindy. Něco se muselo stát a já jsem uvažoval, jestli navázala skutečně s tím zabijákem kontakt. Nedovedl jsem si to představit, ale nesměl jsem to vyloučit.

Noc byla klidná, provoz nebyl ani příliš silný. Jen po dálnici se řítila auta a tu a tam se řidiči dostávali do kontrolované zóny.

Šerifa Raye Orwicka jsme nezahlédli. Byl asi na jiném konci rajónu a nám bylo jasné, že nám nechce dopřát, abychom zabijáka dopadli my.

Motor mustangu nebyl naštěstí téměř slyšet. Takto jsem se mohl alespoň soustředit na zvuky venku. A tu jsem zaslechl něco, co do okolního kraje rozhodně nezapadalo.

Třesknutí!

Před námi ovšem nebylo nic vidět. Bylo slyšet jen velmi slabě. Doreen přesto ubrala plyn, otočila hlavu a strnule mi pohlédla do tváře.

“Slyšel jste to taky?”

“Ano,” zašeptal jsem.

“Bylo to před námi,” řekl jsem. “Jeďte.”

Doreen přikývla. Cítil jsem, jak se mne zmocňuje horkost a ve chvíli jako bych se ocitl na žhavém uhlí. Současně jsem zaregistroval kontakt mezi sebou a zlem.

Křížek na mé hrudi jako by se zachvíval vibracemi.

Sáhl jsem na něj.

Skutečně jsem ucítil jemné chvění.

“Co je vám?” zašeptala Doreen.

“Nic.”

“Jenže já jsem si všimla, že se něco děje.”

“Tak dobrá,” zamumlal jsem. “Pokud se nemýlím, jsme tomu zabijákovi těsně v patách.”

“Budete se smát, Johne, ale já si to myslím taky.”

19

Šerif Ray Orwick už nevnímal, co se s ním stalo. Celý svět byl najednou vzhůru nohama, a to v pravém slova smyslu. Nejprve se auto překlopilo dopředu a pak měl dojem, že z něj vyletí a vůz se pomalu svalil na bok. A tak teď zůstal Orwick ležet.

Mohl mluvit o štěstí v neštěstí. Bezpečnostní pás ho zadržel. Nebýt toho, utrpěl by těžká zranění a možná už by byl mrtev, ale na to teď nemyslel. Nemohl na to myslet, protože se příliš intenzivně zabýval sám sebou.

Po chvíli zjistil, že leží na levém boku. Trýznily ho bolesti. Krev z rány na hlavě mu stékala po obličeji.

Upadl na dveře, a ty se dotýkaly země. Nebyl schopen je otevřít, protože nešly poodstrčit ani na šířku dlaně.

Pokud se odtud nějak mohl dostat, pak pravými dveřmi, které měl nad sebou.

Stále ještě byl připoután. K tomu, aby se mohl ke dveřím dostat, by musel být pohyblivější. Jeho prsty přejížděly kolem ukotvení pásů, hledaly červené tlačítko a po chvíli ho skutečně našly. Vynaložil obrovskou námahu, aby vyvinul potřebnou sílu a aby stiskl kontakt dolů. Po této akci se cítil naprosto vyčerpaný a bolesti v hlavě byly najednou nesnesitelné.

Orwick nebyl z těch, kteří házejí jen tak flintu do žita. Byl odjakživa bojovníkem. Vždy si věděl rady i v riskantních situacích. Jenže v tomto případě pocítil strach, jako ještě dosud nikdy v životě. Cítil ho ve svém nitru jako něco, co mu bránilo v jasném a střízlivém uvažování.

Přesto myslel na uplynulé chvíle. I přitom se musel ovšem velice namáhat. Vzpomínal si na vůz, na stín řidiče a pak přišel strašně rychlý a současně drsný náraz.

Pak dostal na vozovce smyk a skončil tady v příkopu. Jeho protivník neznal slitování, a když se Orwickovi pomalu začalo dělat jasno, uvědomil si, že sice toho dvanáctinásobného vraha zahlédl, ale nedopadl ho.

Naopak, stalo se něco, s čím v žádném případě nepočítal. Byl až po uši v zatracené bryndě.

Ray Orwick byl šerifem dosti dlouho, aby se také zabýval psychologií narušitelů zákona. Musel tedy vycházet z toho, že jako svědek nebude ponechán naživu. Ten, kdo zničil život dvanácti lidí, neměl důvod k tomu, aby měnil svůj postoj. Takže se tady určitě objeví.

Tato poslední myšlenka dodala Orwickovi opět jakousi energii. Věděl, že musí z vozu ven, aby se mohl odpotácet někam pryč. Bude se muset ukrýt nebo se alespoň pokusit navázat kontakt s některým ze svých pomocníků. Jenže nemohl najít vysílačku. Ta musela být při pádu do příkopu katapultována někam napříč vozem. Natáhl paži.

Byl to první pokus a současně dosti bezmocně působící gesto. Nepodařilo se mu dosáhnout až ke dveřím a odtlačit je. Zklamaně zaklel a ruku zase spustil.

Takhle to nepůjde. Takovým způsobem se to nepodaří. Přesto se snažil.

V normálním stavu by to nebyl žádný problém, on však byl raněn. Téměř vykřikl, jak ho bodlo pod žebry. Když se chtěl nadechnout, nemohl, a tak se s úpěním schoulil.

Po krátké chvíli se vzchopil.

Opět se nepovedlo. Se vzlykotem a s kletbami se Orwick zhroutil. Nedokázal to. Během posledních minut se změnil v hromádku neštěstí. Neklapalo to tak, jak si představoval, a všechno pro něj bylo příliš těžké. Ten zatracený zabiják zvítězil!

A ještě tady bylo něco. Nebyl už sám!

Když mu hlavou projela tato myšlenka, připadalo mu, že mu ztuhla krev v žilách. Neviděl toho druhého, ale slyšel, jak kráčí po měkké zemi, protože tyto záchvěvy se přenášely na vůz a tím i na Orwicka.

Šerif čekal.

Strach v něm narůstal.

Nic neviděl. Za okny auta číhala hluboká tma, jako monstrum, které se změnilo v obrovitý stín a chtělo každou chvíli udeřit.

Kdy přijde?

Orwick zíral přes tmavé sklo. Počítal s tím, že stín za ním se co nevidět pohne a že tenhle stín bude mít také dostatek sil, aby ho vysvobodil ze zmačkaného auta.

Neviděl revolver a nemohl najít ani svou pušku.

Orwick si připadal nesmírně bezbranný.

A zabiják byl nablízku!

Za oknem se cosi pohnulo. Kdosi stál rovnou za převráceným autem a nahlížel rozbitým oknem dovnitř. Orwick pohlédl vzhůru a zděšením zapomněl zavřít ústa. Počítal s tím, že uvidí jeho tvář, ale to, co viděl, přece nemohl být normální obličej. Bylo to, jako by byl nakreslen do vzduchu a opatřen dvěma kruhy, v nichž se rýsovalo cosi, co Orwick nedokázal rozeznat.

Vůz se najednou zakymácel, protože ten druhý našel kliku dveří a zacloumal jimi.

Ještě byly zavřené. Pravděpodobně se vzpříčily. Ale zabiják se nevzdával.

Opět zkusil dveře otevřít a ty se najednou rozlétly s takovou prudkostí, že Orwick měl dojem, že je ten netvor chce zcela odtrhnout. Ten druhý se tím švihem téměř vevalil do vozu. Ještě v poslední chvíli se zachytil a zůstal stát v téhle poloze, hlavu mírně nakloněnou dopředu. Mírně jí pokyvoval.

Orwick ho teď spatřil poprvé a musel uznat, že si takto zabijáka, kterého chtěl dostihnout, nikdy nepředstavoval.

Byl to člověk, to ano, ale byl to zároveň netvor, a tato kreatura se ve tmě sehnula ještě níž, jako by chtěla do převráceného vozu vlézt.

