Jason Dark

Na stopě hrůzy - knižní řada - 12 - Smrtící polibek

Elliotu Quinnovi bylo možno závidět ledacos, jenom ne jeho práci. Každý, kdo se tu motal, musel dávat pozor na čerstvé mrtvoly, které sem přiváželi k uložení z kobek studeného sklepení. Každý si musel všimnout čísel namalovaných na malých štítcích a zavěšených na tělech nebožtíků.

Tuhle práci dělal Elliot Quinn dobrých dvacet let. Patřil mezi lidi, kteří se k mrtvolám chovali velmi přátelsky. Dokonce jim občas dával i zvláštní jména, která jej bezděčně napadla, když si je prohlížel. Býval pak zklamaný, když nesouhlasila s pravými jmény.

Quinn byl ženatý. Jeho manželka uklízela v nemocnici. O jeho práci nechtěla raději nic vědět. Tu a tam, když byl Elliot mrzutý, rozčiloval svou lepší polovičku tím, že jí podrobně líčil, co dělal.

Jeho paní si přitom zacpávala uši. Nebylo se čemu divit, protože Quinn své povídání vylepšoval různými pikantnostmi.

Jeho zaměstnání s ním sdílelo několik kolegů, kteří se střídali ve dvou směnách. Jedni přicházeli ráno, druzí odpoledne.

Elliot měl svou práci v malíčku. Považoval se za strážce v říši mrtvých. Hlídal mrtvoly jako oko v hlavě a dbal na to, aby se k nim nepřiblížil nikdo cizí. Byly to jeho děti, s nimiž si mohl dělat, co chtěl.

V týdnu, kdy slavil své narozeniny, na něj připadla noční směna. Těšil se vždy na tento svátek. Pravidelně jej navštěvovali dva staří kamarádi ze školních let a on měl příležitost podívat se pořádně sklenici na dno. Narozeniny patřily k jeho vrcholným životním zážitkům. Věděl, že

manželka bude zase zlostí bez sebe. Bylo mu to jedno. Hlavně, že přijdou jeho kumpáni.

Bylo proto zcela přirozené, že při hlídání mrtvol myslel na tento velký den. Dřepěl ve své malé kanceláři. Televizní obrazovka zářila. Zvuk vypnul, aby ho nerušil v rozjímání. Myšlenky poletovaly jako noční můry kolem lampy, neboť chtěl svým kamarádům něco nabídnout. Koneckonců šedesátka je jen jednou za život.

Mrtvolná barva Quinnova obličeje dokonale ladila s prostředím, v němž pracoval. Ušklíbl se, když jej cosi napadlo. Myšlenka jako blesk z čistého nebe, něco velkolepého! Co kdyby neslavili jubileum u nich doma, ale vyrazili ven, a to ne jen tak někam, nýbrž za děvčátky!

Malá očka se žádostivě rozsvítila, když nad svým nápadem uvažoval. Týkalo se to jednoho baru v Chelsea, o němž se dozvěděl od nějakých známých. Nacházel se na dosti utajovaném místě, ve starém domě z viktoriánských dob, kam se vcházelo zadním vchodem.

Jó, přesně tak to je.

A také věděl, že to je to pravé místo. Holčičky tam prý jsou jako rozpálená kamínka. Umějí obšťastnit člověka tak, že mu vhrknou slzy do očí. A samy pomáhají staříkům zvedat pokleslé sebevědomí.

Elliot už zapomněl jméno baru, ale znal je jeden z jeho kamarádů. Ten, který tam jednou byl a netajil se tím. Manželce by namluvil, že jdou do hospody. Ano, takhle by to bylo nejlepší.

Protáhl se, zastrčil nohy a více už raději nedráždil staré kosti. Myšlenka na bar jej znovu rozveselila. Nahlédl malým okénkem do prázdné chodby, kterou přiváželi

mrtvoly. “Je mi líto,” řekl, “ale vás se to už netýká.” S úšklebkem si zamnul ruce, až to zapraštělo.

Ve světle stolní lampy zahlédl list papíru. Probíral jména mrtvých ležících v pitevně. U posledního z nich se zarazil. Svraštil čelo, až se na něm rozběhl vějíř vrásek.

Chlapík se jmenoval Pietro Anzaro. Přivezli ho před třemi hodinami náhlé, nečekané úmrtí. Vysadilo mu srdce.

Ačkoliv se lékaři snažili ze všech sil, už jej nepřivedli k životu. Přitom mu bylo teprve jedenatřicet roků. Příliš brzo na kmotřičku smrt.

Quinn pokrčil rameny. Tak už to chodí. Někdo musí odejít dřív, jiný později. A ti největší mizerové tu budou snad celou věčnost.

Nejhůře mu bylo, když umírali mladí lidé. Tehdy byl úplně naměkko a nejraději by řval vzteky, když si pomyslil na zármutek rodičů. Sám neměl žádné děti, ale přesto byl schopen vžít se do jejich situace. Když přiváželi malé bledé postavičky do chladicích boxů, pokaždé mu naskočila husí kůže. Musel se přemáhat, aby neutekl.

Quinn vstal.

Do ukončení směny zbývala ještě hodina. Rozhodl se pro krátkou obchůzku. To znamenalo jít do márnice a podívat se, je-li všechno v pořádku. Přitom bylo jasné, že se nemohlo nic změnit, protože mrtví byli a zůstali mrtvými. Zdánlivě mrtvého mu za celá ta léta ještě nikdy nepodstrčili, to dobře věděl.

Vypnul televizi a malým podřepem protáhl unavené nohy.

Nešetrně odstrčil posuvné dveře své kanceláře a podíval se do chodby, škrábaje se přitom na zátylku.

Všude panovalo jak jinak hrobové ticho.

Kdo vstoupil do této části nemocnice, ocitl se rázem v jiném světě. Nepotuloval se zde žádný návštěvník, nikdo cizí. Bylo to ideální místo pro toho, kdo si nepřál nikoho vidět. Quinnovi to docela vyhovovalo.

Vešel do chodby. Na levé straně vedla až k výtahu, napravo končila železnými dveřmi, za nimiž leželi mrtví.

Quinn přivykl návštěvám této chladné místnosti. Připadal si, jako by vstupoval do obývacího pokoje, aby tam přivítal nějaké známé. Dříve než se vydal na další cestu, sáhl do pravé kapsy šedivého pracovního pláště. Tam na něj čekala lahvička whisky. Vytáhl ji, řádně si zavdal a teprve potom vykročil. Přistoupil ke dveřím a odsunul závoru.

Vzpříčila se. Musel vynaložit poměrně velké úsilí, než se mu to podařilo.

Poté strčil do těžkých veřejí a uslyšel zavrzání dlouho nenamazaných pantů.

Zůstal stát.

Proti němu vyrazil chlad.

Tady dole byl jiný než venku za mrazivého zimního dne. Nepřipadal mu normální, protože byl cítit dezinfekcí. Zápach se podobal všudypřítomné tajemné mlhovině, vznášel se ve vzduchu a proletěl kolem něj jako splašený kůň, jako tenký závoj, který se průvanem rozestřel do všech koutů místnosti.

Tento pocit zůstával stejný po všechna léta a vůbec se neměnil. Na pravé straně se nacházel vypínač. Quinn po něm hmátl s neochvějnou jistotou. Dveře se za ním pomalu vracely zpět, ale nezavřely se úplně.

Zářivky u stropu zprvu zablikaly jako blesk fotoaparátu. Světlo nebylo oslňující, spíš mdlé, studené a vzápětí zalilo celou místnost. I stoly, na nichž ležely mrtvoly.

Tentokrát byly čtyři.

Ležely vedle sebe přikryté až po obličej světlými prostěradly, zpod nichž vykukovaly bosé nohy. Na nich visely malé kartičky s napsanými jmény.

Elliot procházel mezi nimi.

Prohlížel si jednotlivé jmenovky. V průběhu let se z něj stal dokonalý odborník. Byl schopen přesně říci, jak dotyčný dříve žil, zda více či méně chodil či zda byl silný kuřák.

Ze začátku se stávalo, že se při vstupu do této malé márnice necítil ve své kůži. Musel si přitom pohvizdovat, aby překonal vlastní tíseň. To bylo dřív. Dnes svou práci vykonával úplně mechanicky.

Byly zde vystaveny dvě ženy a dva muži. Pohled do obličeje první ženy mu napověděl, že už dosáhla sedmdesátky. Quinnovi přeběhlo po zádech lehké mrazení. Uvědomil si, jak rychle uběhne deset let. Pak bude i on slavit stejné výročí. Přihladil si vlasy na zátylku, zhluboka se nadechl a přistoupil k další mrtvole. Její obličej byl prázdný jako stěna márnice.

Další žena, tentokrát mladší. Oběť dopravní nehody, jak se dozvěděl z jejích materiálů. Ještě na ní byly patrné stopy po neštěstí. Musel připustit, že pohled na její hlavu by otřásl i silnější povahou. Mimoto měla příšerně pomačkaný hrudník.

Sám Quinn se otřásl hrůzou, dříve než zamířil k dalšímu mrtvému, k holohlavému muži, podobou

připomínajícímu nedávno zesnulého Tellyho Savalase alias inspektora Kojaka.

Muž ležel na zádech se zavřenýma očima. Pod tenkým prostěradlem se rýsovaly jeho ruce sevřené v pěst.

Ale tak to bývá.

Jako horská dráha, která střídavě prudce stoupá a klesá, je i život jednou veselý, jindy smutný a bolestný.

Zůstával čtvrtý mrtvý.

Ležel na umělohmotné desce stolu poněkud stranou od ostatních a Quinn se na něho zadíval, ani nevěděl proč. Možná kvůli jeho nápadnému jménu Pietro Anzaro. Ten člověk pocházel pravděpodobně ze Španělska nebo některého jihoamerického státu. Měl husté černé vlasy bez jediné stříbrné nitky.

Obličej mrtvého působil mužně.

Byl ostře řezaný s náznakem rašících vousů na tvářích. Bledá ústa s úzkými rty, nad nimi tenký knírek, silný nos a oči.

Oči?

Proč zůstaly tak široce otevřené?

A nejen ony, ani ústa mrtvoly nikdo nezavřel. Quinn se zhluboka nadechl, až se zakuckal.

Nechtěl si přiznat, že se bojí.

Ten zvláštní pocit jej pronásledoval od chvíle, kdy zjistil, že něco není v pořádku. V tom se opravdu vyznal. Mrtví by měli mít zavřené oči i ústa.

Anzaro se v tomto ohledu vymykal. Z jakého důvodu?

Quinn zůstal zamyšleně stát vedle mrtvého. S hlavou v dlaních si mnul lalůček ucha. Ze všech sil se snažil upamatovat se, jak mrtvý vypadal, když jej přivezli.

Samozřejmě, muselo to tak být. Ten člověk byl opravdu mrtvý a nemohl oči a ústa otevřít později.

Na druhé straně zde doposud neměl mrtvolu, která by takto vypadala. Bylo zde něco nepochopitelného, ale nevěděl přesně co. Každopádně mu útroby svíral nepříjemný pocit.

O pár vteřin později si v duchu vynadal do starých bláznů. Co mu na tom mrtvém může vadit? Zhola nic. Vždyť tam leží docela klidně, ani se nehne.

Elliot Quinn se znovu otočil ke dveřím.

Kontrolní pochůzka skončila. Teď už nemusel dělat nic, už nic dalšího k jeho povinnostem nepatřilo. Mohl dřepět ve své malé kanceláři a čekat na blížící se oslavu.

Při pomyšlení na příjemnou zábavu spočinul jeho zrak na hodinách. Za necelou půlhodinku může začít balit. Quinn si předsevzal, že se zastaví v hospodě nedaleko jejich domu. Potřeboval nutně aspoň hlt piva, aby spláchnul leknutí. Ať si stará říká, co chce.

Quinn se odvrátil od mrtvoly a vykročil ke dveřím.

Byl už v polovině cesty, když zaslechl nějaký šelest.

Trhl sebou, jako by mu někdo vrazil nůž mezi lopatky. Z úst se mu vydral pisklavý povzdech. Zvuk by ho vlastně ani neznepokojil, nebýt toho, že se ozval tady, v

márnici…

Ani se nepohnul.

V hlavě mu hučelo jako v úlu. Pokoušel se uvažovat a najít pro ten zvuk rozumné vysvětlení. Příliš se mu to nedařilo.

Podle všech jeho dosavadních zkušeností bylo vyloučené, aby tady, v márnici, slyšel nějaké zvuky.

Nebo se snad zmýlil?

Quinn zůstal stát.

Ani se neotočil, přestože zvuk zazněl někde za ním. A tam přece kromě těch čtyř mrtvých nikdo nebyl.

A to byli mrtví. Čtyři mrtvoly, které nemohly vydávat žádné zvuky prostě proto, že byly bezpečně po smrti. Panebože, ale co když…

Díval se na ruce a dopalovalo jej, že se třesou. Vztekle je sevřel v pěst. Podivný hluk se opakoval. Jeho žaludek připomínal výtah stoupající neustále vzhůru.

Tentokrát slyšel zvuk velmi zřetelně. Dokonce mohl určit, odkud vychází.

Znělo to, jako by někdo někoho rdousil. Odporně, jako by se přitom něco prodíralo krkem oběti a potom ústy ven.

Mohou vůbec mrtvoly zvracet?

Quinn se příšerně vyděsil. Zprudka vtahoval vzduch nosem. Vytřeštěně hleděl na dveře, ke kterým mu chybělo jen pár kroků. Dobrotivé nebe, jen pár kroků zbývá a může za sebou zabouchnout.

Neudělal nic. Pouze se otočil, jako by jej vedla neviditelná ruka. Před očima měl to, co bylo původně za ním.

Čtyři stoly s mrtvolami.

Tři mrtvoly ležely tiše.

Čtvrtá Pietro Anzaro se pohnula. Tělo sebou škublo. V jedné chvíli se zdálo, že se chce napřímit. Přihlížejícího Quinna zachvátila ledová hrůza.

Něco takového dosud nezažil. Počátek posledního soudu…

Na tento večer, jehož záhadu svědomitý Elliot Quinn nikdy nepochopil, jsem měl připravený velice delikátní program.

Chystal jsem se vyhledat jistý bar.

Žádnou striptýzovou špeluňku, nýbrž podnik ve španělském stylu. Nelichotivé označení bar si rozhodně nezasloužil.

Člověk se tam mohl najíst a zhlédnout kvalitní taneční program.

Před lokálem jsem si ve vitríně prohlédl obrázek temperamentní tanečnice. Jmenovala se Maria Anzaro a byla hvězdou programu.

Její vystoupení přinášelo do zakouřeného Londýna svěží dech Andalusie a vyvolávalo bouři nadšení.

Novinový výstřižek visící vedle fotografie nešetřil uznáním.

Nepřišel jsem sám. Suko využil příležitosti a připojil se ke mně.

Před vchodem do lokálu se mne ještě jednou zeptal:

“Opravdu nevíš, co ta tanečnice může chtít zrovna od tebe?”

“Už jsem ti to přece říkal.”

Můj přítel se ušklíbl. “Možná tě někde viděla a padl jsi jí do oka.”

“Neplácej hlouposti.”

“Ale ano, Johne, asi to tak bude. Jede po tobě a bude si chtít s tebou zatancovat flamenco.”

“Teď jsi trefil hřebík na hlavičku.”

Suko byl pořádně rozjetý. “Nebyl jsi náhodou placeným tanečníkem v rybí jídelně?”

“Nejen to. Byl jsem tam jako ryba.”

“Ach, to je vtipné.”

Vrátný v úboru matadora nám otevřel a uklonil se.

Vstříc zazněla ryčná španělská hudba.

Zaslechli jsme tvrdé tóny kytarových strun a víření kastanět.

“Maria už tančí,” řekl vrátný.

“Dlouho?”

“Ne.”

“V tom případě musíme rychle dovnitř.”

“Jistě, pane.”

Předsálí bylo jako dlaň.

V úzké šatně seděla bělovlasá paní.

Protože jsme od ní nic nežádali, mohla si dál klidně listovat v rozevřeném časopisu.

Lítacími dveřmi jsme vešli do vlastního lokálu, nepříliš velké místnosti se světlými stěnami, připomínající pravou španělskou bodegu.

Stoly obklopovaly taneční parket umístěný ve středu lokálu.

Na něm tančila Maria. Ale jak tančila!

Od první chvíle jsme byli uneseni, a to nejen dlouhými, na zem sahajícími šaty, jejichž sukně se skládala z pruhů látky s našitými krajkami a těsný, přiléhavý

živůtek s velmi širokým odvážným výstřihem přitahoval pozornost návštěvníků.

Její vlasy byly hladce a pevně sčesány do velkého uzlu na temeni hlavy.

Nemohli jsme si prohlédnout obličej, protože se otáčela neuvěřitelnou rychlostí.

Téměř se nad tanečním parketem vznášela. Chvílemi rozevřela náruč a přitom pohybovala rukama, v nichž držela kastaněty. Jejich chřestění ideálně doprovázelo hudebníky s kytarami.

Poblíž parketu stál mladý muž oblečený do tmavočerveného přiléhavého kostýmu. Na hlavě měl švihácky posazené černé sombrero.

Hrál a k tomu zpíval tvrdým, trochu zastřeným hlasem, jakoby chtěl sem, do Londýna, přenést žár Sierry.

Začínalo velkolepé finále, v němž Maria ještě jednou všem předvedla, co dovede.

Hosté seděli jako přikovaní, ale současně připraveni vyskočit ze svých míst, aby mohli její výkon odměnit zaslouženým potleskem.

Ale ona ještě nekončila. Maria finále protahovala.

Bylo to umělecké dílo a ona sama byla jeho tvůrkyní. Královna v říši flamenca.

Byla prostě fantastická.

A hosté tleskali, doprovázeni hlasy a nástroji hudebníků.

Vyvolávali nadšeně Marii, jejíž tělo se zdálo celé proměněné a jako v mlze. Tak rychlé byly její pohyby na tanečním parketu.

Muž v sombreru udeřil do strun v divokém akordu. Přitom poklekl na jedno koleno, vykřikl a jeho nástroj umlkl v okamžiku, kdy položil dlaň na struny.

Konec…! Ticho.

Jen hluboké oddechování.

Za okamžik se strhl frenetický potlesk.

Ale nezůstalo zdaleka jen při něm. Diváci křičeli, pískali a dupali. Jejich nadšení neznalo mezí a přeneslo se i na nás.

Hleděl jsem na parket, kde stála zhluboka oddechující Maria Anzaro.

Se zakloněnou hlavou a rozevřenou náručí, jako by chtěla obejmout všechny návštěvníky.

Strnula uprostřed pohybu jako socha.

Prožívala tanec jinak než všichni v místnosti. Měla pootevřená ústa, lapala po dechu.

Když se rozburácel potlesk, loučila se s diváky elegantními úklonami.

Zhasínaly reflektory.

Mezitím se v sále opět rozsvítila světla, tlumeně, přesto však dost na to, aby si host mohl přepočítat své peníze.

“Nenajdeme si volné místo?” zeptal se Suko.

“Počkej chvilku.” Díval jsem se na parket, kde se stále ještě ukláněla Maria.

Zdálo se mi, že se přitom podívala směrem k nám. Viděla mě?

Poznala mě?

V jedné chvíli jsem si myslel, že jsem v jejích očích zahlédl záblesk poznání a na jejích červeně namalovaných rtech úsměv.

Potom se otočila a já jsem měl pocit, jako by mi při tom pohybu ještě jednou pokynula.

Suko už našel volný stůl.

Dvě malé židle stály naproti sobě u kulaté desky pokryté háčkovanou dečkou. V kamenném svícnu stála červená svíčka, kterou číšník zapálil, ještě než jsme dosedli.

Položil před nás jídelní lístek.

Jíst jsme nechtěli, ale proti malému doušku jsem nic nenamítal. Ani jsem dlouho nemusel hledat. Hned na první straně nabízeli místní specialitu.

Sangria po katalánsku.

Objednal jsem ji. Suko pil jenom vodu, protože měl na zpáteční cestě řídit.

Moje objednávka číšníka viditelně uspokojila.

“Naše sangria skutečně stojí za ochutnání. Tady, v Londýně, je to úplná novinka. Mám vám vyřídit, že Maria hned přijde. Chce se jen trochu osvěžit a převléknout.”

“Děkuji, počkáme.”

Mezitím začala hrát reprodukovaná hudba a my se mohli v klidu rozhlédnout.

Tento lokál byl skutečným španělským ostrůvkem v srdci Londýna.

Měl jsem pocit, že Suko a já jsme jediní cizinci, kteří sem zavítali. Každopádně to tak vypadalo. Ostatní hosté byli snad bez výjimky obyvateli Středomoří.

Byli zde převážně muži.

Viděl jsem sice pár mladých dívek, ale ty seděly se známými a bavily se s nimi.

Donesli nám objednané nápoje.

Číšník současně postavil na stůl sklenici šampaňského s poznámkou, že je pro Marii.

Milovala tento nápoj stejně upřímně jako španělské

červené víno.

Poděkovali jsme a čekali. Měl jsem dost času ochutnat sangriu.

Chutnala vskutku znamenitě.

“Tak jaká je?” zeptal se Suko.

“Vynikající.”

“Moje voda taky.” Ušklíbl jsem se.

Přitom jsem zahlédl nepatrné mrknutí, kterým mne Suko upozorňoval, že někdo přichází k našemu stolu.

Suko se zvedl.

Vstal jsem také a otočil se.

Blížila se k nám, provázena pohledy početných hostů, Maria Anzaro. Někteří dokonce i teď ještě tleskali. Doznívaly v nich dojmy z jejího strhujícího vystoupení.

Byla už převlečená.

Zvolila jednoduchou bílou, volnou blůzku s hlubokým kulatým výstřihem a zvonovou sukni z tmavé látky. V uších se jí houpaly velké lesklé kruhy. Podávala nám ruku ozdobenou několika náramky a přitom se profesionálně usmívala.

Ovanula nás vůně jejího přírodního parfému. Poprvé jsme spatřili její obličej z bezprostřední blízkosti. Měla velmi jemnou pleť, plné rty a temné duhovky jako z

Michelangelova obrazu. Malou bradu vysunula dopředu,

čímž její obličej nabyl velmi energického vzezření.

Každopádně na ní nebylo patrné, že má za sebou namáhavý taneční výstup.

Posadili jsme se.

Natáhla se po sklenici, zvedla ji a polovina jejího obsahu zasyčela v útrobách. “To jsem teď potřebovala ze všeho nejvíc,” řekla a usmála se.

“Byla jste fantastická.”

“Ne tak moc, jak si myslíte, pane Sinclaire.”

“Pro vás John a Suko, prosím. Zní to důvěrněji.”

“Velmi ráda. Já jsem Maria.” Znovu jsme se napili.

Úsměv na jejím obličej nezmizel, dokud opatrně nepostavila sklenici na stůl.

Chvilku pozorovala ubrus a potom prudkým pohybem zvedla hlavu.

V jejích velkých tmavých očích se zračil zármutek. Potom tiše promluvila: “Škoda, že se setkáváme za tak pohnutých okolností, ale nemohu na tom nic změnit. Musela jsem vám, Johne, zavolat, protože se potýkám s jistým problémem.”

“Kdo vám poradil, abyste se obrátila na mne?”

“Jeden můj známý. Ale o to nejde.” Hleděla upřeně na úzké prsty s dlouhými nehty.

Neočekávaně se objevil vrchní a postavil na stůl další sklenici šampaňského. “Jak už jsem vás krátce informovala, když jsme spolu mluvili telefonem, Johne, jde o mého bratra Pietra.”

“Má nějaké potíže?”

“Dalo by se to tak říci.”

“Jaké potíže?” zeptal se Suko.

Maria pokrčila rameny. “Kdyby to bylo tak jednoduché, hned bych se cítila lépe.”

Dodával jsem jí odvahy. “Přesto se o to pokuste.”

“Přirozeně.” Maličko usrkla.

Nad kořenem nosu se jí vytvořila hluboká vráska.

Pohledem přelétla lokál.

Nezdálo se, že by ostatní hosty zajímalo, o čem si my tři povídáme. “Na rozdíl ode mne se bratr nedal na uměleckou dráhu, ale zvolil jinou cestu. Byl vědcem, botanikem a vyhlášeným šlechtitelem rostlin. Přitom se věnoval jisté speciální oblasti. Zkoumal vztahy mezi rostlinami a jejich léčivými schopnostmi. Nejvíce se však věnoval pokřínu neboli mandragoře.

“To zní zajímavě,” poznamenal jsem.

Usmála se. “Divíte se. Napadlo vás snad něco, Johne?”

Pokrčil jsem rameny. “Jistě. Existuje spousta záhad a legend, které se vážou k této rostlině. Jestli mě paměť neklame, je její jméno odvozeno od slova kořen, protože právě kořen je u ní nejvýznamnější. Zmiňuje se o ní i Starý zákon.

Druhé jméno, mandragora, souvisí s tvarem jejích kořenů, které vypadají jako malá lidská postava. Lidé už od nepaměti znají její léčivé vlastnosti. Ve středověku ji uctívali jako mocného mužíka žijícího pod zemí.”

I když se cítila velmi nesvá, uznale se usmála.

“Obdivuji se vám, Johne. Jste zřejmě velmi dobře informován.”

“Patří to k mé práci.”

“Opravdu?”

“Váš bratr se tedy zabýval výzkumem mandragory.”

“Ano.”

“V jakém směru?”

“Chtěl získat důkaz o tom, že mandragora není pouhou rostlinou, nýbrž že je v ní něco víc. Tajemné, magické síly, které jí umožňují způsob života, do jisté míry podobný lidskému. Byl určitě na dobré cestě.”

“Na dobré cestě?”

Přikývla a znervózněla.

Roztěkaně přejížděla dlaněmi po ubruse. “Můj bratr byl přesvědčen, že mandragora má i některé lidské vlastnosti. Myslím, že pro svůj názor našel důkaz.”

Mlčeli jsme.

Maria nás zkoumavě pozorovala, jako by chtěla zjistit, zda jí věříme nebo se jí vysmějeme. To jsme však neměli v úmyslu.

“Jak vypadal ten důkaz?” ozval se Suko.

“To bude problém,” zašeptala Maria. “Nemohu vám nic dalšího říci, protože to nevím. Když jsem naposledy hovořila s bratrem, byl strašně nadšený. Mluvil o své lásce k této rostlině, o jejím polibku. Nic z toho jsem nechápala. Znělo to neuvěřitelně. Prosila jsem ho, aby se nenechal zmást. Vysvětlil mi, že konečně odhalil strašné tajemství. Mandragora vtahuje lidi do své moci svým polibkem a oni jsou od té chvíle jako zmámení.”

“On to vyzkoušel?”

“Ano.”

Chladně jsem se usmál. “To je skvělé, Marie. Sedíte u našeho stolu a všichni kolem nám to nepokrytě závidí. Nebylo by přesto lépe, kdybychom mohli s vaším bratrem hovořit osobně.?”

“To by jistě bylo.”

“Nechcete ho sem pozvat?” zeptal se Suko.

“Ne, nejde to.”

“Z jakého důvodu?”

“Můj bratr je mrtev.”

Trvalo nějakou chvíli, než jsme znovu popadli dech. S takovou odpovědí jsme nepočítali.

Maria se prudkým pohybem natáhla po sklenici a jedním douškem ji vyprázdnila.

Viděli jsme, s jakou námahou se brání slzám, které se jí draly zpod víček.

“To jsme netušili.” řekl jsem

“Přirozeně.” Zvedla obličej.

“Jste v pořádku?” zjišťoval jsem. Maria přikývla.

“Váš bratr je mrtev. Zeptám se vás tedy zemřel

přirozenou smrtí, nebo byl… zavražděn?”

“Ne, on se…” Potřásla hlavou. “Panebože, nemohu pořád uvěřit tomu, že se Pietro udusil.”

“Prosím?”