Orwick spatřil sluneční brýle, tmavě tónovaná skla, v nichž se něco lesklo. Byly to dva naprosto stejné obrazce. Šerif tomu nechtěl uvěřit a nejraději by byl vykřikl, že se mýlí, ale nebylo tomu tak.

Nebyl to omyl.

Na obou sklech brýlí bylo vidět dvě naprosto stejné kresby; dvě lebky, které jako by byly symbolem onoho záhrobí, před nímž šerif stál. Věděl, že si ho ten netvor vezme, aby ho odvedl právě tam.

Vsunul se ještě hlouběji do vozu a šerif Smrt natáhl ruce. Měl je v černých rukavicích, prsty vypadaly touto černou barvou ještě nebezpečněji, než ve skutečnosti byly, ale neztratily nic ze své síly.

Tímto zdánlivě nedbalým pohybem Raye Orwicka nadzvedl. Ten v těch chvílích nepostrádal nic tolik jako svou zbraň, a bezradně a chabě se odevzdal do zabijákových spárů. To on byl vrahem, to on jezdil ve starém policejním autě. Ten Sinclair měl pravdu, jenže to

nebylo Orwickovi v téhle chvíli k ničemu. Jedním škubnutím ho nepřítel vytáhl z otvoru. Orwick cítil, jak si ho otočil ve vzduchu a najednou vypadl ven. Hlavu staženou mezi rameny, praštil sebou na zem.

Naštěstí byla půda natolik měkká, že si nic nezlomil, jen na rameni si způsobil modřinu. Ležel teď na zádech, zíral nahoru a připadal si přitom jako bezmocné dítě, které vztahuje ručičky vzhůru.

Nad ním stál zabiják.

Díval se na Raye Orwicka brýlemi, v nichž se leskly lebky. Normální šerif neviděl do očí toho druhého, ale představoval si, že jsou plné nevýslovné krutosti.

Oči, které ohlašovaly smrt!

Orwickovi se chtělo křičet. Všechno mužné ho opustilo. Šlo mu teď už jen o holý život. Jako by to ten dvounohý netvor tušil, sehnul se a opět natáhl k ležícímu muži ruku.

Orwick byl zvednut do výše. Ani ne po dobu jedné vteřiny zůstal ve svislé poloze a pak jím šerif Smrt opět mrštil na zem.

Tentokrát dopadl na břicho, protože se v pádu otočil.

Oči se mu zahalily tmou. Nebyla to ještě temnota smrti, ale bezprostředně v ni přešla, když mu zabiják zlomil vaz.

20

Cestu před námi osvětlovaly reflektory a pronikaly tmou, jako by to byl zavilý nepřítel. Pořád ještě jsme jeli ke kostelu, jenže teď už pomaleji, protože jsme se soustředili na nezvyklý zvuk patrně se někde stala autonehoda.

Dálková světla přejížděla po světlé, namodralé vozovce, ale neviděli jsme žádný cíl. Dlouhý světelný koberec se táhl do dálky.

Doreen byla nervózní. A já také, ačkoliv jsem navenek vypadal docela klidný. Můj křížek na hrudi neustále reagoval.

Neustále se mírně chvěl a pořád jím projížděly vlny tepla a zahřívaly kov, který se dotýkal mé pokožky.

“Nezmýlili jsme se?” zeptala se Doreen.

“Ne.”

“Tak to ho musíme co nevidět spatřit.”

Sotva ta slova pronesla, uviděli jsme na levé straně silnice temnou nerovnost. Zpočátku jsme si mysleli, že je to navršená hromada zeminy, jenže pak jsme spatřili vůz, který ležel převrácený na bok v příkopě. Vůz, který patřil do parku dálniční policie.

Dobrovolně jeho řidič určitě do příkopu nesjel.

Doreen zastavila vůz na levém okraji vozovky a chtěla otevřít dveře. Zadržel jsem ji však.

“Pozor.”

“Copak?”

“Je docela dobře možné, že se tady někde blízko potlouká.”

“Ten zabiják?” Šeptla.

Přikývl jsem.

“Co budeme dělat?”

“Nejprve vystoupím a porozhlédnu se. Vy zůstanete tady a budete mít auto připravené ke startu, to bude nejlepší.”

“Vy mi nevěříte?”

“Nemluvte takové nesmysly!”

“Fajn!” řekla nervózně znějícím hlasem. “Zůstanu ve voze.”

Opatrně jsem se pohnul. Pro jistotu jsem vytáhl berettu. Na silnici toho nebylo moc vidět, ale navzdory tmě jsem si všiml tmavých pruhů, které směřovaly šikmo přes vozovku a které mohly vytvořit pouze pneumatiky auta v příkopě.

Viděl jsem záblesk několika střípků skla a došlo mi, co se tady seběhlo. Narazily tady do sebe dva vozy.

Zaměřil jsem se na vrak. Chvíli jsem váhal, jak sešplhat do dosti širokého hlubokého příkopu, ale pak jsem se jedním skokem ocitl dole. Ucítil jsme u nohou odpor a spatřil jsem ve světle malé baterky, co se stalo se šerifem Rayem Orwickem.

Ležel vedle auta a nehýbal se. Buď byl vymrštěn nárazem, nebo ho někdo z vozu vytáhl. V každém případě už nežil, protože měl zlomený vaz. Vydechl jsem. V zádech jsem ucítil chladivý závan. Byla to přesně ta chvíle, v jakých se cítívám strašně mizerně a bezmocný, protože jsem přišel příliš pozdě. Současně se mi nahrnula do tváře krev a všechno se se mnou zatočilo, ale brzy bylo po všem. Také můj křížek přestal reagovat. Vyšplhal jsem se z příkopu a už jsem ho na prsou téměř necítil. Doreen Prattová také vystoupila. Stála vedle mustangu a dívala se

na mne. Na mé tváři poznala, co se stalo, ale přesto se zeptala: “Mrtev…?”

Přikývl jsem. Odkašlala si. “A jak?”

“Zlomil mu vaz.”

“Zatracená bestie!” Zadívala se do země. Ruce zaťala v pěsti.

Dopřál jsem kolegyni z FBI několik vteřin a pak jsem se jí zeptal: “Pojedeme?”

“Ano, ke kostelu?”

“Jistě.”

“A vy si myslíte, že ho tam najdeme?”

“Myslím, že ano…”

21

Byl na útěku! Zvítězil, ale přesto se cítil jako poražený, protože se nezbavil toho druhého. Svého pronásledovatele a nepřítele, kterého viděl pouze jednou dalekohledem u okna. Teď byl přesvědčen, že ho potká podruhé, a to v prostředí, v němž byl doma v kostele.

Šerif Smrt přikývl. Sám si tímto pohybem dal pokyn, že na cestě, kterou se jednou vydal, také zůstane.

Krajina byla pustá a prázdná. Byla zde jistá šance posadit se do vozu a zůstat nezpozorován. Samozřejmě se nesmělo jezdit po oficiálních cestách. Kdo se tady vyznal, jezdil cestami, které znalo jen pár lidí.

Patřil k nim i šerif Smrt.

Hnal auto kupředu. Vůz poskakoval po nerovném terénu, často nadskakoval a zase tvrdě dopadal. Plech skřípal.

Prchajícímu to ovšem pranic nevadilo. Až vyřídí toho prokletého nepřítele, pořídí si jiný vůz. Všechno ostatní už pak poběží samo, protože teď už shromáždil první příslušníky své církve.

Bylo jich dvanáct!

Tak jako před dvěma tisíci let, kdy se také shromáždilo dvanáct mužů. Jenže šerif Smrt zamýšlel něco jiného.

Potřeboval muže a ženy, potřeboval je mrtvé. Postará se o to, aby jim byl vdechnut jiný život, aby on sám mohl kráčet jinou cestou. Zasmál se. Byl to ošklivě znějící stařecký chechtot. Nikdo nevěděl, kdo skutečně je. Kdysi jak je to už vlastně dávno ho chytili a dělali s ním pokusy.

Byl svědkem podivného experimentu. Ano, ty pokusy byly korunovány úspěchem, protože se mu podařilo v myšlenkách se soustředit na jinou budoucnost. Jen kdyby nebylo těch ustavičných bolestí, které mu projížděly hlavou. Musel také uznat, že mu činí stále více potíží se soustředit. V jeho mozku vládla taková prázdnota, jako by byl stařec.

A ještě něco mu vadilo. Kromě jeho nepřítele tady byla i jeho společnice. Ta se mu neustále vtírala do mysli. Skutečně se jí podařilo ho znejistit. Cosi na něj dotíralo. Něco, co mělo vlastně být pohřbeno hluboko v historii.

Nechtěl na to myslet. Nemohl teď rozptylovat pozornost. Kostel byl důležitější. Bylo to jeho útočiště, v něm se bude cítit dobře a mezi jeho starými dřevěnými stěnami, které se mu staly domovem, ty ostatní zničí.

Bez milosti, bez slitování!

Náhle se vůz naklonil doleva. Kola se zahrabala do písku. Šerif Smrt nedával na chvíli pozor a teď se vyděsil. Jen aby neuvízl! Podařilo se. Auto opět vyjelo. Pokusil se zapudit pochybnosti, protože teď bylo nutno mít na paměti pouze úspěch. Konečně dorazil ke kostelu.

Podíval se na oblohu. Ta změnila barvu. Šeď byla nyní sytější a pruhy mraků vypadaly jako dlouhé černé jazyky. Obloha mu připadala jako proděravělý koberec, všude byly díry, jimiž pronikalo chladné měsíční světlo. Měsíc samotný nebylo vidět. Ten se ukrýval kdesi v dáli.

Ale schylovalo se k bouři.

Obloha na jihozápadě vypadala chvílemi, jako by se přes ni přetáhla síť pavučiny ze světla. Jemné, jasné paže se rozpřáhly a překryly některé z potrhaných míst.

Bouře se přibližovala.

Zatím to nebylo víc, než blýskání v dálce, ale za půl hodiny to bude vypadat docela jinak. Jel dál.

Vůz neustále spodními plechovými částmi narážel do nerovného terénu. Tohle rozhodně nebyla cesta pro auto. Nikdy tudy sice nejel, ale přesto to byla nejkratší cesta k jeho cíli. Ten se rýsoval velmi malý na vrcholu pahorku. Nebyl příliš daleko, ale šerif Smrt musel nejdříve přece jen zdolat svah.

Ten se pomalu zvedal. Občas to bylo pořádně obtížné a nebezpečné, protože vůz se tak nakláněl, že už už hrozilo převrácení.

Měl štěstí.

Vůz to dokázal. Stál na jeho straně. Také si přál, aby vše klaplo.

Tvář s nasazenými slunečními brýlemi se stáhla. Opět se v ní objevil výraz divokého triumfu. Už teď věděl, že ho nic nedokáže zadržet.

Kostel byl zde. Dorazí do něj. Bude… ne, už o ničem nepřemýšlet. Také mu to připadalo stále těžší.

Jen jednat.

Ujel zbytek vzdálenosti. Svah už nechal za sebou a úsek, který ležel před ním, byl hračkou.

Spatřil kostel. Viděl jej, ale připadal mu jiný než obvykle. Zdálo se mu, že je zahalen do jakéhosi podivuhodného zářivého přísvitu, který neexistoval, ale který přesto viděl. A pak také spatřil zdroj světla. Nevycházelo z oblohy, dralo se ze země a zahalovalo kostel.

Vycítil naději.

A byl si jist vítězstvím!

Šerif Smrt ujel poslední metry. V jeho hladké tváři to zaškubalo. Byl to důkaz, že se směje. Objel vozem kostel a odstavil ho vzadu, aby si nikdo auta tak rychle nevšiml.

Vystoupil.

Vzduch byl těžký a téměř k nedýcháni. Obloha byla stále stejně bledá a blýskání v dálce nepřestávalo, ale jasné stíny teď byly zřetelnější a pomalu se přibližovaly.

Prošel podél stěny kostelíka a zjistil, že se sotva vleče. Nelíbilo se mu to, protože si přitom připadal jako zbaven veškeré síly. Občas vlekl boty po zemi, jako by chtěly schválně udupat všechnu trávu.

Měl vztek, zuřil. Cítil nepřítele.

Bodalo ho v hlavě.

Šerif Smrt se zastavil a stiskl si hlavu v dlaních. Dorážely na něj myšlenky, vtíraly se vzpomínky. Kdesi v jeho paměti, která už dávno nefungovala normálně, se vytvářel obraz. Pro něj byl zatím rozplizlý. Nic neviděl, pouze stín.

Ale věděl současně, že tento zatím rozplizlý obraz pro

něj bude velmi důležitý.

Jen se teď nenechat zadržet! Neztratit ani vteřinu! Musí splnit ještě jeden úkol. Chtěl zabít své vězně. Zatím měl pouze deset obětí, ale muselo jich být dvanáct. Teprve pak se stanem Mesiášem pekel.

Zastavil se u dveří a ještě se ohlédl. Zkoumal okolí. I ve tmě byl ten výhled něčím zvláštním. Viděl v dálce světla aut, která uháněla po dálnici. Vypadala jako dlouzí, jasní a strnulí hadi, přičemž jeden přecházel plynule do druhého.

Všechno bylo tak dokonalé. Nikdo zde ničím nemanipuloval. Přesto pocítil tlak.

Dorážel na něj ze dvou stran.

Na obloze se v nepravidelných intervalech objevovala jasná zář. Bouře se blížila. Nemýlil-li se, slyšel dokonce z dálky tiché dunění hromu.

Přijíždělo snad auto? Neviděl je.

Byla tady oficiální cesta, kterou jezdil obvykle. Nebyla to silnice, spíše pěšina a ani po té se nejelo nijak zvlášť dobře. Silné auto ji ovšem zvládlo.

Šerif Smrt se prudce nadechl. “Jsem lepší!” zašeptal.

“Jsem rafinovanější. Nepodaří se vám to, to mi můžete

věřit.”

Pak se prudce otočil. Sáhl po klice, otevřel dveře a když před sebou spatřil prázdný vnitřek kostela, cítil se jako doma.

Ano, tohle je jeho svět!

Jen tady se cítí dobře. Tady všechno ovládl.

Dveře za ním zapadly. Šerif Smrt vešel do temného prostoru. Okna se ve tmě jen slabě rýsovala. Jeho myšlenky se točily kolem velikého cíle a on si uvědomil, že při posledním pohledu na krajinu nic nespatřil.

I kdyby mu byli jeho pronásledovatelé v patách, chvíli jim ještě potrvá, než sem dorazí. Může tedy využít času.

Šerif Smrt si znovu vzpomněl na své dva poslední zajatce. Ti mu ještě chyběli do sbírky.

Jestli jsou mrtvi, pak…

“Dvanáct,” šeptal neustále dokola a blížil se k otvoru v podlaze. “Přesně dvanáct.”

Jako šerif u sebe nosil revolver. Byla to pečlivě udržovaná šestiranná zbraň, na kterou byl vždy velmi

pyšný. Ještě nikdy ho nenechala na holičkách a jistě tomu tak bude i dnes.

Vedle otvoru se zastavil. Tam také odložil baterku, která vydávala velmi široký paprsek. S ní mohl posvítit do podzemní kobky. A jestli se mu tam budou chtít schovat, prožene je jako zajíce.

Zachechtal se, přeplněn přímo dětskou radostí. Hned se pustil do otevírání poklopu….

22

Posléze pořád ještě celí roztřesení čekali se Tina Bergová zeptala: “Kolik života nám asi ještě zbývá?”

Marcus Richter mlčel.

“Tak řekni!” naléhala jeho přítelkyně.

“Zvládneme to, Tino. Přežijeme, to ti slibuji.”