“Udusil se, Johne. Takto označil příčinu smrti přivolaný lékař. Kdosi jej našel ležet mrtvého v hotelové posteli. A později se výsledek prvního ohledání potvrdil.”

Mlčeli jsme.

Suko byl netrpělivý.

Přehodil si nohu přes nohu a potom se přímo zeptal:

“Můžete nám o tom říci něco bližšího?”

“Ano, způsobila to mandragora.”

Její odpověď mne neuspokojila. “Možná máte pravdu,” řekl jsem, “ale nemůžete to upřesnit?”

“Ne, Johne, bohužel ne. Vycházím z toho, že to musela být mandragora. Jestli přímo nebo nepřímo, nevím. Ale chci vás poprosit, abyste to zjistil. Vím jistě, že s úmrtím mého bratra není něco v pořádku. Neptejte se mne na důkazy, Johne, věřte mému tušení.”

“To není příliš snadné.”

“To uznávám. Ale přesto vás chci znovu poprosit, abyste tuto záhadu vyřešil.”

“Kdy zemřel?” chtěl vědět Suko.

“Včera.”

Její odpověď zaskočila nás oba. “To znamená, že vašeho bratra ještě nepohřbili.”

Maria přikývla. “Ještě ne. Zatím leží v nemocniční márnici, kde může naposledy posloužit své milované vědě. Víc vám bohužel neřeknu. Možná byste si měli promluvit s příslušným lékařem a prohlédnout si mrtvého.”

“To rozhodně uděláme.”

Maria Anzaro si zhluboka vzdychla, polkla a pokrčila rameny. “Ani nevíte, jak je pro mne těžké vyrovnat se s jeho smrtí. Myslím, že to nedokážu. Smrt vstoupila do našich osudů náhle a nečekaně. Mému bratrovi bylo třicet jedna let. Nepochopitelné. A mám-li být upřímná, ani já se necítím v bezpečí.”

“Jak to myslíte?”

“Neumím to vysvětlit, Suko, ale je to tak. Necítím se v bezpečí. Jsem tu a kolem mne krouží neviditelný nepřítel. Stíny, přízraky co já vím. Nemám žádné vysvětlení. A vzpomeňte si na mandragoru. Můj bratr se snažil objevit její tajemnou sílu. Neznám výsledky jeho práce.”

Přikývl jsem. “Budeme sledovat stopu. S magií mandragory jsme už získali nějaké zkušenosti. Nejsme úplně bezbranní.”

“V to doufám.”

Suko měl ještě jednu otázku: “Nevíte, zda se váš bratr nezabýval nějakou zvláštní vlastností této nezvyklé rostliny?”

Tanečnice si zhluboka vzdychla, až se rozkomíhal plamínek svíčky.

“Dobrá otázka, těžká odpověď. Bratr se mnou jen zřídkakdy hovořil o své práci a pokud ano, bohužel se při svém výkladu vůbec nestaral, zda mu rozumím. Řekla bych, že ji chtěl poznat po všech stránkách a nelitoval přitom ničeno, ani vlastního života. Jeho přátelé hovořili o jistých schopnostech, na něž bratr soustředil svou hlavní pozornost. Nemyslím ty metafyzické, ale ty, které mohl podrobně zkoumat ve své laboratoři.

Tento rostlinný druh obsahuje chemické sloučeniny, které jsou pro lidi stále ještě velkou záhadou. Říkal jim, myslím, alkiny a tvrdil, že jsou ve tkáních této rostliny obsaženy ve velkém množství. Tyto sloučeniny přivádějí lidi do stavu opojení, který by pro ně mohl být přirozeně velmi nebezpečný.”

“Máte pravdu.” Moje sangria zatím zteplala. Přesto jsem ji jedním douškem vehnal do vyprahlých útrob. “To ovšem může vést k nepříjemným následkům.”

“Ano, jsou jako opilí.”

“A potom?” zeptal se Suko.

“Víc vám ke své lítosti neřeknu. Ještě jsem to nezažila. Můj bratr se mnou tyto věci nerozebíral dopodrobna. Vím však, že alkiny mandragory způsobují

stejné opojení jako LSD.” Zvedla ruku a nechala ji zvolna klesnout do klína.

“To je vše.”

Přikývl jsem. Suko oněměl jako ryba, zato Maria se pohnula. “Ještě se uvidíme,” řekla a naklonila se k nám.

“Teď mne, prosím, omluvte, protože hosté začínají být netrpěliví. Mám ještě jeden výstup.”

Zvedli jsme se a potřásli jí rukou. Rukou, která se chvěla vnitřním strachem z neznáma.

“Buďte opatrní,” zašeptala. “Je téměř jisté, že můj bratr otevřel dveře do úplně jiného světa, a bojím se, že měly zůstat zavřené.”

“My tomu přijdeme na kloub.” Sukova odpověď zněla jako přísaha.

Maria se náhle otočila a zmizela.

Dívali jsme se za ní a znovu se posadili.

“Fascinující bytost,” řekl tiše Suko. Neodporoval jsem.

“Co si o tom myslíš, Johne?”

“Nemám zatím ponětí.”

“Probudila se v tobě aspoň zvědavost nebo pověstná lovecká vášeň?”

“Na to se můžeš spolehnout. Zítra brzy ráno se vypravíme za jejím mrtvým bratrem…”

Kdyby se strach mohl zhmotnit, měl by u Elliota Quinna podobu ledové vody protékající jeho žílami. Stál strnule na místě a třásl se hrůzou. V ústech cítil pachuť spáleného popela. Nemohl odvrátit pohled od mrtvého.

Je opravdu mrtvý?

Mělo by to tak být, ale mrtvola se pohnula, ne však celým tělem. Pohybovala pouze hlavou, zvláště obličejem a otevřenými ústy.

Nějaká neznámá síla kroutila hlavou mrtvoly, jako by

něco vylézalo z těla a tlačilo se to stále výš a výš.

Mrtvola se dusila!

Elliot Quinn na vteřinu zavřel oči, ale hluk se ozýval dál. Hlenovitá kaše vzniklá někde uvnitř nehybného těla se prodírala krkem a ústy.

Quinn nemohl odtrhnout oči. Jako by jej pudila neznámá síla, přistoupil ještě o dva kroky blíže k mrtvému. Zvuky neustávaly, ale šelest se nepatrně změnil. Nebyl už tak zřetelný.

Vyděšený hlídač soustředil pozornost na ústa oběti.

Pohnula se.

Zvenčí nebylo nic dalšího patrné. Pohyby řízené tajemnou silou se odehrávaly uvnitř těla. Člověku připadalo, že se zevnitř tlačí nějaká věc, která chce opustit své vězení.

Ale to přece není možné. Prostě není. Z mrtvého těla

přece nemůže nic vyrazit.

Elliotu Quinnovi se svíralo hrdlo. Těžko se mu dýchalo. Cítil se příšerně, ale přesto přistoupil o malý krůček blíže. Chtěl vše přesně zachytit.

V ústech, z nichž vycházely neidentifikovatelné zvuky, se něco pohnulo…

Jazyk určitě ne. Muselo to být něco cizího, co se dralo hluboko z těla.

“To” se vysouvalo ven.

Zadržel dech. Co nyní uviděl, přesahovalo hranice jeho představivosti. Z úst mrtvoly vylezl živý tvor, človíček, ne větší než předloktí. Uviděl bílé tělo, nápadně bledý obličej, orámovaný prameny tmavých vlasů.

Obličej ženy, úplně nahé tělo ženy…

Quinn jenom zíral, když se žena opřela o krátké ručičky a posunula se kupředu. Potřebovala oporu, aby se mohla zcela osvobodit. Nalezla ji na čele mrtvého.

Stačila přitom vytáhnout i nohy. Vysoukala se konečně z úst mrtvého a Quinn už nechápal vůbec nic.

Připadal si jako hlavní představitel ve filmu s nepravděpodobným, nesmyslným dějem. Ale skutečnost nemohl popřít, viděl ji přímo před sebou. Přiblížil se, aby lépe viděl, jak se tato osůbka, ženička, trpasličí bytůstka vydrápala na pravou stranu mrtvolně strnulého obličeje a zůstala stát na okraji prostěradla. Vyčkávala. Potřásala hlavou, až jí vlasy poletovaly. Nestarala se v tuto chvíli o svědka, který zvedl obě ruce a přitiskl dlaně na ústa.

Byla to žena, o tom nebylo pochyb. Malá, nahá, dobře rostlá žena s nevýraznou barvou těla. Bylo bílé jako čerstvé oloupané dřevo bez kůry. Kůže vypadala tuhá, sice hladká, ale neměla nic společného s lidskou kůží.

Postavička otočila hlavu.

Nebylo to vůbec obtížné. Navenek to vypadalo, že musela nejdříve uvést do pohybu svaly a šlachy. Provedla to dobře a potom uviděla Quinna.

Nejdříve spatřil její oči!

Hrozně se zděsil. I když byla tak malá, nemohl jednoduše uniknout jejímu pohledu. Jako by ho přibíjel k zemi. Oči byly jako tmavé čočky, které ho spalovaly svým žárem.

Kdo může být ta osoba? Byl to člověk? Novorozeně v

těle dospělého? Nesmysl! Smrt přece nepřináší život.

V hlavě se mu honily zmatené myšlenky. Quinn vůbec ničemu nerozuměl. Atmosféra této “síně mrtvých” jej obklopovala jako skleněná kopule, zpod které nebylo úniku.

Osůbka dosud odpočívala na kraji stolu. Nepříliš dlouho, protože se pokrčila v kolenou a potom…

Jedním skokem přistála na chladných dlaždicích před stolem.

Tam zůstala stát.

Quinn chtěl vydechnout, ale z hrdla mu vyšlo jenom zasténání, přičemž sklonil hlavu a jeho pohled zamířil na podlahu. Díval se na malou postavičku s tmavými vlasy a nevěděl, co si o tom myslet. Nadzvedl nohu a chtěl ji zašlápnout. Neodvážil se. Místo toho v něm malý živý tvor vyvolával bolestivý pocit strachu ze smrti. Neuměl jej přesně popsat a také nevěděl, jak by člověk mohl něco podobného cítit. V tomto případě však vycházel z toho, že jej sevřela neznámá tíseň a pozvolna jej drtila.

Tvor s bledým tělem zaklonil hlavu a upřeně hleděl na

něj.

Oči mu jiskřily. Quinn měl ze všeho špatný pocit a

hlásil se v něm pud sebezáchovy. Věděl, že nesmí déle setrvávat na tomto místě. Proto překonal strnulost a vydal se zpět.

Měl to udělat o pár sekund dříve, ale byl ještě příliš ztuhlý.

Tvor se nečekaně vymrštil. Muž zůstal znovu stát.

Před ním se mihl stín a znenadání visela na jeho krku postavička, která stála původně před ním.

Poprvé ucítil dotyk mandragory. Čekal vlastně, že bude studená jako mrtvola, ale mýlil se. Kůže byla nečekaně teplá. Vystupovalo z ní něco, co se zmocňovalo i jeho. Malýma rukama se pevně zachytila kůže na jeho krku. Všiml si, že její nehty se začaly zavrtávat do jeho kůže. Tvor visel na něm, ale škrábal se dál.

Quinn couval, aniž přesně věděl kam. Narazil do druhého stolu a uhodil se do boku. Ani to nezpozoroval, protože jej současně napadlo zvednout ruku a strhnout věc, která mu seděla za krkem.

Najednou tvor otevřel ještě více ústa. Spodní část jeho obličeje nyní tvořil jediný temný otvor, z něhož něco vyletělo.

Byla to rudě zbarvená beztvará hmota, připomínající kořen rostliny.

Jazyk mandragory cílevědomě zasáhl mužovy rty. Quinn ucítil náraz. Slyšel také mlaskavý zvuk. Chtěl pevně sevřít rty, zatímco jej zachvátila divoká panika.

Tlak jejího jazyka stále sílil.

Ta hlenovitá, krvavě červená věc se zavrtávala přesně mezi jeho rty. Mužův odpor netrval více než tři nebo čtyři sekundy. Déle už nemohl odolávat a otevřel ústa.

Jazyk se zabořil do úst a vyplnil je jako kluzká, mrskající se ryba. Muž se najednou propadl do černé prázdnoty.

To je smrt, pomyslil si, to je smrt. Potom se Elliot Quinn zhroutil na zem!

Je v nebi taková zima nebo se takto projevuje peklo? Tyto myšlenky projely Quinnovi hlavou, když se probral z tohoto pro něj nevysvětlitelného stavu a pokoušel se posadit. Dřepěl na studené podlaze nemocniční márnice, podpíral se dlaněmi a hleděl do prázdna. Stále ještě nevěděl, co si má o tom myslet.

Jeho hlava byla prázdná, jako by v ní chyběl mozek. Něco z něj vytvořilo pouhou loutku. Necítil ani strach, ani radost.

Necítil vůbec nic.

Byl jenom tělesná schránka, pouhý obal.

Někdo ho připravil o duši!

Hlavou se mu mihlo toto první přirovnání, ačkoliv znělo nesmyslně. S těmito myšlenkami se také vracela vzpomínka na strašný zážitek, o kterém si přál, aby se ukázal být pouze zlým snem. Bohužel byl natolik skutečný, že jej nemohl jednoduše vymazat z paměti.

Chlad ho donutil vstát. Namáhavě se zvedl.

V tuto chvíli ho vůbec nezajímalo, jakou dobu zde strávil.

Jako robot se tápavě pohyboval márnicí, jednu ruku vystrčenou před sebe, zatímco druhá se klátila podél těla.

Ocitl se u stolu s mrtvolou Pietra Anzara. Opět se zastavil vedle mrtvého a pozorně si jej prohlížel.

Zaměřil se především na obličej. Na ústa, z nichž vylezl ten podivný tvor, malá žena, která jej hned potom políbila.

Otřásl se při té vzpomínce. Pořád tomu nemohl přijít na kloub, ačkoliv věděl, že se mu to nezdálo.

Quinn rovněž zaznamenal změnu v koutcích úst mrtvého.

Byly úplně roztřepené. Tak přece!

Žena se vysoukala z mrtvých úst! Myšlenky se mu náhle rozutekly.

V hlavě mu začalo hučet, jako by se tam někde rozběhl motor.

Nikdy předtím nezažil něco podobného. Šumění se šířilo dál a dál, stále hlasitěji, takže v uších mu burácelo hotové tornádo. Hlava jako by se mínila rozskočit.

Quinn už na víc nečekal.

Nereagoval už jako normální člověk. Ruce se mu roztřásly, schoulil se co nejvíc a potácel se ze strany na stranu.

Potom si oběma dlaněmi přikryl obličej.

Vrávoral chladnou místností a přitom se uhodil do ruky.

Zanaříkal, vykřikl a marně hledal způsob, jak se vysvobodit z toho hrozného stavu.

Před očima mu vyvstávaly obrazy jako na plátně. Strašlivé scény, představy pekla.

Viděl sám sebe, svůj vlastní zpitvořený obraz. Spatřil sebe, jak sedí v kanceláři a bere do rukou nůž.

Znovu a znovu si jej vráží do krku.

Viděl stříkat krev a sebe, jak se hroutí na psací stůl. Quinn vrazil do dveří.

Nemohl vůbec pochopit, jakým směrem se pustil. Nic na tom nezměnil ani úder do čela. Sesunul se na podlahu, oči doširoka otevřené.

Určitě by vnímal vzorek dlaždic, ale převážily jiné

představy.

Spatřil svoji ženu.

Dřepěla na bobku a nebyla víc než krvavý uzlíček, který se zmítal v posledním tažení a očima prosil o milost.

A on měl v ruce sekyru…

Představy a skutečnost se mísily dohromady.

Polibek mandragory v něm zanechal jed příšerného traumatu.

Ucítil krev, která perlila na jeho čele, do něhož bušila malá kladívka. Jejich údery ho probraly a hnaly vpřed.

Potácivě se vydal na další cestu. Byl to malý zázrak, že se udržel na nohou. Nějakým nevysvětlitelným způsobem se mu podařilo opustit márnici a doklopýtat do kanceláře.

Tam stál psací stůl.

Na něm byl telefon a také stará termoska. Vedle ní ležel nůž na ovoce.

Jedovatě se ušklíbl, když jej zahlédl. Dopadl na židli jako pytel brambor.

Svět kolem něho se roztančil a uprostřed tohoto kruhu se vytvořil závoj z mlhoviny, v němž kroužily planety roztodivných barev.

Sáhl přitom po noži.

Byla to jediná věc, kterou rozeznával naprosto

zřetelně.

V této chvíli mu před očima vyvstala jeho první

představa.

Seděl za psacím stolem a natahoval se po noži. Nyní to byla holá pravda!

Elliot Quinn sevřel pevně rukojeť. Tak pevně, až mu zbělely kotníky prstů. Jeho ústa znetvořil úšklebek. Nebyl to ani pláč, ani smích, ale odpovídal tomu, co se odehrálo v příštích sekundách.

Quinn zvedl ruku do výše hrdla. Potom bodl jednou, po druhé a bodal znovu a znovu…

Stáli jsme v předpokoji naší pracovny v kanceláři Glendy Perkinsové. Pili jsme kávu a ohřívali si ruce blahodárným teplem šálků.

Glenda nás přitom pozorovala a krčila rameny. Přitom se nervózně potahovala za bílou nabíranou blůzku se vzorem malých červených motýlků, potřásala hlavou a potom se na nás obrátila s jedinou poznámkou.

“Opravdu nevím…”

“Co nevíš?” zeptal jsem se.

“Zda je to skutečně ten případ, se kterým nás seznámili.”

Suko postavil prázdný šálek stranou a poznamenal:

“To se ukáže.”

“Chcete jít do nemocnice?”

“Ano.”

“Hledat mandragoru?”

Usmál jsem se na Glendu. “Neporadila bys nám jak?” Vrátila mi úsměv. “Ne. Zní to příliš fantasticky.

Nemohu si pomoci.”

“Pojedeme,” řekl jsem. “Můžeš starému sdělit, kde nás najde.”

“Dobrá.”

Můj šálek rovněž přišel o svůj obsah, který teď zahříval moje útroby. Pochválil jsem Glendě její blůzku a vyšel ven za Sukem. V hale jsme narazili na sira Jamese. Vypadal dost překvapeně a oči za silnými skly se ještě zvětšily.

“Zase odcházíte?”

“Tak jest, pane.”

“Kam?”

“Do jedné nemocnice.”

Svraštil čelo. “A koho tam chcete hledat?”

“Jednoho mrtvého, pane.”

To bylo příliš. Při poslední odpovědi jsem si všiml, že obličej mého šéfa lehce zbrunátněl. Mělo to být pro mne varování.

Suko ustoupil pro jistotu o krok zpět a koukal na strop.

“Poslouchejte, Johne. Nemám dnes ráno náladu na vtipkování. Mohl byste mi laskavě…”

Dříve než jeho hlas hrozivě zesílil, vzal jsem si slovo.

“To není žert, pane.”

“Opravdu chcete hledat nějakého nebožtíka?”

“Ano.”

Ztichl. Potom přikývl. “Dobrá, pojďme do mé kanceláře. Musíme se domluvit na dalším postupu.”

Suko se na mne po straně ušklíbl a dostal za to ode mne štulec. Šéf nám bručivě nabídl místo. Střídavě jsme mu vysvětlovali, co nám sdělila Maria Anzaro.

Superintendant poslouchal. Přitom si hrál s pravítkem. Soustředil jsem se na jeho oči a pozoroval v nich stejnou nedůvěru jako u Glendy.

“Vy tomu všemu věříte?” zeptal se nás.

“Ověříme si to, pane. Zatím ano, pokud se nepřesvědčíme o opaku.”

Náš šéf stále ještě nechápal. “A co vy, Suko?”

“Sdílím Johnův názor.”

Pokrčil rameny. “Dobře, jeďte. Nechám se překvapit.”

Byli jsme štěstím bez sebe, že náš rozhovor netrval déle. Byli jsme celí žhaví vnést světlo do tajemné temnoty.

Pronásledovalo mne tušení, že se ocitáme uprostřed

děje velkého dramatu.

Ukázalo se, že nemocnice, do níž jsme se vydali, naštěstí není jako obrovská noclehárna. Byla relativně malá, vedená v křesťanském duchu, jak jsme se dozvěděli u ohlašovací přepážky.

“Jistě jste přišli kvůli našemu mrtvému kolegovi,” řekl muž, který zde měl službu.

“Proč myslíte?” zeptal jsem se.

Zasáhl mne překvapený pohled. “Copak jste neslyšeli o té sebevraždě?”

“Pietro Anzaro spáchal sebevraždu?”

Teď zase nechápal on. “Pietro jak? Kdo je to, k

čertu?”

Suko a já jsme se na sebe úkosem podívali.

“Domnívám se, že potom hovoříme o dvou různých osobách,” řekl jsem.

“Také mi to tak připadá.”

“Jak to bylo s tou sebevraždou?” Suko vysunul bradu.

“Dorazili už naši kolegové?”

“Ano. Prohlížejí místo činu.”

“Výborně. Kde?”

“Musíte dolů do sklepa.”

“Předpokládám, že nám vysvětlíte, kudy se tam dostaneme.”

“Samozřejmě.” Vyšel z kabinky. Bylo nutno jet výtahem. S jeho pomocí jsme měli sjet do suterénu nemocnice. Odtud už to bylo jednoduché.

V kabině zavrtěl Suko hlavou. “Zdá se, že se nám proplétají dvě různé záležitosti,” poznamenal.

“Možná.”

“Pochybuješ o tom?”

“Zatím toho moc nevím,” odpověděl jsem při vystupování. “Uvidíme, co nám řeknou.”

Naši kolegové tam skutečně byli. Tísnili se v malé kanceláři společně s lékaři a pomocníky v bílých pracovních pláštích. Neviděli jsme nikde mrtvolu, pouze spoustu krvavých skvrn všude kolem.

Policejní šéf se jmenoval Murdock. On znal nás a já znal jeho. Byl proslulý svou tvrdohlavostí stejně jako šéfinspektor Tanner svým kloboukem. Téměř výhružně nás pozoroval zpod hustého štětinatého obočí.

“Co vás sem přivedlo, přátelé? Nemáme zde ani duchy, ani démony. Pouze obzvlášť drasticky provedenou sebevraždu.”

“Jak drasticky?” dotázal jsem se.

“Nožem na ovoce.”

Suše jsem polkl a zhluboka vtáhl vzduch nosem. “To je přece nesmysl…”

“Ne, Sinclaire, to je naprosto normální lidská pomatenost. Vy ovšem jste vzdálený pozemskému životu a vidíte za vším duchy.”

“Nesmysl.”

“Každopádně neměl ten muž žádný motiv k sebevraždě, což potvrdily i výpovědi obou lékařů. Žil poklidným životem. Dělal svou práci bezmála dvacet let a patřil k zaměstnancům, o nichž se mnoho nevědělo.”

“To se nedá nic dělat,” řekl Suko a pokrčil přitom rameny. “Vlastně jsme ani nepřišli kvůli sebevraždě. Nás zajímá jiný nebožtík.”

“Jak to?”

Suko zamával odmítavě rukou. “Domnívám se, že vy nejste ta správná osoba, která nám může dát potřebnou informaci. Myslím, že některý z lékařů nám pomůže více.”

Jeden muž v plášti se otočil: “Jsem doktor Urman.

Mohu vám pomoci?”

Vypadal ještě mladý. Se svým bujným účesem vypadal spíše na sportovce.

“Přišli jsme si prohlédnout mrtvolu Pietra Anzara.” Lékař přikývl. “Ano, toho zde máme.”

“Kde?”

“Museli byste jít se mnou.”

Chystal jsem se jít za ním, ale zastavil mne Murdockův hlas. “Hej, Sinclaire, tady jste už skončili? V tom případě mizíme taky.”

Moje odpověď byla mírně skeptická. “Je nesporně dokázáno, že se zde jednalo o sebevraždu?”

“To si beru na triko já.”

Ostatní se po jeho odpovědi ušklíbli.

Já ne, protože jsem znal Murdockovy obhroublé způsoby. “Kdyby se objevily nějaké nejasnosti, zavolám vám.”

“Ano, zavolejte.”

Lékař šel před námi a vedl nás do říše mrtvých. Do chladné místnosti, kde zemřelí leželi na plastových stolech a čekali na uložení do rakví.

Na prstech nohou se houpaly štítky se jmény zemřelých.

Když jsem je pročítal, vysvětlil mi lékař, že v této nemocnici se štítky zatím píší ručně.

Ale v příštích měsících se mělo všechno změnit.

Přikývl jsem na souhlas a myslel si svoje. Nebyl jsem bez výhrad proti nové technice.

Uvažoval jsem však, že chlad vytvořený počítačem se k atmosféře tohoto místa bude dobře hodit.

Prohlíželi jsme si mrtvolu ze všech stran. Lékař také

přihlížel.

Když jsem o něj náhodou zavadil pohledem, viděl jsem, že zkrabatil čelo přemýšlením a v jeho očích se objevil výraz překvapení.

“Něco nehraje, doktore Urmane?”

“Přesně nevím…”

“Řekněte, co vás trápí.”

“Tady ten mrtvý.” Ukázal na hlavu.

“Co je s ním?”

“Při první prohlídce jsme si toho nevšimli, ani já, ani můj kolega. Teď je to ovšem něco úplně jiného. Prohlédl jsem ho zevrubně a musím říci, že se změnil.”

“Mrtvola se změnila?”

“Je to tak.”

“Jak se, prosím vás, mohla změnit?”

Doktor Urman si mnul usilovně čelo. Hledal slova, kterými by vyjádřil svůj postřeh: “Řekl bych, že je to obličej. Ano, je to obličej, především kolem úst.”

“Jsou otevřená.”

“Správně,” potvrzoval lékař a vytáhl z kapsy kuličkové pero. Špičkou ukázal na oba ústní koutky.

“Podívejte se pozorně. Vám samotným musí být nápadné, že jsou značně roztřepené. Včera ještě nebyly. Jistě bych si toho všiml, když jsem jej prohlížel.”

“Jak si to vysvětlujete?”

“Hm, jak si to vysvětluji?” zabručel. “Pokud by to neznělo neuvěřitelně, tak bych si dovolil tvrdit, že tady něco vyšlo z jeho těla. Tohle něco muselo mít ohromnou sílu, aby otevřelo ústa mrtvého.” Pokrčil rameny. “Vím, že to zní ztřeštěně, ale v této chvíli neznám jiné vysvětlení.”

Suko a já jsme se střetli pohledem. To, co říkal doktor Urman, bylo skutečně velmi nepravděpodobné.

Bylo to však nemožné?

Netroufali jsme si pochybovat ani o jednom, protože jsme se kdysi učili, že možné je všechno.

“Co by mohlo vylézt z jeho úst?” uvažoval jsem.

“To se ptáte vy mne, pane Sinclaire? Odpovím vám obecně. Mám na mysli nějaké cizí těleso.”

“Aha.”

“Stačí vám to, nebo mám…?”

“Ovšem, stačí.”

“Nyní se zeptám vás. Proč se zajímáte právě o tohoto mrtvého?”

Těžko jsem mu mohl říci pravdu, ale Suko mě stejně předstihnul. “Řekla nám o tom jeho sestra Maria. Dělala si kvůli němu starosti.”

“On se udusil, inspektore.”

“My to víme.”

Doktor Urman pokýval hlavou. “Nedává to stejně žádný smysl. Podle mne zemřel nepřirozenou smrtí.”

“Můžete nám aspoň říci, čím se udusil?” zeptal jsem

se.

“Ne. To nemohu.”

“Vy jste ho nepitvali?”

“Nebyl k tomu důvod. Mimoto jeho sestra, na niž

jsem také obrátil, všechno přijala.”

“Hned?”

“Ano.” Lékař poodešel stranou. “Její reakce mne překvapily. Nebyla příliš zaskočena bratrovou smrtí a tvrdila, že k ní muselo dojít. Však víte, jak to chodí, lidé toho někdy napovídají. Každopádně to nesla statečně. Nicméně musela pochybovat, proto sem taky přišla, pánové.”