“Ale jak?”

“To uvidíš. Každý máme svého anděla strážného.

Dostaneme se z toho.”

Na to už Tina neřekla nic. Velice se uklidnila, posadila se na chladnou zem, přičemž tu a tam zasténala nebo si povzdychla.

Marcus už to na vlhké zemi nevydržel. Neustále přecházel za svitu plaménku zapalovače po vězení. Věděl moc dobře, že žádný východ nenajde, ale musel prostě něco podnikat. Nemohl jen tak nečinně sedět a čekat, že se stane zázrak, který je oba zachrání.

Pokud to bylo možné, nepřibližoval se k mrtvolám. Byly zde, to se nedalo oddiskutovat, ale on na ně chtěl prostě zapomenout. Nechtěl, aby mu vstoupily do života.

Zápach ovšem trval.

Ten zatracený puch, který vyplnil celou kobku a překryl vše ostatní. I když mrtvoly neviděl, musel na ně neustále myslet. Na ten puch se zvyknout nedalo.

“Tak pojď sem,” zaslechl Tinin zastřený hlas ze tmy.

“Ano, už….”

“Prosím tě!” naléhala. “Je mi tak zima.”

Marcus zamířil k ní. Ve tmě se vedle Tiny posadil a položil jí kolem ramen pravou paži. Přitiskla mu hlavu k

rameni. Slyšel, jak se tiše rozplakala a pohladil ji dlaní po vlasech. Byly ulepené a mastné, jako by je někdo potřel olejem. Marcusovi to ovšem nevadilo, jemu se nevedlo jinak.

Oba se cítili ušmudlaní, špinaví, ale nejhorší byla bezvýchodnost situace. Nebude prostě příležitost k záchraně. Tohle monstrum se slunečními brýlemi, v nichž jsou smrtky, bylo jako šelma, která se vydala na lov kořisti. Deset lidí už přízrak zabil. Co mu zabrání, aby poslal na onen svět ještě další dva?

Tina si pobrukovala písničku. Byla to smutná melodie a Marcus slyšel, že přitom pláče.

“To ne, Tino, prosím tě…”

“Já už prostě dál nemůžu!” zašeptala.

“Zvládneme to!”

“Ale jak?”

Marcus Richter svěsil hlavu. Ta otázka ho zasáhla rovnou do srdce a způsobila mu v něm hlubokou ránu.

Ano, jak?

Nevěděl. Měl jen naději. A k ní se upínal, ačkoliv vlastně nebylo nic, oč by se mohl opřít.

Ocitli se ve světě mrtvých, a ten ovládala jedna živá osoba, která patrně měla nad těmi mrtvými moc.

Zůstali sedět. Mladík občas vrhl pohled ke stropu. Neustále čekal na to, že se opět poklop otevře a objeví se zabiják, aby dokonal své dílo.

Zatím byl otvor zavřený, zatím… Ne, už ne.

Jeho sluch, který byl teď nesmírně citlivý, náhle zachytil důvěrně známý zvuk. Navzdory zdem z kamene se mu zdálo, že slyší kroky. Tina si ničeho nevšimla, ta

zpozorněla až ve chvíli, kdy se ozval šramot nad její hlavou.

Něco se tam hýbalo.

Vznikl čtverhranný otvor. Byl jasnější než tíživá temnota kolem nich a rýsoval se dosti ostře. Oba seděli na dosti dobrém místě, takže jim stačilo pohlédnout šikmo nahoru a viděli, jak se tam zabiják pohybuje.

“Je tam!” vydechla Tina rozechvěle. “Bože můj, je tam. Teď jsme ztraceni!”

Marcus mlčel. Také jeho se zmocnil strach. Jen o něm nechtěl mluvit. Nechtěl Tinu ještě více znervózňovat.

Šerif Smrt stál na okraji otvoru a shlížel do hloubky. Ještě nebyl zcela hotov, lomozil s nějakými předměty a teprve potom rozsvítil. Ostrý paprsek šikmo dopadl do hlubiny.

Tina zvedla ruce. Nechtěla, aby ji světlo oslnilo, ale paprsek na ni a na jejího přítele dopadl pouze krátce, pak putoval dál a zastavil se v tak výhodném úhlu, že jim umožnil výhled.

Nechtěli si ovšem prohlížet kobku. Pro ně bylo teď důležité, aby viděli toho, který stál u okraje otvoru a hleděl dolů.

Upřeně je sledoval.

Viděli ho jako stín, který natáhl pravou paži před sebe a poklekl. Zahlédli cosi lesklého v jeho ruce a v paprsku se objevil obrys revolveru s relativně dlouhou hlavní.

“Můžete si utíkat, kam chcete. No tak, vstaňte a utíkejte. Rád střílím po zajících, i když jsou dvounozí.”

Neudělali to. Neustále stáli v objetí. Když už měli zemřít, pak společně.

“Hej, tak co, vy nechcete?”

Oba mlčeli. Ačkoliv o tom nehovořili, cítili strach ze smrti, příšerný tlak, který v nich narůstal a byl stále nesnesitelnější. Jako by se jejich těla měla každou chvíli rozskočit.

“Škoda.”

Světlo se opět pohnulo. Vydalo se k nim. Zabiják svíral baterku v levé ruce a vybíral si přesný cíl.

Přitom ty dva neoslnil. Zpočátku nasvítil tělo dívky. Byla pro něj báječným cílem, který teď mohl docela snadno provrtat kulkami.

Ještě jednou se zachechtal. Pak slyšeli, jak promluvil.

“Teď vystřelím a zasáhnu nejprve to děvče. Můžeš se dívat, jak ji kulky provrtají a představit si, jak to za chvíli dopadne s tebou.” Zaslechli typické cvaknutí, když šerif Smrt natáhl kohoutek.

Bavil se!

Marcus cítil, jak ho Tina stiskla. Její nehty mu pronikly látkou košile a zaryly se mu do kůže jako ostré nože, ale on bolest téměř nevnímal.

Čekal na výstřely, na rány a na ozvěny. Na to, že zabiják splní svůj slib.

Nevystřelil. Místo toho zaklel.

Znělo to vztekle a zuřivě. To se ovšem neshodovalo s tím, co říkal předtím. Oba najednou zvedli hlavy. Zaslechli šramot a zaslechli něco, čemu téměř nemohli uvěřit. Otvor ve stropě se zase zavřel.

Pohltila je tma.

Oba se dali do pláče. Nevěděli, jestli úlevou, nebo jestli to způsobilo něco jiného. Prozatím tedy unikli hrozné smrti, ale oba tušili, že zabiják se s tím nespokojí.

“Vrátí se,” zamumlal Marcus a byl rád, že přítelkyně jeho větu přeslechla….

23

Cesta ke kostelíku byla na plánku nakreslena tak dokonale, že jsem nemohl zabloudit. Ano, řídil jsem já, protože mne o to požádala Doreen Prattová. Sama se na to necítila dost silná.

Něco se s ní dělo. Změnila se natolik, že jsem o ni pomalu začínal mít obavy.

Pokaždé, když jsem se na ni podíval, jsem si uvědomil, jak je nervózní.

Nedokázala už sedět v klidu. Neustále poposedávala a přejížděla si dlaněmi po tváři, otáčela hlavu a dívala se dokonce zadním sklem ven.

“Nikdo nás nesleduje, Doreen.”

“To vím.”

“Ale….”

“Neptejte se mne, Johne, sama si to nedovedu vysvětlit. Tady se stalo něco, s čím si prostě nevím rady. Čím více se blížíme k cíli, tím větší tlak cítím. Je to něco jako temné poselství. Našeptává mi cosi, čemu nerozumím. Ten zabiják…. ten zatracený lotr… já… nerozumím tomu, ale nehodlám se s tím smířit, Johne.”

“S čím se nehodláte smířit?”

“Mám dojem, že ho znám.”