Suko zakašlal. “Myslím, Johne, že jsme zde skončili.

Víc už se stejně nedozvíme.”

“Obávám se, že máš pravdu.” Podíval jsem se na lékaře. “Podle vašeho názoru něco vylezlo z úst mrtvého?”

“Jinak se nedá vysvětlit nepřirozené otevření jeho úst. Ale kdo ví, jakými hádankami nás ještě příroda překvapí. Jsme jenom lidé, malí ubozí tvorové, které řídí vyšší moc.

Čím jsem starší, tím více poznávám, jak málo toho vím. Ale to už tvrdil někdo přede mnou.”

“Co nás tady ještě drží?” zeptal se Suko.

“Už nic.”

“Zatím provedu patologické vyšetření mrtvoly,” vysvětloval lékař. “Jsem sám zvědavý, jestli na něco přijdu.”

Byli jsme s tím srozuměni. “Dobře, doktore. Kdybyste objevil něco nového nebo záhadného, dejte nám vědět.” Strčil jsem mu do ruky navštívenku a opustil společně se Sukem tato nehostinná místa.

Uklízečky odstraňovaly v kanceláři stopy po krvi. V jejich obličejích se nehnul ani sval. Byla to jejich každodenní práce. Venku jsme se nejdříve oba pořádně nadýchali čerstvého vzduchu.

“A co dál?” zeptal se Suko.

“Pojedeme za Marií.”

“Proč?”

Pokrčil jsem rameny. “To nemohu přesně říci, ale ona je naše jediná stopa nebo také klíč k rozluštění této zatracené záhady. Možná si vzpomene na něco, co by nás popostrčilo kupředu.”

Mandragora opustila nemocnici.

Ten malý tvor se necítil jenom dobře, nýbrž přímo výborně. Kontakt s lidmi mu opravdu znamenitě prospíval.

Jeho polibek nakazil toho člověka tak, že udělal, co mu nařídily jeho mátožné představy.

Bylo to poprvé, pouhý začátek, ale mandragora nechtěla přestat.

Musela pokračovat. Nyní byla volná.

Nebyla už vězněm v těle mrtvého.

Nikdo jí nemohl překazit její pletichy. Kdo z lidí mohl jen tušit, že něco takového jako ona se vůbec zrodilo?

Zbytek noci strávila ukrytá v křoví blízko nemocnice.

Při její velikosti nebylo těžké najít vhodnou skrýš.

Mohla sem kdykoliv přijít a odtud znovu překvapivě udeřit.

Noc odcházela.

Přicházel úsvit.

Ležela nahá na studené zemi, ale necítila chlad.

Připravovala plán.

Všechno muselo probíhat především podle jejích

představ.

Toho, který zkoušel přijít na její tajemství, aby ji následně připravil o její sílu, už “odměnila”.

Zatím zahladila stopu, ale pouze zatím, protože mandragora velmi přesně pochopila, že mezi tím mužem a jeho sestrou panoval důvěrný sourozenecky vztah. Bylo docela možné, že se tato žena nesmíří se smrtí bratra, a proto se musela mít na pozoru. Když ji zavede na falešnou stopu, o smrtící polibek by neměla přijít.

Drobný obličejík se zkřivil do strašlivého úšklebku. Mandragora cítila, že její neuvěřitelná síla narůstá. Dosáhla moci nad lidmi, a to ji šíleně vzrušovalo.

Ještě ležela natažená mezi keři, ale ne nadlouho.

Čekala na vhodnou příležitost, aby mohla zmizet.

Její úkryt se nacházel v prostoru nemocnice, vzadu za hlavní budovou.

Byl tam rovněž příjezd pro dodavatele. Přijížděla tam spousta nákladních aut.

Když uslyšela motor auta, přitiskla se břichem k zemi. Zůstala ležet těsně u okraje příjezdové cesty a pozorovala obludu na čtyřech kolech, která se k ní blížila.

Malé nákladní auto jí připadalo jako netvor, který by ji mohl lehce rozemlít napadrť.

Vyčkávala.

Auto se řítilo kolem ní.

Zpomalilo a řidič zatočil do slepé uličky. Tam vystoupil. Byl to ještě mladý chlapík s dlouhými černými vlasy staženými do culíku. Měl na sobě modrou kombinézu a hnědý pulovr. Nechal otevřená dvířka u kabiny. To byla pro mandragoru vítaná příležitost.

V té chvíli bylo prostranství vylidněné a také řidič

zmizel v jedněch z mnoha dveří.

Lepší příležitost by se nenaskytla. Mandragora se rozběhla.

Byla přitom opatrná.

Nejen že vypadala pouze jako malý človíček, ale myslela a chovala se tak.

Převzala lidské vlastnosti.

Bylo pro ni velkou výhodou, že se tak dlouho zdržovala u jednoho člověka, protože Pietro Anzaro jí věnoval všechny své síly.

On se učil od ní a ona zase od něho.

Jenom svoji smrt si nedovedl představit. Její síla byla mocnější.

Běžela rychle, poněkud toporně.

Držela se raději na kraji cesty, kde ji škrábala tvrdá tráva a kde mohla tiše našlapovat ve změklé půdě.

Nikdo ji neviděl, když vklouzla pod auto. Mandragora byla spokojená.

Zaujala výhodné místo, odkud mohla dobře hlídat vchod.

Prostor mezi zemí a spodkem auta byl dostatečně velký.

Konečně přicházel muž.

Tvoreček jej poznal podle nohavic.

Přicházel s ním ještě jeden člověk.

Jakýsi mrzout. Vypadal unaveně a nevěnoval pozornost řidiči, který mu něco vysvětloval.

Nevylezla z úkrytu.

Řidič otevřel dveře nákladového prostoru.

Mandragora slyšela jeho hlas: “Můžeš začít vykládat.”

“Nechceš mi pomoct?”

“Hned. Musím ještě dojít pro papíry.” Tvoreček pozorně naslouchal.

Štěstí opět stálo na jeho straně. Zachichotal se.

Potom se však rychle soustředil a sledoval řidičovy nohy. Byl slyšet hluk otevírajících se dveří.

V té chvíli opustila mandragora svůj úkryt. Uviděla mužova záda. Horní polovinou těla trčel v autě a něco si natahoval. Pravděpodobně rukavice, aby odtud vynesl zboží.

Mandragora nepotřebovala mnoho místa.

Vyskočila a schovala se za opěradlo řidičova sedadla. Po chvilce sebou vystrašeně trhla, když se muž pohnul. Zdálo se jí, že se chce otočit a podívat na podlahu řidičovy kabiny.

Nestalo se tak. Mandragora si vydechla.

Uchichtla se, když se muž opět vysunul ven. Přitom si hvízdal. Potom ji vylekal hluk zavíraných dveří, ale hned se zase uklidnila.

Teď už se nemusela ničeho obávat. Vyskočila na sedadlo.

Žena půl lokte vysoká, dobře stavěná.

Něco, co vlastně nemělo existovat, bytost se zlověstným pohledem a myšlenkami na pomstu.

Rozhlédla se.

To, co pro normálního člověka bylo malé nebo velké, jí připadalo obrovské a nad rozměry vesmíru.

Mandragora potřebovala trochu času, aby se zorientovala.

Bylo pro ni životně důležité najít vhodný úkryt. V žádném případě nemohla zůstat ležet na sedadle. Tam by byla takříkajíc na ráně.

Potřebovala se ukrýt, aby využila řidičova překvapení ve svůj prospěch. Ano, moment překvapení to byla její jediná šance! Pod panelem, kde si normálně spolujezdec mohl natáhnout nohy, byl dostatek místa a také stínu. Připadala si tam jako pavouk číhající na kořist.

Malý tvoreček tiše dřepěl pod panelem.

Díval se před sebe a zachvíval se při pomyšlení na

příští okamžiky. Její neobvyklá kůže se napínala

šroubovitými pohyby. Seděla v polostínu na podlaze a

číhala.

Ještě skládali.

Slyšela mužské hlasy.

Poznala, že si oba vlezli do nákladového prostoru a lehce rozkolébali auto.

Mandragora byla spokojená. Zvedla ruce nahoru, protáhla se a zívla si jako člověk. Přitom nechala ústa otevřená a vystrčila jazyk.

Ohavný, krvavě červený červ plesknul na podlahu a trhavými pohyby se zasouval zpět, zanechávaje za sebou stopu slizu jako slimák.

Bylo jí jedno, jestli ji řidič objeví.

Měla stejně svůj plán, který se týkal především jeho. Musela jej políbit a uvrhnout do vidin, které mu přichystala.

Protože neviděla přes okno, spoléhala se výhradně na svůj sluch.

A ten pracoval spolehlivě. Cítila se v nejlepší formě. Slyšela, jak se vzadu zavřely dveře. Mezi muži padlo několik stručných vět. Nato řidič vpadl do auta jako divoká voda.

S povzdechem zapadl do sedadla. Ještě nestartoval.

Rukama si prohrábl vlasy a upravil copánek na šíji.

Mandragora maličko povylezla. Aby mohla pozorovat muže, musela se dívat šikmo vzhůru. Působil na ni dojmem obra. Věděla však, jak maličký nakonec tento obr bude.

Muž vytáhl z přihrádky cigaretu a zasunul ji mezi rty. Zapálil si, vyfoukl několik obláčků kouře, které se rozplynuly. Zápach zůstal v kabině viset jako závoj. Mandragoru to rušilo, protože nesnášela takový vzduch.

Potom natáhl ruku a zapnul rádio.

Přijímač zaplavil kabinu hudbou, která se mu líbila. Tvrdý rock, který mandragoru tahal za uši.

Naštěstí se muž brzy hudby nabažil. Ztišil ji a nastartoval. Auto zavibrovalo a také mandragora se roztřásla.

Vůz sebou trhl a rozjel se. Tvorečka to vyvedlo z míry. Nenadálý pohyb jej vrhl zpět. Polekal se dvou natažených rukou, které jako by jej chtěly chytit. Vtiskl se opět na své místo.

Mandragora měla čas. Muž nic netušil.

Vozidlo bylo prázdné, a tak jel znovu do skladu své firmy, kde bral první náklad. Čekala ho ještě cesta na sever Londýna, kde měl jeho zaměstnavatel pobočku. Chtěl být blízko svých zákazníků. Odtud měl vézt potraviny do jedné velké vyvařovny, a to bylo pro dnešek všechno.

Mandragora byla ve střehu. Nejdříve on, potom ona.

Když pomyslila na tu ženu, zle se ušklíbla. Ale jazyk zůstal v ústech. Mandragora čekala na vhodný okamžik, aby mohla vyskočit na sedadlo a překvapit řidiče. Neměl by mít ani čas vykřiknout, než ho políbí.

Zastavovali jen na křižovatkách s dopravními okruhy, tak typickými pro Londýn.

Mandragora nevěděla, kde se nachází. Neznala Londýn, ale přesně věděla, kde hledat Marii Anzaro. Věděla, kde pracuje, kde bydlí. Její bratr moc mluvil.

Řidič musel znovu zastavit. Podle jeho sakrování usoudila, že se jedná o neplánovanou zastávku. Sjel ke

kraji a vystrčil hlavu z okna. Hovořil s někým venku a ptal se, proč zde stojí tolik aut.

“Nehoda,” odpovídal kdosi.

“Hrome! Bude to trvat dlouho?”

“Nemám zdání.”

“Dobrá!” Muž s copánkem vtáhl hlavu dovnitř a zavzdychal. Jeho ruka zabloudila k přihrádce s cigaretami. Oči mandragory, která všechno vyslechla, se rozsvítily. Osud jí nemohl více přát. Tohle byla chvíle, na níž trpělivě čekala.

Opatrně vystrčila hlavu. Když se podívala vlevo, uviděla řidičovy nohy. Na nohách měl pracovní boty. Kůže se lehce ohýbala podle toho, jak si podupával do taktu.

Odrazila se. Jedním skokem se ocitla na sedadle. Posadila se s koleny přitaženými k bradě. Otočila hlavu, aby vychutnala řidičovu reakci.

Ten zprvu nic nezpozoroval. Nebo nevěděl přesně, co se stalo. Možná tušil, že se něco změnilo. Neočekávaně znehybněl na sedadle a mezi prsty držel cigaretu jako malý oštěp. Díval se, jak z jejího konce padá popel na podlahu přímo mezi jeho nohy. Nejdříve otočil hlavu doleva.

“Já jsem tady,” řekla mandragora šeptem, jakmile uviděla, že řidič hledí někam nad ni.

Řidič strnul hrůzou.

Potom se podíval vedle sebe na sedadlo.

Na to mandragora čekala. Milovala reakce lidí při pohledu na ni. Pásla se na jejich hrůze, překvapení a bezmocnosti.

Strnule na ni zíral dolů. Vskutku nevěděl, co by měl

říci. Byl bílý jako vápno. Na čele mu perlily kapičky potu.

Neznatelně potřásl hlavou, zavřel oči a znovu je doširoka otevřel. Ale obraz, který viděl, nezmizel.

Vedle něj seděla droboučká, úplně nahá žena!

Nikdy neměl nic proti nahým ženám, ale to neplatilo pro tento případ. Musel si přece dobře všimnout, že je to nějaká loutka. Nevěděl ovšem, jak se dostala do kabiny. Určitě mu ji tam strčili jeho přátelé, aby jej pozlobili, protože panenka vypadala jako živá.

Jako by v ní proudil život.

Při tom uvažování se otřásl hrůzou, ale jeho myšlenky se ubíraly jiným směrem. Jak je možné, že si panenky nevšiml při nastupování. Byl si zcela jist, že sedadlo bylo naprosto prázdné? Teď už ne.

Najednou jej polil smrtelný pot. Bylo to něco jako varování.

Objevení této loutky mu nemůže přinést nic dobrého. Seděla vedle něj, doslova jako by spadla z nebe. To přece nebylo možné. Ani nespadla z nebe, ani nevystoupila z pekla. Byla prostě tady, byla nahá a pozorovala jej malýma očima.

Řidič nevěděl, co by měl dělat. Otáčel volantem a vypnul motor. K jeho uším sice doléhaly zvenčí nějaké zvuky, ale připadaly mu vzdálené. Strašně vzdálené.

Jako z hloubi vesmíru. Chtěl uvažovat, ale nešlo to. Jeho mozek se zablokoval a také hudba zněla najednou strašně tiše.

Nebylo tam nic, dočista nic.

“Jak se jmenuješ?”

Otázka jej vytrhla z letargie.

“Morton.”

Odpověď se přehoupla přes jeho rty, aniž by o ní

přemýšlel.

Ženička se usmála. “A já jsem mandragora…”

Morton zalovil v paměti, zda zná takové jméno. I když znělo tak cize, už je někde zaslechl. Ovšem ne jako vlastní jméno. Mandragora byla rostlina, kořen, z něhož se získávala šťáva. O tom slyšel kdysi ve škole.

“Můžeš se mne dotknout, Mortone.”

Řidič strnul. Dotknout, řekla! Proč by se jí měl dotýkat?

Zavrtěl hlavou.

“Neboj se, udělej to.”

“Ne….”

“Nejsem žádná křehotinka.” Ihned názorně předvedla, co tím míní. Vyzývavě si objela prsty nahá ňadra. “No tak, vidíš to, Mortone?”

Viděl to a řekl si, že snad jenom sní. To, co se teď odehrávalo, nepokládal za možné. Připadalo mu, že se zbláznil. Něco takového patří do říše bájí a pohádek. Ale taková postavička v nich nebyla. Aspoň ne v těch, které znal. Jistě, člověk by si uměl takovou loutku vyřezat, ale aby mluvila, to bylo nad jeho chápání. Ne, tohle bylo možné pouze v románu nebo filmu.

“Nechceš?” Otázka přerušila tok jeho myšlenek. Zamrkal. Dlaněmi přejížděl látku džínsových kalhot.

Vyděšenýma očima zašilhal k oknu.

Venku pulsoval běžný život. Kroutila se tu dlouhá šňůra vozidel, protože došlo k dopravní zácpě. Nebylo na tom nic neobvyklého. Ale on měl v kabině návštěvníka, přesněji řečeno návštěvnici. Čelo mu hřálo jak rozpálená

kamínka a ve spáncích dupalo stádo splašených koní. Všechno vypadalo normálně a přitom děsivě.

“Nechceš mě?”

Morton zasténal. Zavrtěl hlavou. Potom ze sebe namáhavě vypravil. “To ti nevyjde!” zasupěl. “To ti nevyjde, zatraceně. Zmiz! Zmiz už konečně! Kliď se ke všem čertům!”

Mandragora se jenom zasmála.

“Táhni!”

“Vezmi si mě. Můžeš se mě nejen dotýkat, můžeš mě i pohladit.”

“Ne…!” zakřičel.

“Ale já tě chci!”

“Vypadni! Táhni už ke všem čertům! Zmizni! Ať už tě tady nevidím!” Vychrlil ta slova jako kulometnou dávku.

Ona se jenom smála. Zvučně, zvonivě a zároveň vyzývavě.

Mortonovi se ten smích nelíbil ani trochu. Měl pocit, jako by seděl na elektrickém křesle. Někdo mu převrátil celý život. Přitom sledoval běžné lidské hemžení za oknem kabiny.

Chtěl vyběhnout ven. Stačilo otevřít dveře, vyskočit a zbavit se toho tíživého snu. To byla jediná šance.

Udělám to! Udělám to! Udělám…

Vůbec se nepohnul. Ovládla ho mandragora, protože uhádla jeho myšlenky. Zhoupla se v kolenou a jedním skokem se vrhla na jeho hrdlo.

Morton se jí pokusil zbavit směšně působícím škubnutím hlavy. Nebylo mu to nic platné, protože její ruce byly rychlejší.

Pevně se zachytila mezi šlemi jeho kombinézy. Malý tvor tam visel jako gymnasta na hrazdě. Morton nyní mohl zblízka pozorovat jeho obličej.

Byl hladký, bez pórů. Příliš hladký na to, aby jej bylo možno považovat za lidský.

Připomínal spíše kořen rostliny, kterou lidé pojmenovali mandragorou.

Dvě tmavé oční bulvy zablýskaly. Ústa se smála nebo spíš šklebila a Morton se na sebe zlobil, že není schopen promluvit. Nemohl uniknout jejímu hroznému pohledu. Jeho záměr opustit auto se rozplynul.

“Proč mě nechceš, Mortone? Nejsem ti dost dobrá, miláčku?”

“Musíš odejít!” Jeho hlas zněl zpočátku pevně, ale potom se zlomil. “Běž už!”

Mandragora se stále pevně přidržovala kombinézy.

“Ne, nepůjdu, Mortone. Zůstanu s tebou, protože tě chci políbit. Nebo políbíš ty mne?”

Mladík nevěřil vlastním uším. Nejdříve se tu zničehonic objevil tenhle tvor. Dokonale mu vymyl mozek a ještě by chtěl políbení.

“Ne…. nikdy….!”

“Tak si je vezmu sama!”

Popadni ji, strhni ze sebe, rozmačkej ji v rukou, jen tak můžeš přežít, vířilo mu hlavou.

“Polib mě! “nařídila. Ne…!”

Mandragora jej chtěla. Vždy dostala to, co si zamanula. Bleskurychlým pohybem se vytáhla ještě výš, až se ocitla těsně před obličejem ohromeného muže.

Dříve než mohl odvrátit hlavu, přitiskla se na jeho rty.

A v příštím okamžiku jej políbila.

Byl to polibek, který Morton nechtěl. Nemohl se mu však ubránit. Sice se pokusil sevřít pevně rty, ale síla toho tvorečka byla nepřekonatelná. Jeho ústa tomuto nečekanému tlaku nekladla téměř žádný odpor. Otevřela se téměř automaticky a potom touto štěrbinou vklouzlo něco dovnitř. Nemohl tomu zabránit.

Byla to měkká, vlhká, lehce slizovitá věc. Měl pocit, že se mu do úst dostaly cizí sliny. Odporně zapáchající sliz, něco, co chutnalo po tlejících rostlinách a zatuchlině. Trhavými pohyby mu to vyplnilo téměř celá ústa. Nemohl dýchat, protože se ta věc prodírala dále dovnitř a zanechávala za sebou jen odporný sliz. Bylo to odporné a zvedal se mu žaludek. Kromě toho se dusil. Ještě dobře, že mohl dýchat nosem.

Zašilhal dolů.

Viděl vlasy černé jako havran, kterými pohazovala, kdykoliv se pohnula. Visela pevně na jeho ústech, jazyk vsunutý hluboko dovnitř. Jako by zkoumala cizí terén. Ačkoliv od chvíle, kdy na něj zaútočila, uběhlo teprve několik sekund, připadalo mu to jako celá věčnost. Cítil se přitom jako vězeň v cele, ze které není úniku. Měla všechno pod kontrolou, ovládala jej. Morton cítil, že kousl do jazyka a něco mu vystříklo do úst.

Na víc nečekal. Zvedl ruce. Uchopil malou postavičku, aby ji odtrhl od úst.

Neudělal to. Při pohledu na ni jej opustily síly.

Cítil se malátný, polámaný. Nebyl schopen dalšího pohybu.

Zhroutil se na sedadle.

Pouze jeho nohy sebou škubaly, ale tyto pohyby už neřídil jeho mozek. Byly poslední zoufalé pokusy dosáhnout něčeho, co však leželo nesmírně daleko. Morton slyšel zvuky nebo tóny a divil se tomu, že ji zahnal.

Ruce mu sjely z hrudi na břicho. Ta malá příšerná ženská byla pryč.

Nechápal to. Jeho mozek byl vypnutý a logické uvažování se ztratilo jako pára nad hrncem. Tupě zíral před sebe na přední sklo.

Před jeho náklaďákem stál malý Opel Corsa. Nějaká žena vystoupila a hovořila s ostatními řidiči. I Morton by si rád popovídal s ostatními kolegy, ale nešlo to.

Něco se s ním stalo.

Auta a okolostojící lidé náhle zmizeli. Jejich místo zaujal někdo jiný. Ze země i z nebe vylézaly a padaly temné stíny. Tam, kde se spojily, vznikali noví tvorové. Sliznaté postavičky se ďábelsky pitvořily a tančily kolem jeho auta. Viděl obrovská ústa, která se zeširoka otvírala. Viděl jazyk podobný ostrému noži.

Zpozoroval, jak to v jeho vnitřnostech začíná kolotat a vztah mezi ním a vidinami je stále silnější. Z potácejících se stínů se vynořoval i on, jak sedí v autě. Hleděl na zkřivený pitvorný obličej. Ruce pevně svíraly volant.

Z jeho úst vycházela pára a výraz očí připomínal pohled hada.

Cesta byla volná. Rozjel se.

Přidal plyn a hnal se jako zběsilý. Bezohledně vpřed. Viděl lidi, kteří před autem zděšeně uskakovali. Malá auta poletovala vzduchem a dopadala zpět, jakoby odhozená obrovským pluhem. Cítil, jak v něm narůstá divoká, nekontrolovaná rozkoš z ničení.

Ostrý zvuk klaksonu a klepání na okno jej vytrhly z jeho vidin.

Otočil hlavu.

Vůbec netušil, že má krví podlité oči. Možná si jich všiml muž, který klepal na okno. “Ty spíš?” zabručel. “Jeď dál.”

Morton přikývl.

Muž zmizel, a proto si nevšiml úšklebku na mladíkově tváři.

Morton otočil klíčkem zapalování. Cesta před ním byla volná.

Znovu si připomněl své vidiny, obraz naprostého chaosu. Jeho zachechtání znělo jako skučení psa.

Vidiny se vrátily zpět. Těšil se na ně. Jeho vůz vyrazil jako raketa.

Morton nebyl k zastavení. Smrtící polibek mandragory vydal své plody….

Tanečnice Maria Anzaro bydlela v hotelu střední

třídy. Zavolali jsme jí z auta a domluvili si s ní schůzku.

Chtěli jsme se s ní setkat v hotelové hale. Byla tou dobou prázdná, ale bohužel také působila pochmurným dojmem, takže mohla lehce odradit případné hosty.

V recepci stál starší člověk a třídil poštu.

Ani si nás pořádně nevšiml, když jsme vstoupili do tohoto malého hotýlku.

Maria dodržela slovo. Seděla v hale a pila kávu.

V bílých džínsech a červeném svetru s véčkem nám připadala jiná než při předchozím setkání. Jakmile nás pozdravila, její smích protrhl hráz naší nejistoty.

“Sedněte si, prosím. Dáte si kávu?” Oba jsme vřele souhlasili.

Maria přehodila nohu přes nohu a usmála se, když uviděla výraz mého obličeje. “Necítíte se tu zrovna nejlépe, Johne.”

“Máte pravdu. Sedím příliš hluboko a měkoučce.”

“Nu, není to žádný prvotřídní hotel, ale dá se to vydržet. Bydlím tady vždycky, když vystupuji v Londýně.” Odkašlala si a přešla k tomu, co nás všechny zajímalo.

“Viděli jste mého bratra?”

“Viděli.”

“A co tomu říkáte?”

“Že je mrtvý, to víte stejně dobře jako my. Ale máme ještě druhého mrtvého.”

“Jak prosím?”

“Během služby spáchal sebevraždu jeden zaměstnanec nemocnice.” Nechtěl jsem zacházet do podrobností, a tak jsem jí jen krátce vysvětlil, co se seběhlo.

Maria mlčela. Uvažovala a přitom hleděla na šálek kávy, jako by chtěla něco vyčíst z povrchu tekutiny.

“Myslíte si, že tyto dvě události spolu nějak souvisí?”

“Zatím nevíme.”

“Předpokládáme, že ano,” řekl Suko. Maria si znovu odkašlala.

Otřela ústa servítkem a odložila jej. “Jak jste došli k závěru, že by to tak mohlo být?”

“Přivedl nás k tomu váš bratr,” odpověděl jsem a usmál se unaveně, když jsem zahlédl překvapený výraz jejího obličeje. “Důkladně jsme si prohlédli jeho mrtvé tělo. Ne sami, byl u toho i lékař. Jeho zásluhou se potvrdilo naše tušení. Ústa vašeho bratra byla tak široce otevřená, že se natrhly i koutky úst.”

Poslouchala, přikyvovala a potom se zeptala: “Co jste z toho usoudili?”

“My zpočátku nic,” řekl Suko. “Teprve doktor nás přivedl na tu myšlenku. Usoudil, že změnu tvaru úst způsobila ohromná síla.”

“V mrtvém těle?” Maria se zavrtěla, jako by chtěla utéci, ale zůstala sedět s protaženým obličejem.

“Ano.”

“Kdo to udělal?”

Tentokrát jsem promluvil já. “Nehledě na to, že na světě není nic horšího než lidé, mohu vám říci, k čemu došel lékař.”

“Už jsem celá napjatá.”

“Domníval se, že něco vylezlo z mrtvoly.”

“Okamžik, prosím. Jak jste to říkal?” Zopakoval jsem svá slova.

Marii Anzaro to vyvedlo z míry.

Sklonila hlavu a opřela si ji o dlaně.

Nemohla zkrátka uvěřit tomu, co slyšela. Všechno jí to připadalo směšné. Pokrčila rameny a znovu se ponořila do svých myšlenek.

“Opakuji vám pouze to, co nám bylo řečeno.”

“Přirozeně, Johne, věřím vám. Ale hledám nějaké rozumné vysvětlení.”

“My také,” řekl jsem.

“A našli jste?”

“Ne.”

“Doktor také ne?”

“Bohužel.”

“Hm,” zašeptala Maria, přičemž si svými dlouhými štíhlými prsty prohrábla své husté vlasy. “To opravdu nevím. A nechci vás už obtěžovat. Myslím tím svou záležitost.”

“Pokud si vzpomínám,” zamyslel se Suko, “vycházeli jsme z toho, že nenajdeme žádné rozumné vysvětlení. Skutečností zůstávalo, že něco vylezlo ústy z těla. O tom se však můžeme jenom dohadovat.”

Tanečnice uvažovala. “Může to mít něco společného s mandragorou?”

Suko přikývl.

“Když si dám pět a pět dohromady a srovnám velikost mandragory a lidských úst, myslím, že docela klidně mohla být právě ona v těle mého bratra.” Oči se jí rozšířily a téměř vyjekla: “Ach, Bože.” Polekala se vlastních slov.

Mlčeli jsme.

Bylo slyšet pouze Mariin vzrušený dech. Protože jsme nic neříkali, začala pochybovat a řekla: “Souhlasíte se mnou, pánové? Nejsem asi daleko od pravdy.”

“Asi ne příliš,” připustil jsem.

“Můj bratr,” zašeptala Maria, “se zabýval především mandragorou. Zkoumal ji ze všech stran. Věnoval se tomuto tématu jako vědec i jako člověk. Zabýval se legendami, které o této bylině vyprávějí. Mám hrozné obavy, že legenda zvítězila. Podle toho by se musela mandragora nalézat v jeho těle, že ano?”

Pohlédla na nás, jako by chtěla slyšet, že nemá pravdu. Nemohli jsme jí učinit po vůli, a tak jsme místo toho přikývli.

Maria se odmlčela.

Pila kávu, slzela a potom zašeptala: “Připadá mi to tak cizí. Tak neuvěřitelné. Nemohu se s tím vyrovnat. Je to jiný svět, do něhož jsme vás s mým bratrem přenesli. Když to shrnu, mohu říci, že vlastně pomohl mandragoře na svět.”

“V podstatě ano.”

“Johne, proboha, k čemu to povede?”

“Nevím. Důležité je pouze jedno. Víme, o co jde, a kromě toho musíme vycházet z faktu, že mandragora se potuluje naším městem.”

“Co chcete dělat?”

“Nemám zdání.” Žena nasucho polkla. Hleděla na ubrus.

Znovu projela prsty své nádherné vlasy a podotkla:

“Je tu ještě jedna věc, Johne, kterou jsem dost dobře nepochopila. Zmínili jste se o mrtvém zaměstnanci patologie.”

“Spáchal sebevraždu.”

Její ruka se zastavila na čele a poněkud nedůvěřivě se zeptala: “Můj bratr s tím měl něco společného?”

“Ne přímo.”

“Jak to?” Rychle pochopila. “Myslíte, že jeho smrt má

nějakou spojitost s mandragorou?”

“Tak nějak.”

“Ale jakou?”

Suko se pousmál. “Kdybychom to věděli, tak máme vyhráno. Bohužel nevíme nic. Stojíme před hádankou a všechno ostatní jsou pouhé dohady. Musíme přitom vycházet z faktu, že mandragora žije.”

Odpověděla a její hlas zněl zasmušile: “Víte, jak je pro mne těžké uvěřit něčemu takovému?”

“Přirozeně. Zatím jsme postoupili o malý krůček. Jestliže je mandragora skutečně volná, určitě se pečlivě stará, aby za sebou nenechala žádnou stopu. Jistě také ví, Mario, že vy a bratr jste měli velice vřelý sourozenecký vztah. Mohla si přitom spočítat, že vám bratr řekl spoustu věcí o své práci. Jste tudíž velmi dobře informovaná, a to nemůže takový tvor jako mandragora připustit. To se jí ani v nejmenším nehodí.”

“Dobře, Suko. Chápu, kam míříte. Jsem v nebezpečí.”

“Nepodceňujte to.”

“Jak to? Já…”

“Podle našeho názoru se pohybujete mezi životem a smrtí,” upřesnil jsem.

Maria nehnula ani brvou.

Přemýšlela.

Přitom zakašlala a zeptala se: “Můžete mi to upřesnit? Můžete mi říci, co bych měla dělat? Mám smlouvu. Nemohu si jednoduše sbalit věci a zmizet z města. Musím

dodržet smlouvu. Představení musí pokračovat. My umělci nesmíme zklamat naše publikum.”

“Mario, nechceme, abyste se vzdalovala z města. Nemohu ani posoudit důležitost vašich vystoupení. Chtěli jsme vás jenom upozornit na vážnost situace.”

Schoulila se na židli a přitom křečovitě svírala pěsti.

“A co mám dělat?”

“Něco vymyslíme,” odpověděl jsem s povzbudivým úsměvem.

“Budete mě hlídat?”

“Ovšem.”

“Stále?”

Potřásl jsem hlavou. “Samozřejmě ne vždy. Jeden z nás však od této chvíle zůstane s vámi. Můj parťák a já jsme už losovali a los padl na mne. Teď se od vás nevzdálím ani na krok.”

Maria dala pohybem hlavy na srozuměnou, že souhlasí. “Nevím, zda se tomu smát či plakat. Zdá se příliš bláznivé, abyste se o mne takto starali. Věříte, že to bude k něčemu dobré?”

“Chceme najít mandragoru,” řekl jsem.

“Jistě, to chci také. Ale současně si přeji, aby se už s konečnou platností vysvětlila bratrova smrt. Najde si mne, ať jsem kdekoliv. Nebylo by lepší, kdybych odjela někam hodně daleko?”

“Zcela určitě.”

“Ale den strávím tak, jak budu chtít.”

“V pořádku.”

“A vy, Johne, budete se mnou.”

“O to bychom se měli pokusit.”

“A co vy, Suko?”

“Přijdu večer. Do té doby zůstanu v kanceláři a budu dávat pozor. Je docela možné, že mandragora znovu udeří.”

“Někde jinde?”

“Určitě.”

“Ach, Bože!” zasténala a zakroutila hlavou. “Nesmím na to myslet.”

“Bude to v pořádku.”

“Co teď zamýšlíte podniknout.”

“Chci jít nakupovat a potom se natáhnu v pokoji.”

“Dobrá.”

“Jste s tím srozuměn, Johne?”

“Proč bych neměl být? Stačí, když budu mít oči otevřené. Ostatní se uvidí, ne? To je můj návrh.”

“Souhlasím. Přinejmenším v tom nevidím nic divného.”

“Taky si myslím.” Podíval jsem se na hodinky. “Jestli si chcete nakoupit, nemohu vám v tom bránit.”

“Fajn, dojdu si na pokoj pro plášť.” Koketně na mě zamrkala. “Smím jít sama nebo…?”

“Půjdu s vámi.”

“Jak chcete.”

Maria šla napřed. Já jsem ještě doprovodil Suka k východu. “Jaký jsi z toho měl pocit?” zeptal se.

“Špatný, velice špatný.”

Přikývl. “Ať se směješ nebo pláčeš, vždycky uvažuji podobně jako ty. Začíná se to pěkně zamotávat a nás patrně čekají zatraceně těžké problémy…”

Z řidičových úst se vydral zvláštní skřek, jakmile sešlápl plynový pedál k podlaze.

“Haaaarrr!”

V očích mu zablýskalo. Najednou se cítil jako had, který svlékl kůži. Byl volný a mohl začít naplňovat své vidiny.

Před ním uháněla auta.

Malý Opel Corsa stále ještě jedoucí před ním se rychle přibližoval. Přesně v tomto okamžiku by musel za normálních okolností začít brzdit, aby zabránil srážce. Neudělal to.

Hnal se dál a představoval si ženu, jak by reagovala, kdyby v zrcátkách uviděla velký nákladní vůz ženoucí se za ní.

Zmocnil by se jí strach. Křičela by. Škoda, že ji nemohl slyšet. Musel se spolehnout jedině na svou představivost.

Žádné brždění. Přidat plyn!

Katastrofa byla nevyhnutelná. Morton se hnal přímo na záď auta.

Náhle se vůz roztančil. Nebyl odmrštěn na stranu, ale vyletěl do výšky a otočil se. Náraz byl tak silný, že vůz nezůstal ležet na boku. Přeletěl celou ulici až na chodník, kde před ním v panice uskakovali lidé. Dva z nich auto zachytilo ještě předtím, než skončilo v rozbité výkladní skříni.

Morton stále pevně svíral volant.

Ten mu dával potřebnou jistotu, protože poskakoval na sedadle jako pružina.

Jako v mých snech, opakoval si. Všechno se splnilo. Jeho vozu se mnoho nestalo. Jasně, trochu pomačkaná maska vozu a utržený nárazník, ale vůz jel dál.

To, co se stalo a stále dělo, probíhalo velmi rychle. Morton však prožíval všechno velmi intenzivně, jelikož čas hrál pro něj. Dával mu možnost, aby vše okusil ještě jednou.

Podíval se do zpětného zrcátka, protože to byl on, kdo záměrně způsobil neštěstí. Opel Corsa zůstal vklíněn v obchodě a rozséval zkázu a paniku mezi věšáky s oděvy a prodavačkami. Co se stalo s řidičkou, nevěděl a ani jej to nezajímalo. Pokračoval ve zběsilé jízdě.

Zařadil vyšší rychlost. Plynový pedál sešlápl k podlaze. Vůz poskočil a hnal se dopředu. Byl to obludný netvor na čtyřech kolech, vražedný stroj. A Morton již vyhlížel další oběť.

Současně jej přepadly další hrůzné představy. Jiné auto odletělo stranou. On zamířil přímo na chodník. Uháněl po něm zvýšenou rychlostí bez ohledu na chodce.

Vidina zmizela.

Její místo zaujala skutečnost a pohled na auto z jeho vidiny.

Teď to byl nový rover, kterého si Morton vzal na mušku.

Řidič roveru zpozoroval, co se chystá. Chtěl se vyhnout na druhou stranu, ale v protisměru to nebylo možné. A tak zůstal ve svém směru. Kličkoval ve snaze

přinutit jiná auta k odbočení. Jeho řidič však nereagoval dost rychle.

Morton byl rychlejší.

Nabral rover na pravé zadní straně. Krátce předtím ještě přidal plyn. Přes zadní sklo viděl, jak náraz vrhl muže v roveru hrudníkem na volant. Tím ztratil na delší dobu vládu nad autem. S hvízdajícími pneumatikami vybočilo auto z jízdní dráhy, kde se vynořilo před chladičem jiného vozu jako nepřekonatelná bariéra a zablokovalo dopravu.

Morton kroutil divoce volantem. Chtěl udržet svého forda v jízdní dráze. Nepovedlo se mu to, protože s řízením nebylo něco v pořádku. Nezadržitelně se přibližoval obrubník chodníku. Ford nadskočil, což Morton uvítal ďábelským řehotem a přidal plyn. Vzápětí přistál všemi čtyřmi koly na chodníku. Lidé před ním se podobali loutkám na jevišti.

Jeho obličej se zkřivil úšklebkem, oči doširoka otevřené. Nevšiml si mandragory, která se vynořila ze stínu pod palubní deskou. Pro něj byli důležití především lidé, kteří se museli bleskurychle rozhodovat, jestliže chtěli uniknout smrti.

Na chodníku se proplétali muži, ženy i děti.

V uších mu zněl jejich pronikavý křik. Uskakovali na všechny strany.

Jeden člověk běžel bezhlavě proti autu, a to jej vymrštilo do vzduchu. Morton se ani nepodíval, kam dopadl. Nezajímalo ho, zda ještě někoho srazí. Působilo mu to potěšení, chechtal se. Choval se jako smyslů zbavený.

Zahlédl také stín.

Stál nehybně před ním a nepřipomínal v ničem postavu, která by se měla vyhnout vozu. Nebylo to ani dost dobře možné. Pouliční lampy nejsou příliš pohyblivé.

Došlo k tomu, k čemu muselo dojít, protože Morton nemínil stínu uhnout.

Hnal se proti němu.

Došlo k nárazu, kterému nemohl odolat. Slyšel jenom tříštění skla. Zaskřípěl kov, něco před ním zavířilo a zasáhlo jeho hlavu. Měl pocit, že se ocitl v nějakém otáčejícím se víru.

Najednou to bylo jeho auto, které se otáčelo kolem sloupu pouliční lampy.

Znovu zaskřípěl plech. Do jeho uší zabušil zvuk ve vysoké tónině. Hlava jako by se chtěla rozskočit.

Zasmál se.

Cítil krev, která mu tekla přes obličej. Ústa měl široce otevřená. Něco mu poranilo lýtka. Krvácel.

Chuť krve pociťoval i v ústech. Visel v pásech, slyšel křik lidí, do něhož se mísilo houkání sirén. Náhle otočil hlavu stranou a uviděl malou mandragoru jako přes průsvitný závoj.

Výsměšně se mu šklebila do obličeje. “Odvedl jsi dobrou práci,” pochválila jej.

Morton pohnul malátně rukou. Chtěl ji pevně sevřít, ale ona se vysmekla a vylezla ven dírou v předním skle.

Potom zmizela.

Nikdo si jí nevšiml, protože v bezprostředním okolí hledali lidé ochranu před tím, co mělo následovat. Viděli, že z auta začal vytékat benzín. Mohl se lehce vznítit od rozpáleného motoru. Jestliže by k tomu došlo, otevřelo by se tu hotové peklo.

Morton visel schlíple v pásech se zakrváceným obličejem.

Z jeho napůl otevřených úst vycházely sténavé zvuky. Pohnul rukama, protože věděl, že musí rychle vypadnout z vozu. Někde nahmátl červené tlačítko. Pásy se uvolnily. Modré světlo házelo odlesky po celé kabině a jeho obličej měl napůl ďábelský výraz. Musím ven! Našel kliku dveří, stlačil ji a nebylo síly, která by jej zadržela. Vypadl z auta jako kus dřeva, žuchl sebou na zem a zůstal ležet.

“To je ten lump!” zařval kdosi přeskakujícím hlasem. Morton se musel smát. Divil se vlhkosti, která k němu pronikala přes oděv.

Nebyla to voda, neležel přece v žádné kaluži. Byl to benzin.

Běželi sem lidé v uniformách s hasicími přístroji. Opozdili se o sekundu. Nikdo později nevěděl, od čeho se benzin vznítil.

Důležité bylo, že se vznítil a v uších ležícího zahučelo moře plamenů, které jej v okamžiku pohltilo do své náruče. Jeho tělo se rázem ocitlo v plamenech. Oči přitom zůstaly otevřené. Strnule hleděl před sebe. Potom se rozesmál.

Byl to strašlivý smích, zcela nepochopitelný. Pomalu zanikal a měnil se na volání, které přinutilo diváky tohoto hrůzného divadla přiblížit se.

Morton křičel ještě tehdy, když jej zahalila pěna. Nebezpečí exploze bylo zažehnáno, ale Morton již nebyl mezi živými…

Glenda se zeptala, když Suko otevřel dveře

předpokoje. “Kde zůstal John?”

“Venku!”

“Kde venku?”

“S jednou ženou.”

“Ach, to je roztomilé.”

“Pochází ze Španělska, jmenuje se Maria Anzaro a je povoláním tanečnice.”

Glenda škubla odmítavě rameny. “Proč mi to všechno povídáš? Chceš mě naštvat?”

“Ne, chtěl jsem ti jenom říci pravdu.”

“Dobře. A co teď?”

Suko se podíval na hodinky. “Mohli bychom něco pojíst?”

“Já ne.”

“Ale půjdeš se mnou.”

“Ano.”

Zašli k Italovi, kde si Suko objednal velkou porci salátu.

Glenda, která se vlastně nechtěla připojit, neodolala a objednala si rovněž salát. Pochopitelně menší porci.

“Stále ještě neznám důvod,” stěžovala si a mluvila přitom velmi tiše, protože nechtěla, aby ostatní hosté něco zaslechli.

Suko přikývl, upil minerálky a potom řekl: “Je to trochu složité.”

“Mám ráda složité věci.”

“Tady je tvoje pivo, Glendo.” Suko si pohodlně natáhl nohy. “Dobrá, poslouchej. Jsem skutečně zvědavý, co tomu řekneš.” Zatímco hovořil, přinesli jim salát, ale oni se tím nedali rušit. Suko dokončil svůj raport a potom kývl přes stůl na Glendu. “Teď jsi na řadě ty.”

“Co bys chtěl slyšet?”

“Pochopitelně rozluštění. Kdo mi před chvílí tvrdil, že má rád složité věci?”

“Ale já to tak nemyslela.”

“Taky nevíš, co si o tom myslet?”

“Nevím.”

“Ani my ne.”

Šťouchala se v salátu, snědla kousek tuňáka a potom se odhodlala k poznámce. “Vypadá to tak, že tahle mandragora vylezla z těla mrtvého Anzara.”

“To přece víme i my.”

“Dobře. A přemýšleli jste už o tom, jak se ta věc do jeho těla dostala?”

“Jistě. Zatím jsme ale nenašli rozumné vysvětlení.”

“To je hrozné.”

Suko jedl, zatímco Glenda uvažovala, až se jí u kořene nosu vyhloubila vráska. “Hrozné, ale ne nemožné,” zamumlala.

“Jak to myslíš?”

“Celou dobu si lámu hlavu, jak se mohla mandragora dostat do těla mrtvého.”

Suko odmítavě zamával vidličkou. “Nemohl být mrtvý, Glendo. Tomu nevěřím.”

“Myslíš, že už předtím?”

“Ano.”

Poněkud se jí zrychlil dech. “To je přirozeně jedna z

věcí, které se musí brát v úvahu.”

“V tom ti dávám za pravdu.”

Glenda pokračovala v jídle. Plnými ústy zamumlala:

“Jak… jak se k čertu může něco takového stát?”

Suko pokrčil rameny. “Je opravdu těžké tomu uvěřit, Pietro Anzaro byl biolog a ze všeho nejvíc jej zajímala mandragora.”

“Tak vědec,” zašeptala Glenda. “Teď to chápu ještě míň.”

“Musíš znát ještě jiné podrobnosti,” řekl Suko. “Byl to zvláštní vědec, který si všímal spousty věcí. V tomto případě se zabýval legendami, v nichž mandragora hraje hlavní roli.”

“Povídá se o její tajemné síle.”

“To je různé. Pro jedny je mandragora lékem, pro druhé zase neštěstím, zlem. Ve starověku ji používali jako kouzelný prostředek, amulet. Tato víra vychází ze Starého zákona a dá se vysledovat až k Mojžíšovi. Každopádně Pietro Anzaro neztrácel tento fakt ze zřetele a musel opravdu hluboce proniknout do její podstaty.”

“Pročež stojíme před záhadou.”

“Ty také?” ušklíbl se Suko.

Glenda věděla, že by si ji mohli pro její poznámku dobírat a tak uštědřila inspektorovi lehké kopnutí do levé holeně.

Potom se zeptala na něco, o čem ještě inspektor nepřemýšlel. “Poslouchej.”

“Hořím netrpělivostí.”

“Neplácej nesmysly. Něco mě napadlo. Neříká se mandragoře ještě nějak jinak?”

“Hm…”

Glenda se zasmála. “Právě teď mi to dochází. Určitě existuje ještě jiné označení.”

“Asi ano.”

“No vidíš.”

“Mohlo by nás to postrčit dál?”

“Nemám zdání.” Glenda pokrčila rameny.

“Mandragora je lilkovitá rostlina. Působí na lidský organismus tlumivě nebo omamně jako droga. Něco jsem o tom četla. Lze ji přirovnat k rulíku zlomocnému. Kdo ji užívá, vidí strašidla a duchy, má vidiny a halucinace.”

Suko vraštil čelo. “Dostaneme se tím dál?”

“Nevím, ale,” poťukávala si prstem na bradu, “chci upozornit na něco jiného.”

“Nač ještě?”

“Pokud bychom změnili poslední písmeno ve slově mandragora na -o-, dostaneme jméno Mandragoro. Víš, co to znamená.”

Suko pomalu přikývnul. Zhluboka vydechl. “Ano, to vím,” připustil.

“Nemohl by nám pomoci?”

“Démon z říše rostlin, jak jej pokřtil John?”

“To je jedno, jak se jmenuje. Musíme se s ním dostat do styku.”

Suko potřásal povážlivě hlavou. “Zatraceně, nevím. Nemám zkrátka ani páru. Mandragoro je, pokud to mohu volně vyjádřit, velice podivný typ. Nelze mu jednoduše dávat rozkazy. Má vlastní způsob jednání.”

“Domluv se s Johnem,” řekla Glenda.

“Přinejmenším mu to navrhnu. To je jisté.”

“A potom?”

“Co potom?”

“Jdeš dnes večer na představení?” zeptala se Glenda.

“Ano, to je domluveno. Čtyři oči vidí víc než jen dvě. A v té mandragoře máme zatraceně nebezpečného nepřítele. Měla jsi předtím pravdu, když jsi hovořila o vidinách, které mandragora rozdává jako cucavé bonbóny.” Sukovy oči se zúžily.

Připadl na myšlenku, kterou Glenda oživila svou otázkou.

“Na cos přišel?”

“Teď vidím sebevraždu toho nemocničního zřízence v úplně jiném světle.”

“To mi musíš vysvětlit.”

“Vypadá to, že nemohl ovládat své reakce.”

Glendiny oči zablýskaly. “Domníváš se, že neměl v úmyslu se zabít, ale ovlivnila jej mandragora?”

“Uhodlas.”

“To je hrozné,” zašeptala Glenda. Sledovala Suka, jak dojídá poslední sousto. “To je nejspíš ta pravá příčina.”

“To si piš.” Nezdrželi se dlouho.

Suko zaplatil účet a byl čas na návrat do kanceláře. Kromě toho se Suko chtěl spojit se svým přítelem, vrchním inspektorem Johnem Sinclairem, aby mu sdělil, k jakým závěrům s Glendou dospěli.

K telefonátu nedošlo.

Sotva vstoupili do kanceláře, objevil se sir James.

Na jeho obličeji bylo patrné, že nepřináší potěšující zprávy.

“Je něco nového, pane?”

Superintendant se posadil na Glendinu židli. “Nevím, jestli to má co dělat s novým případem,” zamával faxovou zprávou, “ale je to možné. Severně od Soho došlo k velkému dopravnímu neštěstí, které způsobil nepříčetný řidič. Zůstalo tam mnoho zraněných a těžce zraněných. Řidič uhořel, když se vznítil vyteklý benzin. Zanechal za sebou výraznou stopu svého řádění, kterou si neumíme nijak vysvětlit. Avšak existuje jistá skutečnost, kterou pozorně sledujeme.”

“Jaká?”

“Sledovali jsme celou trasu jeho jízdy a známe rovněž jeho jméno. Je to Morton Graynor. To by nebylo nic překvapujícího. Zjistili jsme však, že před touto tragédií zajel do jisté nemocnice, aby tam vyložil zboží. Byla to přesně ta nemocnice, kterou jste také navštívili, Suko.”

Inspektor mlčel.

Nezpozoroval ani lehký úsměv na tváři svého nadřízeného. “Nic neříkáte, Suko.”

“Překvapilo mne to.”

“Mne taky. Udělejte s tím něco. Hovořil jsem s kolegy, aby nám zajistili výpovědi očitých svědků. Tenhle Morton Graynor musel být úplně vyšinutý. Po vynucené dopravní zácpě se náhle rozjel jako blázen a nebyl k zastavení. Hnal se bez ohledu na cokoliv a kohokoliv. Přejel spoustu lidí. Lze mluvit o štěstí, že nikoho nezabil.”

“Jako u Elliota Quinna.”

“Ano, Suko, je tu skutečně jednoznačná souvislost.

Opět to připomíná aktivitu té mandragory.”

“Zní to velmi pravděpodobně, pane.”

Jeho šéf si posunul brýle. “Souhlasím. Neřídíte se vy a John často svými pocity, když řešíte zvláštní případ?”

“To ano.”

“Tentokrát se současně spolehnu na svůj pocit. Mám jistotu, že jsem na správné stopě.”

“V to doufáme.”

“Smím se zeptat, jaké máte plány? A kde je John?”

“Hraje si na strážného anděla.”

“Komu?”

“Ta dáma je tanečnice a jmenuje se Maria Anzaro.”

“Aha.”

“Kromě toho je sestrou mrtvého. A my jsme vymysleli následující plán.”

Suko opakoval již poněkolikáté plán, který se siru Jamesovi zamlouval. “Chceme-li najít mandragoru, pane, musíme použít volavku.”

“To chápu. Ale víte přece, jakému nebezpečí vystavujete tu ženu.”

“Přesto souhlasila.”

“To je něco jiného.”

“Přeje si, abychom s konečnou platností uzavřeli případ jejího bratra. Měli se velmi rádi. Kromě toho je potřeba udělat vše, aby se magická moc mandragory dále nerozšiřovala.”

“Udělejte vše, co by jí v tom mohlo zabránit. Budeteli potřebovat pomoc, dejte mi vědět.”

“Samozřejmě, pane.”

Glenda a Suko osaměli. “Kruh se pomalu uzavírá,” zašeptala Glenda. “To bych neřekla. Je to jako hledat jehlu v kupce sena. Nebo snad víš, jak mandragora vypadá?”

“Ne.”

“Neumíš si ji ani představit?”

“Bohužel.”

“Potom bude zatraceně těžké ji najít…” Suko neodpověděl.

Hotelový pokoj, který obývala zpěvačka Maria Anzaro, byl stejně nevlídný jako vstupní hala. Kromě toho vypadal, jako by jím proletěl uragán, který se vrhl především na její oblečení. Kousky oděvů ležely rozházené po obou židlích, na stoličce, posteli a také v šatníku nad dvěma velkými kufry.

“Jsem příšerně nepořádná, Johne. Musíte mi to prominout. “Pohybem ruky jej pozvala dovnitř. “Chcete-li si sednout, tak jednoduše něco odhoďte.”

“Děkuji, stane se.”

Nabídla mi to před čtvrthodinou. Vzal jsem její návrh doslova a začal vyprošťovat jednu židli. Obě blůzky, sukně a kalhoty teď ležely na posteli s ostatními cetkami.

Maria zmizela pod sprchou. Bylo slyšet šumění vody.

Chtěla ze sebe smýt pocit úzkosti, který ji ovládl.

Také já jsem si dělal starosti. Přistoupil jsem k oknu a odhrnul záclonu.

Pohled ze čtvrtého poschodí nebyl povzbuzující. Hleděl jsem na šedivé fasády sousedních domů. Také dlažba dole měla stejný šedivý tón. Stahovaly se mraky. Schylovalo se k dešti.

Mandragora… to jméno mi nešlo z hlavy. Podobné bylo i jméno démona z říše rostlin a já se ptal sám sebe, zda by mělo smysl žádat jej o pomoc.

Několikrát jsme se spolu setkali. Věděl jsem, že nepatří k mým nepřátelům. On uznával mne stejně jako já jeho, protože věděl, jaká síla mne pudí vykonávat mou práci.

Musel jsem však přihlédnout k tomu, že on takový nebyl. Jednal ve svůj prospěch. Že za ním někdy zůstali mrtví, nepovažoval zřejmě za svůj problém. Těžko jsem to mohl akceptovat, takže naše vzájemné vztahy byly dost napjaté.

Jestliže s ním mandragora měla něco společného, nemohl jsem od něho očekávat žádnou pomoc. Přemýšlel jsem o tom, kde by právě teď mohla být. Ať jsem dumal, jak dumal, nic jsem nevymyslil. Ale jedno bylo jisté, jednou bude hledat svou oběť. Potom jsem musel být u toho, abych toho člověka ochránil.

Šumění ve sprše ustalo. O něco později se dveře malé koupelny otevřely. Maria vcupitala do pokoje. Světlý ručník obtáčel její vlasy jako turban a kolem sebe měla ovinutou sympaticky krátkou osušku. Zčervenala, když zachytila můj pohled.

“Doufám, že nevyužijete situace, Johne.”

“Ne, proč?”

Pokrčila rameny. Osuška se sesunula a odhalila její nádherná ňadra. Nemohl jsem přirozeně odvrátit pohled. Maria se zarděla ještě víc, popadla oblečení a zmizela v koupelně, aby se oblékla.