Doposud jsem se musel velmi intenzivně soustředit na cestu. Jet ve tmě neznámým prostředím nebylo zrovna příjemné, ale po její odpovědi mi hrůzou téměř sklouzla noha z plynového pedálu.

“Prosím?”

“Klidně si mě mějte za blázna, ale mně se vážně zdá, že ho odněkud znám. Čím víc se blížíme k cíli, tím je ten pocit silnější.”

“Můžete to popsat podrobněji?”

“Stačí Vám slovo pouta?”

Strhl jsem mustanga do pravé zatáčky. Zadní pneumatiky zahrabaly v hlíně a ta vystříkla do výšky. Viděl jsem to ve zpětném zrcátku.

“Pouta?”

“Ano.”

“Nevím, oč jde?”

“Já také ne, Johne, ale jsou tady. Skutečná pouta, která jsou stále silnější. A současně ve mně klíčí jakýsi pocit viny.”

“Vy přece nejste vražedkyně.”

“To vím.”

“Tak proč pocit viny?”

“To bych sama ráda věděla!” zašeptala. “Ale něco tu je, Johne. Nemohu to prostě jen tak přejít. Je tady nějaké spojení.”

“Víc nedokážete říci?”

“Ne.”

“Ale vycházíte z toho, že toho vraha najdeme v kostelíku?”

“To je jisté.”

“Takže bude za chvíli vše jasné.”

Pohnula rukama, jako by si je omývala. “Právě z toho mám strach.”

Nedokázal jsem jí nijak odpovědět, protože mi její myšlenky byly naprosto nepochopitelné. Zato jsem pocítil tlak, který najednou vycházel z křížku na mých prsou. V

tomto případě se stal příjemcem negativní energie a já jsem si uvědomil, že onen vrah není člověk, ale démon.

Byli jsme už na vrcholu pahorku, a když jsem pohlédl dopředu, rýsoval se na nejvyšším bodě, který byl ovšem jen malou vyvýšeninou, malý kostelík. Nad ním se rozprostírala širá obloha, jejíž nehybnou jednotvárnost narušovalo jen tu a tam vzdálené zablýsknutí.

Bylo slyšet rovněž tiché dunění hromu. Přírodní síly se teď rozpoutají a konečně zaženou ono nesnesitelné vedro.

“Vy chcete jet až tam nahoru, Johne?”

“Ano.”

“Nevidím tam žádné auto,” řekla Doreen. “Nenechal ho někde stát?”

“To je docela možné.”

Přejela si po tváři a pak si upravila vlasy. “Bože můj, já jsem tak příšerně nervózní, rozčilená a cítím úžasný tlak. To přece není normální, Johne. To vůbec není normální. Něco prostě není v pořádku.”

Nevěděl jsem, co jí mám odpovědět, a proto jsem se zdržel jakékoliv poznámky. Ještě jednou jsem přidal plyn a zajel jsem mustangem se zhasnutými světly přímo před dřevěný kostelík.

Vystoupil jsem.

Také Doreen Prattová vystoupila z auta. Plaše se rozhlédla po okolí a působila na mne dojmem osoby, která je připravena rychle utéci. Jeden krok vpřed a dva krůčky vzad, tak nějak.

Chtěl jsem si zvyknout na atmosféru. Byla tak nezvyklá a podivná. Navzdory okolnímu dusnu zde vládl

chlad. Chlad se mi vkrádal i do nitra a jako by mne celého vyplňoval. Soustředil jsem svůj pohled jen a jen na kostel.

Člověk má obvykle při pohledu na kostel příjemný dojem. Alespoň u mne to tak je. Jenže tady nastal pravý opak. Ze stěn kostela vyzařovalo cosi, co se mi vůbec nezamlouvalo.

Byl to nepříjemný chlad, který jsem cítil už nějakou dobu. Také křížek reagoval, ale nezahříval se. Připadalo mi, že ztěžkl, a spočíval mi teď na hrudi jako kus olova.

Velmi dobře jsem věděl, že vrah je v kostele. Čekal na nás a museli jsme tedy být velmi opatrní.

Podíval jsem se na kostel. Na střeše jsem zahlédl velký kříž. Nebyla tu žádná věž; jednoduchou budovu tvořily dva na sobě postavené mohutné kvádry.

Byly zde i vstupní dveře. Ne příliš velké, ale v horní polovině zakončené obloukem stejně jako okna, která byla po obou stranách dveří.

“Půjdeme, Johne?”

Hlas Doreen se chvěl, což se mi nelíbilo. “Nemusíte jít dovnitř, Doreen. Nechci, abyste se cítila nepříjemně, když…”

Agentka mne přerušila. “Musím dovnitř, Johne. Prostě musím. Patrně to nepochopíte, ale já jsem přesvědčena, že je tam něco, co mne strašlivou silou přitahuje. Čekalo to jen a jen na mne….”

“Proč si to myslíte?”

“Protože je to tak!”

Nevěděl jsem si s jejím chováním rady. Nemělo smysl klást jí další otázky. Doreen tím musela sama projít. Věřil jsem, že společně věc zvládneme.

Než se dveře kostela otevřely, vytáhl jsem si křížek ven a připravil jsem si pistoli.

Ještě hluboký nádech a pohled na mou společnici, jejíž tvář byla bílá jako stěna a v jejíchž očích jsem spatřil podivné jiskření.

“Zvládneme to!”

Otevřel jsem dveře. Bohužel to nešlo bez hluku zakřípalo to, což nás dost vyděsilo. Vrhl jsem pohled do prázdného, chladného prostoru. Atmosféra tady neměla nic společného s tou, která normálně vládne v kostelích. Nedopřávala mi klidu, byla naprosto jiná chladnější, odmítavější a nad hlavou jsem ucítil ledový závan.

Okny sem přes den pronikalo světlo, ale v noci nikoliv. V kostele vládlo příšeří, které nám ovšem přesto umožňovalo rozeznat alespoň něco. Všiml jsem si tedy, že už zde nejsou lavice. Ty už někdo odstranil.

Zděsil jsem se ještě víc, když se za námi dveře zabouchly. Vedle sebe jsem slyšel oddychovat agentku FBI. Nechtěl jsem jí klást žádné otázky. První strach zmizel, protože jsme teď museli počítat s tím, že budeme napadeni.

Vrah se ovšem neobjevoval.

Přesto jsem počítal s tím, že ho někde nablízku objevíme. Tma ovšem byla příliš hustá a nezaslechli jsme ani žádný cizí zvuk.

Kde by tady mohl být úkryt?

Teprve když jsem vešel do kostela trochu dál, vytáhl jsem tužkovou baterku. Zapnul jsem ji a posvítil jsem na zem, kde vytvořila na špinavé podlaze světlý kruh.

“Strašně to tady smrdí,” zašeptala Doreen.

“Všiml jsem si.” Také jsem ten puch zaregistroval, ale nechtěl jsem na něj Doreen upozornit. Bylo to tady! Nedalo se to přehlédnout pach rozkládajících se mrtvol!

Najdeme snad tady ty pohřešované? Nachází se snad zde v tomto odsvěceném kostele hromadný hrob?

Nešlo mi to na rozum a cítil jsem se neustále jako v sevření. Dostal jsem strach, nechtěl jsem mít s takovým hrobem nic společného a musel jsem se přemoci, abych zvedl ruku a posvítil do tmy kolem sebe.

Paprsek pronikl temnotou.

Dopadl na malá okna po stranách. Za špinavým sklem se míhaly blesky vzdálené bouře. Kostel stál na vyvýšeném místě, přímo ideálním, aby do stavby udeřil blesk.

Zabiják se neukazoval.

Krok za krokem jsem směřoval do nitra kostelíka, za mnou Doreen Prattová, jejíž dech jsem pořád slyšel v zádech.

Pak jsem se zastavil.

Pomalu jsem se otočil a baterkou jsem svítil v půlkruhu před sebe. Posvítil jsem opět směrem ke dveřím, kde jsem spatřil nejen dvě okénka. Ještě něco se objevilo z černočerné tmy.

První stupínky schodiště, které vedlo nahoru, pravděpodobně do druhé části kostela.

Paprsek vyklouzl výš, sjel ze schodiště a klouzal po zábradlí ochozu.

Každý, i sebemenší kostelík má varhany nebo harmonium a já jsem počítal s tím, že právě na tomto ochozu něco podobného najdeme. Kromě toho byl velmi vhodný jako úkryt. Vedle mne zvedla Doreen Prattová

pravou paži. Měla teď v ruce služební zbraň, Smith & Wesson. Hlavní mířila nahoru. “Musí být tam.”

“Taky si myslím.”

“Půjdeme nahoru?”

“Jistě.”

Hovořili jsme tiše, protože i šepot zněl ve zdejším tichu natolik hlasitě, že jsme si rozuměli.

“Ne, můžete zůstat, já se ukážu!”

Po té větě jsme sebou škubli. Za ní následoval smích, který se kostelem příšerně rozlehl.

Všiml jsem si, jak se Doreen Prattová vedle mne zapotácela. Pravá paže jí klesla, jako by zbraň v její ruce najednou ztěžkla. Její tvář vypadala náhle docela cize.

“Co je vám?” zašeptal jsem

“Ten…hlas…”

“Co je sním?”

“Znám ho!”

Tou odpovědí mne překvapila. Podlomila se mi kolena a chtěl jsem se jí zeptat, proč něco neřekla hned. Ale na ochozu jsme zaregistrovali pohyb. Zaslechli jsme plouživé kroky a pak tiché vrzání prken.

Baterku jsem držel poněkud dál od těla, abych nebyl tak zjevným cílem, přesto nám ovšem hrozilo obrovské nebezpečí. Nad okrajem zábradlí se objevila postava. Vynořila se z pozadí, jako by ji táhlo něco dopředu.

Poprvé jsme spatřili našeho nepřítele, ale činilo mi potíže ho v tom šeru poznat. Všiml jsem si ovšem, že má tmavé sluneční brýle. Na hlavě měl klobouk, jaký nosili zdejší policisté. Vpředu se na klobouku leskl plechový štítek policie státu Kansas a ve sklech brýlí jako by se rýsovaly mraky.

Nedovedl jsem poznat, co to bylo, soustředil jsem se na jinou část obličeje, která vypadala hladká jako temná maska. Na chvíli se vyloupla ze tmy, když se za oknem opět zablýsklo.

Skutečně jsem viděl ve sklech brýlí lebky?

Nebyl jsem si jist, ale dál jsem si tím nelámal hlavu. Mou pozornost upoutala Doreen. Slyšel jsem ji sténat a plakat současně. Tento pohled ji musel naprosto zdrtit, možná i proto, že ta postava měla šerifskou hvězdu.

“Co je?” sykl jsem, aniž bych odtrhl pohled ze šerifa.

“To je on, Johne, Bože můj, je to on! “Její hlas byl tichý a přesto pronikavý.

“Kdo je to?”

“Šerif Smrt,” zavzlykala. “Myslím, že tak mu teď říkají. Jenže kdysi se jmenoval jinak.” Hovořila rychle, jako by chtěla vychrlit všechno najednou. “Jmenoval se Duncan Pratt a byl to otec mého otce!”

Po těch slovech se zhroutila.

24

Viděl jsem, jak se Doreen svezla k zemi. Nedokázal jsem ji zachytit, ale ona se po chvilce vzpamatovala a teď klečela na špinavé podlaze staré budovy.

Hlavou mi vířily myšlenky, s nimiž jsem si nevěděl rady.

Nejprve jsem si myslel, že se spletla, ale vzápětí jsem tuhle úvahu vypudil z mysli, protože jsem si vzpomněl, jak divně se celou tu dobu chovala. To bylo ono spojení, o kterém hovořila, které ale nedokázala až doposud popsat.

Duncan Pratt, děd mé kolegyně.

Příšerná postava, legenda, které tady v kraji říkali šerif Smrt.

Proč tomu tak bylo? Zemřel skutečně nebo žil dál jako vzkříšený umrlec? Vraždil snad proto, aby se zavděčil někomu jinému?

Najednou mi hlavou táhlo mnoho myšlenek a předtuch a já jsem věděl, že řešení nenajdu, pokud se nebudu ptát. Pratt se ukázal, takže byl schopen mi dát odpověď na některé otázky, a já jsem proto podnikl první pokus. “Jste Duncan Pratt? Má Doreen pravdu?”

“Ano.”

Pohlédl jsem nahoru na galerii. Položil levou ruku na zábradlí a předklonil se. Lebky na jeho brýlích se leskly jako vyleštěné olovo.

“Tak to vy jste ten vrah. Zabil jste dvanáct lidí.”

“Zatím jen jedenáct, počítám-li šerifa Orwicka. Ti dva poslední ještě žijí. Ale už to nepotrvá dlouho.”

“To si myslíte vy. Ale proč jste to udělal? Nevidím v tom žádný smysl.”

“Má to smysl,” řekl. Když hovořil, pohybovala se mu ústa v šedé tváři jako široký zobák a připadalo mi, že nemá žádné rty.

“Tak povídejte.”

“Hned.”

“Dobrá, poslouchám.”

“Bylo to v době, kdy jsem tady byl šerifem. Je tomu už přes padesát let. Vládl jsem v tomhle kraji. Byl jsem zákon a všichni mne respektovali. Byl jsem zde šerifem velmi dlouho. Pak vypukla válka a po ní přišla studená válka. Mocnosti se snažily navzájem se vyčerpat zbrojením. A módním slovem se stala jaderná energie. Jenže ne energie, která by se dala využít mírovým způsobem. Všichni měli na mysli zbraně a plánovaly se pokusy, o kterých se neměla dovědět veřejnost. Proto byly na různých místech země zřízeny výzkumné laboratoře, o kterých věděli pouze zasvěcení. Jedno z takových středisek bylo i zde. Já jsem ho objevil a odhalil jsem jeho maskování. Věděl jsem, co se odehrává za jeho betonovými stěnami. Tady se experimentovalo s lidmi. Chtěli zjistit, jak lidé reagují na určité dávky záření. Měl jsem těch experimentů po krk. Chtěl jsem proti nim bojovat na vlastní pěst. Byl jsem si svou věcí naprosto jist, ale nepočítal jsem s brutalitou a s takovým vlivem. Jednoho dne jsem prostě zmizel unesli mne a ukryli za těmi proklatými betonovými zdmi. Bylo to na sklonku padesátých let. Nesměl jsem už vidět přátele ani rodinu, stal jsem se prostě výzkumným objektem.”

“Dělali experimenty i s vámi?”

“Ano.”

“Jakého druhu?”

“Geny!”

Polkl jsem. To slovo mi nahnalo husí kůži. Experimenty s dědičností člověka jsou nebezpečné. Nebylo dost znalostí a tehdy už vůbec ne. “Co se stalo?”

“Sledovali mne celé roky.”

“A pak.”

“Propustili mne.”

“Co s vámi udělali?”

Mečivě se zasmál. “Nevím přesně, ale změnil jsem se. Přešel jsem prostě na opačnou stranu. Cítil jsem se šíleně silný, stal jsem se Mesiášem. Všechno, co mi před těmi pokusy bylo svaté, jsem prostě postavil na hlavu. Teď jsem byl posedlý zabíjením. Cítil jsem se jako nový Mesiáš, který si musí najít svých dvanáct věrných.

Potřeboval jsem dvanáct mrtvol, abych se stal nesmrtelným. To jsem věděl ve svém nitru, protože jsem ho otevřel démonické moci. To, co jsem prožíval, bylo tak báječné cítil jsem, že existuje i jiná strana tohoto světa. Dovedeš si to představit? Cítil jsem se dokonce pod její ochranou dobře a slíbil jsem, že této druhé stránce světa budu sloužit.”