Brzy se vrátila. Rty lehce obtažené rtěnkou, černé vlasy stažené na šíji. “Můžeme jít, Johne?”

“Stále ještě chcete nakupovat?”

“Já musím.”

“Dobrá. A potom?”

“Jestli bude trochu času, můžeme si zajít do baru.”

“Kdy máte první výstup?”

“Přesně v osm hodin. Druhý výstup za dvě hodiny a stejně tak třetí o dvě hodiny později. Má to svůj rytmus.”

“To se dá vydržet.” Sebrala plášť.

Jakmile zamkla dveře a vytáhla klíč, otřásla se a opřela se o mne. “Jindy nejsem bázlivá, Johne, ale v tomto případě se hrozně bojím.”

“To dovedu pochopit.”

“Nebudete se mi smát?”

Ustoupil jsem o krok stranou. ” Ne proč bych to

dělal?”

“Protože muži si rádi hrají na tvrdé hochy.”

“Někteří ano, ale já jsem jiného názoru. Opravdová síla je v umění připustit si vlastní slabost.”

Přejela mi dvěma prsty lehce po tváři. “Vy jste měl být filozofem, Johne.”

“Ne, ne, zůstanu tím, čím jsem. Tak se cítím mnohem lépe.”

Mandragora se ve své oběti zahnízdila jako v podsvětí, ještě když byl Pietro Anzaro mezi živými. A tak

se mohla mnohému naučit a rovněž se zmocnit jeho myšlenek.

Mohl vinit pouze sám sebe. Neměl pít ten sliz, ale Pietro Anzaro chtěl jít právě touto cestou. Zabýval se však i druhou stránkou problému a hledal vysvětlení. Musel znát případná nebezpečí, vždyť hodně četl. Také takzvané

“zakázané knihy”, písemnosti staršího data, v nichž se uvádělo mnoho zajímavých věcí o léčivých i smrtících účincích rozličných rostlin.

Došel nejen na hranici poznání, dokonce ji překročil. Pokud tím chtěl něco získat, tak mandragora získala víc. Osvojila si myšlení člověka.

Chechtala se, když si vzpomněla, jak ji hledal. Po celý rok jí byl na stopě. Štěstí se na něj usmálo až v jednom zapadlém pyrenejském údolí. Bylo tam políčko s kořenem mandragory. Vzal ji a připravil podle jednoho čarodějného receptu.

Roztloukl ji v hmoždíři, až z ní zůstal pouhý prášek. Přidal vodu a šťávu rulíku zlomocného a přitom odříkával tajemnou formuli z keltských dob. Potom vypil připravenou kašovitou hmotu.

Zrodila se v něm. A teď byl on mrtvý, ale ona žila. Se všemi lidskými přednostmi i svou magickou silou.

Pietro Anzaro nepočítal s tím, že události budou mít takový průběh. Když se pokoušela dostat se jeho hrdlem ven, zadusila jej.

To však pro ni nic neznamenalo, protože kladné lidské vlastnosti od něho nepřevzala. Nyní čekala na další oběť. Měla v paměti pečlivě uloženy všechny informace od Pietra. Měla znalosti, kterých bohatě využívala. Poslední polibek byl jedním z řady povedených zkoušek. Dočkala se

toho, jak mladík proměňoval její vidiny ve skutky. Byla si jistá, že budou následovat další. Chtěla začít u Marie Anzaro. Té by připravila zvlášť děsivé útrapy. Věděla také, kde má Marii hledat, že pracuje jako tanečnice v jednom španělském klubu. Mandragora měla jediný cíl. Vyhledat ji, přičemž ještě přemýšlela o tom, zda by nemohla svými polibky obdarovat více hostů. Taková krvavá lázeň by ji dokonale uspokojila.

Teď nebyl nikdo v dohledu.

Podařilo se jí nepozorovaně uniknout z vozu a nyní bloudila Londýnem.

Znala polohu klubu v Soho. Nebylo to daleko odtud.

Nikdo ji neviděl.

Bytůstka velmi dobře chápala, že se musí skrývat. Měla spoustu času na to, aby na svých krátkých nožičkách dorazila do klubu. Ačkoliv na své pouti viděla hodně lidí, ovládla se a nenapadla je. Zanechala už za sebou dost stop. Nechtěla to přehánět.

I když dosažení jejího cíle by pro normálního člověka znamenalo několik minut chůze, schovala se pod schodištěm. Chtěla si odpočinout, možná i trochu zdřímnout. Byla si jistá svým úkrytem.

Čas plynul.

V polospánku uslyšela nějaké hlasy, ale také jiné zvuky. Cupitání tlapek…

Mandragora se polekala. Lidé ji nemohli objevit, avšak zvíře ano. Byl to pes nebo kočka?

Co tady hledá?

Otočila hlavu a podívala se napravo pod schody.

Zvíře černé jako noc. Pružné jako kočka, která musela

něco větřit.

Tvoreček se ani nepohnul. Kdyby ho někdo viděl, považoval by ho za kamennou figurku, odhlédneme-li ovšem od vlasů, se kterými si pohrával vítr.

Kočka se přikradla blíž.

Nějak se jí to nezdálo. Ocas před chvílí hrdě vztyčený klesl téměř k zemi a zmítal se ze strany na stranu. Dravec se ladnými pohyby plížil blíž a blíž.

Zůstala stát tak těsně u žínky, že ji mohla lapit jediným úderem tlapky. Zatím si netroufla. Tyrkysově lesklýma očima pozorovala mandragoru a čekala, že se pohne.

Ani se nepohnula.

Pozorovala zvíře a přitom rozvažovala. Bude-li to nutné, musí rychle jednat.

Černá kočka nevěděla, co má dělat. Pouze podivného tvora pozorovala a větřila. Tenhle tvor vůbec nezapadal mezi bytosti, které znala. Byl jí podezřelý. Mimoto vyzařovalo z toho tvora cosi, co kočku znepokojovalo.

Zvědavost zvítězila.

Kočka krátce nadzvedla pravou tlapku. V té chvíli

věděla mandragora, že je to první pokus.

Pouze malý úder, lehké plácnutí. Bez vytažených drápů. Až na po druhé, v příštím okamžiku ji škrábla přes levé ňadro.

A mandragora začala jednat.

Sama kočka, která dovedla velmi rychle reagovat, nebyla tentokrát příliš mrštná. Maličké, ale neobvykle silné ruce se jí zaryly do kožichu a rychle obemkly její krk. Otevřela tlamu a žalostně zamňoukala. Ale v tomto koutě nikdo nevěnoval pozornost vřískání zvířete.

Zaznělo krátce. Zčistajasna se objevil jazyk mandragory a řítil se jako dobře mířené kopí do otevřené tlamičky.

Kočka chtěla do něj kousnout, což dost dobře nešlo, protože jazyk rychle nabobtnal. Mrskla tlapkou po své nepřítelkyni, ale vůbec jí neublížila.

Něco vystříklo do kočičí tlamy.

Kočka zaprskala. Škubla sebou a její pohyby začaly ochabovat. Zmalátněla a zdálo se, jako by se chtěla uložit k spánku. Žínka pustila kočku, která se mátožně postavila na všechny čtyři nohy a pozorně ji sledovala.

Předtím nezkoušela, jak působí její magická síla na zvířata. Byla zvědavá, jak se kočka bude chovat.

Zatím nedělala nic.

Stála na chvějících se nohou jako přibitá. Naježila srst, kroutila očima, točila se ve snaze kousnout se do ocasu. To se jí nakonec podařilo. Vypadala jako boxer po dobře mířeném úderu.

Vyskočila do výšky. Při dopadu narazila na hranu schodu a zavřískla. Točila se na místě jako vlček.

Mandragora se ani nepohnula. Pozorovala s velkým zájmem, jak se kočka bude dál chovat. Zvíře už nebylo normální. Polibek mandragory na kočce zanechal nesmazatelné účinky.

Ještě stále cenila zuby na vlastní ocas. Ve vzduchu poletovala kočičí srst. Lysá místa se tmavě zbarvovala, protože z ran začala vytékat krev. S ocasem mezi zuby mrskla sebou kočka na zem a točila se přitom kolem vlastní osy. Náhle znehybněla.

Nic nenasvědčovalo bouřlivé scéně, kterou krátce

předtím předvedla. Vypadala jako mrtvá. Bylo to pouhé

zdání, protože v příštích okamžicích opět vyskočila do výšky, zavřískla a mandragora na chvíli zahlédla její oči. Byly divoké, jako by se v nich odráželo peklo. Kočka otevřela tlamu. Snad chtěla zívnout.

Potom se otočila a utíkala pryč.

Nezůstala na úpatí schodiště. Změnila se. Byla jako posedlá, což vzala mandragora na vědomí pouze chladným chichotáním. Působilo jí radost sledovat, jak se změnilo chování zvířete.

Mandragora přešla až na přední stranu schodiště a rozhlížela se kolem.

Měla před sebou chodník jako na dlani. Viděla nohy lidí a slyšela vřeštění kočky, která byla jako smyslů zbavená. Smrtící polibek z ní vytvořil krvežíznivého netvora, kterému bylo jedno, proti komu bojuje.

Útočila na každého bez ohledu na to, zda je to zvíře nebo člověk.

Zahnala na útěk velkého psa. Chtěla mu vydrápat oči.

Pes zavyl a upaloval pryč.

Mandragora sledovala útok kočky a bavila se tím. Smála se a tleskala. Také chodci zůstávali stát, protože kočka se zastavila na cestě a divoce se otáčela na všechny strany.

Jedna stará žena s šátkem na hlavě stála a křižovala se. Bylo na ní patrné, že má strach. V chování kočky viděla úklady ďábla. Udělala proti ní znamení kříže.

Kočka skočila.

Také lidé se stali jejími nepřáteli, a tak sekala drápy proti lehkému oblečení mladé dívky s ohnivě zbarvenými vlasy ostříhanými na ježka.

Dívka křičela, točila se, ale kočka se nepustila. Drápy pevně zaťaté do látky, snažila se jí dostat na hrdlo.

Dívka couvla. Vrážela do zdi domu s hrůzou staženým obličejem. Byla v šoku a mlátila pěstmi kolem sebe. Bušila do kočky, která odrážela rány a přitom bojovně prskala. Ale nepustila se.

Drápy se bořily stále více do látky i kůže. Malé šrámy, které tam zanechaly, pálily.

“Pomozte mi!” naříkala dívka. “Pomozte mi přece…” Jeden muž se nad ní slitoval. Odstrčil čumily stranou.

Byl to statný černoch. Chytil kočku za hřbet a odtrhl ji od dívky. S vřískajícím uzlíčkem v rukou se otočil. Nevadilo mu, že se kočka sápe i na něj. Měl určitý záměr.

Vysokým obloukem přes hlavy čumilů vyhodil kočku na ulici. Dopadla na střechu červeného auta, odtud se odrazila a zmizela v mezeře mezi dvěma vozy. Nic ji nemohlo zachránit.

Řidič zaslechl dvojí křupnutí. Pod předním a zadním kolem.

Ze zdivočilého zvířete zůstala jen kašovitá hromádka kůže, kostí a krve. Auta svištěla dál. O mrtvou kočku se už nikdo nestaral. Ani o rusovlásku. Stála opřená o zeď a plakala.

Její zachránce přistoupil k ní. “Hej, jsi v pořádku?”

“Hovno,” řekla.

“Jsi zraněná?”

“Zničila mi kabátek. Byl úplně nový!”

Muž zakroutil nechápavě očima, otočil se a ztratil se. Kdo v takové situaci myslel na kabátek, nemohl mít jiné problémy.

Pod schody stála mandragora. Usmívala se. Mrkala tmavými řasami. Jako divák se cítila zcela uspokojená. Kromě toho ji těšil i výsledek zkoušky.

Byla schopná nakazit nejen lidi, ale i zvířata. To se mohlo v budoucnu hodit.

Cítila se výborně. Natolik skvěle, že se těšila na návštěvu jistého klubu.

A pochopitelně na Marii Anzaro.

Přihodilo se to pracovníkovi, jemuž služba začala nejdřív. Jmenoval se Tommy Brown. Staral se o plynulý přísun nápojů a potřebných přísad do baru. Pepe, jeho šéf, by byl rozmrzelý, kdyby něco chybělo, i kdyby to byl jen pomeranč nebo oliva.

Tommy nebyl Španěl. Jeho domovinou byly Bermudy. Sám nevěděl, jaká krev koluje v jeho žilách. Každopádně se počítal mezi barevné. Vyznačoval se především velkýma očima. V jeho obličeji barvy bílé kávy působily jako kulatá zrcadélka.

Zastával rovněž funkci klíčníka, a proto mohl odemykat zadní dveře. Přešel malý dvorek, otevřel dveře a zamžoural do světla. Jestliže noční klub vypadal zepředu napucovaně, v zadních prostorách převládala všednost. Zdi z betonu, na zemi kamenná dlažba, v níž mohl každý sledovat jednotlivé skuliny. U stěn byly naskládány bedny se zásobami.

Z průjezdu se dalo projít do šaten. Tommy musel nejdříve otevřít kovové dveře. Ovanula jej zcela jiná vůně.

Proti němu vyrazila typická směs vůní pudru, šminek a parfémů. Z chodby se vcházelo do několika dveří. Ne za všemi se skrývaly malé šatny. Dvoje vedly do bytů.

Byly to byty velmi malé. Pokud se zde sešlo více lidí, doslova si šlapali po nohách.

Jako vždy klouzal jeho pohled po plakátech zdobících zdi chodby. Za léta vybledly natolik, že návštěvník jen s námahou rozeznával scény z býčích zápasů.

Tommy si potichu hvízdal jeden ze starších hitů, když otvíral dveře. Jeho přátelé a také jeho rodina jej považovali za pošetilého blázna, když opustil Bermudy a usadil se v Londýně. Ale on chtěl prožít něco jiného, a tak se musel protloukat životem, jak se dalo.

Jemu však dokonale vyhovovalo, že v Londýně může žít, jak chce.

Měl relativně dobře placenou práci a spropitné také nebylo k zahození. Španělé velice citlivě vnímali hudbu své vlasti a nebylo divu, že potom hlouběji sáhli do svých měšců.

Tommy rozsvítil všude světla a rozhlédl se. Vše bylo v nejlepším pořádku. Tento večer proběhne stejně jako mnohé předtím, pomyslil si a netušil, jak hluboce se mýlí.

V této chvíli se musel převléknout. To byl první obřad v jeho práci. Další chodbou, kde se nacházely toalety pro hosty, vstoupil do baru. Přitom musel otevřít posuvné dveře, aby se dostal za výčepní pult.

Lokál byl ponořen do temnoty. Udeřila ho do nosu vůně minulé noci, smíšená s ostrým zápachem čisticího prostředku.

Rozsvítil pouze za barem, sál zůstal nadále potemnělý. Teď se věnoval barovým policím s prázdnými nebo napůl vypitými lahvemi. Před poloprázdné lahve stavěl nové a do zápisníku si poznamenával ty druhy, které bylo

nutno doplnit ze skladu.

Vše probíhalo normálně. Vůbec žádné problémy. Nápojů, které potřeboval přinést, nebylo mnoho, ale chybělo ovoce. V lednici skladovali jižní plody, které nakoupili minulý den. Vypadaly stále jako čerstvě sklizené. Pomeranče, citrony, kiwi, olivy a ananasy uložené v bedničkách přivlekl za barový pult a rozdělil je do polic v lednici. Spokojeně si zamnul ruce. Měl ještě dost času na malé schrupnutí, než dorazí barman Pepe. Na nebezpečí nemyslel, byl v absolutní pohodě. Avšak nebezpečí

existovalo.

Neviděl ji, zato ona sledovala jeho.

Mandragora dosáhla cíle. Vyčíhala si příhodný okamžik, a když Tommy otevřel zadní dveře, vklouzla do budovy a rychle se schovala.

Z bezpečného úkrytu žádostivě pozorovala svoji oběť. Lačnila po polibku!

Ale všechno má svůj čas. Za žádnou cenu se nechtěla nechat chytit. Nejdříve musela mít jistotu, že se vše povede. Ten člověk nic netušil. Pozorovala jej při práci a čekala, až vše připraví.

Mandragora byla zvědavá na to, co přijde. Stála na barovém pultu, ale byla příliš malá a k tomu se ještě zdržovala ve stínu, takže jí nehrozilo nebezpečí brzkého prozrazení.

Tommy Brown opustil místo za barovým pultem, vtančil komickými krůčky do sálu a rozsvítil několik světel.

Taneční parket zůstal tmavý, ale na stěnách se rozzářily žárovky zavěšené pod stínidly. Světlo okamžitě vytvořilo útulnou atmosféru a nové ubrusy na stolech zářily jako svatební roucha.

Tommy těkal pohledem po baru. Byl se svou prací spokojen, což dal najevo několikerým kývnutím hlavy.

Potom se vracel zpět.

Mandragora v patách za ním. Chtěla vědět, kam muž půjde, protože hledala vhodnou příležitost, aby mu poskytla rozkoš svého polibku.

Tommy šel tam, kde se nacházely šatny. Jejich hvězda, Maria Anzaro, měla vlastní místnost. Tommyho pracovní oblečení se nacházelo tam, kde měli své ležení i muzikanti. Skříňky nepoužívali. V malé místnosti bez oken stejně nebylo dost místa ani pro lidi. Oblečení viselo na věšáku. Tommy sice otevřel dveře, ale nezavřel za sebou. Pootevřené na šířku dlaně skýtaly ideální prostor pro skrytou pozorovatelku, jakou byla mandragora.

Stála a přihlížela.

Tommy zapnul malé rádio. Přijímač začal vyhrávat rockovou hudbu. Tommy si svlékl světlé džíny, tenký pulovr i koženou bundu.

Potom vklouzl do pracovního oděvu. Černé kalhoty, bílá nabíraná košile, která čerstvě vypraná a vyžehlená visela na věšáku. Sáhl také po červené vestě, která doplnila španělský kolorit jeho oděvu. Cítil se báječně. Teď už pouze chyběly lakované boty, z kterých setřel prach. Práci zakončil jadrným zvoláním “olé”.

Povytáhl košili a vestu, natáhl se po svazku klíčů a zamkl zadní dveře. Nezvaní hosté nemohli vstoupit do baru a šibalové, kterým se nechtělo platit jakbysmet.

Byl spokojený.

Z ostatních kolegů se zatím nikdo neukázal. Tommy vypnul rádio a vzal u zdi stojící skládací lehátko. Roztáhl je a ušklíbl se, když uslyšel kovové vrzání.

Lehátko bylo tak dlouhé, že zabralo téměř celou místnost. Byl zde ještě kousek místa, ale pouze pro jednoho stojícího člověka.

Tommy pochvalně pokýval hlavou.

Báječně se mu hodilo, že ještě nedorazili muzikanti.

Potom tady bude těsněji.

Natáhl se.

V tomto okamžiku vyjel z úst mandragory jazyk jako slizovitá houba a olízl rty.

Lepší příležitost nemohla nastat.

Muž ležel. Potřebovala se jenom připlížit k lehátku, vyskočit a…

Bude následovat polibek.

Tommy se cítil dobře. Ležel natažený s nohama široce rozhozenýma, pokud mu to dovolovalo lehátko. Ruce složil za hlavu, očima koukal do stropu a cítil, jak se jeho tělo stále více uvolňuje. Patřil k těm šťastlivcům, kteří usnuli, i když jim za hlavou stříleli z kanónu.

Oči jej zradily a zavřely se.

Svět poznenáhlu zmizel. Tommy se ponořil do hlubin spásonosného spánku.

I mandragora to zpozorovala.

Doposud trpělivě vyčkávala, jakmile se však dech spáče utišil a stal se pravidelnější, vyrazila.

Malá nahá žena s neuvěřitelně bledou pletí cupitala přes šatnu. Před lehátkem zůstala chvilku stát. Aby viděla přes okraj, musela pořádně zaklonit hlavu. Ležel tam natažený člověk, který vůbec nic netušil.

Mandragora se zaradovala. Malýma ručkama se pevně chytila okraje lehátka. Krátký, prudký odraz ji vynesl do volného prostoru mezi tělem a okrajem lehátka. Seděla na bobku, naslouchajíc jeho dýchání.

Nic nezpozoroval. Mandragora se zachichotala. Zaškubala ústy.

O vteřinu později vyjel jazyk jako v krvi namočená hadice.

Přeletěl těsně nad jeho bokem a znovu zmizel v jejích ústech.

Mandragora se cítila skvěle. Všechno do sebe báječně zapadalo.

Ještě lépe, než si to představovala. Zdálo se, že všechny pekelné síly stojí na její straně a poskytují jí potřebnou ochranu.

V šatně bylo slyšet jenom dech spícího. Chovala se tiše.

Rozvažovala, zda má přeběhnout přes hruď nebo se kmitnout podél těla.

Rozhodla se pro první variantu. Chtěla, aby se probudil.

Chtěla se popást na zděšení v jeho očích. Jedním skokem se ocitla na ležícím muži.

Zůstala stát na jeho břiše a letmo se obrátila. Pohnul se?

Spáč sebou lehce škubl. Jeho dech se nezměnil.

Tvoreček se uchichtnul.

Klapalo to znamenitě. Znovu se pohnula.

Balancovala přes jeho tělo jako tanečnice blíž k jeho krku a ústům.Byla pootevřená. Unikal z nich vzduch jako z parní píšťaly.

Lehce chrápal.

Oči pevně zavřené.

Když se mandragora vydrápala na mohutný hrudník,

zůstala stát a s hlavou nataženou dopředu poslouchala.

Jeho obličej před ní ležel jako servírovací tác. V měkkém světle stropního svítidla vypadal jako obraz, přes který se přeléval sluneční žár. Mandragora si spokojeně zamnula rukama. Postavila se na špičky prstů, aby dosáhla na krk.

Nechtěla použít hrubou sílu, proto přemýšlela, jak by mohla spáče co nejúčinněji probudit.

Zachytit se na krku, oběma rukama stlačit mírně ohryzek a trochu jej přidusit.

Ten nápad se jí zalíbil. Ještě jeden malý krůček. Natáhla ruce.

Její ústa se pomalu otvírala. V nich tančil jazyk jako houba napitá krví.

Teď!

“Tommy!” ozval se náhle odněkud mužský hlas. Zněl pronikavě a netrpělivě. Bylo to zatroubení, které by probudilo i mrtvého.

Zvláště pro muže jako Tommy znamenal signál, který jej ze sladkého snění přenesl na pole válečné.

Posadil se. Mandragora, která už už vztahovala ruce k Tommyho krku, musela bleskurychle připažit. A nejen to.

Musela také zmizet z jeho těla, protože zavolání

překazilo její plán.

Ještě jednou se odrazila, přistála na okraji lehátka,

přehoupla se přes něj a jako kámen dopadla na podlahu.

Přistála na břichu a odkulila se pod lehátko, protože tam tušila nejvhodnější úkryt.

Nad ní zasténalo lehátko, jak z něj Tommy vyskočil. V zorném poli magického tvora se objevily jeho nohy. Bylo slyšet nové volání.

“Tommy!?”

Tentokrát hlasitější a o poznání nevlídnější, takže Tommy si rychle protíral oči.

“Tady jsem, Pepe!”

Bylo slyšet těžké kroky, potom se někdo objevil ve dveřích, které se pod nárazem otevřely dokořán.

Mandragora se naklonila tak daleko, že pohodlně dohlédla na dveře.

Na jejich prahu stál muž.

Měl oblečený červený smoking, černou košili a pod límcem světle červeného motýlka. Na jeho opáleném obličeji se usadil lehce melancholický výraz.

V očích mu jiskřilo.

Nad horním rtem vyrůstal úzký knírek. Bradu s

důlkem uprostřed vystrčil bojovně dopředu.

“Spal jsi, Tommy?”

“Ano.” Tázaný vstal a provinile přikývl. “Ale svou práci jsem si udělal. Všechno je připraveno. Nemůžeš mi nic vytknout.”

Pepe na něj vrhnul ostrým pohled. “Doufejme,” řekl a otočil se. “Přijď do baru.”

“Jasně.” Tommy čekal, až Pepeho kroky dozněly. Zamumlal nadávku a upravil si oblečení, které odpočinkem utrpělo. Potom se sklonil, aby složil lehátko a postavil je ke stěně.

S tím mandragora počítala.

Rychle přeběhla pokoj a schovala se tam, kde na

věšáku visely oděvy muzikantů.

Mandragora se zlobila.

Tak ráda by mu byla uštědřila polibek. Na poslední chvíli ji však někdo vyrušil.

Umínila si, že se dotyčnému pomstí. Tommy Brown opustil šatnu.

Rozčileně za sebou práskl dveřmi. Mandragora zůstala uvězněná uvnitř.

Ale mandragora se necítila být vězněm. Její čas měl teprve přijít.

Velmi brzy…

Nákupy Marie Anzaro se protáhly víc, než bylo domluveno. Byl jsem opravdu šťastný, když mi se smíchem sdělovala: “To je vše, Johne.”

“A nyní? Do hotelu?”

Smála se a vzala mne pod paží. “Ne, v žádném

případě. Pojedeme do klubu.”

“Výborně, souhlasím.” Nesl jsem tři papírové sáčky s nákupy a už mne to přestávalo bavit. Parkoviště, kde jsme nechali auto, nebylo naštěstí daleko.

Když jsme usedli do vozu, opřela si Maria hlavu o sedadlo a zakryla si rukama obličej. Začala tiše vzlykat.

“Co se děje?”

Zatřásla odmítavě hlavou. Ještě jsem nenastartoval.

Teprve když spustila ruce, otočil jsem klíčkem zapalování. Pořád ještě působila trochu stísněně. Ve stažených koutcích úst se jí rozběhly vějířky vrásek. Zatímco jsme projížděli zatáčkami, opakoval jsem otázku.

Obrátila se ke mně s úsměvem, který se jí moc nepovedl. “V podstatě nic, Johne. Cítím se fyzicky dobře, ale je tu jedna věc, která mi dělá starosti. Připadám si jako bych sem přišla z jiného života. Nevím, zda se něco podobného může stát, ale…”

“Vysvětlete mi to.”

“Je to prosté.” Dívala se oknem na ubíhající domy.

“Poslední hodiny, které jsme strávili spolu, byly nádherné. Mohla jsem zapomenout na vše, co mě tížilo. Soustředila jsem se pouze na nákupy. Vůbec jsem nemyslela na to, co mě čeká v blízké budoucnosti.”

“To jste také nemusela.”

“Avšak je tu moje práce. Musím se smířit a vyrovnat s tím, že můj bratr je mrtvý. Připadám si jako uvězněná pod obrovským zvonem. Neumím si to dost dobře vysvětlit. Krátce řečeno, nevím, co dělat. Měla bych se teď věnovat svému prvnímu vystoupení, ale nejde mi to. Tak hrozně jsem se ještě nikdy necítila, Johne…”

Zastavil jsem u závory a vystrčil ruku z okna. Umělá ústa spolkla kartu. Potom se zvedla mříž.

Pokračovali jsme v jízdě. “Poslyšte, Marie, moc vám nerozumím. Ale domnívám se, že byste se, je-li to možné, neměla zabývat takovými myšlenkami. Kromě toho nezapomínejte, že jsem s vámi.”

“To mě těší.”

“To bych řekl. Takže všechno, co vás tíží, hoďte za hlavu, ano?”

“Když to půjde.”

“Myslete na mne. A na to, že na vás dávám pozor.”

Maria se vesele ušklíbla a pohladila mne po tváři. “Já vím. Je od vás milé, Johne, že jste mi to připomněl.”

“Myslel jsem to upřímně.”

“Já vím.”

Městská čtvrť Soho, která se velmi změnila od dob Jacka Rozparovače, nás přijala do své náruče. Zčásti zbouraná, zčásti nově vybudovaná. Ne vždy k svému prospěchu. Přesto sem směřovaly houfy turistů.