“Ano, to si dovedu představit.”

Šerif Smrt zaklonil hlavu. “Byly to pro mne docela nové zkušenosti a podařilo se mi na ně zvyknout. Bylo to prostě skvělé, cítil jsem se náramně. Po nocích jsem byl na cestách, chtěl jsem zjistit, jestli se na mne zapomnělo.

Ano, lidé na mne zapomněli, ale přesto jsem existoval, protože jsem se mezitím stal legendou, která se jmenovala

šerif Smrt. Pořád ještě se lidé dohadovali, co se se mnou stalo.

Hovořilo se o sebevraždě, ale k pravdě se nedopracoval nikdo. Kromě toho bylo to výzkumné středisko už dávno zrušeno. Já jsem ovšem pořád ještě existoval a musel jsem se ukrývat. Současně jsem hledal nějaký vhodný úkryt. Našel jsem ho v tomto starém kostelíku. Tady jsem si vybudoval svůj svět a sem jsem také dopravil své oběti. Cosi nového v mém nitru po tom toužilo a já té touze pokaždé rád vyhověl.” Opět se usmál.

“Kdo by přece podezříval šerifa? Takhle jsem mohl v klidu dělat, co se mi líbilo. A brzy už budu mít svých dvanáct služebníků pohromadě.”

Také Doreen slyšela ta slova. Sice jim naslouchala v jiné poloze, ale teď už v sobě nasbírala tolik sil, že se dokázala zvednout.

Pratt se na ni podíval. Z ochozu se na nás dolů usmíval. “Mám na tebe být hrdý, žes mě vypátrala? Já jsem byl policista a ty jsi také ve státních službách, jak vidím.”

“Jasně, že jsem, Pratte.” Neoslovila ho jako svého děda a dokázala tím, jak se od té bestie distancuje. “Jsem agentkou FBI, jestli chápeš. A přijela jsem sem, abych dopadla několikanásobného vraha, i když jsem se teď musela dozvědět, že je to můj vlastní dědeček!” Při posledním slově zvedla ruku s pistolí, ani příliš dlouho nemířila a rychle stiskla několikrát po sobě spoušť, takže kulky vyletěly z otvoru hlavně jedna za druhou…

25

V malém kostele jako by se ozvala detonace výbuchu. Do výstřelů se ozývaly výkřiky Doreen Prattové. Výkřiky zklamání, protože viděla stejně jako já, jak její děd rychle zareagoval.

Šerif Smrt se ukryl už při prvním výstřelu a zmizel ve tmě za zábradlím.

Zhasl jsem světlo.

“Pryč!” vykřikl jsem směrem k Doreen, protože jsme rozhodně nesměli zůstat stát jako vítaný terč.

Odběhla dozadu a neustále sledovala ochoz. Rychle dobila zásobník revolveru. U stěny vedle dveří se zastavila. Já jsem uskočil na druhou stranu, protože jsem věděl, že tam jsou schody.

Využil jsem ještě ozvěny posledních výstřelů a vystoupil jsem na první stupínky. Pak jsem se zastavil a díval jsem se nahoru. Schody ve tmě splývaly. Neviděl jsem, co je na jejich konci, a ani Pratta nebylo slyšet.

Musel jsem prostě počítat s tím, že byl ještě nahoře na ochozu. Na schodech jsem zůstat nemohl, protože dobrovolně ten člověk jistě nesejde.

Dřevo schodů bylo časem nejen navlhlé, ale i ztrouchnivělé. Věděl jsem velmi dobře, že se mi po schodech nepodaří vyjít neslyšně. Pratt mne uslyší. Pak mu postačí, aby počkal na jejich konci, až se objeví můj stín. Jenže já mu chtěl udělat čáru přes rozpočet. Než jsem se ohnul, podíval jsem se za sebe.

Doreen Prattová se nehýbala z místa, což bylo dobře.

Pak jsme zaslechli výkřiky.

Velice rychle jsme zjistili, že vycházejí ze sklepení pod kostelem. Tam najdeme ty dva živé, jistě v hromadném hrobě s ostatními deseti mrtvolami.

Plazil jsem se po čtyřech. Co nejvíce přikrčen ke schodům jsem mířil vzhůru. Doreen pochopila, co zamýšlím, a zareagovala tak fantasticky, jako bychom byli dávno sehraným týmem. Dvakrát vystřelila směrem k ochozu. Těmito výstřely odpoutala šerifovu pozornost a umožnila mi, abych vyběhl nahoru rychleji. Když oba výstřely dozněly, ležel přede mnou konec schodiště a venku se ozvalo burácivé zahřmění.

Poslední úsek byl nejnebezpečnější. Mohl jsem jen doufat, že Doreen upoutala šerifovu pozornost natolik, že budu mít dostatek času.

Vyskočil jsem.

Najednou bylo schodiště za mnou. Ocitl jsem se na ochozu, kde jsem se rozhlédl. Očima jsem musel proniknout husté stíny.

Pak jsem zaregistroval pohyb. Byl to on!

Lesknoucí se skla brýlí s namalovanými lebkami.

Zaslechl jsem vzteklé zamručení a vystřelil jsem.

Výkřik!

Šerif Smrt mi musel vběhnout rovnou do rány. Viděl jsem ho, jak vyskočil, jako by se chystal spustit nějaký groteskní tanec, ale nedostal se daleko. Na místě se zhroutil.

Doreen byla dostatečně zkušená, aby podle zvuku zbraně poznala, kdo vystřelil. “Johne….”? zvolala tázavě

mírně rozechvělým hlasem. “Je všechno v pořádku? Dostal jsi ho?”

“Vypadá to tak.”

“Výborně. Mám jít nahoru?”

“Ne, zatím počkej, dám ti vědět.”

Bylo prostě příliš tma, než aby se dalo zjistit, co se s Prattem stalo. To bude za chvíli jinak. Jen co se k němu dostanu.

Život mne naučil opatrnosti. S napřaženou zbraní jsem se přiblížil k Duncanu Prattovi.

Venku se rozpoutala bouře. Blesky se míhaly nocí jako by nenáviděly tmu. Ohromující dunění hromu následovalo. Jako by se bouře chtěla ohlásit až v nejtemnějších hlubinách země.

Peklo otevřelo své brány a záblesky pronikaly dokonce i špinavými okny na zadní straně ochozu.

Šerif Smrt ležel na zádech. Sluneční brýle měl na očích. Na sklech se mu leskly bledé lebky. Pravou rukou svíral revolver, jako by pro něj byl poslední spásou. Jenže tak to jistě nebylo.

Zamířil jsem na něj, zatímco jsem zvedl nohu, abych mu zbraň vykopl z dlaně.

Možná to byla chyba kdo ví, po bitvě je každý generálem. Šerif sebou totiž bleskurychle švihl. Praštil mne hranou dlaně do kolena nohy, na níž jsem stál a nikdo na světě by nedokázal v té chvíli udržet rovnováhu.

Také já jsem upadl dozadu na zpuchřelé dřevo ochozu, které už tento nápor nevydrželo. Zaslechl jsem ránu a nevěděl jsem, jestli mne kulka zasáhla. Každopádně jsem padal dolů.

“Johne!” Hlas Doreen přeskočil a současně se stalo ještě něco, protože nade mnou na ochozu se roztříštila okenní tabulka.

Šerif Smrt musel vyskočit ven, což mi ovšem v té chvíli bylo naprosto jedno, protože jsem měl co dělat sám se sebou.

Naštěstí se mi podařilo se během pádu otočit a současně se napnout. Měl jsem nesmírné štěstí, že jsem dopadl nohama napřed.

Náraz jsem přesto cítil až do kořínků vlasů, přepadl jsem dopředu a překulil jsem se přes ramena. Jaká výhoda, že jsem neustále posiloval a udržoval se v kondici! Postavil jsem se na nohy a cítil jsem jen mírný tlak v levém chodidle, nic víc. Přede mnou se ze tmy vynořila tvář agentky FBI, která na mne zírala.