Najít v Soho místo k parkování bylo téměř nemožné. Ale Maria si věděla rady. Mohli jsme zaparkovat rover na uzoučkém dvorku, který sousedil s barem. “Tam je parkoviště pro zaměstnance,” vysvětlila mi.

Vjeli jsme do španělské čtvrti. Kolem nás se střídaly početné restaurace a obchody. Prodávaly se v nich věci typické pro Pyrenejský poloostrov, po kterých prahli především turisté.

Do dvorku vedl velmi úzký vjezd. Trvalo mi hodnou chvíli, než jsem se tam stočil. Bezmála jsem přitom urazil zpětné zrcátko. Ale vyšlo to.

Rover jsem odstavil vedle velkého kontejneru na smetí.

Vystoupili jsme.

Do nosu nás udeřil zápach přepáleného tuku. Soumrak se nezadržitelně blížil a přikrýval vše svým temným pláštěm.

“Můžeme vejít tudy?”

Maria kývla odmítavě hlavou. “Ne, obyčejně bývají zamčené.” Zkusila dvoje dveře, ale neuspěla. “Musíme jít předním vchodem.”

Sebral jsem papírové sáčky s nákupem. Obešli jsme blok domů a o něco později nás přivítala neonová reklama, která vesele pomrkávala nad vchodem. Tenké neonové trubice, znázorňující červenou tanečnici a modrožlutého hudebníka.

Klub už otevřel. Vrátný se uklonil, když jsme dorazili ke vchodu. Bylo ještě brzo, proto zde posedávalo jen několik hostů.

Vstoupili jsme do lokálu a přesvědčili se na vlastní oči, že jsme zde téměř sami. Ani jeden stůl nebyl obsazený. Jenom u baru hleděli dva muži do sklenic s tequilou. Ani muzikanti ještě nebyli na svém místě u tanečního parketu. Melodie, které se linuly lokálem, pocházely z reproduktoru. Měkké tóny kytar, které oblažily srdce nejednoho příznivce španělských melodií.

Za barem stáli dva muži. Španěl a černoch. Maria se s oběma srdečně pozdravila. Černoch se jmenoval Tommy, jeho kolegu oslovila Maria jako Pepeho.

“Půjdeš se převléknout?” zeptal se Pepe.

“Ano.”

“Dobře. Mohu ti nalít?” Zamrkal na ni.

Maria si opřela ruku o barový pult, chvilku přemýšlela a potom přikývla. “To zvládnu.”

“Vy také, seňore?”

“Ne, děkuji. Za chvíli se vrátím.”

“Jak si přejete.”

Maria dostala svou sklenici šampaňského. Uchopila ji špičkami prstů a přitiskla ke rtům. Pila.

Já jsem měl příležitost pozorovat, jak vychutnává perlivý nápoj. S přivřenýma očima nechala rozkošnicky vklouznout první doušek do hrdla.

“To mi udělalo dobře,” řekla, když postavila sklenici zpět na pult. “Moc dobře.”

“Jen si popřejte,” prohlásil jsem.

“Děkuji.”

“Jsi v pořádku?” zeptal se Pepe.

“Ano, teď už jsem dobrá.”

“Všichni jsme trpěli s tebou. Tvůj bratr byl dobrej chlap, ale osud je stejně nevypočitatelný.”

Maria sklopila zrak. “Máš pravdu, Pepe. Ačkoliv na tom, co se stalo, se nic nezmění, nemohu se s tím smířit. Kromě toho mám stále znovu a znovu pocit, že se v příštím okamžiku otevřou dveře a Pietro bude stát přede mnou. Ale to se asi nestane.”

Pepe pokrčil rameny. “Něco podobného se mi přihodilo s mou sestrou. Byla to nehoda. Nikdy se nenašel řidič, který ji přejel a zabil. Jsou to už dva roky.” Pokýval hlavou. “Také jsem se s tím nedokázal vyrovnat.”

Maria uchopila sklenici. “Tak na živé,” řekla.

“Ano, a na naše zdraví.”

Maria vyprázdnila sklenici a pokynula mi. “Půjdete se mnou do šatny, Johne?”

“S radostí.”

Pepe a jeho spolupracovník se na nás divně koukali, když jsme odcházeli spolu. Ale na nic se neptali a my jsme zapadli tam, kde se nádhera baru změnila na svůj pouhý odlesk. Světlo bylo mdlé, stěny působily dojmem ušpiněných zrcadel.

Pokračovali jsme v cestě.

Marii muselo být nápadné, že můj pohled přeletuje sem a tam.

Žádný úkryt, kde by se mandragora mohla schovat, jsem neobjevil.

Před jejími dveřmi jsme zůstali stát. “Tak co?” zeptala. “Jste spokojený, Johne?”

“Zatím ano.”

Maria chtěla otevřít dveře, ale já jí sundal ruku z kliky. “Dovolíte, abych to udělal sám?”

“Proč?”

“Člověk nikdy neví.”

“Mandragora?”

“Možná.”

Maria se rozesmála. “To je skvělé, že jste tu se mnou.

Na to jsem nemyslela.”

“Víte, Marie, kdo dělá léta tuhle práci, zná jistá pravidla, která je třeba dodržovat.”

“Jistě.”

Dveře se nehlučně otevřely dovnitř. “Johne, vypínač je na pravé straně.”

“Děkuji.” Našel jsem ho a zmáčkl. Pod stropem se rozsvítila zářivka.

Nejdříve bylo světlo průzračné jako voda, zablikalo, ale potom se zklidnilo a osvítilo každý kout malé šatny.

Vypadala jako všechny ostatní šatny, které jsem kdy navštívil.

Spousta líčidel v kelímcích na stolku pod širokým zrcadlem, vůně pudru a parfémů a staré křeslo se světle zeleným potahem.

Mandragoru jsem neobjevil. Otočil jsem se.

Maria vstoupila do místnosti. Stála tam jako cizinka.

Ne jako někdo, pro něhož je zákulisí druhým domovem.

Těkala pohledem z místa na místo. “Nu?”

“Nic.”

Tanečnice si oddechla. “Skvělé,” řekla, “opravdu je to skvělé. Měli jsme z pekla štěstí.”

S tímhle jsem tak docela nesouhlasil, ale nic jsem neříkal. Zavřel jsem dveře a zeptal se: “Co teď bude následovat?”

“Převléknu se.”

“Dobrá.” Přitom jsem se podíval na věšák, na kterém visely jednotlivé kostýmy, ale žádný ve stylu španělského venkova. “Které oblečení dnes zvolíte?”

“Červené.”

“Proč?”

Maria pokrčila rameny a usmála se: “Mám na ně náladu.”

“Tak si je vezměte.”

Roztáhla paravan a zmizela za ním. Já jsem se mezitím uvelebil v křesle a čekal, až bude Maria hotová. Sundala šaty z ramínka a přehodila je přes paravan.

Nastalo ticho. Potom jsem zaslechl šelest šatů, které si svlékla. “Můžete pustit to malé rádio, Johne, jestli ovšem chcete.”

“Ne, děkuji, takhle je to lepší.”

“Jak chcete.”

Natáhl jsem nohy a přemýšlel o té zatracené mandragoře. Kdo a co to je? To mi působilo velké problémy stejně jako dohady o její velikosti. Jestli to má být nějaká miniaturní bytůstka, najde úkryt všude.

Jenom tady ne nebo snad ano?

Ptal jsem sám sebe, zda bych ji vyslídil, protože jsem vycházel z toho, že vysílá magické záření, na které by možná reagoval můj kříž.

Nebylo co stopovat, nehledě na jisté vnitřní lechtání. To však nemělo nic společného s mandragorou. Připisoval jsem to své vlastní nervozitě.

Nezbývalo než čekat a doufat, že se něco stane a já konečně dopadnu tu prokletou mandragoru. Ale nic se nedělo. Všechno probíhalo normálně.

Znovu zašustily šaty, jak si je Maria natáhla na sebe.

Potom se objevila její ruka a složila paravan. Krátce nato se dostavila osobně.

Její oblečení bylo kouzelné.

Široce vystřižené s přiléhavým horním dílem. Zvonová sukně splývala až ke kotníkům. Byla pošita četnými perlami a výšivkami.

“Fantastické!” nemohl jsem ji nepochválit.

Maria odmítavě zamávala rukama. Přesto poděkovala.

“Kdybyste mi to řekl při jiné příležitosti, potěšilo by mne to. Dnes večer se z vaší pochvaly nemohu těšit.”

“Musíte se na to dívat jinak.”

“Především se musím upravit.” Ukázala na místo mezi ňadry a krkem. “Je to příliš odhalené, musím si vzít nějaký šperk. Bude to ještě chvíli trvat a vy se byste se mohl nudit.”

“Asi ano.”

Maria se podivila mé upřímné odpovědi. “Nechcete proti tomu něco podniknout?”

“Mám vás nechat samotnou?”

Tanečnice se usmála. “Vidím, že se netrpělivě vrtíte, jako byste seděl na rozpálených kamnech. Mne to neuráží, věřte mi. Přijďte za půl hodiny.”

“Dobře, ale zamknu dveře.”

“Jak myslíte. Ne, vlastně to nebude možné,” opravila se. “Nemám klíč.”

“To je ovšem zlé.”

“Myslíte si, že mandragora je natolik vysoká, aby dosáhla na kliku?”

“Když vyskočí, tak ano.”

“Tady se stejně nemá kam ukrýt. Není zde žádné tmavé místo nebo stín. Všechno je osvětlené a…”

“V pořádku, Marie. Přesvědčila jste mě. Vrátím se co nejdříve. Kromě toho by tu už měl být Suko, takže budeme dva.”

“A já se budu cítit bezpečněji.”

“Doufám.”

Její oči dostaly zvláštní lesk, když se smála a posílala mi vzdušný polibek. “Brzy na viděnou.”

Šel jsem.

Neměl jsem však čisté svědomí.

Maria Anzaro čekala, až její ochránce za sebou zavřel dveře. Potom se cupitavými krůčky vrátila ke stolku s líčidly. Pomalu se spustila na židli.

Srdce se jí rozbušilo, zhluboka dýchala. Kdyby byla vůči sobě poctivá, nesehrála by před lovcem duchů takovou komedii, což se jí stejně moc nepovedlo. Ale potřebovala chvíli ticha a samoty, protože jen tak se mohla vyrovnat s pocity, které ji tížily.

Otáčivá židle povolila pod její váhou.

Proto se otočila trochu doleva, aby se viděla v zrcadle. Její obličej se jí vůbec nelíbil. Maria měla pocit, jako by v uplynulých hodinách zestárla o několik let. Duševní nátlak byl k nesnesení. Kromě toho stále zesiloval a bylo velice obtížné zbavit se jej. John Sinclair se jí stále pokoušel dodávat odvahu. Nepřesvědčil ji, ale byla mu za to vděčná.

Na rozdíl od vrchního inspektora se domnívala, že mandragora je nablízku. Bohužel neměla pro své tvrzení žádný důkaz, a tak se musela řídit svými pocity. Proto na všechno reagovala velmi citlivě. Maria Anzaro si připadala jako v horečce. Hořela touhou po odpovědi. Chtěla konečně vědět, na čem je. Dny v nevědomosti se jí vůbec nezamlouvaly. Všechno bylo docela jinak než dřív. Myšlenky se splétaly dohromady a nebyla schopna soustředit se na jednu jedinou věc.

Rukama si přejela přes obličej. Snad chtěla odstranit stíny pod očima a zapudit starostlivé vrásky v koutcích úst. Nepodařilo se, obličej zůstal stejný.

Prohlížela si pokožku nad výstřihem, než se natáhla pro měkký tamponek, aby jej namočila do tělového krému. Poté si nalíčila dekolt, protože v oslňujícím světle reflektorů by jinak vypadala jako mrtvola. Polekala se toho přirovnání. Prohlédla si krk, byl suchý. Ráda by se napila vody, ale uklízečka sklidila i napůl vypitou láhev, která stála vedle stolku.

Líčení bylo její oblíbenou zábavou. Dopadlo to výborně. Byla se svou prací spokojená. Teď se věnovala obličeji. Nanesla si na tváře růž. Poté zvýraznila, řasy a použila oční stíny.

Vypadala sice trochu uměle, ale v záři reflektoru na parketu to bude něco úplně jiného.

Potřeby na líčení byly uloženy v zásuvce širokého stolku. Maria chtěla vytáhnout přihrádku, ale zpozorovala, že je trochu povytažená.

Proč?

Maria nad tím dále nepřemýšlela. Bylo docela možné, že ji včera večer úplně nezavřela. To už se jí několikrát stalo. Jedno trhnutí a zásuvka byla otevřená.

To, co potom uviděla, v ní vyvolalo pocit, že se jí zdá hrůzný sen. Poprvé v životě Maria poznala, jak krutý může být osud…

Cestou do baru jsem se pozorně rozhlížel. Nic mi nezůstalo utajeno. Prošmejdil jsem pohledem každý kout, ale nepřipadl jsem na nic podezřelého. Žádní lidé, ani mandragora. Ale stejně jsem byl nesvůj.

Vstoupil jsem do sálku a přesvědčil se, že nastal ten pravý příliv hostů. Také atmosféra se změnila. Nebyla už tak studená a odmítavá. Vypadalo to mnohem lépe, když se zábava u baru rozproudila. Musel jsem připustit, že mi ten pohled zvednul náladu.

Svítily sice lampy na stěnách, ale jejich tlumené světlo nerušilo atmosféru klubu. Hosté se bavili. Slyšel jsem pouze španělštinu. Tu a tam zazněl ženský smích. Tři muzikanti seděli u tanečního parketu a tiše a měkce preludovali.

Přistoupil jsem k baru. Suka jsem zatím nezahlédl, což mne udivilo, protože už tu měl být. Pepe mi s úsměvem pokynul, jakmile jsem dosedl na barovou stoličku. “Co si dáte k pití, seňore?”

“Ještě nevím.”

“Maria řekla, že jste naším hostem.”

“Proto ještě nemusím pít něco jiného než jindy.

Vezmu si bitter s citronem.”

“Jak si přejete.”

Odešel na druhý konec baru. Otočil jsem se napůl na stoličce, abych se podíval ke dveřím, kde se musel každým okamžikem objevit Suko.

Taneční parket ještě zel prázdnotou. Nikdo netančil. Nedaleko ode mne seděla tmavovláska, která se tu a tam na mě usmála. Usmál jsem se také.

Pepe mi přinesl nápoj. Jakmile jej přede mne postavil, poprosil mne, zda se smí na něco zeptat.

“Prosím.”

“Jste policista, seňore?”

Nadzvedl jsem mírně obočí, vzal si mandli ze stříbrného tácku, chrupnul do ní a zeptal se: “Jak jste na to přišel?”

“Mám na to čich.”

“Tentokrát vás nezklamal.”

Pepe vykouzlil skromný úsměv. Tommy servíroval nápoje na stoly. Také se usmál, když procházel kolem nás. Připadalo mi to však trochu nucené, zvláště u Pepeho. Ten se ostražitě rozhlédl kolem a řekl: “Není to dobrý večer, seňore.”

“Proč ne?”

“To je těžké vysvětlovat.”

Napil jsem se a natáhl se pro solenou mandli. “Jen se o to pokuste!”

“Cítím to. Pracuji v téhle branži spoustu let.” Bílou utěrkou smetl drobty. “To se potom pozná, jak večer probíhá.”

“Dnešní večer neprobíhá dobře?”

“Ne.”

“V čem to vězí?”

“To nemohu přesně říci. Cítím něco ve vzduchu. Tak je to. A k tomu jste tady ještě vy.”

Tentokrát jsem se upřímně zasmál.

“Co s tím já mám společného?”

“Jste policista. Nejste tu přece pro nějaké vlastní obveselení nebo ano?”

Pokrčil jsem rameny.

“Takže mám pravdu.”

“Možná.”

“Máme počítat s nejhorším? S přepadením nějakého gangu?”

“Ne, Pepe, to si nemyslím.”

I přesto vypadal ustaraně. “Jste si jistý? Já jsem přesvědčený, že Soho vře. K zábavě totiž patří i zločin. Nebo naopak.”

“Uvidí se. Ale na přepadení jakoukoliv mafií můžete klidně zapomenout.”

“Uklidnil jste mě.”

“Výborně.” Někdo mi zaklepal na rameno. Otočil jsem se a uviděl šklebící se obličej Suka. “No ne, ty jsi tady?”

“Jak vidíš.”

“Posaď se.” Ukázal jsem na prázdnou stoličku po své levici. “Co si dáš k pití?”

Suko se podíval na mou sklenici. “Jako ty.”

“Bitter s citronem?”

“Ano.”

Pepe odešel, aby připravil nápoj. “Trvalo ti to dlouho.”

“Já vím, Johne, ale musel jsem ještě jednou do nemocnice. Volali mi.”

“Kvůli Anzarovi?”

Dostal jsem odpověď poté, co Pepe postavil sklenici před Suka a přesunul se na druhou stranu baru. “Ano, kvůli němu. Pitvali jej.”

“A co zjistili?”

“Našla se vnitřní zranění.”

“Podívejme.”

Suko si řádně přihnul ze sklenice. “Lékaři stáli před záhadou. Výslovně mi řekli, že útroby mrtvého vypadaly tak, jako by se v nich pohybovalo nějaké cizí tělo, které tam po sobě zanechalo stopy.”

“A dál?”

“Chceš slyšet podrobnosti?”

“Ano.”

“Přišli ještě na něco a není to nic příjemného,” řekl Suko. “Ten tvor musel v mrtvém řádit jako zběsilý už za jeho života.”

“Jako mandragora.” zabručel jsem.

“Jasně.”

Potřásl jsem hlavou. Nápoj mi najednou zhořkl v ústech. Odstrčil jsem sklenici od sebe. “Pravděpodobně to vypadá na ni. Všechno je možné. Bohužel nemáme zatím žádnou jistotu.”

“Taky si to myslím,” odpověděl Suko. “Ale obraťme list. Jak to probíhalo u tebe?”

“Nic zvláštního. Všechno jde podle plánu. Maria žije.”

“Přál jsem si, aby tomu tak bylo. Objevil jsi mandragoru? Ukázala se?”

“Bohužel ne.”

Suko se vylekaně rozhlédl kolem. “Ale jsi přesvědčený o tom, že se nevzdává a zůstala někde tady schovaná?”

“Trefils hřebík na hlavičku.”

“Prohledal jsi všechno?”

“Při tomhle osvětlení?” Pousmál jsem se. “Ne, to je prostě nemožné. Nevím také, kde by mohla být ukrytá a…”

Suko vyzvídal dál. “Proto bys tu neměl vysedávat, nýbrž jít ke své chráněnkyni.”

“To jsem právě chtěl udělat. Jen jsem se chtěl

přesvědčit, jak držíš slovo.”

“Ty vtipálku.”

Seskočil jsem ze stoličky. Mezitím přišli další hosté. Právě teď se přihrnula skupina tří mužů a tří žen. Byli dobře naladěni, smáli se a rozhlíželi se po nějakém větším volném stole.

“Bez obav, Johne, budu mít oči otevřené.”

“V pořádku, ale dívej se taky pod nohy.” Suko se jen ušklíbl. “Neboj se, Johne.”

Zůstal v baru, zatímco já jsem odcházel a měl přitom zlé tušení. Jako by se schylovalo k nejhoršímu. Pustil jsem se stejnou cestou, kterou jsem přišel do baru. Chodba mi připadala ještě pochmurnější než předtím. Byl to ohromný rozdíl proti atmosféře útulného baru. Na chodbě nebylo ani živáčka.

Stropní světlo nedávalo žádnou možnost úkrytu. Tady se mandragora rozhodně nemohla schovat.

Náhlý vnitřní neklid popohnal mé kroky. Rozběhl jsem se. Bylo to zatraceně dobře, protože jsem v té chvíli zaslechl výkřik.

Zastavil jsem se a zaposlouchal, odkud se ozval. Byl to výkřik, který mohl pocházet od jediné osoby. A já jsem věděl, kdo to je.

Maria!

Mandragora vyskočila ze svého nedobrovolného žaláře.

Dosti dlouhou dobu se ukrývala v zásuvce. Byla velmi rafinovaná a chtěla přesně vědět, co si žena a muž budou povídat. A také zjistila, že Marii doprovází speciální ochránce. Tento muž, kterého neznala, byl zvláštní. Byl to člověk, kterého nemohla nikam zařadit. Jisté bylo, že nepatří k jejím přátelům, a podle toho se k němu bude chovat.

Měla vynikající sluch a dokázala se podle něho dobře orientovat. Uměla si představit, jak vše probíhá, a pochopila, kam si Maria sedla.

Přímo před ni.

Před přihrádku, kde se dělila o místo s kosmetikou sestávající z krémů a jiného haraburdí. Pudry, štětečky, ploché kelímky tvořily nepořádek, ve kterém se necítila nejlépe.

Nyní si musela dobře načasovat správný okamžik pro své další jednání. A tato chvíle přišla, jakmile Maria otevřela zásuvku a strnula hrůzou.

Mandragora se připravila a vyskočila proti ní.

Během skoku viděla velmi zřetelně obličej osoby, který se najednou podobal divadelní masce. Maria nemohla lépe vyjádřit, jaký úlek prožila.

Marii zněl v uších břitký smích, kterým mandragora vítala své vítězství. Byla totiž přesvědčena o své dokonalosti. Oběť jí nemohla uniknout.

Ale tentokrát měla smůlu nebo Maria štěstí v neštěstí. Trhavým, stěží postřehnutelným pohybem otočila hlavu na stranu a tento impuls se přenesl i na pojízdnou židli, která se rovněž otočila.

Mandragora sice doskočila na svou oběť, ale nedopadlo to zcela podle jejích představ. Ruce jí sklouzly po Mariině krku a zanechaly na něm červené šrámy, ze kterých kanula krev.

Vlastní skok se stal mandragoře osudným, protože přeletěla přes rameno ženy i opěradlo. Maria slyšela, jak tvoreček žuchl na podlahu. Sama se přitom vymrštila ze židle.

Židle prudkým nárazem odjela dozadu. Maria narazila pravým ramenem na hranu otevřené zásuvky, ale bolest necítila. Zaslechla přitom spílání mandragory, protože židle se nezastavila a přejela přes ni. To ji ale nevyvedlo z míry. Naopak, ještě více to rozpálilo její žádostivost, kterou musela uspokojit.

Vyskočila z podlahy.

Také Maria nezůstala sedět na židli. V panice se pustila špatným směrem. Místo toho, aby se rozběhla ke dveřím, přitiskla se ramenem ke složenému paravanu, který svou váhou překotila. Padl na zem. Hluk, který vydal, probudil Marii z její letargie.

Musí pryč. Ale je tu ta malá ženština.

Poprvé měla možnost si ji prohlédnout a náhle začal její mozek pracovat naplno. Poznala s naprostou jistotou, kdo před ní stojí a kdo se pravděpodobně jako parazit uhnízdil v těle jejího bratra.

Nahá žena. Nahá loutka s černými vlasy a temnýma očima. S tělem, které bylo nepřirozeně bledé a připomínalo oloupané dřevo. Bylo však natolik pružné, že se dvěma krůčky ocitlo u dveří.

Mandragora zastoupila tanečnici jedinou únikovou cestu. Její ústa se otevřela dokořán. Z nich unikalo kňučení,

připomínající hlas vzteklého psa. Maria znovu vykřikla. I když byl tento tvor velmi malý, vycházelo z něj smrtelné nebezpečí a Maria je nesměla podcenit. Nemohla spustit zrak z obličeje maličké ženy. Na něm ji zaujala především ústa, která přijala nový tvar a úplně se otevřela.

Vznikl z nich otvor, který vypadal jako vchod do jeskyně. V této jeskyni se něco pohnulo. Bylo to chuchvalcovité, tmavé a zároveň objemné. Náhle to vyletělo ven.

Maria se vyděsila a nevydala ze sebe ani hlásku.

Z otvoru se vysunul dlouhý, nepřiměřeně k tělu obrovský, tlustý jazyk. Pleskl sebou o podlahu jako kočičí ocas. Marii nenapadlo jiné přirovnání.

Zajel zpět do úst a stočil se do klubka.

Mandragora poskočila. Jednou, dvakrát. Potom se odrazila.

Tentokrát Maria zvedla ruce. Nastavila dlaně. Ostré nehty se jí jako drápy zabořily do masa. Z ran začala vytékat krev a její kapky vytvářely na podlaze malou červenou hvězdici.

Paže klesly dolů. Marii teď nic nechránilo.

Také mandragora se znovu postavila. Ale ne nadlouho. Bleskurychle se vrhla dopředu. Tento skok byl úspěšný, zachytila se na lemu Mariiny sukně.

Rvala ji a trhala ve snaze dostat se výš.

Maria Anzaro nebyla v první chvíli schopná něco podniknout. Jenom tam stála a zjišťovala, jak rychle šplhá mandragora nahoru. Bylo pouze otázkou času, kdy se dostane ke krku.

A pak? Co se bude dít dál? Je to začátek konce? Krok ke smrti?

Náhle si vzpomněla na Johna Sinclaira. Byla to chyba, že odešel do baru.

Neměl tušení, jaké drama se tady odehrává. Vzpomínka na tohoto člověka byla rovněž k něčemu dobrá. Její zděšení vybuchlo v šíleném výkřiku, který muselo být slyšet i v chodbě.

Mandragora šplhala dál. Maria znovu zakřičela.

Slyšela jen ďábelské chichotání toho tvora.

Znovu vykřikla. Náhle se rozletěly dveře. Vběhl jsem dovnitř. Dveře zůstaly doširoka otevřené.

Blízko paravanu stála Maria strnulá hrůzou a zděšením. Po její postavě se něco škrábalo nahoru. Na první pohled to vypadalo jako obrovský hmyz.

Byl to však maličký živý tvor v miniaturním lidském těle. Nacházel se přibližně ve výšce Mariina hrudníku a šplhal dál, aby se dostal na její krk. Tvor neměl žádnou zbraň. Jenom otevřená ústa, z nichž chvílemi vyletoval dlouhý, tmavočervený jazyk, připomínající na první pohled hadici.

Tvor byl odporný. Na šatech zanechával mazlavou stopu, která se táhla od lemu téměř k výstřihu.

Mariin obličej vypadal, jako by na mne hleděla z nějakého pokřiveného zrcadla. Udivilo mne, jak může člověk v takovéto situaci vypadat. Všechny rysy byly rozmazané, zkroucené, ústa otevřená, jak se z nich dral výkřik, který jsem před chvílí zaslechl.

Byl jsem rychlejší. Už první skok mě přenesl do těsné blízkosti Marie. Potřeboval jsem pouze strhnout útočníka z jejího těla a potom celou věc s konečnou platností zlikvidovat.

Byl to však krutý omyl. Ačkoliv byl ke mně otočený zády, musel nějak vytušit, že se k němu blíží nebezpečí.

Najednou se otočil. Minul jsem se.

Mandragora se odrazila a pověsila na mně. Tupý konec jazyka pleskl o mou bradu. Současně jsem ucítil hroznou bolest ve tvářích, kam se mi zaryla ostrými nehty pronikajícími kůží do masa.

Nebyl jsem žádný zombie. Cítil jsem bolest jako každý člověk a zapomněl jsem na svůj úmysl.

Právě tohle mandragora potřebovala. Mihla se přede mnou jako stín. Zaslechl jsem náraz na podlahu. Instinktivně jsem se otočil. Nechytil jsem ji, protože rychlé cupitavé krůčky mě ujistily o tom, že se dala na útěk. Všechno jí nahrávalo do karet, protože dveře zůstaly otevřené.

Potom zmizela. Udělal jsem chybu.

Ruce jsem přitiskl ke tvářím, abych zachytil krev, která vytékala z ran. Tu jsem však rozmazal tak, že jsem na malý okamžik byl jako v červené mlze.

Nestaral jsem se o Marii. Vytřel jsem si oči a začal jsem mandragoru pronásledovat.

Na prahu jsem zastavil, abych si dodal odvahy.

Pobíhal jsem nevlídnou chodbou a doufal, že ji dopadnu. Ale mezi betonovými zdmi bylo prázdno.

Pouze z dálky bylo slyšet hudbu a smích žen. Ale to už byl jiný svět.

Mezitím jsem prohledal chodbu. Nebylo po ní ani vidu ani slechu. Jenom kapky krve značily cestu, kterou

prchala. Běžela tam, odkud jsem přišel a kde se chtěla schovat. Lepší místo by nenašla.

V baru bylo hlučno. Našla si tam úkryt, kde mohla v klidu čekat a všechno bedlivě pozorovat.

Já jsem do baru nešel, protože jsem se musel postarat o Marii.

Nestála u zdi. Když jsem vyrazil ze šatny, klesla zpět na židli. Ruce složila do klína a zaklonila hlavu. Strnule hleděla na strop a zhluboka oddechovala otevřenými ústy. Musela mě slyšet, když jsem přicházel, ale vůbec na to nereagovala. Zůstal jsem stát vedle ní. Z očí jí vyrazily slzy. Koulely se jí po tvářích jako hrachy.

Zakašlal jsem.

Aniž otočila hlavu, zašeptala: “To jste vy, Johne?”

“Jistě, kdo jiný?”

“Děkuji vám.”

“To nestojí za řeč.”

“Děkuji vám. Zachránil jste mi život.”

Neodpověděl jsem a natáhl se pro papírový kapesník, který ležel na toaletním stolku. V zrcadle jsem si prohlédl ranky na tvářích. Krvácely jen lehce, ale zdály se být velké. Osušil jsem jejich okolí a přitom objevil v jedné přihrádce náplast. Přelepil jsem je.

V zrcadle jsem zpozoroval, že se Maria pohnula. Naklonila hlavu na stranu a potom dopředu. Dívala se upřeně na svou sukni a přitom začala povídat: “Viděla jsem toho tvora, Johne. Vypadal jako žena. Musela to být žena. To ona… byla v něm?”

“Ano.”

“Ona zahubila mého bratra?”

“Tak jest.”

Zhluboka si vzdychla a její ramena se křečovitě otřásla. Potom vzala předem připravený ručník a přitiskla si jej k obličeji. Nechal jsem ji plakat a ponořil se do svých myšlenek o nejbližší budoucnosti. A také o tom, co bych měl podniknout dál. Mohli jsme se sice pochlubit drobným úspěchem, protože jsme viděli mandragoru a věděli jsme už, že není výplodem choré fantazie. Ale bylo zároveň nad slunce jasné, že se jen tak nevzdá.

Bude bojovat. Bude dál pokračovat ve svém ničivém díle, proto jsem musel o celém dramatu informovat Suka.

“Můžete zůstat se mnou, Johne?” zeptala se Maria, zatímco si utírala slzy.

“Ano.”

“Ráda bych se trochu upravila.”

Téměř jsem se nezmohl na odpověď. “Co chcete dělat, Marie?”

“Představení pokračuje, Johne. Nemohu je jen tak zrušit. Budu tančit.” Ostře se na mne podívala zpod uslzených a rozmazaných očí. “A vy budete blízko mne a chytíte toho zatraceného tvora. Souhlasíte?”

“Souhlasím.”

Vzala mne za ruku a stiskla ji.

Černoch Tommy Brown se usmál na Suka a zeptal se:

“Dáte si ještě jednu, pane?”

Suko se pousmál, když se podíval na dno prázdné sklenice. “Dobrá, myslím, že jednu skleničku ještě zvládnu.”

“Hned to bude, pane.”

I když místo u barového pultu bylo velmi příjemné, inspektor poposedával jako na jehlách. Stále myslel na svého přítele Johna Sinclaira, který byl již podezřele dlouho pryč.

Rovněž tanečnice už měla vystoupit.

Suko si neuměl dost dobře představit, že by své číslo odřekla.

Klub byl téměř plný a prázdné místo by se těžko našlo. Suko se otočil zpět, když před něj Tommy postavil novou sklenici s pitím.

“Na zdraví, pane!”

“Nechte si toho pána.”

“Ano, pane.”

Suko se zasmál. Když však uviděl černochův vážný obličej, zeptal se: “Co se děje?”

“Byl byste tak laskav a věnoval mi minutku, pane?”

“Proč ne, sedím přece tady.”

“Děkuji.” Tommy Brown přikývl. “Mám jeden dotaz.

Jste také od policie?”

“Proč? Vypadám na to?”

“Ne, ale váš přítel…”

“Ano, Tommy, jsem.” Tommymu se viditelně ulehčilo.

V každém případě tak vypadal. “To je dobře, velmi dobře. Mám problém a nevím, komu se svěřit, aby se mi nevysmál.”

“Tak to zkuste se mnou.”

“Dobře.” Tommy se naklonil dopředu. Zakoulel velkýma očima, aby zjistil, zda je někdo neposlouchá.

Ale hosté v sále se věnovali sami sobě a obě barové sedačky vedle Suka byly z neznámých důvodů neobsazené.

“Něco jsem viděl.”

“To se stává často.”

“Ano, ano. Já vím, seňore. Ale já jsem viděl něco neuvěřitelného.”

“Tak? A co?”

Tommy si poklepal nehtem na bříško ukazováčku a přitom pohnul ramenem. “Ta ženská, kterou jsem viděl, byla asi takhle vysoká.”

Suko tušil, co Tommyho tak rozčililo. “Proč nic neříkáte? Proč se nesmějete?”

“A měl bych?”

“Takže mi věříte?”

“Možná.”

“Ale taková malá žena…”

“Jestli jste ji viděl…”

“To ano, ale…”

“Tommy!” Volal Pepe, protože bylo potřeba roznést pití po stolech.

“Ještě se zastavím, pane.”

Tommy si pospíšil, takže Suko neměl čas ani uvažovat o tom, co mu číšník svěřil.

Hned ho přirozeně napadlo, že je řeč o mandragoře, o té malé figurce, jejíž existence závisela na lidském těle, které bylo jejím hostitelem. Při tomto přemítání vyhlížel Tommyho, protože byl zvědavý, co mu chtěl ještě sdělit.

Tommy se vrátil zpět. “Tak, teď už jen krátce. Ona…” byl zadýchaný a přitom si ukazoval na krk, “ona mě chtěla kousnout.”

“Opravdu?”

“Jak povídám. Probudil jsem se a viděl ji utíkat pryč.”

“Nezdálo se vám to?”

Tommy se pokřižoval. “Při životě mé matky. Já vím, co si teď myslíte, ale přísahám, že všechno je pravda. Nic jsem si nevymyslel ani se mi to nezdálo.”

“Nic takového jsem neřekl.”

“Jistě, ale zdálo se mi, že jste chtěl něco v tom smyslu poznamenat.”

“Vraťme se k věci. Co se stalo, když jste se probudil?”

Tommy rozhodil ruce. “Jednoduše se kmitla a byla pryč. Utekla. Nemohl jsem nic dělat.”

“Kam utekla?”

“To jsem neviděl. Ale ona existuje, věřte mi.” Dodatečně se zděsil. “Řeknu vám, byl to vetřelec. Ačkoliv byla tak malá, měl jsem před ní šílený strach. To… to…” Pokýval hlavou. “Tohle jsem vám chtěl říci.”

“Děkuji.”

“A nemáte mě za blázna?”

“Jak jste na to přišel?”

Tommy měl strnulý pohled. Jeho oči svítily z obličeje jako dvě bílé lucerny. “Jistě, proč taky.” Rozesmál se.

“Proč byste mě měl mít za blázna?” Byl čas jít obsloužit hosty. Na pomoc mu sice přišla mladá štíhlá žena, ale ani to ještě nestačilo.

U baru zanechal zamyšleného Suka. Je to svědek, honilo se inspektorovi hlavou. Viděl mandragoru. Suko si

jen velice obtížně dával věci dohromady. Mandragora je už tady a John….

“Suko,” zaslechl hlas svého přítele. Otočil se a uviděl mě.

Vypadal jsem zřejmě všelijak a Suko to hned poznal. Zvláště když objevil ozdoby na mém obličeji. “Co se ti stalo? Dotkl ses nějak Marie? A jí se to nelíbilo?”

“Ne, tak to nebylo.”

“Tak co tedy?”

Ale Suko si domýšlel věci úplně jinak. “Neříkej, že ty také…?”

“Byla to mandragora.” Posadil jsem vedle něho. “Ale proč se ptáš, jako bys…?”

“Číšníka Tommyho napadla taky.”

“Rychle povídej!”

Suko se s tím vypořádal několika větami. Mně to trvalo o něco déle.

Mezitím jsem si pořádně zavdal z jeho sklenice.

Potřeboval jsem se zbavit nepříjemné pachuti v ústech.

Nakonec jsme seděli vedle sebe jako zmoklé slepice. Po chvíli jsme se vzpamatovali.

“Je jasné, že mandragora utekla.” Ukázal jsem na zem.

“Neviděls ji?”

“Jistěže ne.”

Souhlasně jsem přikývl. “Jaké úklady připravuje, to vím i já. Chce dostat Marii.”

“A ona by chtěla tančit?”

“Ano.”

“To je šílenství.”

“To vím taky, Suko. Nemohl jsem ji od toho úmyslu odradit. Chtěl jsem ti jen, Suko, sdělit své informace. Musíš mít oči na stopkách.”

“A co budeš dělat ty?” zeptal se, když jsem sjížděl ze stoličky.

“Vrátím se k Marii. Nemohu ji nechat bez dozoru déle, než je nezbytně nutné.”

“Tak do práce!”

Byl jsem spokojenější, když jsem se vracel chodbou do šatny. Suko bude mít oči otevřené, to je jasné.

A také věděl, jak by měl proti takové osobě postupovat.

V mysli se mi znovu promítaly neobvyklé události posledních dnů. Nejdříve vynoření mandragory z mrtvého těla, potom sebevražda zaměstnance nemocnice.

Obě byly děsivé.

Nezapadaly do sebe, ale přesto měly něco společného.

Kdybych věděl co, byla by hádanka rozluštěná.

Maria Anzaro seděla u zrcadla. Báječně si odpočinula.

Když jsem vstoupil do šatny, věnovala mi úsměv.

“Jak se cítíte?” zeptal jsem se.

“Lépe.”

“To je dobře.” Posadil jsem se do křesla. Maria si přitom líčila oči. Mrkla do zrcadla a zeptala se: “Víte, Johne, chtěla jsem vám říci, že teď nemohu nic dělat. Mám strach, ale budu tančit. Možná, že během tance ze mne strach spadne. Tanec je tou nejlepší terapií.”

“V tom vám nebudu bránit.”

Lehce se mne dotkla. “Co je s vámi? Našel jste tu malou zrůdu?”

“Ne “

“To jsem si myslela.”

“Proč?”

Maria zvedla dvě velké zlaté náušnice, aby si je nasadila do uší. “Je lstivá. Zaútočí, když s tím nebudeme počítat.”

“To je docela možné.”

Maria si lehce odkašlala. “Řekněte, Johne, počítáte s tím, že to udělá během mého tanečního vystoupení?”

“Bylo by to možné?”

“Asi ne. Přinejmenším to není moc pravděpodobné.”

“To asi není.”

“A co dál?”

“Nemohu vám nic říci.. Nevím, zda mandragora touží po takové publicitě.”

“To je jedno.” Maria vstala. Otočila se proti mně. “Jak se vám líbím?”

Vstal jsem současně s ní. Vysekl jsem jí poklonu, protože vypadala opravdu dobře. “Smím být ale upřímný, Marie?”

“Přirozeně.”

“Bez těch šminek jste se mi líbila více. Myslím, že jste byla mnohem přirozenější.”

“Velmi upřímně a trefně řečeno. Tanec je pouze určitý projev. Přestrojení. Jenom se převtělím do jiné role, a proto vypadám trochu jinak. Necítím se teď dobře, Johne, ale když tančím, jsem svou rolí úplně pohlcena. Potom jsem někdo jiný a tak mne vidíte vy a ostatní diváci.”

“Byla jste divoká.”

“Děkuji.” Zpěvavě se zasmála. “Teď půjdeme. Našel jste si dobré místo, Johne?”

“Na to můžete vzít jed.”

Znovu se zasmála a zavěsila se do mne. “Jak se to zpívá v Carmen? Vzhůru do boje, torero…”

“Myslíte to doopravdy?”

“Jak jinak, Johne…”

Pepe měl rovněž plné ruce práce, když na jeho nenápadný pokyn přichvátal Tommy

“Co se děje?”

“Celkem nic. Podívej se dolů, jestli máme dost tequily. Jsou tam nějací Mexikánci a objednávají jako divocí.”

“Je tam ještě pár lahví.”

“Dojdi pro ně.”

“Mám vzít už všechny?”

“Nejdřív tři.”

“A kdo bude obsluhovat?”

“Juana zatím převezme tvé stoly a já také zaskočím.

Doufám, že to nebude trvat dlouho.”

“Dobře.”

“A ještě něco,” řekl Pepe.

“Tak? A co?”

“Podezřele dlouho ses bavil s tím policistou.” Pepe postavil sklenice na polici. “Proč? Byl k tomu nějaký důvod?”

Samozřejmě, že k tomu byl důvod, ale Tommy o něm nechtěl mluvit zrovna se šéfem. “Ne, vlastně nebyl. Jenom

jsme si povídali. Ptal se mne na Marii. Kdy bude vystupovat a tak.”

“Aha.”

“Ještě něco?”

“Ne.”

Tommy šel. Nevěděl, jestli mu šéf věřil nebo ne. Stejně mu to bylo jedno. Donese tři láhve ze skladiště a potom, jak pevně věřil, bude chvíli klid, protože se schylovalo k tanečnímu vystoupení. Když Maria tančila, hosté byli jako fascinovaní. Měli oči jenom pro ni a zapomínali pít. Oba muži u baru si mohli na krátkou chvíli vydechnout.

Tommyho myšlenky se vracely stejně jako předtím k malé ženštině. Policista mu věřil a neposmíval se. Nevěděl, co si má o tom myslet. Ale mohl se domnívat, že Číňan a jeho přítel přišli do klubu právě kvůli té malé bytosti. Bylo to tak mimořádné a nepřirozené, že by stěží někoho něco podobného napadlo. Byla jednoduše výplodem fantazie. Byla produktem nebezpečného experimentu. Byla…

Víc už o tom nepřemýšlel. Nemělo smysl zabývat se

tím.

Do spodních místností nezabloudil žádný host.

Tommy se už ocitl u vchodu do skladiště. Tady se vždy cítil volněji. Ale ne v této chvíli.

Měl prostě pocit, že zde není sám. Něco nebylo v pořádku. Jeho myšlenky se neustále točily kolem nebezpečí, které neuměl pojmenovat.

Setkání s podivnou bytostí pochopitelně hrálo důležitou roli. Tommy znovu pocítil strach před její tajemnou silou. Ten pocit byl stále silnější. Usadil se v něm a hlodal. Proto se po cestě ke skladišti rozhlížel častěji než

obvykle. Všechno vypadalo normálně. Jenom jeho myšlenky se vracely neustále k domovu. Vzpomínal na to, co si lidé povídali o hořících duších. Nyní pociťoval cosi podobného u sebe. Jeho duše hořela. Byl to strach. Ale ne obyčejný strach, který cítí každý, kdo se ocitne v nebezpečí. Byl to jen a jen tlak jeho duše, která jako by chtěla opustit tělo.

Když Tommy vstoupil do skladiště, zastavil se. Nesklonil se ke kartonu, aby vybral láhve. Opřený zády o dveře se rozhlížel. Světlo nebylo zrovna oslňující, ale stačilo. Kromě toho nasával typický pach skladiště.

Byla to směs pachu papíru a dřeva. Podlaha byla šedá, strop taky, i když před lety dostaly světlý nátěr. Ale během doby ztmavly.

Karton s lahvemi tequily stál na malé dřevěné paletě. Byl už otevřený. Tommy nemusel udělat nic jiného než vytáhnout láhve a dopravit k baru.

Jednoduchá, běžná práce. Dělal ji každý den. Nyní váhal.

Něco mu nesedělo. Zmocnil se jej náhle nepříjemný pocit. Jako by na něj někdo sáhl ledovou rukou.

Jakési neviditelné kleště sevřely jeho hrdlo.

Stále ještě skloněný se otočil. Zavadil pohledem o dveře. Nikdo tam nestál. Ten malý tvor s dlouhým jazykem jej nepronásledoval. Zůstal sám a celé divadlo se odehrálo pouze v jeho mysli.

Z rohu místnosti si vzal košík. V něm se láhve dopravovaly snadněji. Ani o minutu déle se nechtěl zdržet mezi těmito stěnami. Jeho strach se stupňoval s ubíhajícím časem. Jeho ruce se klepaly, když vytahoval lahve z kartonu.

Lahve břinkaly o sebe, když je stavěl do košíku. Nespokojil se jenom se třemi kousky, ale rozhodl se nabrat dvojnásobné množství. Nechtělo se mu v průběhu večera vracet se ještě jednou do skladu.

Stalo se to, když pokládal do košíku pátou láhev. Netušil, co jej varovalo. Možná obavy, šramot, možná jeho instinkt.

Tommy Brown se rozběhl.

Rychle a vznětlivě. Příliš rychle, protože najednou mu ujela pravá noha. Nebylo tam nic, co by jej zastavilo, oč by se zachytil. Najednou se mu rozjely nohy. Tommy zamával rukama ve snaze udržet rovnováhu. Ale stejně přistál na zemi.

A uviděl malý stín, který na něj skočil. Ještě během pádu jej poznal. Protože už to nebyl stín, ale osoba, kterou nenáviděl.

Ta malá ženština byla zde.

Slyšel její výsměšný smích a cítil stisk jejích silných prstů, kterými se zachytila na jeho krku. Byl nemilosrdný, ostrý jako bodnutí jehlou. Tommy, který byl stále ještě v šoku, se nezmohl na odpor. Byla rychlejší a silnější.

Nemilosrdně jej svírala.

Dokonce mu přitom zaklonila hlavu a Tommy uslyšel z jejích úst zasyčení: “Konečně tě mám!”

Měla ho ve své moci a činila se. Před strnulým Tommym se z jejích úst vynořil dlouhý červený jazyk jako silná hadice.

Mandragora si nepřála nic jiného. Jednou se jí její oběť vysmekla, podruhé k tomu nedojde. Ústa se samočinně otevřela a cesta pro její jazyk byla volná.

O sekundu později Tommy cítil, jak jej zcela naplnil. Ta cizí věc mu létala v ústech, až nemohl téměř dýchat. Došlo i k uštknutí, které jako by v něm něco zničilo. Tommy ležel na zádech, oči dokořán otevřené. Viděl malou cukající se osůbku, která byla nějakým způsobem s ním spojena.

Tommy se chtěl bránit. Už už zvedal ruce, ale nebylo koho chytit.

Tajemná síla byla pryč.

Jeho ruce klesly. Lokty se opíral o podlahu. Na jeho rty se přisála jiná osoba a nechtěla se jej pustit. Hodil hlavou ze strany na stranu. Oči měl otevřené, ale neviděl nikoho, kdo by mu pomohl.

Ani si to nepřál.

Ležel tam a nevěděl, jestli uplynuly hodiny, minuty nebo sekundy. Ale nechtěl zůstat ležet. Nějak se zmátořil. Jako člověk, který se probudil po dlouhém spánku, v němž snil.

Tak a ne jinak to připadlo Tommymu, který se namáhavě obrátil na bok a vzepřel se rukama o drsný beton.

Byla to jediná možnost, jak se postavit opět na nohy. Nechtěl zde zůstat ležet. Na vteřinu se posadil. Prázdnýma očima hleděl na dveře, které byly dokořán otevřené. Tak svůdně otevřené. Jeho obličej se zpitvořil. Nebyl to ani smích, ani úšklebek. Byla to namáhavá grimasa, která mu však zlepšila náladu, jak si musel v duchu přiznat.

Konečně se postavil na nohy.

Zůstal stát.

Zhluboka dýchal. V jeho hlavě se honilo něco, o čem netušil, co to může být. Byl to spletenec myšlenek, ve

kterém se nemohl vyznat. Hlava jako by se mu měla rozskočit.

Cosi jej napadlo.

Vynořovalo se to z hloubi jeho duše. Ten pocit byl tak silný, že přehlušil všechno ostatní. Tommy stále upřeně zíral na dveře. Na nich nebylo nic nenormálního, ale Tomy je vnímal úplně jinak.

Před jeho zrakem vyrůstalo cosi podivného. Byl to obraz, vidina, děsivé pitvorné zrcadlo, které se vytvářely v jeho nitru.

Viděl krev. Viděl sebe sama, jak zaráží do hostů horolezecký cepín. Pozoroval svůj obraz, jak se potácí klubem s krvavým cepínem v ruce a žene se za tanečnicí.

Všechno mu připadalo tak neobyčejně plastické. Všechno se odehrávalo blízko něho. Neděsilo ho to, naopak, těšil se, že to všechno prožije.

Tommy vykročil. Jeho obličej už neměl lidský výraz, protože jej poznamenalo zlo.

Zhluboka se nadechl. Cítil se velice dobře.

A Tommy se vydal na cestu zpět do baru. Dokonce vzal sebou i košík s lahvemi…

Hodlal jsem Marii Anzaro doprovodit. Přirozeně jsem vše bedlivě sledoval, ale mandragora jako by zmizela ze

zemského povrchu. Vešli jsme do klubu vchodem, který byl oddělený záclonkou.

Nacházel se těsně za muzikanty, kteří seděli na stoličkách a hráli a zpívali v barevném kuželi světla reflektoru.

Maria se na mne usmála. Ještě jednou mi stiskla ruku. Její dlaň byla studená a zpocená. “Už to začíná,” řekla.

“Držte mi palce.”

“Držím vám všechny prsty,” odpověděl jsem.

“Výborně.”

Zavolala na muzikanta. “Hej, Manueli!”

Muž zpíval dál a přitom krátce otočil hlavu. Jeho

černé dlouhé vlasy zavířily kolem hlavy.

Maria zvedla ruku.

Manuel pochopil. Poslední úder do strun, poslední akord. Manuel se zvedl a přistoupil k mikrofonu, aby ohlásil její výstup.

Hosté už o tom věděli. Někteří tleskali předem.

Manuel poprosil o ticho. “Dámy a pánové,” zvolal po krátkém pozdravu. “Hvězda dnešního večera, královna dnešní noci se dostavila, aby vám, vážení hosté, nabídla tanec, který se jen zřídka vidí v takové dokonalosti. Dámy a pánové, přichází Maria Anzaro!”

Zvedla se mocná vlna bouřlivého potlesku. Také Manuel zatleskal. Jenom Maria strnula v taneční figuře. Ruce zaťaté v pěst, zachvěla se, ale už vykročila.

Usmál jsem se na ni, aby věděla, že není sama.

Byl jsem zvědavý, jak jí tanec pomůže. Byla ženou, která hudbu a tanec milovala nadevše. To věděli i hosté, z nichž mnozí přišli především kvůli ní. Potlesk nebral

konce. Někteří hosté vyskakovali ze svých míst a už nyní nadšeně aplaudovali.

Maria se uklonila a potom pokynula Manuelovi, který vyloudil ze strun první akord. Potlesk rázem skončil a hosté se posadili. Maria, která stála ve středu tanečního parketu, zahájila své vystoupení.

Věděl jsem, že první tanec trvá nejdéle. Bylo to velkolepé představení, které ji mnohdy přivedlo až na pokraj vyčerpání. Nebyl to pouhý tanec, Maria do něj vkládala nejen své tělo, ale i duši. Začala tančit zvolna, ale tempo postupně zrychlovala a ve finále vířila po parketu neuvěřitelnou rychlostí.

První tóny, první kroky.

Velmi pomalu, napohled namáhavě, klesala k zemi, jako by se chtěla dotknout podlahy a snad si na ni i lehnout.

Ale to patřilo k námětu tance, protože znázorňovala loď, která nabírá vítr do plachet.

Bylo to nádherné. Nemělo to chybičku. Ale já nechtěl do konce představení zůstat u parketu. Měl jsem zde ještě jinou práci. Nezapomněl jsem, že jsem tu kvůli mandragoře. Ustoupil jsem dozadu.

Vytáhl jsem cigaretu z krabičky a zapálil si. Malou oklikou jsem se dostal k baru, kde vytrvale seděl můj přítel Suko. Byl jediným hostem, který se nezajímal o Marii, ale rozhlížel se všemi směry a zvláště na podlahu. Podle něj se mandragora mohla ukrýt právě tam.

Zůstal jsem stát vedle něj. “No? Co jsi objevil?”

“Nic.”

“Já také ne.”

“Proč jsi nezabránil Marii tančit, Johne?”

Maličko jsem se usmál. “Chtěla to. Chtěla bezpodmínečně vystoupit. Zkus tygra připravit o kořist. Měl bys problémy.”

“To je pravda.”

“Tu malou ženštinu jsem doposud neviděl.”

“To jsem si myslel.”

Zamáčkl jsem cigaretu, protože jsem postřehl Sukův nesouhlasný pohled. “Každopádně nezůstanu tady. Kdybys mne hledal, budu u parketu.”

“To je skvělé. A já zůstanu zde.”

Klepl jsem ho přátelsky po rameni. “Uvidíme se později,” řekl jsem.

Maria tančila. Šel jsem tentokrát do baru přímo a chtěl jsem si prohlédnou umělkyni pěkně zblízka. Byla nádherná. Její tělo se změnilo. Byla jako z gumy. Vznášela se nad parketem a její kroky se přizpůsobovaly rytmu melodie. Vytvářely společně dokonalou jednotu.

Předtím, než jsem se dostal na konec baru, jsem zahlédl Tommyho. Byl zamlklý. Vracel se zpět a v pravé ruce nesl košík s lahvemi.

Moc jsem si ho moc nevšímal….

Také Suko si povšiml Tommyho příchodu. Číšník přinesl košík a postavil jej na určené místo za barem.

Jak už bylo řečeno, vypadal normálně. V Sukovi nevyvolal žádné jiskřičky podezření, a tak se opět věnoval pozorování baru.

Ale Tommy se zle ušklíbl.

Nikdo to neviděl, protože byl skloněný a ještě vystrkoval hlavu dopředu. Prostor mezi výčepním pultem a stěnou byl úzký, ale ne natolik, aby se tam nemohly uložit sklenice a lahve.

Pepe nevěnoval Tommymu nejmenší pozornost. Jenom se odsunul stranou, aby jeho pomocník mohl uložit lahve do zabudované lednice, kde byly dobře chlazené stále k dispozici.

Tommy otevřel dveře.

Dělal přitom stejné pohyby jako vždy, ale stával se z něj někdo jiný, což nemohli ostatní vidět. V jeho nitru to vařilo. Vidiny nezmizely, naopak stále více se stupňovaly.

Tommy se ocitl přesně v tom bodu, kdy se z člověka začíná rodit krvelačné zvíře. Viděl krev, viděl křičící lidi, kteří, zasaženi jeho smrtící zbraní, padali ze stoliček. Jeho úšklebek byl ještě hrozivější.

Výraz jeho očí se pronikavě změnil. Byly studené jako led. Měl pocit, že vidí všechny vize mnohem zřetelněji. Tmavé krvavé skvrny, strnulé obličeje, křik zasažených. Viděl mrtvé a těžce zraněné.

Dveře zůstaly otevřené.

Ucítil závan chladu. Pracoval překotně, aby byl co nejdříve hotov.

Chtěl mít vše rychle za sebou, aby se mohl věnovat

věcem, které pro něj byly důležitější.

Hudba v pozadí jej zajímala stejně málo jako tanečnice. Měl důležitější poslání. Aby je mohl vykonat, musel vzít malý sekáček na led, který ležel vždy připravený v lednici.

Vypadal jako malá sekyrka.

Už několik let byl přebytečný, protože zde zabudovali stroj na řezání ledu.