“Je pryč!”

“Musíme za ním!”

Už se otočila, aby vyběhla. Ale moje paže byla rychlejší a zadržela ji za rameno. Prudce jsem Doreen strhl nazpět.

“Nevběhneme mu do pasti. Tvůj děda počká, k čertu!”

“Ano, ale….”

“Vezmeme to oknem!”

“Nahoře?”

“Ano!”

Museli jsme oba křičet, protože venku zuřila bouře se stále větší silou.

Nejen že se blýskalo a hřmělo, teď dokonce obloha otevřela stavidla a na zem se valily masy vod. Déšť dopadal s mohutným bubnováním na střechu kostelíka a brzy ji promáčel.

Byli jsme na cestě nahoru. Doreen se mi držela po boku. Byla jako zdrogovaná. Proměnila se v bojovnici, která chtěla za každou cenu dosáhnout úspěchu.

Opět jsem ji musel zadržet, jinak by se rozběhla rovnou k rozbitému oknu, aby vyhlédla ven, kde na nás jistě číhal Duncan Pratt.

“Pomalu, holčičko, pomalu…”

“A co když uteče?”

Zavrtěl jsem hlavou. “Tomu nevěřím. Po tom všem, co jsme slyšeli, tady našel svůj druhý domov, a ten bude za každou cenu bránit a bude se ho snažit udržet. Je jen škoda, že jsem ho nedostal. Tady nahoře byla prostě příliš velká tma.”

Jenže teď už to neplatilo.

Na obloze se odehrávala skutečná dramata. Blesky nabité nepředstavitelnou energií sjížděly k zemi.

V uších nám duněly hromové údery. Někdy svištěly, jindy burácely a hřímaly.

Bylo to hotové peklo!

Okenní tabulka už byla zcela zničená. Při výskoku strhl šerif Smrt zbytky skla ven. Ležely teď kdesi dole v bahnité rozmáčené zemi, kde stál i on.

Blížili jsme se k oknu ze dvou stran. Doreen zprava a já zleva. Agentku FBI zasáhl příval vody a docela ji promáčel. Odhrnula si zmáčené vlasy a vrhla, stejně jako já, první pohled dolů. Mnoho tam vidět nebylo.

Většinu zorného pole zahaloval hustý déšť. Dopadal na rozehřátou, zaprášenou a vysušenou zem. Protože byl chladný, vytvářela se pára, která se v chomáčích válela před kostelem. Na obloze bouřily živly. Blesky vytvářely na obloze stále nové obrazce. Údery hromu otřásaly zemí a

déšť bubnoval v neutuchající melodii do země a stále více ji rozbahňoval.

Ale Duncana Pratta nebylo vidět. Náš odhad nevyšel.

Dohlédli jsme pouze k mustangu a pak byla dohlednost ztížena. Ani poblíž vozu se šerif nezdržoval.

“Máme smůlu, Johne, pláchl nám.”

“Nevěřím.”

Doreen pokrčila rameny. “Slyšel jsi předtím ty výkřiky v kostele?”

“Ano, to byli ti dva, co přežili.”

“Není u nich?”

Neodpověděl jsem, protože to už nebylo zapotřebí. Zleva doprava nepříliš daleko před námi běžel přikrčen nelidský šerif.

Chtěl opět vniknout do kostela. Slyšeli jsme ho dokonce křičet. Byl si svou věcí naprosto jist.

“Pratte!” zařval jsem, přičemž jsem nevěřil, že mě v tom rámusu vůbec slyší. Ale zaregistroval můj výkřik a zastavil se.

“Pratte! “vykřikl jsem opět.

Tentokrát se neohlédl, ale podíval se k nám nahoru a na dveře kostela.

Udělal jsem ze svého místa dva kroky a ocitl jsem se na verandě a na dešti, který se na mne snášel jako smršť, která s sebou vše strhává.

Šerif Smrt mne zahlédl.

Zahlédl i svou vnučku Doreen, která se náhle vedle mne objevila.

Oba jsme drželi zbraně tak, že jejich ústí směřovala šikmo dolů. Také Pratt svíral zbraň, ale ještě na nás nemířil.

“Odhoď revolver!” zařval jsem. Zavrtěl hlavou a zle se zachechtal.

“Dokážete vystřelit na svého předka?” zeptal jsem se agentky.

“Asi budu muset!” prohlásila.

“Fajn, takže to uděláme společně! Vím, že se nevzdá.

Nemá smysl, abychom…”

Další slova přehlušilo třesknutí. Krátce předtím se jako dlouhá oslnivá paže svezl do hlubiny blesk a zasáhl cosi, co se uvolnilo ze střechy kostelíka.

Byl to kříž a řítil se dolů. Během nezadržitelného pádu klidně mohl zasáhnout i nás, protože jsme stáli na balkoně.

Uskočil jsem dozadu a Doreen vedle mne dokázala, že umí taky fantasticky pohotově zareagovat. Nebyla o nic pomalejší než já.

Ocitli jsme se horními polovinami těl uvnitř kostela, a to bylo naše jediné štěstí, protože těžký kříž dopadl na balkon a prudkým nárazem jej prolomil.

Křachnutí zaniklo v ohlušujícím zadunění. Kříž se

zřítil dolů, zmizel nám z očí, ale já byl hned zase na nohou.

Balkón zmizel. Měl jsem teď volný výhled dolů do hlubiny, kde kříž přece jen našel cíl.

Možná to byla náhoda, ale snad také osud, protože

těžký železný křiž pod sebou pohřbil šerifa Smrt.

Ležel v blátě a ani se nehnul. Doreen na mne pohlédla.

V očích jsem jí přečetl otázku a dal jsem jí odpověď.

“Jdeme…” Z oblohy se pořád ještě valil déšť. Zasáhl nás, jako by to byla nekonečně rozlehlá sprcha. Po nebi se míhala mračna, země se proměnila v bahnitý močál, ale blesky a hromy už ustaly.

Zastavili jsme se vedle Duncana Pratta. Poprvé jsem spatřil kříž zblízka a uvědomil jsem si, že je skoro tak velký jako dospělý člověk.

Kříž vmáčkl tělo do bláta. Sluneční brýle se s šerifova obličeje svezly a my jsme mu teď viděli do očí, které jako by už nepatřily člověku. Byly téměř bez zřítelnic a pleť v obličeji měla barvu myší srsti.

Byl mrtev?

Ne, ještě jednou se napřímil, vlastně zvedl pouze hlavu a přitom ještě více vytřeštil oči.

Zíral upřeně na vnučku. Ta nespouštěla z děda oči.

Šerif Smrt zachroptěl. “Krev,” vydralo se mu z úst. Zoufale se pokoušel najít vhodná slova. Nezmohl se na víc než na chrapot.

Hlava se mu zvrátila dozadu.

Kříž zůstal ležet.

Pro mne to bylo znamení. Opět zde svým způsobem zvítězilo dobro.

“A já ani nedokážu brečet,” řekla Doreen Prattová.

Pak se otočila a zamířila do kostela…

O něco později jsme vysvobodili oba mladé lidi, kteří téměř nebyli schopni pochopit štěstí, které je potkalo.

Nechal jsem je s Doreen Prattovou a sám jsem se porozhlédl po hromadném hrobě, který jsem pod kostelem našel a který sloužil jako vězení Tiny a Marcuse. Sestoupil jsem dolů po žebříku a musel jsem si přidržovat u nosu kapesník, protože zápach rozkládajících se mrtvol byl prostě nesnesitelný.

Celý sinalý ve tváři jsem se pak vyškrábal nahoru. Bouře ustala.V kostele bylo cítit, že se vyčistil vzduch.

Nebylo už tak dusno, vzduch byl svěží, jasný a přímo vybízel k tomu, aby se ho člověk zhluboka nadýchl.

Udělal jsem to a poprvé po dlouhé době jsem měl zase dobrý pocit….

KONEC