To pro něj bylo vedlejší. Se zvláštním požitkem postavil poslední láhev do lednice. Ruka se jako pařát

natáhla po sekáčku. Nástroj byl nečekaně těžký. Byl vyrobený z nejlepší oceli.

Jeho smích i pohled žhnoucích očí zesílil, když v ruce ucítil dřevěné topůrko. Bylo pokryté vrstvičkou ledu, který teplem jeho kůže rychle roztával.

Všechno šlo jako na drátkách. Levou rukou zavřel dveře, v pravé držel zbraň. Potom se vzpřímil.

Před ním stál Pepe.

Hlavu měl lehce skloněnou nalevo. Nechtěl přijít ani o jednu taneční figuru. Ačkoliv každý večer viděl toto představení nejméně třikrát, přitahovalo jej. Tommy věděl, že Pepe Marii miluje a že nemá nejmenší naději, že by jeho vztah opětovala.

Jestli na tanečním parketu budila dojem eroticky přitažlivé a žádostivé ženy, ve skutečnosti byla úplně jiná. Pepe to věděl a trpěl tím.

Tommy Brown se podíval napravo. Tam seděl Číňan. Nedíval se směrem k Tommymu, ale také se nezajímal o Marii.

Jeho pohled poletoval po baru a Tommy věděl přesně, koho vyhlíží. Malou ženu, mandragoru, která by nakonec všechny ovládla, kdyby si zamanula.

U Tommyho se jí to podařilo. Znovu se otočil.

Pepe stál právě před ním. Tommy si olízl rty v radostném očekávání toho, co mělo následovat. Z jeho očí zablýskla vražedná radost. Před ním se znovu objevily jeho vidiny. Uviděl mračno krve, které zmizelo a on mohl soustředit pozornost na Pepeho záda, především ale na jeho šíji.

Tommy mířil očima. Potom pomalu zvedl pravou ruku, aby nenadálým pohybem nevzbudil pozornost. Zejména policista si neměl ničeho všimnout.

Pepe nic nezpozoroval.

Tommy byl spokojený. Napřáhl se… a udeřil. Blýskající se ocel proťala vzduch.

Sekáček zasáhl Pepeho šíji. Tommy vše pozorně sledoval, ústa a oči se smály. Doufal, že jeho vidiny se konečně promění ve skutečnost. Čekal, že uvidí stříkat krev, ale nic nebylo vidět.

Zarazil sice ostří do mužovy šíje, ale krev se objevila pouze na okrajích rány.

Pepemu se podlomila kolena. Opřel se rukama, ale vzápětí padl obličejem na pult.

Porazil přitom dvě sklenice. Nic víc se nestalo.

Tommy stál za ním, stále pevně svíraje topůrko sekáčku. Divil se tomu, že Pepe nepadl na stranu a hlouběji na kolena. Vypadal, jako by pospával za barem.

Z Tommyho úst se vydral kňučivý zvuk, který slyšel jen on.

Potřeboval zbraň, a proto prudce vytrhl sekáček z rány.

Teď konečně uviděl krev.

Valila z rány hnána neviditelným čerpadlem.

Je mrtvý? Žije ještě? Sklouzne na zem nebo nesklouzne? Tyto otázky zaměstnaly Tommyho jen na chvíli, potom myslel opět na svoje vidiny.

Bylo mu horko. Hrozné horko. Ale horko vycházelo z jeho nitra. Místo za barem mu přestalo vyhovovat. Ve svých představách viděl další věci, které by měl bezpodmínečně vykonat.

Bar bylo možno opustit dvěma směry. Tommy se rozhodl pro stranu dále od policisty. Hodil po něm pohledem. Číňan hleděl někam jinam. Výborně.

Tommy se plížil kolem Pepeho. Chtěl znovu vraždit, aby se jeho krvavé vidiny staly skutečností.

Nikdo ho nesledoval.

Maria tančila a všichni hosté měli oči jen pro ni. Byl to její první a nejdelší tanec. Tommymu nepřišlo na mysl, aby vrazil na taneční parket a zaútočil na Marii cepínem. Před jeho vnitřním zrakem se odvíjela jiná scéna.

Stál u baru.

Nedaleko od něj čekala druhá příležitost. Dívka si jej

vůbec nevšímala.

Má nebo nemá?

Jeho pravá ruka sebou trhla, když vtom jej napadlo, že smrt té dívky ve svých představách neviděl. Zaměřil se tedy na hosty sedící u baru, protože tam bylo jeho místo.

Přiblížil se k nim.

Dva kroky před sebou uviděl prvního hosta. Malého, tlustého, holohlavého muže s plnovousem. Měl asi rýmu, protože neustále smrkal do připraveného kapesníku. Měl oči jen pro Marii, a tak si nevšiml Tommyho, který se k němu plížil jako kočka.

Tommy zvedl pravou ruku a uhodil…

Uplynula spousta času a Suko začal být neklidný. Stále seděl na svém místě a nelíbilo se mu, že ještě nezahlédl mandragoru. Nedošlo mu, že tato bytost musela vlastně něco provést, jinak by přišla o smysl své existence. Byla tu. Maria tančila, hosté ji pozorovali a mandragora měla v podstatě volné pole působnosti.

Zatím se neobjevila.

Suko nechtěl nic říkat, ale takový už bývá svět. Podivný, plný spletitých osudů.Natáhl se po sklenici. Na dně sklenice se mihotal zbytek nápoje.

Dopřál si poslední doušek a přitom mimovolně pohlédl za bar.

Tam se nacházel Pepe.

Viděl i Tommyho. Sice za jeho šéfem, ale odcházel na konec baru.

Všichni přihlíželi představení. I Pepe. Skutečně?

Sukovi připadalo něco nápadné. Chtěl se ještě jednou rozhlédnout po lokálu, aby zjistil, co jej vlastně ruší.

Nyní už to věděl bezpečně.

Byl to Pepe a jeho držení těla. Tak, jak stál za barem, bylo téměř nemožné, aby viděl na taneční parket, i kdyby otočil hlavu. Bezpečně mohl vidět pouze hranu pultu a byl až nezvykle tichý.

Něco tady nebylo v pořádku.

Suko byl v této chvíli krajně nespokojený s osvětlením klubu i baru. Bylo zde přítmí a nemohl vidět jednotlivé podrobnosti.

Proto se předklonil. Měl štěstí, protože zahlédl tmavou skvrnu na barmanově šíji, která se stále zvětšovala.

Nebyla to skvrna, byla to krev!

Suko zůstal zprvu jako opařený. Myslel, že ho v tomto klubu nemůže nic překvapit. Teď viděl všechno jinak. Přímo před jeho očima se odehrálo něco strašlivého. Uměl si dokonce představit, že tento muž již nežije.

Kdo může být jeho vrahem? Mandragora? Pokud ano, tak si Suko musel dělat výčitky, že nedával pozor. Něco jej opět zaujalo.

Tentokrát to byl pohyb. Byl nápadný proto, že ostatní hosté u baru seděli potichu na svých stoličkách a otáčeli hlavy k tanečnímu parketu.

Pouze na druhém konci se něco pohnulo. Nebyl to host, ale černý barmanův pomocník.

Suko seskočil ze stoličky.

Směřoval k němu. V okamžiku, kdy se blížil, Tommy zvedl ruku a nechal ji klesnout dolů.

Ve stejném okamžiku se rozlehl šílený výkřik! To, co předváděla Maria, bylo fantastické. Co Maria nabízela svým fanouškům a k nim jsem patřil i já to byla produkce světové úrovně. Byl to jedinečný výkon. Bylo to dokonce ještě lepší, protože jsem přitom zapomněl na vlastní příčinu své přítomnosti v klubu, na mandragoru. Maria netančila, vznášela se. Připadala mi jako nadpozemská bytost, ztělesnění omamné melodie a rytmu.

Byla nádherná.

Usmívala se navzdory únavě i svému duševnímu rozpoložení. Poskytla divákům perfektní požitek.

Potom se rozpoutalo šílenství. Vypukl nesmírný jásot, kterým lidé v baru ocenili její výkon.

Mohlo by se stát, že jsem se na věc díval dost osobně, ale ta žena byla opravdu jedinečná.

Musel jsem se pořádně držet na uzdě, abych nerozptyloval svou pozornost těmito myšlenkami. Moje místo bylo v těsné blízkosti muzikantů.

Taneční parket jsem musel mít pod dohledem.

Bylo to velmi důležité; kdyby mandragora zaútočila, mohl jsem zasáhnout a zabránit, aby došlo k nejhoršímu přímo ve světle reflektorů.

Všechno bylo možné. Smrt, vražda…

Něco mi vadilo.

Byl to pocit, který se mne dotýkal jako jemný závan něčeho neočekávaného. Nebo to byl můj kříž, který reagoval na chvění těla?

Nedokázal jsem přesně pojmenovat příčinu. Otočil jsem se a zašilhal nalevo. Tam nebylo nic.

Viděl jsem pouze muzikanty, kteří, ničím nerušeni, hráli dál. A vpravo?

U baru stáli nějací hosté. Odtud jsem něco zaslechl.

Bleskurychle jsem vyrazil, ještě předtím, než všechny zvuky v baru přehlušil hrůzný výkřik.

Tommy Brown viděl krev, která stříkala do výšky, protože zasáhl oběť přímo do hlavy. Pozoroval, jak se muž sesunul ze stoličky a ztěžka dopadl na zem.

Od úderu uplynuly možná tři sekundy.

Plešatec ležel na zemi před stoličkou. Už nekřičel, jenom sténal.

Tommy stále držel v ruce zbraň a hleděl na ni. Nevšiml si, že muzikanti přestali hrát, protože se otočil k ostatním hostům u baru.

Jeho vidiny se naplnily jen zčásti a s tím se nemohl a nesměl spokojit.

Proto znovu zvedl ruku. Ještě jednou udeřil.

Tentokrát měla být jeho obětí žena. Zdviženýma rukama si chránila obličej. Zbraň zasáhla její předloktí a zanechala tam hlubokou ránu, protože látka mohla jen stěží zadržet hrozný úder.

Dívka spadla ze stoličky.

Ostatní hosté odskočili. Stoly zůstaly prázdné.

Tommy se chechtal, jako by přicházel z jiného světa. Cítil, že mu narostla křídla a že se vznáší vysoko, vysoko…

Zmatek jej povzbuzoval k tomu, aby zabíjel. Otočil se jako šílený.

Jeho pravá paže se pohnula jako cep. V jeho blízkosti nikdo nebyl.

Kdosi běžel k východu. Náhle se před ním vynořil

nějaký obličej. Obličej Číňana!

Byl zde Suko!

Výkřik všechno změnil.

Nejen u barového pultu, i mezi ostatními hosty a muzikanty. I tanečnice se zarazila uprostřed výstupu. Z klubu se stávalo jeviště hrůzného dramatu. Maria stála na kruhovém parketu s rukama vytočenýma dlaněmi ven.

Vzala na sebe výraz indické chrámové tanečnice, která zapomněla další taneční figuru, ale přitom se nechtěla vrátit do výchozí pozice.

Kytaristovi vypadl nástroj z rukou.

Ostatní dva hudebníci strnuli jako sochy. Byli vyděšení a jako bez života.

Otočil jsem se a hleděl k baru.

Tam stál černý Tommy s nějakou zbraní v ruce, kterou jsem nemohl přesně rozeznat.

Před ním na podlaze ležel zkrvavený člověk.

To byl okamžik, který mne probudil z letargie. Jistě jsem měl jednat už dříve, ale příliš jsem se soustředil na Mariin tanec a na přemýšlení o mandragoře.

Proto bylo náhle všechno jinak.

Tommy byl pouze předehrou k hlavnímu představení, které mělo ještě následovat.

Naštěstí můj pohled zabloudil zpět na taneční parket.

Ve studeném světle reflektoru se až příliš zřetelně rýsovala postava malé nahé ženy s dlouhými vlasy.

Vyskočila do světla mrštně jako krysa a přesně si vypočítala, co bude následovat.

V tom nejvhodnějším okamžiku se bleskurychle vrhla po krku tanečnice.

Tommy mne teď nezajímal.

Maria a mandragora byly důležitější…

Přestože byl informován, a přestože měl být ve střehu, byl inspektor překvapen Tommyho reakcí.

Ani ve snu s tím nepočítal a byl také nejdříve zaskočen rychlostí, s jakou ta nesmyslná hrůza proběhla.

Proto se dostal na místo činu pozdě. Už dvě osoby se svíjely v krvi na podlaze.

Muž a žena, přičemž muž dopadl hůř. Ostatní hosté sice seděli během události na svých místech, ale to bylo předtím. Najednou se pohnuli. Na svém místě už neseděl nikdo.

Pobíhali zmateně sem a tam a překáželi Sukovi, který se chtěl dostat k Tommymu. Musel je hrubě odstrkovat stranou.

Ale konečně byl na místě.

“Tommy!” zařval jméno osoby, která stála před ním.

Barmanův pomocník znovu zvedal pravou ruku ke smrtícímu úderu. Suko uviděl i vražednou zbraň, která usmrtila několik lidí. Když Tommy uslyšel své jméno, trhl sebou. Měl vyhlédnutou oběť, ale nechal ji běžet, protože inspektor se mu hodil více.

Jestli je to policista nebo ne, bylo Tommymu jedno.

Chtěl vidět krev.

Magické alkiny byly schopny silněji než LSD ovlivnit lidskou podstatu natolik, že člověk nebyl vůbec schopen ovládnout své jednání. Což se stalo i v případě Tommyho.

“Přestaň, nechej toho!” Jenom se zachechtal a udeřil.

Suko s tím počítal. Nechtěl Tommyho zabít, a tak holou rukou odrazil ránu. Suko byl vynikající karatista, ovládal také umění kung-fu a využíval v určitých situacích obojí.

Jeho kopnutí bylo rychlejší než úder. Noha vyletěla do výše. Špička boty prudce vykopla proti černochovu předloktí. Rána byla tak silná, že Tommy neměl žádnou šanci se jí ubránit.

Couvnul.

Přitom se otočil a narazil na prázdnou stoličku. Přitiskl se k baru a tam zůstal stát. Lapal po dechu. Suko potřeboval vidět jeho oči, aby poznal, co zamýšlí.

Magické alkiny v jeho nitru se připravovaly k boji. Byly horší než LSD.

Postaraly se o jeho úplnou přeměnu.

Nebyl už člověkem, změnil se ve vražedný stroj, který chtěl vidět lidskou krev.

Jako býk v aréně. Nahnul se dopředu.

Volnou rukou popadl stoličku a hodil ji po Sukovi. S tím inspektor nepočítal.

I když se jí snažil vyhnout, přece jej zasáhla do boku.

Při pádu se mu zapletla mezi nohy.

Suko se snažil udržet rovnováhu a pustil na chvíli protivníka z očí.

To byla příležitost pro Tommyho.

Suko uslyšel jeho řev, se kterým se vrhl kupředu, zvedl pravou ruku s ocelovým ostřím a udeřil.

Inspektor se jenom vyklonil stranou.

To by stěží udělal člověk, který nebyl trénovaný jako

on.

Přesto nebyl dost rychlý. Ostří roztrhlo sako i košili a

zanechalo za sebou ošklivý škrábanec.

Tommy řval.

Suko mu vrazil pěst do žaludku. Barmanův pomocník se složil.

Zkroutil se na podlaze a Suko se konečně zbavil té zatracené stoličky.

Nechtěl se už pouštět do žádných experimentů a zastavovat šílence holýma rukama.

Stalo se něco jiného.

Tommy znovu vyskočil na nohy a za ním se objevil

stín.

Ukázalo se, že je to jeden z hostů, silný chlapík.

Popadl stoličku a s výkřikem se rozehnal.

Zasáhl Tommyho.

Černoch se zlomil v pase.

Přitom však udělal ještě výpad proti Sukovi. Ten nemeškal, strhl chlapíka k baru a připoutal jej k ozdobné tyči.

Tím to bylo vyřízeno.

To si ovšem pouze namlouval.

V tom člověku se nashromáždilo tolik energie, že jej nezastavila ani rána stoličkou.

V levé ruce stále svíral sekáček.

Použít už jej nemohl, protože Suko jej pevně uchopil za zápěstí a vyvrátil ruku z ramene.

Tommy zařval a upustil vražednou zbraň na podlahu. Skelnýma očima ji pozoroval.

Sulko věděl, že jej zcela nevyřadil z boje, ale to teď nebylo důležité. Nemohl se utrhnout ani z pout ani od tyče. Nikdo nemohl projít v Tommyho blízkosti.

Byl jako divoké zvíře v kleci. Trhal pouty a sápal se po obličejích zděšených hostů.

Přitom řval a běsnil, takže na sebe strhl pozornost mnoha hostů, kteří netušili, co se odehrává na tanečním parketu.

Začínalo tam drama…

Hlavní postavy byly tři.

Tanečnice Maria, mandragora a já!

Zahájila mandragora.

Vyskočila a bleskurychle se zachytila na Mariiných tanečních šatech.

A byla proklatě rychlá.

Maria byla stále ponořená do tance, takže zpočátku nezpozorovala, co se odehrává. Strnula v neobvyklé póze a pohnula se dříve, než se jí malé drápky zaryly do kůže.

Leknutím zůstala bez sebe. Uviděla mandragoru. Náhle už neměla obličej, nanejvýš pitvorný úšklebek.

Hleděla upřeně na malou ženu, jejíž dlouhé vlasy povlávaly a dotýkaly se její kůže jako měkké peří.

Krk byl důležitý, a také ústa oběti. Současně otevřela ústa i mandragora.

Tam uvnitř nebylo nic vidět, protože otvor mezi rty byl ucpaný.

Ale tato zátka náhle vyletěla.

Byl to dlouhý, odporný, tmavě červený jazyk, který se chtěl za každou cenu dostat mezi Mariiny rty.

Ale minul, protože Maria instinktivně odvrátila hlavu.

Tak se stalo, že se pouze dotkl její tváře, rychle se stáhl a mandragora znovu zacílila.

Přišla moje chvíle, abych zasáhl.

Pojednou musel malý ďábelský tvor čelit druhému protivníkovi, který byl nepřítelem, ne obětí.

Sklapl jsem ruce. Sevřel jsem ji jediným stiskem.

Cílevědomým a přesným.

Náhle jsem ji cítil mezi prsty.

Poprvé jsem ji držel pevně v ruce a pozoroval, z jaké látky je její tělo.

Musela být ze dřeva, na povrchu tvrdá, ale uvnitř neobvykle měkká.

Odtrhl jsem ji od Marie, která jako v mrákotách hleděla na rány, které jí zůstaly po drápcích mandragory.

Mandragora se v mých rukou zmítala.

Bojovala, házela sebou sem a tam a pojednou její jazyk vyrazil proti mně.

Na okamžik mě překvapila. Abych se jazyku vyhnul, otočil jsem hlavu.

Aniž bych chtěl, uvolnil jsem stisk, čehož mandragora využila.

Protočila se mi mezi prsty a spadla na zem.

S lehkým plesknutím přistála na podlaze tanečního parketu, překulila se, vyskočila na nohy a rychle uháněla pryč.

To jsem nechtěl a nemohl připustit.

Byl jsem rychlejší, protože jsem měl delší nohy.

Dříve než se mohla skrýt v přítmí, natáhl jsem krok a dopadl ji.

Slyšel jsem slabý výkřik nebo ne? Bylo to jedno.

V každém případě se malé tělo vymrštilo do výšky, kde se překotilo a potom naznak padalo dolů.

Vyskočilo, znovu se odrazilo. Slyšel jsem zuřivý křik, ale mandragora nebyla zraněna tak, jak na první pohled zdálo.

Pokračovala dál.

Byla teď ode mne vzdálená natolik, abych se mohl starat o Marii.

Stáhla se na kraj tanečního parketu. Hudebníci také neopustili svá místa. Stáli za ní jako tělesná stráž.

“Odejděte, Marie!”

“Ne, zůstanu.”

“Běžte.”

Napřáhla štíhlou ruku.

Prst zamířil na mandragoru. “Má na svědomí mého bratra. Nejenže ho zabila, ale zneuctila i jeho mrtvolu. Chci ji vidět mrtvou. Mrtvou! Mrtvou! Mrtvou!”

To jsem koneckonců chápal, ale mandragora byla nebezpečná.

Nezůstala stát na jednom místě, ale létala z místa na místo a číhala na nejvhodnější okamžik k novému útoku.

Hodilo se mi to.

Měl jsem čas uchopit svůj kříž a vytáhnout jej zpod košile.

O to se mandragora příliš nestarala, ale téměř napjatě sledovala, když jsem vytahoval z pouzdra svou berettu.

Zamířil jsem na ni. Mandragora zůstala stát.

Střílej už, střílej! signalizovaly její oči. Dělej, ty strašpytle!

Bude stát? Neuskočí?

Bylo pro mne obtížné předvídat její reakce. Nebyl jsem si jistý, zda ji zasáhne stříbrná kulka z mé pistole.

Copak jsem mohl vědět, jaká síla se v ní skrývá? Kdo ji tak stvořil a poskytuje jí ochranu? Nebo je jen výsledkem vědeckých experimentů Pietra Anzara?

Pohnula se.

A byla zatraceně rychlá.

Náhle se rozběhla proti slabšímu protivníkovi. Proti Marii, která ale nic neudělala pro to, aby se jí vyhnula.

Zůstala stát a osopila se na mne, abych nestřílel. “Ty jsi zabila Pietra. Ty jsi zničila mého bratra ty netvore!”

Mandragora se zasmála a skočila.

Maria ji chtěla popadnout, ale musela si všimnout, že to byla jenom finta.

Mandragora se ve skoku otočila a najednou mi visela na krku.

Po pravdě řečeno, zachytila se pevně svými drápky na mém límci. Odtud už nebylo daleko ke krku.

Proti mně vyrazil jazyk.

Ke své smůle jsem měl otevřená ústa. Její jazyk se setkal s mými rty a hnal se dál do úst. Jenže se mu do cesty postavila hradba zubů. Jeho tlak rázem zesílil.

Byl jsem realista a pochopil jsem, že nemohu dlouho odolávat. Bylo otázkou času, kdy jazyk vnikne do mých úst a mandragora vystříkne svůj prokletý dar.

Viděl jsem ji těsně před sebou.

Obličej s tmavýma očima, v něm široce otevřená ústa. V jejích očích se zrcadlila část síly, kterou nasadila, aby mne zničila.

Byla nabita magickou silou. Myslela pouze na úspěch. Nemohl jsem mluvit, proto kříž zůstal němý. Slyšel jsem ji kňučet jako zvíře.

Ještě jednou znásobila své úsilí, aby dostala jazyk do mých úst.

Zavrávoral jsem dozadu. Levou rukou jsem objal její

tělo. Pod prsty jsem cítil její tvrdá ňadra.

Zaslechl jsem divoký výkřik. Vyrazila jej Maria. Přistoupila ke mně. Měla volné ruce a také je použila. Prsty pevně obemknula kolem mandragory, aby ji odtrhla od mého obličeje.

Ale tvor vyvinul nevídanou sílu.

Byl pevně zaháknutý na mém obleku a nechtěl se za žádnou cenu pustit.

Bitva na tanečním parketu mi připadala nekonečná.

Přitom netrvala déle než dvě minuty.

Ale ani Marii se nedařilo. Znovu vykřikla. Bojovala jako šílená.

Volnou rukou jsem nahmatal kříž. Chtěl jsem jej

přitisknout na mandragoru.

K tomu už nedošlo. Najednou byla pryč.

Marii se konečně podařilo odtrhnout ji. Jazyk uvolnil tlak na mé zuby a vypadl s mlaskavým zvukem ven. Zůstal jsem stát na místě a jenom o malý krůček jsem ustoupil dozadu.

Ne tak Maria. Neočekávala ten náhlý pohyb. Zapotácela se dozadu a přitom měla štěstí, že byla tak pružná. Dokázala nádherně zbrzdit svůj pád.

Ležela na zádech a pevně svírala mandragoru. Křičela, že konečně drží vražednici svého bratra.

Přihlížela spousta svědků.

Delší dobu se snažili pochopit dění na tanečním parketu, ale nikdo z nich nezasahoval.

A to bylo dobře. Mandragora ještě nebyla zničena. Byla sice chycená, ale kroutila se v sevření tanečnice, jak jen to bylo možné. Přitom mrskala jazykem ze strany na stranu.

Chtěl jsem konečně vyzkoušet svůj kříž, ale někdo jiný mne předběhl Suko. Zpozoroval můj úmysl.

V pozadí se ozval jeho hlas. “Nech toho, Johne!”

Najednou byl zde! Jako rozzuřený býk vpadl na taneční parket. Byl také ozbrojený.

Pravou rukou sevřel pevně bič na démony, jehož tři

řemeny se chystal okamžitě použít.

Nezapomněl jsem jeho varovný pokřik a odstoupil jsem stranou.

Bylo výborné, že se Suko chystal použít tento nástroj, protože se v něm skrývala ohromná síla.

Tanečnice stále ještě ležela na zádech. Ruce měla natažené před sebou.

Obepínala jimi loutku. Bylo vidět, že Maria už vražedkyni svého bratra déle neudrží. Ruce jí slábly pod prudkými pohyby mandragory.

Bylo výborné, že se jako anděl pomsty zjevil Suko. Zastavil se.

Nespěchal.

Loutka byla dost velká na to, aby ji zasáhl. Suko dokonale ovládal svou zbraň.

Musel pouze dbát na to, aby tři řemeny zůstaly během úderu pohromadě a nerozdělily se.

Díval jsem se, jak se rozpřáhl.

Připadalo mi, jako bych toto vše prožíval v nějakém zpomaleném čase.

Suko lehce pootočil ruku, takže řemeny vytvořily na podlaze půlkruh.

Řemeny ležely pohromadě a zůstaly tak, i když se rozmáchl.

Nádherný zásah!

Mandragora pocítila všechny tři řemeny. Hýbala dlouhým pružným jazykem, bila jím kolem sebe a v zuřivosti vystupňovala sílu natolik, že ji tanečnice nemohla déle udržet.

Náraz vyrazil mandragoru z Mariiných rukou. Zůstala v kuželu reflektoru, který kopíroval každý její pohyb.

Četné páry očí pozorovaly, jak mandragora padla na hladkou plochu a odkutálela se na samý okraj parketu.

Ale stále byla zřetelně vidět.

Ještě jednou se vzepjala. Také jazyk se cukal. Ale už zpět do úst, protože k tomu neměl sílu. Změnil se. Vypadal jako šedá tlustá ponožka, která bezvládně ležela na podlaze.

Vzduchem poletovaly třísky.

Mandragora přišla o tělo, zůstala pouze hlava, ale i ta se posléze rozpustila v beztvarou hmotu rozházenou po tanečním parketu.

Od tohoto okamžiku přestala existovat. Mohli jsme si oddechnout.

Suko na mne mrknul.

Já jsem přitom pomáhal Marii vstát.

Sotva stála na nohou, objala mne a položila si hlavu na moje rameno. “Pietro je konečně pomstěn, že?” zašeptala pod přívalem slz.

“Ano, je.”

Tajemství Pietra Anzara a mandragory jsme nikdy nevypátrali.

Z ulice bylo slyšet houkání sanitního vozu. Připomnělo mi Tommyho, posedlého šílenstvím. Chtěl jsem se podívat, jaké škody napáchal.

Pepe byl mrtvý. Muže s lysinou a zraněnou dívku dopravili do nemocnice. Všichni ostatní vyvázli pouze s úlekem. Kromě jednoho.

Tommy Brown seděl spoutaný u baru a plakal…

Za týden jsme seděli spolu s Marií a Sukem v jistém španělském klubu. Tanečnice pochovala svého bratra.

Vypadala již uvolněně. Pozvala nás na pikantní jídlo ze své vlasti.

Byl to bláznivý večer a ještě bláznivější noc, protože Maria Anzaro mne přesvědčila o tom, že není tak plachá, jak by se mnohým zdálo…

KONEC